Julie Garwood

Královští vyzvědači 04. Zámky

PROLOG

Anglie, 1819

Byl opravdovým lovcem žen.

Ta hloupoučká, pošetilá dívka neměla šanci mu uniknout. Vůbec netušila, že už ji dávno sleduje. A už vůbec ji nenapadlo, jaký by mohl být skutečný záměr jejího tajného ctitele.

Domníval se, že ji zabil laskavým způsobem. Byl na sebe pyšný. Mohl být mnohem krutější. Ale nebyl. Představa erotického mučení ho vzrušovala, ale nakonec se mu podařilo ukonejšit svou touhu rozřezat ji na kousky. Ach, jak by se v tom dokázal vyžít! Ale potlačil v sobě tak nízké pudy. Byl přece člověk, ne zvíře! Přesto se ale nějak ukojit musel a tahle žabka nezasluhovala nic jiného než smrt. Projevil k ní alespoň soucit. Ano, byl velmi mírný, dalo by se říct, že šetrný.

Vždyť když umírala, usmívala se! Evidentně ji svým

rychlým činem překvapil, ale dříve než bylo po všem, zahlédl v jejích velkých hnědých očích záblesk zděšení. Tiše jí přitom zpíval, jako když pán konejší svého zraněného psa. Chtěl, aby slyšela jeho tklivý tón.

Ne, nezabil ji bez soucitu. Dokonce i poté, co si byl jistý, že je mrtvá, obrátil její obličej, a teprve pak se usmál. Ano,

chtěl se smát, z plna hrdla, protože to měl konečně za sebou a protože byl spokojen, ale neodvážil se vydat ani hlásek.

Někde v podvědomí ho tlačila myšlenka, že by z něj nedůstojné chování udělalo monstrum, a on zajisté monstrem není. Ne, nemohl tvrdit, že nenávidí ženy. Naopak obdivuje je a k těm, které považoval za spasitelky, nebyl ani krutý, ani bezcitný.

Byl však nesmírně chytrý. Nestyděl si to přiznat. Hon na ženy ho posiloval. Od začátku až do konce dokázal

předpovědět, jak se jeho oběti budou chovat. Musel si ovšem připustit, že domýšlivost této dívenky mu nesmírně napomohla. Její naivní představa, že je nezdolná, se pro ni ukázala být životně osudná. On byl mnohem mazanější.

Nejdříve ji chtěl zabít dýkou. Toužil vychutnat, jak se ostří nože zabodává hluboko do jejího těla, chtěl cítit, jak mu teplá krev omývá ruce pokaždé, když nůž vjede do její měkké hrudi. Rozbodej to jehňátko, rozbodej! ozývalo se v jeho mysli. Ale dokázal se ovládnout, byl silnější než jeho vnitřní hlas a nakonec dýku vůbec nepoužil. Na krku se jí třpytil diamantovým náhrdelník, který jí věnoval. Pevně ho utáhl, až už nemohla dál dýchat. Tato zbraň mu připadla velmi vhodná. Ženy mají rády tretky, zejména takové, které mohou na sebe navěšet. Nejdříve si myslel, že pohřbí náhrdelník i s ní. Když však začal její hrob zasypávat, změnil svůj názor.

Odepnul jej a strčil ho do kapsy.

Odešel, aniž by se ohlédl. Neměl výčitky svědomí ani se necítil vinen. Dobře mu posloužila, byl spokojen.

Na zem se snesla hustá mlha. Teprve na cestě si všiml, že má boty umazaně hlínou. Ale nijak se tím neznepokojoval. Nic mu nemohlo pokazit radost z vítězství. Měl pocit, jako by sňal ze sebe obrovské břímě. Prožíval opojnou euforii z okamžiku, kdy na ni vztáhl ruce… Ach, ano, tentokrát bylo jeho uspokojení výraznější než posledně. Díky němu se cítil jako vyměněný. Svět se před ním znovu otevřel.

Věděl, že ze vzpomínek na dnešní noc se bude moci ukájet dlouhou, dlouhou dobu. A až vyblednou, půjde na lov znovu.

KAPITOLA 1

Mary Felicity, matka představená, vždycky věřila, že zázraky se dějí. Po celých sedmašedesát let svého pobytu na tomto sladkém božím světě se však s žádným nesetkala. Až přišel onen únorový mrazivý den roku 1820, kdy obdržela dopis z Anglie.

Nejdříve této požehnané zprávě nemohla uvěřit, neboť se domnívala, že jde o nějakou lest, kterou vymyslel ďábel

jenom proto, aby ji poškádlil. Pak ale dostala od vévody z Williamshiru druhý dopis označený pečetí a uvěřila, že je to pravda.

Stal se zázrak.

Konečně se té uličnice zbaví. Matka představená oznámila svou radostnou zprávu ostatním jeptiškám hned

druhý den ráno. Večer připravila slavnostní hostinu – kachní polévku s čerstvě upečeným chlebem. Sestře Rachael se úlevou zatočila hlava a během večerní bohoslužby musela být kvůli svému hlasitému chichotání dvakrát napomenuta.

Uličnice – či lépe řečeno princezna Alesandra – byla pozvána k matce představené následující odpoledne. A zatímco jí představená oznámila novinu o jejím odchodu z kláštera, sestra Rachael jí sbalila všechny věci.

Abatyše seděla na židli s vysokým opěradlem za stolem, jehož deska byla stará a sešlá jako ona sama.

Bezmyšlenkovitě se probírala dřevěnými korálky růžence, který měla vždy po ruce v kapsáři velkého černého hábitu, a čekala, jak bude princezna na její oznámení reagovat.

Princezna Alesandra byla zprávou zaskočena. Zůstala stát s rukama zaťatýma v pěst a s hlavou skloněnou tak, aby matka představená neviděla, že se jí do očí derou slzy.

„Sedni si, Alesandro. Nemám zájem s tebou mluvit a přitom se ti dívat na temeno hlavy.“

„Jak si přejete, matko.“ Usedla na okraj tvrdé židle, pak

se narovnala, aby potěšila matku představenou, a složila ruce v klín.

„Tak co na to říkáš?“ zeptala se jí představená.

„Chcete se mě zbavit kvůli tomu požáru, že ano? Ještě pořád jste mi neodpustila.“

„Nesmysl,“ opáčila matka představená. „Tu hloupost jsem ti odpustila už před měsícem.“

„Sestra Rachael vás přemluvila, abyste mě poslala pryč, viďte? Ale já jsem jí vysvětlila, jak moc mě to mrzí. Zdá se, že její obličej už není zdaleka tak zelený.“

Matka představená zavrtěla hlavou. Také se mračila,

neboť se Alesandra zbytečně rozčilovala nad věcmi, které se

už stejně nedaly spravit.

„Nechápu, jak sis mohla myslet, že tak odporná pasta

může někoho zbavit pih. Koneckonců, sestra Rachael s tvým experimentem souhlasila. Z výsledku tě až tak moc neviní,“ dodala nejistě a v duchu se rychle pomodlila, aby ji Bůh za její lež netrestal. „Alesandro, o tvůj odchod z kláštera požádal tvůj poručník, ne já. Napsal mi. Tady je jeho dopis. Přečti si ho a uvidíš, že mám pravdu.“

Když se Alesandra natáhla pro dopis, její ruka se třásla. Očima rychle přeběhla obsah a pak ho podala zpátky matce představené.

„Určitě sis všimla, že zní velice naléhavě. Zdá se, že generál Ivan, o němž se vévoda z Williamshiru zmínil, nemá nejlepší pověst. Ty ses s ním někdy setkala?“

Alesandra zavrtěla hlavou. „Otcovu vlast jsem navštívila jen párkrát, ale to jsem byla ještě velmi malá. Nevzpomínám si, že bych se s ním kdy setkala. Ale proč si mě chce najednou vzít za manželku?“

„Tvůj poručník tuší proč,“ odpověděla matka představená. Zaklepala prsty o dopis. „Poddaní tvého otce na tebe nezapomněli. Pro ně jsi ještě stále jejich milovanou princeznou. Generál si zřejmě uvědomil, že pokud si tě vezme, získá nadvládu nad celou zemí. Nevymyslel to špatně.“

„Ale já si ho vzít nechci,“ namítla šeptem Alesandra.

„Nepřeje si to ani tvůj poručník,“ řekla abatyše.

„Domnívá se však, že generálovi je úplně jedno, jestli budeš se sňatkem souhlasit. A pokud ne, vezme si tě násilím. Proto vévoda z Williamshiru požaduje, aby sis na cestu do Anglie vzala doprovod.“

„Nechci odejít z kláštera, matko. Opravdu nechci.“ Matka představená si povzdechla nad úzkostí, která zazněla v jejím hlase. Na okamžik zapomněla na všechny neplechy, které princezna během posledních let natropila. Vybavila si bezbranný a vystrašený výraz jejích očí, když jako holčička přišla se svou churavou matkou do kláštera poprvé.

Za života své matky byla Alesandra

bezproblémovým dítětem. Bylo jí tehdy dvanáct let a její otec zemřel před šesti měsíci. Avšak už jako malá holka prokázala nezvyklou sílu a odvahu. Převzala starost o svou matku, jejíž nemoc však nebylo možné vyléčit. Ve chvílích, kdy bolest zachvacovala její tělo i duši, konejšila ji Alesandra ve svém náručí. Jemně ji kolébala a andělským hlasem jí zpívala tklivé balady. Princeznina láska k matce byla bolestně dojemná. Nakonec matka zemřela s hlavou v jejím klíně.

Alesandra nikomu nedovolila, aby ji utěšoval. Celou noc proplakala v temné komůrce, tiše, aby ji nebylo slyšet.

Pak matku pochovali na hřbitůvku za klášterem.

Princezna tam často chodila a přinášela čerstvé květiny. Nyní si nedokázala představit, že by odjela. Přestože pozemky, na nichž klášter stál, sousedily s jejich druhým rodinným panstvím zvaným Kamenný ráj, nikdy se tam nevypravila.

„Myslela jsem si, že tu zůstanu navždy,“ zašeptala.

„Musíš se na to dívat z jiného pohledu,“ navrhla jí matka představená. „Jedna kapitola tvého života se uzavřela, nyní se otevírá nová.“

Alesandra sklopila hlavu. „Přála bych si prožít všechny kapitoly svého života zde, matko. Kdybyste chtěla, mohla byste vévodovi z Williamshiru poslat zápornou odpověď anebo si s ním dopisovat tak dlouho, až by na mě zapomněl.“

„A co generál?“

Alesandra měla na tuto otázku přichystanou odpověď.

„Jistě by si nedovolil klášter napadnout. Pokud zůstanu tady, budu v bezpečí.“

„Alesandro, člověk, který touží po moci, se nebude ohlížet na nějaké svaté právo kláštera. Jistě by nás napadl. Uvědomuješ si, že mě navádíš, abych podvedla tvého poručníka?“ Jeptiščin hlas zněl káravě.

„Ne, matko,“ odpověděla Alesandra s vědomím, že tohle je odpověď, kterou chce abatyše slyšet. „Určitě by nebylo dobré někoho podvádět…“ dodala nepřesvědčivě.

Matka představená zavrtěla hlavou. „Tentokrát ti nevyhovím, Alesandro, i kdybys měla pádný důvod…“ Alesandra vyskočila. „Ale já ho opravdu mám,“ vyhrkla. Zhluboka se nadechla a pak prohlásila: „Rozhodla jsem se, že se stanu jeptiškou.“

Při pouhé představě, že by se Alesandra mohla stál

sestrou svatého řádu, přeběhl abatyši mráz po zádech. „Pane na nebesích, pomoz nám,“ zamumlala.

„Vy se na mne zlobíte kvůli účtům, že ano? Chcete mě poslat pryč kvůli tomu drobnému… výmyslu.“

„Alesandro…“

„Zhotovila jsem druhou knihu účtů jenom proto, aby vám bankéř poskytl úvěr. Odmítla jste použít můj fond. Věděla jsem, jak moc potřebujete peníze na stavbu nové kaple… když stará vyhořela. Nakonec jste půjčku přece jen dostala. Bůh mi ten podvod zajisté odpustil. Určitě souhlasil s tím, abych pozměnila v účtech částky, jinak by mě neobdařil tak skvělou pamětí na čísla. Nemám pravdu, matko představená? Ve svém srdci vím, že mi tu drobnou lest prominul.“

„Drobnou lest? Obávám se, že pro tvůj čin by se více hodilo slůvko podvod,“ odsekla abatyše.

„Ach, to ne, matko,“ odvážila se Alesandra odporovat. „Já jsem nikoho nepodvedla. Pouze jsem pozměnila pár čísel.“ Zlostný výraz, který se usídlil v abatyšině tváři, Alesandře naznačil, že jí neměla oponovat ani se zmiňovat o ještě stále ožehavém tématu účtů.

„A co se týče požáru…“

„Matko, nad touto nešťastnou událostí jsem už tisíckrát projevila lítost,“ vybafla Alesandra. Musí změnit téma hovoru, než matka představená znovu začne probírat její prohřešky. „To, že bych se chtěla stát jeptiškou, jsem myslela zcela vážně.“

„Alesandro, nejsi katolička.“

„Budu konvertovat,“ přislíbila Alesandra.

Nastalo dlouhé ticho. Pak se matka představená naklonila dopředu. Židle pod její váhou zapraskala. „Podívej se na mě,“ nařídila jí abatyše.

Počkala, dokud princezna nesplnila její příkaz. „Doufám, že jsem pochopila, proč se vzpouzíš odejít. Dávám ti svůj slib,“ řekla uklidňujícím hlasem, „že se postarám o hrob tvé matky. Pokud se mi něco stane, převezme můj úděl sestra Justina nebo sestra Rachael. Tvá matka neupadne v zapomnění. Budeme se za ni modlit každý den. To ti slibuji.“ Alesandra propukla v pláč. „Ale já ji nemohu opustit.“

Matka představená vstala, přispěchala k Alesandře a

objala ji. „Ty ji neopustíš. V tvém srdci bude pořád. Určitě by si přála, abys svůj život prožila po svém.“

Po Alesandřině tváři stékaly slzy. Utřela je hřbetem ruky.

„Neznám vévodu z Williamshiru, matko. Viděla jsem se s ním pouze jednou, sotva si vzpomenu, jak vypadá. Co když si s ním nebudu rozumět? Nechci být nikomu na obtíž. Prosím, nechte mě tady.“

„Tak se mi zdá Alesandro, že si myslíš, že v tvé věci mohu nějak rozhodnout. Ale to není pravda. I já musím poslechnout přání tvého poručníka. Uvidíš, v Anglii ti bude dobře. Vévoda z Williamshiru má šest dětí. Ani nepozná, že bude mít o jedno navíc.“

„Ale já už nejsem dítě,“ namítla Alesandra. „A můj opatrovník je už nejspíš starý a unavený.“

Matka představená se usmála. „Nezapomínej, že vévodu z Williamshiru vybral jako poručníka tvůj otec. Jistě měl k tomu dobrý důvod. Měla bys jeho úsudku více věřit.“

„Ano, matko.“

„Pokud se budeš umět trochu ovládat, Alesandro,“ pokračovala matka, „mohla bys mít před sebou šťastný život. Nejdříve přemýšlej, potom konej. V tom je celé tajemství.

Máš zdravý rozum, tak se ho nauč používat.“

„Děkuji za vaše slova, matko.“

„A přestaň se chovat submisivně. Vůbec se to k tobě nehodí. Ještě mám pro tebe několik rad. Seď zpříma! Princezny se nehrbí.“

Kdyby si měla Alesandra sednout rovněji, mohla by její páteř prasknout. Přesto však zatáhla ramena dozadu, a když viděla, že jeptiška uznale pokývala hlavou, věděla, že jí polichotila.

„Jak už jsem řekla,“ pokračovala abatyše, „neměla bys zapomínat, že jsi princezna. Tady na tom příliš nezáleželo, ale v Anglii bude. Musíš si zakládat na svém chování.

Nemůžeš připustit, aby sis spontánním jednáním pokazila život. A teď mi řekni, Alesandro, která dvě slova jsem ti kladla na srdce?“

„Důstojnost a dekorum, matko.“

„Ano.“

„Mohla bych se vrátit… kdybych zjistila, že mi nový způsob života nevyhovuje?“

„Vždycky tě rádi přivítáme zpátky,“ slíbila jí matka představená. „A teď jdi a pomoz sestře Rachael s balením. Pro tvou bezpečnost bude nejlépe, když odjedeš uprostřed noci. Počkám na tebe v kapli, tam se rozloučíme.“ Alesandra vstala, rychle se uklonila a opustila místnost.

Matka představená zůstala stát uprostřed komnaty a chvíli hleděla do prázdna. To, že princezna odchází, považovala za zázrak. Abatyše vždycky dodržovala přísný řád. Ale jakmile se objevila Alesandra, byl všechen pořádek ten tam. Zmatek a Alesandra šly spolu ruku v ruce. Avšak minutu poté, kdy za sebou princezna zavřela dveře, se v očích matky představené zaleskly slzy. Jako by slunce překryl tmavý mrak.

Bůh jí pomáhej, pomyslela si abatyše. Bude tu nezbednici i s jejími lumpárnami postrádat.

KAPITOLA 2

Anglie, Londýn 1820

Říkali mu Delfín. On jí často říkal spratek. Princezna Alesandra nerušila, odkud Colin získal svou přezdívku, zato dobře věděla, proč na ni volá spratku. Je pravda, že si ji zasloužila. Když byla ještě malá holka, což byla doba, kdy se s Colinem a jeho starším bratrem setkala poprvé, chovala se

opravdu jako rozmazlený spratek. Není divu, vždyť byla jedináček, a příbuzní i sloužící ji bezmezně milovali. Naštěstí byli oba Alesandřini rodiče obdarováni trpělivostí a její potřeštěnost tolerovali, dokud z ní nevyrostla.

Alesandra byla mladičká, když ji rodiče vzali s sebou na krátkou návštěvu Anglie. Proto si příliš nevzpomínala ani na vévodu z Williamshiru, ani na jeho ženu. A už vůbec si nepamatovala, že by měli čtyři dcery, pouze si mlhavě vybavovala jejich dva starší syny, Colina a Caina. Tenkrát vedle ní vypadali jako obři, protože oba byli hodně vysocí. V dětství se koneckonců zdá být velikým každý dospělý. Dnes už by je určitě nepoznala. Doufala, že Colin zapomněl na její nevhodné chování i na to, že jí říkal spratek. Všechno by pro ni bylo mnohem jednodušší, kdyby si s ním alespoň trochu rozuměla. Dva úkoly, které musí splnit, budou sice obtížné, ale snad se jí podaří.

Do Anglie dorazila jednoho mlhavého pondělního rána a ihned odjela na panství vévody z Williamshiru. Svou nevolnost, která ji provázela od časných hodin, přičítala úzkosti a obavám z přijetí. Nebylo proto divu, že se její stav brzy zlepšil, neboť vévoda s vévodkyní ji přijali, jako by byla jejich vlastní.

Nic jí nezakazovali ani nepřikazovali. Existovala pouze jedna věc, na níž se se svým poručníkem nemohla shodnout. Vévoda s vévodkyní chtěli odjet do Londýna společně s Alesandrou. Vlastnili tam nevelký, ale pohodlně zařízený dům. Princezna rozeslala svým známým dopisy a sjednala si patnáct schůzek. Avšak těsně před plánovým odjezdem vévoda s vévodkyní onemocněli.

Alesandra proto chtěla odcestovat sama. Trvala na tom, že nechce nikoho obtěžovat, a tak navrhla, že si v Londýně pronajme menší dům. Vévodkyně s jejím názorem nesouhlasila, ale Alesandra ji dokázala přesvědčit, že se o sebe dokáže postarat. Zato vévoda nechtěl o jejím nápadu ani slyšet. Spor se táhl několik dnů. Nakonec se dohodli, že se Alesandra nastěhuje do domu staršího vévodova syna Caina a jeho ženy Jade.

Naneštěstí se den před Alesandřiným příjezdem do Londýna roznemohli i oni stejně záhadnou chorobou, jakou trpěli vévoda s vévodkyní.

Jedinou nadějí byl Colin. Kdyby si Alesandra nenaplánovala tolik schůzek, zůstala by na venkově a odjela do Londýna, až by se její poručník uzdravil. Nechtěla Colina zbytečně zatěžovat, zvláště když slyšela, že v posledních dvou letech hodně trpěl. Svým příjezdem by do jeho domu jistě vnesla chaos, a to Colin určitě nepotřeboval. Ale vévoda z Williamshiru na tomto návrhu trval a navíc ho označil za své přání. Alesandra ho proto nemohla odmítnout.

Koneckonců několik dní strávených s Colinem by mohlo uspíšit její žádost, kterou k němu hodlala tak jako tak vznést. Alesandra dojela ke Colinovu domu krátce po večeři.

Colina už nezastihla, odešel po jídle ven. V domě bylo pouze služebnictvo. Předala proto vzkaz od vévody z Williamshiru lokajovi a společně s novou služebnou a se dvěmi strážci čekala v úzké hale vydlážděné černobílými kachličkami, až si ho přečte. Flannaghan, Colinův osobní sluha, byl hezký muž, jemuž nemohlo být více než pětadvacet let. Její příjezd ho očividně zaskočil, neboť se jí neustále klaněl a navíc se červenal až ke kořínkům světlých vlasů. Alesandra nevěděla, jak by měla jeho rozpaky rozptýlit.

„Je pro mne velkou ctí, že mohu v našem domě uvítat princeznu,“ vykoktal. Hlasitě polkl a znovu opakoval svou úvodní větu.

„Doufám, že stejného názoru bude i váš pán,“ odpověděla Alesandra. „Nechtěla bych vám být na obtíž.“

„To ne, kdepak,“ vyhrkl Flannaghan, kterého její návrh pohoršil. „Vy nám nikdy nebudete na obtíž.“

„To je od vás hezké, pane.“

Flannaghan opět hlasitě polkl a nesměle poznamenal:

„Obávám se však, princezno Alesandro, že se v tomto domě nenajde dost místa pro všechny vaše sloužící.“ Sluhův obličej hořel studem.

„Ale najde,“ ubezpečila ho Alesandra s úsměvem a snažila se sluhu, který byl na omdlení, nějak povzbudit.

„Vévoda z Williamshiru trval na tom, abych si s sebou vzala strážce a novou komornou. Jmenuje se Valena. Vybrala ji pro mne sama vévodkyně. Valena žije v Londýně, ale narodila se a vyrůstala v mé vlasti. O službu u vévody zažádala krátce po mém příjezdu k němu. Není to úžasná shoda okolností? Je,“ pronesla, aniž by čekala na Flannaghanovu odpověď.

„Nemohla jsem ji propustit, sotvaže začala pracovat. To by ode mne nebylo hezké, že? Proto jsem ji vzala s sebou. Chápete?“

Flannaghan přestal sledovat, co mu Alesandra vysvětluje, a jen zdvořile přikyvoval. Nakonec odtrhl zrak od krásné

princezny a uklonil se její komorné. Vzápětí utrousil: „Vždyť je to ještě dítě!“

„Valena je o rok starší než já,“ ohradila se Alesandra. Otočila se k světlovlasé dívce a promluvila k ní jazykem, jejž Flannaghan nikdy neslyšel. Zněl podobně jako francouzština, ale ta to určitě nebyla.

„Hovoří některý z vašich sluhů anglicky?“ zeptal se Alesandry.

„Když se jim chce,“ odpověděla a odvázala si vrchní tkanici tmavočerveného pláště, který byl olemovaný bílou kožešinou. Vzápětí k ní vykročil jeden z jejích strážců, vysoký, svalnatý muž s černými vlasy a s tvrdým pohledem,

aby jí oděv odebral. Alesandra mu poděkovala a pak se znovu obrátila k Flannaghanovi. „Ráda bych se ještě před setměním ubytovala. Cesta sem nám zabrala téměř celý den. Jsem promrzlá na kost. Venku je příšerné počasí,“ dodala. „Padal déšť se sněhem, nemám pravdu, Raymonde?“

„Ano, princezno,“ souhlasil strážce. Jeho hlas zněl ve srovnání s jeho vzezřením nezvykle jemně.

„Všichni jsme pořádně unaveni,“ podívala se na Flannaghana a přikývla.

„Jistěže, chápu, musíte být velmi unaveni,“ přizvukoval Flannaghan. „Prosím, následujte mne,“ vyzval Alesandru a její doprovod. Po schodech vzhůru vysvětloval: „V prvním poschodí jsou čtyři místnosti, princezno Alesandro, o poschodí výše další tři pro služebnictvo. Pokud se počet

vašich strážců zdvojnásobí…“

„Raymondovi a Stefanovi jistě nebude vadit, když budou bydlet v jednom pokoji,“ pronesla, když Colinův sluha zmlkl.

„Pane, nemusíte se obávat, že bychom se u vás dlouho zdrželi. Je to jen dočasné řešení. Až se Colinův bratr a jeho žena uzdraví, okamžitě se přestěhujeme do jejich domu.“ Flannaghan uchopil Alesandru pod paží, aby jí pomohl do schodů. Tak dychtivě se snažil, že mu ani neřekla, že jeho pomoc nepotřebuje. Když mu dělá potěšení starat se o ni jako o stařenku, pomyslela si, ať se tedy stará. Teprve v prvním patře si sluha uvědomil, že je Alesandřini strážci nenásledují. Oba muži se vytratili k zadní části domu. Alesandra Flannaghanovi vysvětlila, že její sluhové se seznamují se všemi vstupy do domu. Až budou hotovi, přijdou za nimi.

„Ale proč se zajímají o…“

Nenechala ho domluvit. „Aby zajistili naši bezpečnost, pane.“ Flannaghan přikývl, i když nechápal, co má princezna na mysli.

„Vadilo by vám, kdybyste dnes přespala v pánově pokoji? Ráno jej komorná uklidila a vyměnila povlečení. Ostatní místnosti nejsou pro hosty připraveny. Ze zaměstnanců jsme v tomto domě zůstali jen já a kuchařka. Víte, náš pán má jisté finanční potíže. Netušil jsem, že budeme mít hosty, proto jsem nepovažoval za nutné přichystat…“

„Samozřejmě, nemusíte se omlouvat. Já vám rozumím,“ přerušila ho. „Nemějte žádné obavy, my se nějak zařídíme. Slibuji.“

„To je od vás moc hezké, že mě chápete. Zítra přestěhuji vaše věci do pokoje pro hosty.“

„Nezapomínáte ovšem na Colina?“ zeptala se. „Nebude se zlobit, když mu zaberu jeho postel?“

Flannaghan si pomyslel, že jeho pán bude reagovat právě naopak, ale hned se při této ostudné myšlence začervenal. Ještě stále se zřejmě nevzpamatoval z princeznina neočekávaného příchodu, pomyslel si, proto se chová jako úplný idiot. Pravým důvodem jeho zmateného chování nebyl ani tak příjezd princezny, jako spíše její samotná přítomnost.

Princezna Alesandra byla tou nejnádhernější ženou, jakou kdy v životě potkal. Její oči byly překrásně modré. A což teprve řasy, které byly husté, tmavé a neuvěřitelně dlouhé! A její pleť? Zářivě čisťounká, bez nejmenší vady. Pouze na nosíku bylo několik drobných pih, které však vypadaly velmi roztomile.

Flannaghan si odkašlal a pokusil se soustředit své myšlenky. „Jsem si jistý, že mému pánovi nebude vadit, když dnešní noc přespí v jiném pokoji. Navíc je velmi pravděpodobné, že se vrátí až zítra ráno. Odešel do své kanceláře. Často tam zůstává i přes noc. Je do své práce tak zabraný, že si čas ani neuvědomuje.“

Když jí vše vysvětlil, vydali se na prohlídku domu. V prvním poschodí byly čtyři místnosti. Dveře prvního pokoje byly otevřeny dokořán a Flannaghan se u nich zastavil.

„Zde je studovna, princezno,“ prohlásil sluha. „Je v ní drobný nepořádek, ale můj pán nechce, abych se čehokoli dotýkal.“

Alesandra se usmála. Drobný nepořádek byl odpravdu mírným ohodnocením stavu studovny, neboť všude se válely hromady papíru. Přesto pokoj vypadal mile a útulně. Naproti dveřím stál velký mahagonový stůl, nalevo byl umístěn malý krb, napravo stálo hnědé kožené křeslo s podnožkou a před ním se rozprostíral vínově červený koberec. Police na zdech byly zaplněny knihami a ve dřevěné skříňce v rohu místnosti se tísnily různé spisy a účetní knihy.

Studovna byla zařízena v typicky mužském stylu. Její ovzduší prosycené vůní brandy a kůže tuto vlastnost jen podtrhovalo. Alesandře se tato vůně docela líbila. Dokázala si sebe představit, jak zde leží před krbem, v němž plápolá hřejivý oheň, jen tak v županu a pantoflích a pročítá si nejnovější finanční zprávu o stavu svých cenných papírů.

Flannaghan ji táhl dál chodbou. Druhé dveře vedly do Colinova pokoje. Zdvořile je Alesandře otevřel.

„Je tvůj pán zvyklý pracovat dlouho v noci?“ zeptala se ho.

„Ano, je,“ odpověděl Flannaghan. „Se svým přítelem,

markýzem ze St. Jamesu, založil před několika lety společnost. Zpočátku měli velké úspěchy, nyní se dostali do potíží. To víte, konkurence je veliká.“

Alesandra přikývla. „Přesto jejich Smaragdová plavební společnost má výtečnou pověst.“

„Opravdu?“

„Ach, ano. Colinův otec by si přál odkoupit nějaké její akcie. Je si jistý, že by mu v budoucnu mohly přinést slušný zisk. Majitelé společnosti však o prodeji akcií nechtějí ani slyšet.“

„Zřejmě si přejí mít společnost plně pod svou kontrolou,“ poznamenal důležitě Flannaghan. A pak s úsměvem dodal:

„Slyšel jsem pána, jak o tom hovoří se svým otcem.“ Alesandra přikývla a vešla do pokoje. Flannaghan si uvědomil, že je v něm chladno, a rychle zapálil v krbu oheň. Valena proklouzla kolem své paní a postavila svíci na noční stolek.

Colinův pokoj měl podobný ráz jako studovna. Naproti dveřím stála dosti velká postel pokrytá čokoládově hnědnou pokrývkou. Sytě béžové zdi vytvářely vhodné pozadí pro překrásné kusy mahagonového nábytku.

V místnosti byla dvě okna, podél nichž visely krémově bílé závěsy. Valena zapálila svíci i na druhém nočním stolku a zatáhla závěsy, aby do místnosti nebylo vidět z ulice.

Když se Alesandra rozhlédla po pokoji, všimla si, že jsou v něm ještě dvoje další dveře. Jedny vedly do studovny a druhé byly umístěny vedle vysokého dřevěného paravánu.

Alesandra je otevřela a zjistila, že se za nimi nachází ložnice, která byla ve stejném barevném provedení jako Colinova, ale s menší postelí.

„Tohle je nádherný dům,“ poznamenala. „Colin si nemohl vybrat lépe.“

„To není Colinův dům,“ pronesl lítostivě Flannaghan.

„Pán ho má pronajatý za velice výhodnou cenu. Na konci léta se však budeme muset přestěhovat, protože pravý majitel domu se má vrátit z Ameriky.“ Alesandra se snažila skrýt své pobavení. Pochybovala, že by Colin jásal, kdyby se dověděl,

že jeho sluha poněkud netaktně hovoří o finančních záležitostech svého pána. Musela si přiznat, že tak zaníceného sluhu dosud nepotkala. Byl velice otevřený a upřímný, a to Alesandra velmi oceňovala.

„Přestěhuji vaše věci do sousední ložnice zítra,“ zvolal Flannaghan, když si všiml, že Alesandra nahlédla do vedlejší místnosti. Pak se otočil ke krbu, přiložil do něj další poleno a oprášil si ruce o kalhoty.

„Tyto dvě ložnice jsou v našem domě největší. V prvním poschodí jsou ještě dvě další, ale jsou mnohem menší. Mají ovšem zámek,“ podotkl s přikývnutím.

V tichu se ozvalo zaklepání na dveře. Alesandra k nim rychle vykročila. Před Colinovou ložnicí stál tmavovlasý strážce Raymond. Chvíli s něčím princeznu šeptem seznamoval.

Alesandra se pak vrátila k Flannaghanovi. „Raymond mi právě sdělil, že v salonu v přízemí je u jednoho okna rozbitý zámek. Prosí vás o svolení, jestli ho může opravit.“

„Myslíte teď?“ zeptal se sluha.

„Ano, teď,“ odpověděla Alesandra. „Raymond je velice pečlivý strážce. Je to bojovník,“ dodala. „Neulehne, dokud nebude dům řádně zabezpečený.“

Nečekala, až se sluha vyjádří, otočila se ke strážci a souhlasně přikývla. Valena již vybalila Alesandřinu noční košili a župan. Princezna jí chtěla pomoci a všimla si, že komorná zívla.

„Víš co, Valeno? Myslím, že je načase, abys šla spát. Dokončíš to zítra.“

Služebná se paní hluboce uklonila. Flannaghan navrhl, že by Valena mohla spát v pokoji na konci chodby. Je sice nejmenší, ale nejútulnější a má pohodlnou postel. Určitě se bude Valene líbit. Když popřál Alesandře dobrou noc, vyprovodil služebnou do jejího pokoje.

Alesandra usnula za necelou půlhodinu. Jak bylo jejím zvykem, spala tvrdě několik hodin, ale kolem dvou hodin ráno se probudila. Od chvíle, kdy se vrátila do Anglie, nebyla schopna prospat celou noc. Už si na své noční buzení skoro

zvykla. Oblékla si župan, přihodila poleno do ohně a vlezla si zpátky do postele se složkou plnou papírů. Měla v ní hlášení popisující finanční situaci Lloydovy pojišťovací společnosti, a pokud ji čtení těchto statistik neuspí, může načrtnout novou tabulku týkající se jejích investic.

Její pozornost byla přerušena hlukem vycházejícím z přízemí. Schodištěm se rozléhal Flannaghanův hlas a Alesandra vytušila, že se sluha snaží uklidnit svého pána. Alesandru ovládla zvědavost. Vklouzla do pantofli, utáhla si pásek u županu a vyšla na chodbu. Před schodištěm se zastavila a zůstala stát ve stínu. Pod sebou měla vstupní halu ozářenou světlem svíc. Když uviděla Raymonda a Stefana, jak blokují Colinovi vstup do domu, vydechla překvapením. Colin byl k ní otočen zády, ale koutkem oka ji zahlédl Raymond. Alesandra mu ihned naznačila, aby odešli. Strážce rýpl do svého společníka, oba se Colinovi poklonili a opustili halu.

Flannaghan si nevšiml, že strážci odešli. Nevšiml si ani Alesandry. Určitě by nepokračoval ve svém chvalozpěvu, kdyby věděl, že ho poslouchá.

„Je přesně taková, jak jsem si představoval, že by princezna měla být,“ sděloval svému pánovi a v jeho hlase znělo zaujetí. „Její vlasy jsou černé jako ta nejtemnější noc a v lokýnkách jí poletují kolem ramen. Její oči mají odstín modři, který jsem v životě neviděl. Jsou tak jasné a zářivé.

Ve srovnání s ní jste mnohem vyšší, pane. Dokonce i já jsem se vedle ní cítil jako obřík. Když se však na mne podívala, nebyl jsem schopen ze sebe vydat kloudnou větu. A má pihy, pane.“ Flannaghan se odmlčel, ale jen na chvíli, aby se nadechl. „Je prostě nádherná.“

Colin příliš nesledoval, co mu sluha povídá. Zrovna chtěl jednoho ze strážců praštit do nosu, když ho sluha na schodech křikem zarazil. Colin je tedy nechal odejít a znovu zalistoval ve svazku papírů, jejž doposud svíral pod paží. Doufal, že v něm najde hlášení, které vypracoval jeho partner. Měl by ho ještě dnes přepsat do účetní knihy.

Colin nebyl v dobré náladě. Vlastně ho trochu mrzelo, že

mu sluha zabránil poprat se. Možná by si vybil vztek a pocit nespokojenosti.

V okamžiku, kdy Flannaghan začal znovu o princezně, se mu hledaný papír podařilo najít.

„Princezna Alesandra je velmi štíhlá, ale nemohl jsem si nevšimnout, že je zároveň hezky klenutá.“

„Dost,“ okřikl ho Colin. Jeho hlas zněl mírně, ale důrazně.

Sluha svou litanii o přednostech princezny Alesandry

ihned ukončil. Tvářil se však velmi nešťastně. Bylo očividné, jak rád by v popise pokračoval. Vždyť se vůbec nedostal k jejím rtům, k jejímu úsměvu, k její vznešené chůzi…

„Nuže dobrá, Flannaghane,“ přerušil jeho myšlenky Colin, „zkusme se dostat k jádru věci. Princezna se tedy rozhodla usadit se v našem domě, je to tak?“

„Ano, milorde.“

„Proč?“

„Co proč, milorde?“

Colin si povzdychl. „Proč si myslíš, že…“

„Já tady nejsem od toho, aby si něco domýšlel, pane,“ přerušil ho Flannaghan.

„No jistě, ty přemýšlíš, jen když se ti to hodí,“ poznamenal Colin ironicky.

Flannaghan se usmál a zatvářil se polichoceně.

Colin zívl. Panebože, byl tak unavený! Neměl už ani náladu, ani sílu zabývat se záležitostmi společnosti. Byl unavený celodenní prací, vyčerpaný sledováním různých účetních položek a vysílený bojem s narůstající konkurencí. Zdálo se mu, že snad každý den vzniká nějaká nová společnost, nabízející nákladní lodní přepravu.

Kromě finančních problémů ho navíc sužovaly veliké bolesti. Jeho levá noha, kterou si zranil před několika lety v moři, ho v poslední době pořádně zlobila. Jediné, co si nyní přál, bylo lehnout si do postele se skleničkou horké brandy. Ale nemohl dopustit, aby ho přemohla únava. Dříve než půjde spát, musí udělat spoustu práce. Hodil Flannaghanovi plášť, zasunul hůl do držáku na deštníky a položil složku s

listinami na okraj stolu.

„Milorde, mám vám donést něco k pití?“

„Díky, ve studovně mám brandy,“ odpověděl Colin. „Proč mi říkáš milorde? Dovolil jsem ti, abys mě oslovoval Coline.“

„Ale to bylo předtím, pane.“

„Před čím?“

„Předtím, než k nám přišla opravdová princezna,“ vysvětlil Flannaghan. „Nebylo by vhodné, abych vám nyní říkal Coline. Líbilo by se vám více, kdybych používal váš šlechtický titul a oslovoval vás sire Hallbrooku?“ zeptal se Flannaghan.

„Ne, dávám přednost Colinovi.“

„Ale už jsem vám vysvětlil, milorde, že takhle vám říkat nemohu.“

Colin se pousmál. Flannaghan se najednou proměnil v důležitého sluhu, který si potrpí na pompéznost. Začíná se čím dál více podobat bratrovu majordomovi Sternsovi, pomyslel si, což ho vlastně ani tolik nepřekvapovalo. Sterns byl Flannaghanův strýc a na jeho doporučení přijal Colin mladíka do služby.

„Začínáš být arogantní jako tvůj strýc,“ poznamenal Colin.

„To mě těší, pane.“

Colin se opět zasmál. Pak pokývl sluhovi, aby přistoupil blíže. „Vraťme se zpátky k princezně. Proč přijela?“

„To mi, prosím, nesdělila,“ odpověděl Flannaghan. „A já nepovažoval za vhodné se jí vyptávat.“

„Takže jsi ji jednoduše vpustil dovnitř.“

„Přijela s dopisem od vašeho otce, pane.“ Konečně se dostali k jádru věci. „Kde je ten dopis?“

„Položil jsem ho do salonu… anebo do jídelny?“

„Běž a přines ho,“ přikázal mu Colin. „Doufám, že v něm najdu vysvětlení, proč si princezna s sebou přivedla také dva hrdlořezy.“

„To jsou její Strážci, milorde,“ poznamenal Flannaghan způsobem, jako by chtěl princeznu chránit. „Váš otec nařídil,

aby ji doprovázeli,“ dodal a významně pokýval hlavou.

„Princezna by přece s nějakými hrdlořezy necestovala.“ Výraz Flannaghanova obličeje byl téměř komický. Bylo jasné, že mu princezna zcela popletla hlavu.

Lokaj odběhl do salonu hledat dopis. Colin sfoukl svíci na stole, posbíral listiny a vydal se ke schodišti.

Pochopil, proč sem princezna přijela. Ano, ve všem měl prsty jeho otec. Neustále se snažil seznámit ho s nějakou ženskou. Ale Colin neměl na jeho seznamovací triky náladu a ženit se nechtěl.

Byl uprostřed schodiště, když ji spatřil. Kdyby se pevně nechytl zábradlí, nejspíš by se skutálel dolů.

Flannaghan nepřeháněl. Opravdu vypadala jako

princezna. Její vlasy poletovaly kolem ramen a byly černé jako půlnoc. Byla oblečená v bílém a, můj ty bože, na první pohled se jevila jako nějaký sen, který na něj seslali bohové, aby ho zkoušeli.

V téhle zkoušce však neobstál. 1 když se snažil sebevíc, nedokázal ovládnout pocity, které v něm vířily.

Tentokrát se otec předvedl. Colin mu bude muset při nejbližší příležitosti složit poklonu.

Dlouhou dobu stáli a mlčky na sebe zírali. Alesandra čekala, až Colin promluví jako první. Colin zase vyčkával, že mu princezna vysvětlí, proč přijela.

Nakonec ticho prolomila Alesandra. Postavila se na nejvyšší schod, mírně se uklonila a řekla: „Dobrý večer, Coline. Jsem ráda, že vás opět vidím.“

Její hlas zněl dojemně. Colin se snažil soustředit se na to, co právě řekla. Bylo to nesmírně obtížné.

„Opět?“ zeptal se. Panebože, jak to znělo obhrouble!

„Ano, potkali jsem se, když jsem byla malá holka. Říkal jste mi ‚ty spratku‘!“

Colin se po její poznámce přestal usmívat. Vůbec si na

něco takového nepamatoval. „A chovala jste se jako spratek?“

„Ach, ano,“ odpověděla. „Prý jsem vás kopla – vlastně několikrát – ale to bylo dávno. Od té doby jsem vyrostla a hodně se změnila. Myslím, že dnes už vaše přezdívka neodpovídá realitě. Pokud si dobře pamatuji, nikoho jsem celá léta nekopla.“

Colin se opřel o zábradlí, aby odlehčil poraněné noze.

„Kde jsme se potkali?“

„Na venkovském panství vašeho otce,“ vysvětlila. „Byla jsem u vás na návštěvě s rodiči a vy jste zrovna přijel domů z Oxfordu. Váš bratr v té době právě dokončoval studia.“ Colin si na ni stále nemohl vzpomenout. Ani se tomu nedivil, protože otcův dům byl vždy plný hostů. Colin se však o ně nijak nezajímal. Většina lidí totiž pohostinnosti a laskavosti otce zneužívala.

Alesandra si ostýchavě sepjala ruce, ale jinak vypadala uvolněně. Colin si však povšiml, že se snaží skrýt buď strach, nebo nervozitu. Připadala mu najednou velmi zranitelná, a proto přemýšlel, jak by její obavy rozptýlil.

„Kde jsou nyní vaši rodiče?“ zeptal se.

„Můj otec zemřel, když mi bylo jedenáct,“ odpověděla.

„Maminka umřela následující léto. Mám vám pomoci posbírat listiny?“ dodala rychle ve snaze změnit téma hovoru.

„Jaké listiny?“

Její úsměv byl okouzlující. „Ty, které jste upustil.“

Colin se podíval na schody, na nichž se povalovaly jeho papíry. Cítil se jako úplný hlupák. Vůbec si nevšiml, že mu vypadly. Usmál se. V podstatě byl stejně zmatený jako jeho lokaj. Flannaghan měl však pro své chování omluvu – byl mladý, nezkušený, jednoduše nezralý.

Colinovi by se však něco takového stát nemělo. Byl mnohem starší a zkušenější. Dnes večer byl ale hodně unavený, a to byl určitě důvod, proč se choval jako bulík. Kromě toho byla čertovsky krásná. Povzdechl si.

„Posbírám je později,“ řekl. „Spíš by mě zajímalo, princezno Alesandro, proč jste sem přijela,“ zeptal se odměřeně.

„Váš bratr a jeho žena jsou nemocní,“ pustila se do vysvětlování. „Měla jsem bydlet u nich, ale o jejich nemoci jsem se dověděla na poslední chvíli. Řekli mi, že dokud se neuzdraví, mohu zůstat u vás.“

„Kdo vám to řekl?“

„Váš otec.“

„Proč má o vás takovou starost?“

„Protože je mým poručníkem.“

Colina tato zpráva poněkud zaskočila. Otec se mu nikdy nezmínil, že by dělal poručníka. Své syny ovšem nikdy vlastními starostmi nezatěžoval.

„Přijela jste do Londýna na léto?“

„Ne,“ odpověděla. „Ačkoliv se těším, že se zúčastním některých oslav a že si město prohlédnu.“

Colinova zvědavost narůstala. Přistoupil k ní trochu blíže.

„Neměla jsem v úmyslu působit vám nepříjemnosti,“ řekla. „Navrhla jsem, že si pronajmu vlastní dům, anebo že nechám zprovoznit dům vašich rodičů, ale váš otec o tom

nechtěl ani slyšet. Řekl mi, že dům ještě není dokončen.“ Na chvíli se odmlčela. „Pokoušela jsem se ho přesvědčit, ale bezvýsledně.“

Panebože, jak hezky se usmívala! Její smích byl zřejmě nakažlivý, protože Colin se usmíval také. „Nikdo nedokáže mého otce přesvědčit, když si něco umane,“ souhlasil s ní.

„Ale pořád jste mi nevysvětlila, proč jste v Londýně,“ připomněl jí.

„Nevysvětlila, já vím. Je to trochu komplikované,“ dodala.

„Předtím nebylo nezbytné, abych sem přijela, ale nyní je.“ Colin nechápavě zavrtěl hlavou. „Polovičatá vysvětlení mě přivádějí k šílenství. Nerad se domýšlím. Obdivuji, když někdo dokáže být upřímný, protože tato vlastnost je dnes velmi vzácná. Proto bych vás prosil, abyste v mém domě hovořila otevřeně. Rozumíte mi?“

„Ano, jistěže.“

Znovu sepjala ruce. Musel ji zřejmě něčím vyděsit. Nejspíš se choval příliš hrubě. Připadal si náhle jako

lidožrout. Colinovi bylo líto, že se ho Alesandra bojí. Na druhé straně byl potěšen, že má situaci pod kontrolou. Byl rád, že se princezna nesnaží ani se s ním hádat, ani jednat upejpavě. Chválabohu! Upejpavost žen nesnášel.

Když opět promluvil, jeho hlas zněl mírněji. „Vadilo by vám, kdybych vám položil několik otázek?“ zeptal se.

„Nikoli. Ptejte se.“

„Proč s sebou máte dva strážce? Když jste tady, mohla byste je propustit, ne? Anebo jste si myslela, že bych vám odmítl svou pohostinnost?“

Nejdříve odpověděla na jeho poslední otázku. „Ach, nikdy bych si nemyslela, že byste mi neposkytl střechu nad hlavou. Váš otec mě ujistil, že se ke mně budete chovat vlídně. Flannaghan má od něj pro vás dopis,“ odpověděla a pokývala hlavou. „Váš otec také trval na tom, abych si s sebou vzala dva strážce. Raymond se Stefanem mě

doprovázeli už při mé cestě do Anglie a váš otec chtěl, abych si je ponechala. Ani jeden z nich nemá rodinu, takže nikoho nepostrádají. Navíc jsou velmi dobře placeni. Nemusíte se obávat, že by jim bylo u mne zle.“

Colin se cítil trochu podrážděně. „Nemám vůbec obavu, že by jim u vás bylo zle,“ usmál se a potřásl hlavou. „Víte, dostat z vás kloudnou odpověď je poněkud nesnadné.“

Přikývla. „Matka představená byla stejného názoru. Tuto mou vlastnost považovala za jednu z nejhorších. Je mi líto, že jsem vás popletla. Promiňte, nechtěla jsem.“

„Alesandro, znám svého otce příliš dobře. To on vás sem poslal, že?“

„Ano i ne.“

Rychle zvedla ruku, aby ho umlčela. „Nemíním kličkovat. Váš otec mě sem poslal, ale teprve tehdy, když zjistil, že Caine i jeho žena jsou nemocní. Nemyslím si, že by tím něco sledoval. Po pravdě řečeno, vaši rodiče chtěli, abych zůstala na venkově, dokud se sami nezotaví natolik, aby mě mohli do Londýna doprovodit. I já bych tam zůstala déle, kdybych si nesjednala spoustu schůzek.“

Její hlas zněl upřímně. Colin si přesto myslel, že

Alesandřin pobyt v jeho domě zosnoval otec záměrně. Určitě má něco za lubem! Setkal se s ním před týdnem v klubu, a to byl ve výborné kondici. Že by najednou onemocněl? Ba ne! Jeho otec mu v poslední době nejednou nadhodil otázku ženitby. Colin ho sice vždy vyslechl, ale na závěr dodal, že hodlá zůstat sám.

Alesandra netušila, co se Colinovi honí hlavou. Jeho zamračený výraz jí však dělal starosti. Je určitě podezíravý, pomyslela si. Jinak to byl velmi hezký muž s kaštanovými vlasy a se zelenohnědýma očima. Když se usmál, tančily v nich malé jiskřičky a na levé tváři se mu značil dolíček. Když se však zachmuřil, šla z něj větší hrůza než z matky představené. A to pro Alesandru něco znamenalo!

Nevydržela stát dlouho potichu. „Váš otec chtěl s vámi o mé neobvyklé situaci hovořit,“ zašeptala. „Otevřeně a upřímně.“

„Můj otec nikdy nehovoří otevřeně. O žádné situaci.“ Sepjala ruce za zády a zamračila se na něho. „Váš otec je jedním z nejčestnějších lidí, s nimiž jsem měla čest se setkat. Je ke mně velmi laskavý a chce pro mě to nejlepší,“ řekla pobouřeně. Colin se pousmál. „Nemusíte mého otce bránit. Vím, že je čestný muž. Je to jedna z tisíce vlastností, proč ho mám rád.“

Trochu se uklidnila. „Měl byste být šťasten, že máte za otce tak skvělého člověka.“

„Měla jste i vy dobrého otce?“

„Ach, ano,“ odpověděla. „Můj otec byl báječný.“

Když Colin začal stoupat do schodů, Alesandra před ním couvala, až narazila do zdi. Otočila se a pomalu se vydala chodbou ke Colinově ložnici.

Colin složil ruce za zády a následoval ji. Flannaghan měl pravdu, pomyslel si. Převyšuje Alesandru o velký kus. Možná ji vystrašila jeho mohutnost.

„Nemusíte se mě bát,“ pronesl za jejími zády. Alesandra se náhle zastavila, otočila se a pohlédla na něj.

„Bát? Proč bych se vás, ke všem čertům, měla bát?“ Neznělo to zrovna přesvědčivě. Colin pokrčil rameny.

„Tak nějak ukvapeně jste odešla, když jsem se k vám přiblížil,“ poznamenal nejistě. O tom, že v jejích očích zahlédl výraz strachu, se vůbec nezmínil. Pokud bude své obavy zapírat, nechá ji být.

„Nemohu říct, že bych se vás bála,“ prohlásila. „Jenom nejsem zvyklá… přijímat návštěvy v noční košili a v županu. Po pravdě řečeno, cítím se tady docela bezpečně. Je to hezký pocit. Přesto jsem trochu nervózní.“

Zrudla, jako by se za své přiznání styděla.

„Proč jste nervózní?“ zeptal se.

Místo odpovědi mu položila otázku. „Chtěl byste vědět, proč jsem přijela do Londýna?“

Málem se rozesmál. Vždyť se na tuto otázku snaží najít odpověď od okamžiku, kdy se potkali. „To záleží jen na vás,“ povzdychl rezignovaně.

„Měla jsem k tomu dva důvody,“ začala. „Oba jsou pro

mne velmi důležité. První důvod v sobě skrývá jistou záhadu, kterou chci vyřešit. Asi před rokem jsem potkala v klášteře Svatého kříže mladou dámu, která se jmenovala Viktorie Perryová. Na cestách s rodiči po Rakousku onemocněla.

Klášterní sestry jsou známé svou dovedností léčit, proto ji tam rodiče nějakou dobu nechali. S Viktorií jsme se brzy spřátelily, a když se vrátila do Anglie, nejméně jednou měsíčně jsme si psaly. Škoda, že jsem si její dopisy nenechala, protože ve dvou nebo ve třech se zmínila o tajném ctiteli, který se jí dvořil. Pokládala to za velmi romantické.“

„Perryová… kde jsem to jméno slyšel?“ zamyslel se nahlas Colin.

„Nevím, pane.“

Usmál se. „Promiňte, nechtěl jsem vás přerušit. Pokračujte, prosím.“

Alesandra přikývla. „Poslední dopis, který jsem od ní dostala, byl datován prvního září. Ihned jsem jí odepsala, ale od té doby jsem o ní neslyšela. Samozřejmě mě to znepokojovalo. Když jsem přijela k vašemu otci, chtěla jsem poslat Viktorii vzkaz, že ji navštívím. Přála jsem si ji opět vidět. Vedla tak vzrušující život!“

„A setkala jste se s ní?“

„Ne,“ odpověděla Alesandra. Podívala se na Colina. „Váš otec mi pověděl o skandálu, který vyvolala. Říká se, že utekla z domu s nějakým mužem, který byl nízkého původu. Údajně se měli v Gretně Greenu vzít. Věřil byste takové povídačce? Její rodina jí zřejmě věří. Váš otec mi řekl, že prý ji rodiče vydědili.“

„Už si vzpomínám. O tom skandálu jsem slyšel.“

„Nic z toho, co se o Viktorii povídá, však není pravda.“ Colin pozvedl údivem obočí nad vehemencí, s jakou Alesandra svou přítelkyni bránila. „Není?“ zeptal se.

„Ne, není,“ řekla. „Dokážu posoudit lidi, Coline. Musím vás ubezpečit, že Viktorie by nikdy nic takového neudělala. Jednoduše by to nedokázala. Proto jsem se rozhodla, že zjistím, co se jí skutečně stalo. Možná se ocitla v nějakých nesnázích a potřebuje mou pomoc,“ dodala. „Zítra pošlu jejímu bratrovi dopis a sjednám si s ním schůzku.“

„Nemyslím si, že by si její rodina přála, aby se celá aféra znovu projednávala.“

„Budu velice diskrétní.“

Znělo to upřímně. Při svém dramatickém líčení vypadala tak nádherně, že bylo obtížné sledovat, o čem vypráví. Její oči ho fascinovaly. Navíc ho okouzlovala jemná růžová vůně, která se kolem ní vznášela. Raději mírně poodstoupil.

Najednou si všiml, že její ruka sahá na kliku jeho ložnice.

„Nevadí vám, že spím ve vaší posteli?“

„O tom jsem dosud neměl tušení.“

„Flannaghan slíbil, že zítra přestěhuje mé věci do sousedního pokoje. Myslel si, že se dnes domů vůbec nevrátíte. Pokud by vám to ale vadilo, mohu se tam nastěhovat již dnes.“

„Nechte to až na ráno.“

„Děkuji, jste velmi laskavý.“

Colin si všiml tmavých kruhů pod jejíma očima. Dívka byla jistě velmi vyčerpaná.

„Potřebujete se vyspat, Alesandro. Je skoro půlnoc.“ Přikývla a otevřela dveře do jeho pokoje. „Dobrou noc,

Coline. Ještě jednou děkuji za vaši pohostinnost.“

„Nemohu se otočit zády k princezně, která má problémy.“

„Prosím?“ Alesandra neměla nejmenší tušení, kam Colin touto poznámkou míří. Jak přišel na to, že má problémy?

„Alesandro, jaký je druhý důvod vaší návštěvy?“

Jeho otázka ji zaskočila. Druhý důvod asi není moc důležitý, pomyslel si Colin. „Byl jsem jenom zvědavý,“ připustil a pokrčil rameny. „Zmínila jste se, že do Londýna vás přivedly dva důvody, myslel jsem… nu, nic. Běžte spát. Uvidíme se ráno. Dobrou noc, princezno.“

„Povím vám druhý důvod,“ vyhrkla. Otočil se k ní. „Ano?“

„Chcete ho znát?“

„Ano, rád bych.“

Dlouho se na něho dívala. Bylo vidět, že se svou odpovědí váhá. „Chcete, abych k vám byla upřímná?“ Přikývl. „Samozřejmě.“

„Nuže dobrá, pak tedy budu. Váš otec sice navrhl, abych vám nic neříkala, ale když to chcete vědět. Taky jsem slíbila, že budu upřímná…“

„Takže?“ pobídl ji.

„Přijela jsem do Londýna, abych si vás vzala.“

Znovu ho sžíral pocit neuspokojení. Sám nechápal, proč se v něm vždy objeví tak náhle, bez sebemenšího varování. Nepřemýšlel o lovu už hodně, hodně dlouho, ale nyní,

uprostřed noci, když stál na prahu knihovny sira Johnstona, naslouchal klepům o princi regentovi a popíjel brandy s několika gentlemany, ho to znovu postihlo.

Cítil, jak z něj uniká veškerá síla. Jeho oči plály. Byl tak prázdný, prázdný, prázdný!

Musí najít další oběť.

KAPITOLA 3

Tu noc se Alesandra příliš nevyspala. Z výrazu, který se objevil na Colinově tváři, když mu sdělila druhý důvod své cesty do Londýna, se jí zatajil dech. Panebože, vypadal tak

zuřivě! Ačkoliv se všemožně snažila zahnat pochmurné myšlenky, nemohla usnout.

Proč jen byla upřímná! To, že řekla pravdu, jí moc nepomohlo. Měla raději mlčet. Alesandra si nahlas povzdychla. Ba ne, musela mu říct pravdu. Nelhat byla jedna ze zásad, kterou jí matka představená neustále připomínala. V myšlenkách se opět vrátila ke Colinovu výrazu. Jak může mít muž, kterému se v tvářích dělají rozkošné dolíčky, tak studený pohled? Podrážděný Colin by mohl být velmi nebezpečný. Jeho otec se jí o slabostech svého syna měl zmínit. Mohla si ušetřit ostudu a nemusela Colina rozzlobit. Alesandra měla z příštího setkání s Colinem hrůzu. Proto nijak nespěchala s oblékáním, ani nechvátala ke snídani.

Valena jí pomohla obléci se. Pak jí učesala vlasy, přičemž neustále něco povídala. Vyzvídala, co princezna hodlá celý den dělat. Půjde ven? Chce, aby ji komorná doprovázela? Alesandra jí odpovídala, jak jen nejlépe dovedla.

„Možná si dnes budeme muset najít nové ubytování,“ poznamenala. „Až se dozvím více podrobností, sdělím ti další plán.“

Když služebná dopnula poslední knoflík Alesandřiných modrých šatů, ozvalo se zaklepání na dveře.

Flannaghan požádal princeznu, aby přišla za Colinem do salonu. Alesandra usoudila, že by nebylo vhodné nechat ho čekat. Nezdržovala se proto s česáním vlasů do copu, poděkovala Valeně a řekla Flannaghanovi, že tam bude co nevidět. Vytáhla z kufříku poznámkový blok, který jí dal vévoda, rukama si ještě jednou přičísla vlasy a vyšla z pokoje.

Byla připravená na slovní útok. Colin ji čekal v salonu. Stál před krbem čelem ke dveřím a s rukama za zády. Alesandra byla potěšena, když uviděla, že se nemračí. Colin dlouhou dobu neřekl ani slovo. Jenom stál a díval se na ni. Napadlo ji, že nejspíš přemýšlí o tom, co by jí měl říct.

Anebo se snaží uklidnit se. Sama cílila, že pod jeho zkoumavým pohledem rudne. Pak si uvědomila, že i ona ho bedlivě pozoruje.

Bylo nesnadné přehlédnout muže, jako je Colin. Byl tak hezký! Měl oblečeny krátké světle hnědé jezdecké kalhoty, zářivě bílou košili a na nohou vysoké vyleštěné boty.

Alesandra usoudila, že jeho svéráznost podtrhuje způsob, jakým nosí košili – u krku ji nedopínal a už vůbec se neobtěžoval vázat si nepohodlnou škrobenou kravatu. Byl trochu rebelem, který žil ve společnosti konzervativců.

Rovněž jeho vlasy neodpovídaly běžné normě. Byly poměrně dlouhé – nejméně po ramena – což se nedalo přesně určit, neboť je měl svázané dozadu koženým řemínkem. Bylo zřejmé, že je nezávislým mužem, který miluje svobodu. Byl vysoký, svalnatý a Alesandře připomínal kresbičky urostlých hrdinů z novin. Colin byl opravdu přitažlivý muž, ale také nepřístupný. Jediné, co změkčovalo jeho tvrdý výraz, byl úsměv.

Nyní se však neusmíval. Ani trochu.

„Posaďte se, Alesandro. Musíme si promluvit.“

„Zajisté,“ odpověděla sebejistě.

Flannaghan k ní hned přiskočil, nabídl jí rámě a chystal se ji odvést do křesla. „To není nezbytné, Flannaghane,“ okřikl ho Colin. „Domnívám se, že Alesandra je schopna se pohybovat sama.“

„Ale je to princezna,“ namítl lokaj. „Měli bychom k ní být zdvořilí.“

Colinův pohled sluhovi napověděl, že by se měl zdržet dalšího komentáře. Flannaghan tedy ustoupil.

Vypadal však velmi dotčeně. Alesandra se ho snažila uchlácholit. „Jste velice ohleduplný, Flannaghane.“ Lokaje její slova povzbudila, chytl ji pod paží a zavedl k lenošce potažené brokátem. Jakmile se Alesandra posadila, poklekl a chtěl jí urovnat sukni. Princezna mu v tom však zabránila.

„Budete si ještě něco přát, madam?“ zeptal se jí. „Vaše snídaně bude hotova za chvilinku,“ dodal. „Dáte si mezitím šálek čokolády?“

„Ne, děkuji,“ odpověděla. „Ale potřebovala bych pero a kalamář,“ poznamenala. „Byl byste tak laskav a přinesl mi je?“

Flannaghan se uklonil a vyběhl ze salonu.

„Divím se, že nepadl před vámi na kolena,“ prohodil Colin. Jeho ironická poznámka Alesandru rozesmála. „Máte štěstí, Coline, že váš sluha je tak dobrosrdečný.“

Colin neodpověděl. Flannaghan se vřítil do místnosti s potřebami, které si Alesandra vyžádala. Položil pero a kalamář na psací stolek, ten pak zvedl a zanesl před princeznu.

Alesandra mu poděkovala.

„Zavři za sebou dveře, Flannaghane,“ nařídil mu Colin.

„Nechci, aby nás někdo rušil.“

Jeho hlas zněl opět podrážděně. Alesandra si krátce povzdychla. Colin rozhodně nepatřil k lidem, kteří se dokážou lehce přizpůsobit.

„Rozhněvala jsem vás. Je mi to velmi líto…“ Nenechal ji, aby dokončila svou omluvu. „Mýlíte se,“ vyštěkl.

Kdyby byla o samotě, asi by vybuchla smíchy. Colin byl očividně rozhněvaný, i když si to nemínil přiznat. Proč by měl jinak zaťaté čelisti?

„Když myslíte,“ podotkla nejistě.

„Přesto bychom si měli vyjasnit některé záležitosti,“ začal. „Proč se k čertu domníváte, že bych si vás vzal?“

„Je to názor vašeho otce.“

Colin se nesnažil skrýt své rozhořčení. „Jsem dospělý muž, Alesandro. Dokážu se rozhodnout sám.“

„Samozřejmě že jste dospělý,“ souhlasila. „Ale vždycky jste byl a zůstanete jeho synem, Coline. Vaší povinností je

udělat, co si přeje. Synové musí poslouchat své otce nezávisle na svém věku.“

„To je směšné!“

Mírně pokrčila rameny. Colin se snažil zůstat klidný.

„Nevím, jaký výhodný obchod jste uzavřela s mým otcem, ani nevím, co vám slíbil, ale já vás budu muset zklamat. V žádném případě nemám v úmyslu se s vámi oženit.“ Alesandra sklopila oči k papíru, který držela v ruce.

„Dobrá,“ souhlasila.

Její rychlý a pokorný souhlas se mu zdál podezřelý. „Vy se zlobíte, že jsem vás odmítl?“

„Ne, jistěže ne.“

Podívala se na něj a usmála se. Colin se zatvářil zmateně.

„Jsem jen trochu zklamaná,“ připustila. „Ale nezlobím se. Vždyť vás vlastně vůbec neznám. Bylo by ode mne hloupé, kdybych se na vás zlobila.“

„Správně,“ přitakal. „Vždyť mne vůbec neznáte. Proč byste si mě chtěla vzít, když…“

„To už jsem vám přece vysvětlila, sire,“ přerušila ho.

„Váš otec mi poradil, abych si vás vzala.“

„Alesandro, chtěl bych, abyste pochopila…“ Nenechala ho domluvit. „Přijímám vaše rozhodnutí, pane.“

Tentokrát se pousmál Colin. Princezna vypadala tak zklamaná.

„Nebudete mít problém najít si někoho vhodného. Jste velice krásná žena, Alesandro.“

Pokrčila rameny. Bylo vidět, že na ni jeho kompliment vůbec nezapůsobil.

„Dovedu si představit, že nebylo jednoduché požádat mě, abych si vás vzal,“ začal.

Alesandra se narovnala. „Nežádala jsem vás,“ prohlásila.

„Jenom jsem vám sdělila přání vašeho otce.“

„Jeho přání?“

Colin mluvil, jako by se jí vysmíval. Alesandra cítila, že se červená studem. „Nedělejte si ze mě legraci, pane.

Rozhovor s vámi je pro mě i tak dost obtížný.“

Colin zavrtěl hlavou. Když promluvil, jeho hlas byl

mírný. „Nedělal jsem si z vás legraci, princezno,“ řekl. „Vím, jak se cítíte. Myslím, že nás otec vmanévroval do nepříjemné situace. Neustále mě chce oženit.“

„Váš otec navrhl, abych se vám o sňatku vůbec nezmiňovala. Říkal, že kdykoli se před vámi o tomto tématu zmíní, stáváte se nerudným. Chtěl proto, abyste mě nejdříve poznal, a pak by vám vysvětlil, co zamýšlí. Myslel… že byste mě mohl mít rád.“

„Podívejte se, já vás mám rád,“ řekl. „Ale v současné době se nemohu ženit. Podle svého plánu tak mohu učinit řekněme za pět let, až budu dostatečně finančně zajištěn.“

„Myslím, že byste se líbil matce představené, Coline,“ pronesla Alesandra. „Zbožňuje plány. Věří, že bez nich by byl život chaotický.“

„Jak dlouho jste žila v klášteře?“ zeptal se, aby změnil téma hovoru.

„Dost dlouho,“ odpověděla. „Coline, je mi líto, ale nemohu na vás čekat. Musím se vdát co nejdřív. Škoda,“ podotkla s povzdechem. „Myslela jsem, že byste byl dobrý manžel.“

„Jak jste na to přišla?“

„Po rozmluvě s vaším otcem.“

Colin se zasmál. Nemohl jinak. Panebože, byla tak nevinná! Když však uviděl, jak křečovitě svírá v ruce poznámkový blok, zarazil se. Zřejmě ji přivedl do rozpaků.

„Promluvím se svým otcem a ušetřím vás dalšího

trápení,“ slíbil jí. „Vím, že vám vnukl tuto myšlenku. Dokáže být velice přesvědčivý, viďte?“

Alesandra mu neodpověděla. Dívala se na špičky svých bot. Colin se náhle cítil jako nevychovanec, neboť pochopil, že ji zklamal. K čertu, pomyslel si. Co má dělat?

„Alesandro, dohoda, kterou jste uzavřela s mým otcem, měla jistě přinést nějaký zisk. Kolik?“

Když mu řekla částku, tiše si hvízdl. Opřel se o krbovou římsu a zavrtěl hlavou. Nyní se zlobil na svého otce.

„Panebože, ani se vám nedivím, že jste zklamaná. Jestli vám slíbil tolik peněz, určitě by vám je i dal. Svou úlohu jste ale splnila, takže možná…“

Alesandra zvedla ruku, aby ho umlčela, přesně jak to dělávala matka představená.

Colin ji bez námitek uposlechl. „Mýlíte se, pane. Váš otec mi neslíbil vůbec nic. To já jsem chtěla vyplatit svému budoucímu manželovi zmíněnou částku. Váš otec s něčím takovým samozřejmě nesouhlasil, dokonce se cítil mým návrhem dotčen.“

Colin se znovu rozesmál. Byl si jistý, že princezna vtipkuje.

„Tady není nic k smíchu, Coline. Musím se do tří týdnu vdát a váš otec se mi snaží pomoci. Koneckonců, je mým poručníkem.“

Colin si musel sednout. Chvíli váhal a nakonec se usadil v kůží potaženém křesle stojícím poblíž Alesandřiny lenošky.

„Vy se chcete do tří týdnů vdát?“

„Ano,“ odpověděla. „Proto jsem požádala vašeho otce o pomoc.“

„Alesandro…“

Zamávala před ním svými papíry. „Požádala jsem ho, aby mi pomohl sestavit seznam.“

„Seznam čeho?“

„Vhodných kandidátů.“

„A?“ pobídl ji.

„Řekl mi, abych si vzala vás.“

Colin se naklonil dopředu, opřel se lokty o kolena a zamračil se na ni. „Pozorně mě poslouchejte,“ řekl jí důrazně.

„Já si vás nevezmu.“

Alesandra se natáhla pro pero. Namočila ho do kalamáře a přeškrtla první poznámku. „Co jste to udělala?“

„Vyškrtla jsem vás.“

„Z čeho?“

Vypadala rozhořčeně. „Přece ze seznamu kandidátů. Neznáte náhodou hraběte z Templetonu?“

„Znám.“

„Je to dobrý muž?“

„K čertu, ani náhodou,“ zamumlal. „Je to karbaník.

Prohrál spoustu peněz a své dluhy zaplatil jenom proto, že se jeho sestra zřekla věna. Ale i teď ho můžete každý večer potkat u hráčského stolu.“

Alesandra okamžitě namočila pero do inkoustu a přeškrtla druhé jméno v seznamu.

„Je zvláštní, že váš otec o hráčské vášni hraběte vůbec nic neví.“

„Otec chodí do klubů jen výjimečně.“

„Aha, pak je to jasné,“ odpověděla. „Pane na nebi, najít vhodného ženicha bude mnohem složitější, než se zprvu zdálo.“

„Alesandro, proč se chcete tak rychle vdát?“

Její pero zůstalo trčet ve vzduchu. „Prosím?“ zeptala se s pohledem upřeným na seznam.

Colin opakoval svou otázku. „Řekla jste, že se musíte do tří týdnů vdát. Chtěl bych vědět proč.“

„Kostel,“ vyhrkla. „Coline, a co takový markýz z Townsendu? Nevíte, jestli má nějakou neřest?“

Colin začal ztrácet trpělivost. „Alesandro, můžete na

chvíli odložit svůj seznam a odpovědět mi na pár otázek? Co sem k čertu pletete kostel?“

Princezna se na něj vážně zadívala. „Vaše matka ho již rezervovala. Zajistila také všechno ostatní. Je opravdu báječná, umí skvěle organizovat. Svatební obřad bude nádherný. Doufám, že se ho budete moci zúčastnit. Vaši rodiče chtěli velkou svatbu, ale já jsem prosadila malou, uzavřenější.“

Colin přemýšlel, jestli si otec povšiml, že jeho svěřenkyně nemá všech pět pohromadě. „Chtěl bych si něco ujasnit,“ začal. „Vy organizujete svatbu, aniž byste měla ženicha…“

„Já nic neorganizuji,“ přerušila ho, „to vaše matka.“

„Nezačínáte však náhodou z opačného konce? Nejdříve byste si snad měla najít ženicha, Alesandro, a pak zajišťovat veselku.“

„Plně s vámi souhlasím, ale tohle je poněkud jiná situace. Prostě se musím co nejdříve vdát.“

„Proč?“

„Prosím vás, nemějte mi to za zlé, ale poněvadž jste se rozhodl, že si mě nevezmete, nerada bych vás zatahovala do svých problémů. Přesto vám děkuji za jakoukoli pomoc, pokud mi ji ovšem neodmítnete.“

Colin se nemínil nechat odbýt. Chtěl zjistit důvod, proč se chce Alesandra vdát, a to ještě co nejdříve. Bude však muset použít malou lest. „Jistěže vám rád pomohu,“ prohlásil. „Co potřebujete?“

„Řekl byste mi jména pěti nebo šesti mužů, kteří by se mohli stát mými manžely? Sjednala bych si s nimi tento týden schůzku a do příštího pondělí bych si jednoho z nich vybrala.“

Panebože, jak byla podrážděná! „Jaké jsou vaše požadavky?“ zeptal se jí mírně.

„Za prvé, měl by být čestný,“ začala. „Za druhé, měl by mít titul. Můj otec by se obrátil v hrobě, kdybych si vzala plebejce.“

„Já ale nemám šlechtický titul,“ připomenul jí.

„Byl jste však pasován na rytíře. To stačí.“

Colin se zasmál. „Zapomněla jste na jeden z nejdůležitějších požadavků. Měl by být bohatý, ne?“ Alesandra se zamračila. „Řekla bych, že jste mě právě urazil,“ pronesla. „Ale vzhledem k tomu, že mě neznáte, odpouštím vám váš cynismus.“

„Alesandro, většina žen hledá muže, který by jim zajistil pohodlný život,“ prohlásil Colin na svou obhajobu.

„Bohatství pro mě není důležité,“ odpověděla. „Vy jste například chudý jako kostelní myš, a přece jsem si vás chtěla vzít.“

Princeznina upřímnost Colina podráždila. „Jak můžete vědět, jestli jsem bohatý, nebo chudý?“

„Řekl mi to váš otec. Víte, Coline, když se mračíte, vypadáte jako drak. Pro sestru Felicity jsem vymyslela přezdívku Dračice, ale nikdy jsem jí tak neřekla. Myslím, že vám by tohle označení slušelo víc.“

Colin se nenechal odvést od předchozího hovoru. „Co ještě od svého manžela vyžadujete?“

„Musí mě nechat být,“ odpověděla po chvilce zaváhání.

„Nechci muže, který by mě… obletoval.“

Colin se opět zasmál. Když však uviděl její reakci, rychle zvážněl. K sakru, nejspíš se jí tím velice dotkl. V jejích očích se zaleskly slzy.

„Ani já bych nechtěl ženu, která by mě obletovala,“ připustil. Snad ji svým doznáním trochu povzbudí. Nepodívala se na něho. „A co vy? Líbila by se vám

bohatá nevěsta?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Už před mnoha lety jsem se rozhodl, že se k majetku propracuji sám, bez cizí pomoci. Svůj slib hodlám dodržet. Finanční pomoc mi nabízel můj bratr, dokonce i otec, ale pokaždé jsem odmítl.“

„Já vím,“ pronesla. „Váš otec si myslí, že jste nezávislý až příliš.“

Colin se náhle zeptal. „Bude váš manžel s vámi sdílet jedno lože?“

Alesandra mu nehodlala odpovědět. Zvedla pero a požádala ho: „Začněte diktovat svůj seznam, prosím.“

„Ne.“

„Ale slíbil jste, že mi pomůžete.“

„To bylo předtím, než jsem zjistil, že nejste zcela v pořádku.“

Alesandra položila pero na stůl a zvedla se. „Omluvte mne, prosím.“

„Kam jdete?“

„Sbalit si své věci.“

Dostihl ji až u dveří. Chytil ji za rameno a otočil ji k sobě obličejem. K čertu, opravdu ji urazil. Nebylo mu jedno, že vidí v jejích očích slzy, zvláště když věděl, že je jejich příčinou.

„Zůstanete tady, dokud nerozhodnu, co s vámi udělám,“ řekl tvrdě.

„O své budoucnosti rozhoduji já, a ne vy, Coline. Nechte mne jít. Nehodlám přebývat někde, kde o mne nestojí.“

„Zůstanete zde.“

Přísně se na ni podíval. Nijak to na ni nezapůsobilo. Nenechala se zastrašit. Ve skutečnosti se na něj zadívala stejně vyzývavě. „Vy mě přece nechcete, nemám pravdu?“

Usmál se. „Chci jen, aby se vám nic nestalo. Vysvětlil

jsem vám, proč si vás nemohu vzít. Byl jsem k vám upřímný, ale vidím, že jsem vás urazil. K čertu! Jste pro tuto hru příliš mladá a nezkušená. Požádám otce…“

„Váš otec je nemocen. Nemohu teď od něj vyžadovat pomoc,“ přerušila ho. Vytrhla svou paži z jeho sevření. „Ale

určitě najdu někoho, kdo mi pomůže. Nemusíte se o mne starat.“

Nechápal proč, ale cítil se dotčeně. „Je-li můj otec nemocen tak, že se o vás nemůže postarat, přecházejí jeho povinnosti na má bedra.“

„Ne, nepřecházejí,“ namítla. „Jako můj poručník bude vystupovat váš bratr Caine. On je první v pořadí.“

„Ale Caine je také nemocen, nemám pravdu?“ podotkl Colin s úsměvem.

„Nevím, co je na tom veselého.“

Colin její poznámku přehlédl. „Jako váš poručník zastupující po dobu nemoci svého otce a bratra budu nyní rozhodovat o tom, kdy a kam půjdete. Nedívejte se na mne tak vzdorovitě, mladá dámo,“ nařídil. „Vždycky musí být po mém. Do večera budu také znát, proč se chcete rychle vdát.“ Alesandra zavrtěla hlavou. Colin ji uchopil za bradu,

„Panebože, vy jste ale paličatá.“ Cvrnkl jí do nosu a pak ji pustil. „Vrátím se za pár hodin. Zůstaňte tady, Alesandro. Pokud odejdete, najdu si vás.“

V hale čekali Raymond se Stefanem. Colin kolem nich nejdříve prošel, ale pak se zastavil. „Nenechte ji odejít,“ nařídil jim.

Raymond přikývl.

Alesandra vykulila oči. „To jsou moji strážci, Coline!“ vykřikla. K sakru, jednal s ní jako s dítětem. Dovolil si hodně už tím, že jí cvrnkl do nosu, a teď ještě tohle!

„Ano, jsou to vaši strážci,“ souhlasil Colin. Otevřel venkovní dveře a pak se k ní otočil. „Ale budou poslouchat mě. Je to tak, pánové?“

Oba strážci souhlasně přikývli. Alesandra zuřila a málem na Colina začala ječet. Ale dokázala se ovládat.

Důstojnost a dekorum, ozývalo se v její mysli. Zdálo se jí, jako by matka představená stála za ní. Byl to nesmyslný pocit, protože abatyše byla vzdálena tisíce kilometrů. Její lekce však účinkovaly na velkou vzdálenost. Alesandra se přinutila k pokojnému výrazu a mírně přikývla.

„Budete dlouho pryč, Coline?“ zeptala se.

Colin vytušil, že kdyby se princezna neovládala, rozléhal by se halou její křik.

Usmál se. „Snad,“ odpověděl. „Budete mě postrádat?“ Princezna se rovněž usmála a stroze pronesla: „Nejspíš ne.“ Dveře se zavřely a za nimi se ozval Colinův smích.

KAPITOLA 4

Colin odešel a vrátil se pozdě večer. Alesandra ho nepostrádala ani na minutku. Děkovala Bohu, že zůstal venku dlouho, protože by ji jistě vyrušoval.

Pozvala si na odpoledne několik starých přátel svého otce. Objevovali se jeden po druhém a všichni princezně nabízeli svou pomoc. Většina návštěvníků pocházela ze starých šlechtických rodů, přicházeli však také umělci a řemeslníci. Její otec měl přátele ze všech společenských vrstev. Uměl ohodnotit lidi a Alesandra doufala, že tuto vlastnost po něm zdědila.

Jejím posledním hostem byl Matthew Andrew Dreyson. Tento postarší pán s kulatým bříškem byl finančním poradcem Alesandřina otce. Stejné služby poskytoval i princezně. Po více než třiadvacet let zastával záviděníhodnou pozici v Lloydově pojišťovací společnosti. Jeho jednatelské schopnosti byly vysoce ceněny. Byl nejen diskrétní, ale také chytrý. Alesandřini rodiče své dceři vštěpovali, že jediným důvěryhodným člověkem v oblasti financí je právě Dreyson.

Alesandra ho pozvala na večeři. Jídlo podával Flannaghan s Valenou. Většinu práce však zastala Alesandřina komorná,

protože Flannaghan se zajímal spíše o hovor stolovníků než o jídlo samo. Byl překvapen, jak rozsáhlé znalosti má princezna ve finančních záležitostech. Rozhodl se, že se o tom zmíní svému pánovi.

Dreyson více než dvě hodiny dával Alesandře různá doporučení. Princezna ho o jedno doplnila a nakonec vybrala nejvhodnější transakci. Všechny své převody označovala pouze signaturou, nikoli podpisem, protože jako žena nemohla sama investovat, kupovat akcie či vystupovat na

burze. Veškerou administrativní činnost za ni vykonával Dreyson. Dokonce i on by byl dotčen, kdyby věděl, že návrhy, které mu Alesandra předkládá, pocházejí z její hlavy. Princezna však věděla o předpojatosti mužů vůči ženám, a proto si vymyslela fiktivní postavu strýčka Alberta, starého rodinného přítele. Dreysonovi vysvětlila, že strýček Albert sice není jejím pravým příbuzným, ale protože ho zná velmi dlouho a má k němu hluboký vztah, považuje ho za svého strýce. A aby se o něho Dreyson více nezajímal, dodala, že Albert byl blízkým přítelem jejího otce.

Dreysonova zvědavost byla skutečně Alesandřiným vysvětlením ukojena. Neměl žádné námitky přijmout od muže příkazy k nákupu akcií, i když poznamenal, že je velmi nezvyklé, aby muž dovolil ženě podepisovat iniciálami tak důležité dokumenty. Zmínil se, že by ho rád poznal, ale Alesandra rychle namítla, že strýček žije poustevnickým životem a nepřeje si být rušen. Od té doby, co se přestěhoval do Anglie, se z něj stal trochu podivín, vymýšlela si dále.

Protože Dreyson získal za každou provedenou transakci slušnou provizi, nemínil se s princeznou přít. Pokud si strýček Albert nepřeje setkat se s ním, nebude ho nutit. Přece kvůli takové drobnosti neztratí zákazníka!

Po večeři se Alesandra a Dreyson vrátili do salonu, kam Flannaghan přinesl hostu skleničku portského. Alesandra se posadila na křesílko vedle Dreysona a naslouchala jeho zábavným příběhům z burzovního prostředí. Dreyson jí vylíčil i historii burzy, která se datuje od roku 1710.

Alesandra si všechno dokázala představit do nejmenších detailů – burzovní místnost s nablýskanou podlahou, ruch, který v ní panuje, vyvolávání nabídek. Škoda, že se tohoto dění nemůže účastnit. Královská burza je bohužel ženám nepřístupná.

Colin se vrátil v okamžiku, kdy Dreyson dopíjel svou skleničku vína. Hodil kabát Flannaghanovi a vešel do salonu. Když uviděl, že Alesandra má návštěvu, zarazil se.

Alesandra s Dreysonem ho pozdravili povstáním a princezna představila Colinovi svého přítele. Colin však

Dreysona znal, neboť mezi majiteli lodařských společností se tento muž těšil výtečné pověsti. Mnozí z nich ho považovali za finančního génia. Také Colin ho obdivoval. Ve velmi dravém konkurenčním prostředí trhu byl Dreyson jedním z mála lidí, kteří dbali nejdříve o klientův zisk a teprve potom o svůj. Colin si cenil zejména jeho čestnosti.

„Vyrušil jsem vás z důležitého hovoru?“ zeptal se.

„Ne, ne,“ uklidnil ho Dreyson. „Své finanční záležitosti jsme už vyřídili. Sleduji vývoj vaší společnosti a musím vám vyjádřit obdiv,“ pokračoval. „Během necelých pěti let jste rozšířil svůj majetek z pouhých tří na více než dvacet lodí! To je velice úctyhodný výkon, pane.“

Colin přikývl. „Snažíme se s partnerem, aby naše společnost zůstala konkurenceschopná.“

„Nenapadlo vás nabídnout své akcie k prodeji? Sám bych si nějaké určitě koupil.“

Colina opět rozbolela levá noha. Bez náznaku potíží přešlápl a pak zavrtěl hlavou. Nejraději by si sedl, podložil nohu stoličkou a opil se, až by přestal bolest vnímat.

Nehodlal se však chlácholit, znovu si přešlápl, opřel se o stranu křesílka a soustředil se na rozhovor s Dreysonem.

„Ne,“ prohlásil. „Akcie Smaragdové plavební společnosti vlastníme jen já a Nathan. Nechceme se o ně s někým jiným dělit.“

„Pokud byste však změnil názor…“

„Nezměním.“

Dreyson přikývl. „Princezna Alesandra mi vysvětlila, že dočasně vystupujete jako její poručník.“

„Ano.“

„Ani nevíte, jaké cti se vám dostalo,“ podotkl Dreyson. Utichl a usmál se na Alesandru. „Dobře ji chraňte, sire. Je to opravdový poklad.“

Alesandra se cítila zahanbeně. Naštěstí se Dreyson zeptal Colina, jak se daří jeho otci.

„Právě jsem ho navštívil,“ poznamenal Colin. „Byl dost vážně nemocen, ale nyní se mu daří lépe.“

Jeho výrok Alesandru ohromil. Otočila se k němu.

„Doufám, že jste…“ Včas se zarazila. Chtěla mu vytknout, že jí nedůvěřoval, když mu řekla, že je jeho otec nemocen.

Soukromé záležitosti by se však neměly projednávat před cizími lidmi.

„Že jsem co?“ zeptal se Colin. Výraz v jeho tváři naznačoval, že ví, co mu chtěla říct.

Alesandra zůstala klidná, ale její oči ho pohledem probodávaly. „Doufám, že jste se svých rodičů nedotýkal,“ odpověděla. „Domnívám se, že by mohlo jít o nějakou nakažlivou chorobu,“ podotkla směrem k Dreysonovi.

„Myslíte?“ dusil se Colin smíchy.

Alesandra ho ignorovala. Dívala se na svého hosta.

„Colinův starší bratr také navštívil svého otce a o několik dnů později se rozstonal. Pak onemocněla i jeho žena. Chtěla jsem je předem varovat, aby si dávali pozor, ale minuli jsme se, když jsem si vyjela na projíždku.“

Dreyson vyjádřil politování nad nepříjemnou situací v rodině. Pak ho Alesandra s Colinem vyprovodili ke dveřím.

„Vyhovovalo by vám, kdybych se pro podpisy vrátil za tři dny, princezno Alesandro?“

„Zajisté,“ souhlasila. „Sbohem, pane.“

Colin za ním zavřel dveře, a když se otočil, málem do Alesandry narazil. Stála těsně za ním, s rukama v bok.

„Dlužíte mi omluvu,“ prohlásila.

„Ano, dlužím.“

„Co si o mně myslíte?“ vybuchla. Pak se zarazila. „Cože jste řekl?“

„Že vám dlužím omluvu,“ usmál se Colin. „Nevěřil jsem vám, když jste tvrdila, že můj otec a bratr jsou nemocni.“

„Takže jste to jel zkontrolovat, že?“

Nevšímal si jejího rozzlobeného hlasu. „Opravdu jsem si myslel, že váš pobyt u mne je zinscenován,“ přiznal se upřímně. „Chtěl jsem otce přivést sem.“

„Proč?“

Rozhodl se nic nezatajovat. „Aby si vás zase odvedl, Alesandro.“

Snažila se nedat najevo, jak ji ranil. „Velmi lituji, že vám

svou přítomností působím potíže.“

Colin si povzdychl. „Neberte to osobně. Jsem momentálně příliš zaneprázdněn a nemám čas dělat vám poručníka.“

Pak se obrátil k lokajovi, právě když mu Alesandra chtěla říct, že se jí jeho poznámky samozřejmě velmi osobně dotýkají.

„Flannaghane, přines mi něco k pití. Něco horkého. Cestou jsem pořádně promrzl.“

„Dobře vám tak,“ ulevila si Alesandra. „Vaše podezíravost vás jednou přivede do hrobu.“ Sklonil se k ní, až se jejich obličeje málem dotýkaly.

„Moje podezíravost mi zachránila život, princezno.“ Alesandra netušila, co Colin svou poznámkou myslí. Také se jí nelíbilo, jak se na ni mračí, a proto se rozhodla, že ho raději nechá na pokoji. Otočila se a zamířila ke schodišti. Colin ji následoval. Slyšel, jak si něco tiše mumlá, ale nerozuměl jí. Jeho pozornost se totiž zaměřila na ladné pohyby jejích boků a na svůdný zadeček.

Alesandra uslyšela za sebou povzdechnutí, takže si domyslela, že je Colin za ní. Neotočila se však a zeptala se:

„Zajel jste také za Cainem, abyste se přesvědčil, že stůně, anebo jste uvěřil slovům svého otce?“

„Ne, byl jsem u něho.“

Obrátila se a málem do něj narazila. Protože stála o schod výše, mohla se mu dívat přímo do očí.

Všimla si, že je opálený, že jeho ústa jsou pevná a že mu v očích září zelené jiskřičky.

Colin se zadíval na její roztomilé pihy na nose. Alesandře se nelíbil směr, kudy se ubíraly její myšlenky.

„Jste celý zaprášený, Coline, a páchnete jako váš kůň. Měl byste se vykoupat.“

Tón jejího hlasu se mu nezamlouval. „A vy byste se měla přestat na mě dívat,“ opáčil jí. „Takhle se chová schovanka ke svému poručníkovi?“

Alesandra mu neodpověděla. Colin byl její poručník

pouhý den, přesto by k němu měla chovat respekt. Nemínila s

ním však souhlasit, zejména když jí jasně naznačil, že ho svou přítomností obtěžuje.

„Jak je vašemu bratrovi? Cítí se lépe?“

„Je napůl mrtvý,“ odpověděl jí radostně. „Vy ho nemáte rád?“

Colin se zasmál. „Samozřejmě že ho mám rád.“

„Tak proč se radujete, když je mu zle?“

„Protože je opravdu nemocen, z čehož vyplývá, že není zapleten do plánů mého otce.“

Alesandra zavrtěla hlavou, otočila se a vyběhla po schodech. „A co jeho žena?“ zavolala přes rameno.

„Je stejně zelená jako Caine,“ odpověděl Colin.

„Chválabohu, že jejich dcerka je v pořádku. Zůstala se Sternsem na venkově.“

„Kdo je Sterns?“

„Jejich majordomus změněný na chůvu,“ vysvětlil.

„Caine zůstane s Jade v Londýně, dokud se neuzdraví. Matka se cítí lépe, ale sestry stále zvrací. Není to divné, Alesandro, že vy jediná jste neonemocněla?“

Alesandra se mu neodvážila podívat do očí. Věděla, že

má Colin pravdu. „Řekla bych, že mi nebylo nejlépe po cestě do Londýna,“ připustila.

Colin se pousmál. „Bratr vám začal říkat morová rána.“ Princezna se zarazila a opět se na něj podívala. „Já za nic nemůžu. Opravdu si bratr myslí, že jsem vaši rodinu něčím nakazila?“

„Ano,“ zalhal Colin, jen aby ji pozlobil. Její ramena poklesla. „Chtěla jsem se k vašemu bratrovi přestěhovat už zítra.“

„To nepůjde.“

„Teď se hrozíte, že vám zůstanu viset na krku, viďte?“ Alesandra čekala, že Colin její obavy popře. Pokud je gentleman, měl by říct něco zdvořilého, i kdyby to měla být lež!

„Ano, Alesandro, zůstala jste mi viset na krku.“ Udivilo ji, že je tak upřímný. „Možná byste mohl přijmout situaci, jaká je, a být ke mně trochu laskavější.“

Vykročila rázně chodbou a vešla do studovny. Colin se opřel o rám dveří a pozoroval ji, jak sbírá listiny ze stolku stojícího vedle krbu.

„Vy se nezlobíte proto, že jsem vám nevěřil, je to tak?“ Alesandra mu neodpověděla. „Hovořil s vámi otec o mé situaci?“

Obava v jejích očích ho překvapila. „Nebyl schopen si se mnou dlouho povídat. Je ještě hodně slabý.“

Alesandře se očividně ulevilo.

„Proto mi o ní povíte vy, že?“ Jeho hlas zněl klidně. Zato princeznina reakce byla mnohem hlasitější. „Bylo by lépe, kdyby vám celou záležitost vysvětlil váš otec.“

„Bohužel, nemůže. Musíte to udělat sama.“

„Nu,

dobrá,“ souhlasila.

„Pokusím se.

Stojíte

Flannahganovi v cestě,“ dodala s radostí v hlase nad tím, že je někdo vyrušil.

„Princezno Alesandro, máte návštěvu. V saloně na vás čeká Neil Perry, hrabě z Hargrave.“

„Co od vás chce?“ zeptal se Colin.

„Neil je Viktoriin starší bratr,“ vysvětlila mu. „Poslala jsem mu dnes ráno vzkaz, že bych s ním ráda mluvila.“ Colin přešel k psacímu stolu a opřel se o něj. „Ví, že se ho chcete ptát na jeho sestru?“

Alesandra podala Flannaghanovi papíry a požádala ho, aby je zanesl do jejího pokoje. Pak se obrátila ke Colinovi.

„Pravý důvod naší schůzky jsem mu neprozradila,“ pronesla a spěšně vyšla ze studovny. Nechtěla, aby ji Colin nařkl z podvodu. Neposlechla ho, když ji zavolal, aby se vrátila, a vydala se do svého pokoje. Tam si rychle sepsala otázky, které chtěla Neilovi položit, usmála se na Flannaghana, jenž urovnával její postel, a vyběhla ke schodišti.

Flannaghan ji chtěl ohlásil, ale Alesandra mu v tom zabránila. Neil na ni čekal v salonu. Když ji uviděl ve dveřích, hluboce se poklonil.

„Děkuji vám, že jste přišel tak brzy,“ začala, jakmile se uvítali.

„Zmínila jste se, že chcete se mnou projednat věc, která je pro vás velmi důležitá, princezno. Setkali jsme se někdy dříve? Myslím, že ne, protože jinak bych si vás určitě pamatoval.“

Viktoriin bratr se snažil být milý, ale jeho úsměv vypadal spíše jako úšklebek. Byl jen o pár centimetrů vyšší než Alesandra a pohyboval se neuvěřitelně prkenně. Vůbec se své sestře nepodobal. Jediné, co měli společného, byla barva očí. Zdálo se, že Viktorie zdědila po svých rodičích hezčí rysy.

Její nos byl malý a rovný, zatímco Neilův byl dlouhý, orlí. Alesandře připadal velmi neaktraktivní. Dokonce i jeho huhňavě znějící hlas ji něčím pobuřoval.

Avšak vzhled nic neznamená, připomněla si. Modlila se, aby měl vstřícnou a laskavou povahu jako jeho sestra.

„Prosím, posaďte se,“ vybídla ho. „Ráda bych si s vámi pohovořila o jisté záležitosti, která mě znepokojuje, proto bych vám chtěla položit několik otázek.“

Neil přikývl. Počkal, až se Alesandra usadí do lenošky, a pak si sedl do sousedního křesla. Překřížil nohu přes nohu a položil ruce na koleno. Alesandra si všimla, že na muže má nezvykle dlouhé nehty.

„Nikdy jsem nebyl uvnitř tohoto typu domů,“ poznamenal a rozhlédl se kolem sebe. „Místo je to nádherné, ale slyšel jsem, že dům je pronajatý,“ dodal pohrdlivě.

„Ano, je,“ souhlasila.

„Je také velice malý, nemyslíte? Domnívám se, že princezna by měla bydlet v přepychovějším domě.“ Neil byl snob. Alesandra se snažila nebýt proti němu zaujatá, ale jeho poznámky jí příliš nepomohly. Byl však Viktoriin bratr a Alesandra s ním potřebovala mluvit.

„Mně se tady moc líbí,“ poznamenala vlídně. „Pane, ráda bych hovořila o vaší sestře.“

Neilovi se její záměr nelíbil. Okamžitě se přestal usmívat.

„Má sestra není vhodným námětem pro diskusi, princezno Alesandro.“

„Doufám, že změníte svůj názor,“ pronesla. „Poznala

jsem Viktorii minulý rok,“ začala. „Potkaly jsme se v klášteře Svatého kříže, kde se uzdravovala z nemoci. Zmínila se někdy o mně?“

Neil zavrtěl hlavou. „Hovořil jsem se sestrou jen výjimečně.“

„Opravdu?“ Alesandra nemohla skrýt své překvapení. Neil si povzdechl. „Viktorie žila s matkou. Já mám svůj vlastní dům,“ poznamenal důležitě. „Nyní, když odešla bůhvíkam, se matka přestěhovala ke mně.“

Nervózně si začal poklepávat prsty o koleno.

„Omlouvám se, pokud je vám toto téma nepříjemné, ale mám o Viktorii strach. Nevěřím, že by utekla z domu a vdala se proti vůli svých rodičů,“ řekla.

„Nemějte strach,“ utrousil. „Viktorie si nezaslouží, aby se o ni někdo strachoval. Sama si vybrala…“

„Nerozumím vám,“ přerušila ho Alesandra. „Viktorie může mít nějaké potíže.“

„Já vám nerozumím, princezno Alesandro,“ odsekl Neil.

„Dlouho jste v Anglii nebyla, takže nechápete, jak takový skandál může ovlivnit vaše společenské postavení. Mou matku to téměř zničilo. Poprvé za patnáct let nebyla pozvána na ples do Ashfordu. A proč? Kvůli Viktorii. Moje sestra byla vždycky potrhlá. Mohla si vzít, koho chtěla. Znám nejméně tři šlechtice, které odmítla. Viktorie však myslela jen na sebe. Zatímco matka se snažila najít jí vhodného partnera, sestra si někde užívala se svým milencem.“ Alesandra musela krotit své rozhořčení. „Nemůžete vědět, co dělala,“ namítla. „A co se skandálu týče…“

Neil ji nenechal domluvit. „Co vy víte o skandálech!“ poznamenal pochybovačně. „Ani se nedivím, že jste si rozuměla s mou sestrou.“

„Na co narážíte?“ zeptala se.

„Bydlíte ve stejném domě jako ona, navíc se svobodným

mužem,“ dodal. „Po městě už kolují různé řeči.“ Alesandra se zhluboka nadechla. „Jaké řeči?“

„Povídá se, že sir Colin Hallbrook je váš bratranec. Jiní tvrdí, že je váš milenec.“

Alesandra upustila papír na zem a vstala. „Vaše sestra se o vás zmiňovala jen zřídka. Nyní chápu proč. Jste mrzký

chlap, Neile Perry. Kdybych se tolik nebála o Viktoriin osud, vyhodila bych vás.“

„Učiním to za vás,“ zaburácel Colin od vchodu. Opíral se o rám dveří s rukama zkříženýma na prsou. Vypadal klidně,

ale jeho oči… panebože, zlost z nich jen sršela! Alesandra se zachvěla hrůzou.

Neila Colinovo prohlášení očividně překvapilo.

Nerozhodně se postavil a obrátil se k princezně. „Kdybych znal pravý důvod naší schůzky, nikdy bych sem nepřišel. Dobrou noc, princezno Alesandro.“

Alesandra nechtěla rozchod s Neilem příliš protahovat. Měla nejasné tušení, že Colin by mu nejraději jednu vrazil. Její tušení se ukázalo pravdivé. Flannaghan otevřel hostu dveře a Colin se postavil vedle něj. Byl stále docela klidný, a snad proto Neil nečekal, že ho pán domu míní opravdu vyhodit. Kdyby Alesandra mrkla, vůbec by Neilův rychlý odchod nezaregistrovala. Stačil jen vydat zvuk, který se podobal prasečímu kviknutí. Colin ho uchopil za límec kabátu a opasek kalhot, zvedl ho a vyhodil ven. Neil přistál v příkopu.

Alesandra slabě vykřikla, nadzvedla sukni a přeběhla ke dveřím. Flannaghan ji nechal, ať se podívá, jak se hrabě z Hargrave rychle snaží upravit svůj pomačkaný zevnějšek, a pak zavřel dveře.

Princezna se obrátila ke Colinovi. „Tak, a co teď budu dělat? Pochybuji, že sem ještě někdy vůbec přijde.“

„Urazil vás, princezno. To jsem nemohl připustit.“

„Ale já potřebuji, aby mi odpověděl na pár otázek.“ Colin pokrčil rameny. Alesandra si pročísla vlasy a přemýšlela, jestli je na Colina dopálená, anebo je-li jeho chováním potěšena. „Kam se poděl můj seznam?“

„Jaký seznam, princezno?“ zeptal se Flannaghan.

„Seznam otázek, které jsem chtěla položit Neilovi,“ vysvětlila mu a odběhla do salonu. Přelétla očima stůl, pak se sehnula a našla seznam pod lenoškou. Flannaghan s Colinem ji pozorovali.

„Princezna Alesandra je velká milovnice seznamů,“ podotkl lokaj.

Colin tuto poznámku nekomentoval, ale když ho míjela cestou k schodišti, zamračil se.

„Nedovolím vám, Alesandro, abyste ho sem znovu pozvala,“ zvolal za ní. Perryho nevychovanost ho popudila.

„Jenže já ho sem znovu určitě pozvu,“ odsekla přes

rameno Alesandra. „Po dobu vašeho poručnictví je tento dům stejně můj jako váš. Musím zjistit, co se s Viktorií stalo, což znamená, že se s jejím bratrem musím znovu sejít.“

Colin se obrátil ke svému lokaji. „Ne abys ho vpustil dovnitř. Rozumíš?“

„Buďte bez obav, milorde. Je naší povinností ochránit naši princeznu před pomlouvači.“

Alesandra právě zašla za roh, takže neslyšela, co Colin Flannaghanovi nařídil ani že sluha s jeho příkazem souhlasil. Byla chováním mužů znechucena, zejména pak chováním Neila Perryho. Rozhodla se, že Viktoriina bratra pro zbytek dne pustí z hlavy. Snad se jí zítra ráno podaří vymyslet, jak ho přimět k dalšímu rozhovoru.

V ložnici na ni čekala Valena. Komorná společně s Flannaghanem přestěhovali všechny princezniny věci z Colinova pokoje do sousední místnosti.

Alesandra si sedla na okraj postele a zula si střevíčky.

„Vypadá to, že zde budeme muset vydržet ještě pár dnů, Valeno.“

„Dnes došla vaše zavazadla, princezno. Mám je vybalit?“

„Zítra,“ hlesla unaveně Alesandra. „Vím, že ještě není

pozdě, ale asi půjdu spát. Můžeš jít.“

Valena se své paní poklonila a odešla. Alesandra byla ráda, že zůstala sama. Dnešní schůzky s otcovými přáteli ji

úplně vyčerpaly. Protože se téma jejich hovoru často vracelo k rodičům, cítila se nyní velmi opuštěně. Tolik matku s otcem postrádala! Dokázala by se lépe ovládat, kdyby se Neil Perry neprojevil jako domýšlivý sobec. Měl by být šťasten, že má alespoň matku a sestru. Ona nemá ani rodiče, ani sourozence. Perryho však tyto skutečnosti zřejmě vůbec nezajímaly, neboť je považoval za samozřejmost.

Alesandra si nad svým smutným osudem povzdechla.

Nemá nikoho, kdo by se o ni skutečně zajímal. Colin jí právě před chvílí naznačil, že je pro něj břemenem, a její opravdový poručník, i když je mnohem ohleduplnější než jeho syn, si pravděpodobně myslí totéž.

Přála si být zase se svou maminkou. Představa rodinného života ji rozlítostnila. Přetáhla si pokrývku přes hlavu a plakala tak dlouho, dokud neusnula. O půlnoci se probudila, ale necítila se o moc lépe. Opět se rozplakala.

Colin ji slyšel. Ležel už v posteli, ale nemohl usnout. Bolela ho noha. Princezna plakala potichu, ale protože Colin byl zvyklý naslouchat všem šelestům v domě, nemohl si nového zvuku nevšimnout. Odhodil peřinu a vstal. V půli cesty si uvědomil, že je nahý. Oblékl si tedy kalhoty, natáhl ruku ke klice, ale v tom okamžiku se zarazil.

Chtěl Alesandra uklidnit. Zároveň si však uvědomil, že by ji mohl přivést do rozpaků, kdyby dal najevo, že ji slyšel plakat. Zvuky vycházející z vedlejšího pokoje byly slabounké, z čehož Colin usoudil, že se Alesandra snaží svůj pláč skrýt. Určitě nechtěla, aby ji někdo slyšel.

„K čertu,“ zamumlal. Nevěděl, co má dělat. Obvykle se dokázal rozhodnout. Jeho instinkt mu napovídal, aby si Alesandra držel co nejdál od těla. Mohla by mu přinést komplikace, na něž nebyl dosud připraven.

Otočil se a znovu si lehl. Nakonec si musel přiznat pravdu. Chtěl Alesandra ochránit nejen před rozpaky, ale zároveň také před svými chlípnými myšlenkami. Ležela v

posteli pravděpodobně jen v tenké noční košilce, a kdyby se k ní přiblížil, kdo ví, jestli by odolal pokušení dotknout se jí.

Colin zaskřípal zuby a zavřel oči. Kdyby princezna tušila, na co teď Colin myslí, postavila by své dva strážce ke své posteli.

Udělal chybu, že zabil děvku. Tato vražda ho vůbec neuspokojila. Zcela při ní postrádal pocit absolutní moci a vzrušení. Trvalo mu několik dní, než si uvědomil, v čem tkví jeho problém. Svého vyvrcholení dosáhl teprve po úspěšném honu. Získat děvku bylo příliš jednoduché. Ačkoliv ho její křik vzrušil, nebylo to ono. Ne, ne, bavilo ho, když mohl ke zlákání oběti používat svůj šarm a důvtip. Vzrušovalo ho, mohl-li svádět nevinnou dívku. V tom spatřoval zásadní rozdíl. Děvka je jen děvka. Ta se vyspí s kdekým. Odhodil její tělo do rokle a nechal je tam, ať se o ně postará divoká zvěř.

Ke svému uspokojení potřebuje dámu.

Když Alesandra sešla ráno ke snídani, byl už Colin pryč. U stolu s ní seděli Flannaghan s Raymondem. Princezna se při jídle přebírala hromadou pozvánek, které přišly poštou.

Stefan spal, protože přes noc hlídal. Alesandra se domnívala, že není nezbytné, aby někdo zůstával na stráži celou noc, ale Raymond, který byl starší, ji neposlechl. „Jsme přece už v Anglii,“ namítla.

„Nebylo by dobré, kdybychom generála podceňovali,“ prohlásil. „Dostali jsme se sem bez problémů, nemám pravdu? Takže ani pro generála by to neměl být tvrdý oříšek. Může za námi poslat své lidi příští lodí.“

Alesandra se přestala přít a zaměřila svou pozornost na pozvánky. „Udivuje mě, kolik lidí ví, že jsem v Londýně,“ poznamenala.

„Mě to moc nepřekvapuje,“ prohlásil Flannaghan. „Slyšel jsem od naší kuchařky, která to zase slyšela u řezníka, že jste už stihla vyvolat ve městě rozruch. Obávám se, že se o vás začínají šířit pomluvy. Ještě že s sebou máte komornou a dva strážce. Tím se vaše přítomnost v našem domě vysvětluje poněkud lépe. Přesto mezi lidmi kolují legrační řeči… vlastně velice nesmyslné.“

Alesandra právě vytahovala z obálky dopis. Zarazila se a pohlédla na lokaje. „Co se o mně povídá?“

„Říká se, že vy a můj pán patříte do rodiny,“ vysvětlil.

„Colin je prý váš bratranec.“

„O něčem podobném se včera zmínil Neil Perry,“ podotkla. „Řekl také, že někteří lidé si ale myslí, že Colin je můj milenec.“

Flannaghan se cítil dotčen. Natáhla se a pohladila mu ruku. „To nic. Lidé věří tomu, čemu chtějí věřit. Chudák

Colin. Těžce se smiřuje se skutečností, že u něho bydlím. Jak mu asi musí být, když o něm prohlašují, že je můj bratranec!“

„Princezno, jak můžete něco takového říct?“ zeptal se pohoršené Flannaghan. „Milord je poctěn, že vás tu má.“

„Vy mě dojímáte, Flannaghane.“

„Pročpak?“

„Protože dokážete i s vážnou tváří říkat nebetyčné lži.“ Flannaghan počkal, až se princezna přestane smát. „Colin by byl vaší návštěvou určitě poctěn, kdyby ho tak netížily starosti s účetními knihami,“ poznamenal.

Alesandra si pomyslela, že se Flannaghan snaží svého pána obhajovat. Přikývla a vrátila se k své činnosti. Psala odpovědi na pozvánky, které jí dnes přišly. Flannaghan se zeptal, zda jí nemůže s něčím pomoci. Alesandra ho požádala, aby lepil obálky. Flannaghana zaujala princeznina

pečeť. Byla velice nezvyklá. Znázorňovala zámek, nad jehož jednou věží se vznášel orel nebo sokol.

„Má tento zámek nějaké jméno, princezno?“ zeptal se Flannaghan a pozorně si pečeť prohlížel.

„Ano, jmenuje se Kamenný ráj. Byli v něm oddáni mí rodiče,“ odpověděla nejen na tuto, ale i na jeho další možné otázky. Flannaghanovo radostné drmolení jí pozvedlo náladu. Když mu řekla, že nevlastní jeden, ale dva zámky, nevěřil jí. Jeho zmatený výraz ji rozesmál. Byla s ním opravdu zábava. Pracovali spolu celé dopoledne, ale když odbila jedna hodina, Alesandra se zvedla a odešla do svého pokoje, aby se převlékla. Předtím však Flannaghanovi prozradila, že čeká návštěvu a že chce vypadat co nejlépe.

Flannaghan si nemyslel, že by se kvůli tomu musela převlékat. Stejně už nemohla být hezčí.

Colin se vrátil kolem sedmi. Celý den seděl v kanceláři

nad výkazy a účetními doklady. Měl pocit, jako by mu ztuhlo celé tělo. Nemohl se ani pořádně pohnout. A to ještě bude muset pracovat doma!

Svého sluhu našel ležet na schodech. Flannaghan vypadal, jako by byl mrtev.

„Co se stalo?“ zeptal se ho Colin. Lokaj se probral z letargie a postavil se.

„Měli jsme dnes opět společnost. Princezna mě na nic neupozornila. Z ničeho ji samozřejmě neviním, protože mi řekla, že bude mít návštěvu, jenže jsem nevěděl koho. A pak tu byl on i se svým doprovodem a já jsem na něj vylil čaj!

Když odešel, objevil se u dveří nějaký dělník z doků. Myslel jsem si, že přišel žebrat o almužnu, a tak jsem ho poslal k zadním dveřím, aby požádal kuchařku o trochu jídla. Ale princezna zasáhla, protože dokař byl jedním z jejích pozvaných návštěvníků. Nevěřil byste, milorde, projevovala mu stejnou úctu jako tomu prvnímu.“

„Jakému prvnímu?“ zeptal se Colin, který se snažil pochopil sluhovo poněkud nesouvislé vysvětlování.

„No, přece princi regentovi.“

„Princ regent byl tady? Zatraceně!“

Flannaghan si sedl na schody. „Kdyby se strýček dozvěděl, že jsem udělal ostudu, zfackoval by mě.“

„Jakou ostudu?“

„Polil jsem princi kabát.“

„To se ti povedlo,“ usmál se Colin. „Při nejbližší příležitosti ti zvýším plat.“

Flannaghan se začepýřil. Úplně zapomněl, že Colin prince nesnáší. „Byl jsem princovou přítomností trochu zaskočen, ale princezna Alesandra se chovala, jako by se nic zvláštního nedělo. Ani princ regent nebyl tak namyšlený jako obvykle. Svým jednáním připomínal malého kluka. Bylo vidět, že princezna má na něho velký vliv.“ Ve vrchní části schodiště se objevila Alesandra. Colinovi se při pohledu na ni zatajil

dech.

Vypadala nádherně. Měla na sobě stříbřitě bílé šaty, které se při pohybu třpytily. Nebyly nijak vyzývavé, přesto jejich výstřih mírně odhaloval princezninu hruď.

Vlasy měla stažené úzkou bílou stužkou, kromě jednoho pramínku, který jí podél levého ucha splýval až k rameni. Vypadala opravdu překrásně. V Colinovi náhle vytryskla touha uchopit ji do náruče, políbit ji, ochutnat ji…

„Kam se k čertu chystáte?“ vyštěkl na ni. Doufal, že přísností zakryje svůj chtíč.

Její oči se rozšířily. „Jdu do divadla na operu,“

odpověděla stroze. „Princ regent navrhl, že dnes večer mohu využít jeho lóže. Vezmu si s sebou Raymonda.“

„Zůstanete doma, Alesandro,“ pronesl chladně Colin.

„Princezno, nemůžete chtít, abych šel do divadla a sedl si vedle prince regenta,“ namítl Raymond. Jeho poznámka byla poněkud směšná.

„Princ tam dnes nebude, Raymonde,“ uklidnila ho.

„Přesto nemohu sedět v lóži. Bylo by to nevhodné. Počkám na vás u kočáru.“

„Princezno, beze mne nepůjdete nikam,“ upřesnil Colin svůj zákaz.

Princezna se široce usmála. Teprve nyní Colin pochopil, že Alesandra s sebou do divadla Raymonda vzít nemínila. Chytře ho vyprovokovala, aby jí dělal společnost. „Běžte se převléknout, Coline, a pospěšte si, jinak přijdeme pozdě,“ pobídla ho.

„Nesnáším operu,“ zavrčel Colin. Choval se jako chlapec, kterého rodiče nutí jíst zeleninu. Alesandra ho nelitovala. Ani ona nebyla velkým příznivcem opery, ale přece se mu nepřizná. Colin by pak určitě prosadil, aby zůstali doma.

Princezna však nechtěla urazit prince regenta tím, že by jeho nabídku odmítla.

„Pozdě, už jste mi to slíbil. Pospěšte si.“

Alesandra si nadzvedla šaty a sešla dolů. Flannaghan ji pozoroval s otevřenými ústy. Princezna na něho žertovně mrkla.

„Chodí jako princezna,“ zašeptal Flannaghan svému pánovi.

Colin se usmál. „Vždyť je princezna.“ Náhle však zvážněl. Zjistil, že výstřih princezniných šatů je poněkud hlubší, než si myslel. Rýsovaly se v něm kopečky jejích ňader.

„Pokud dnes večer chcete někam jít, budete se muset nejdříve převléknout,“ prohlásil.

„Proč?“ zeptala se Alesandra.

Colin něco zamumlal. Pak se vyjádřil srozumitelněji.

„Tyto šaty jsou příliš… svůdné. Chcete, aby se na vás dívali všichni muži?“

„Myslíte, že by se dívali?“

„Tím si můžete být jistá.“ Alesandra se usmála. „Výborně.“

„Chcete upoutat jejich pozornost?“ zeptal se nechápavě Colin.

Princezna vypadala pobouřeně. „Jistěže chci. Hodlám si najít manžela, zapomněl jste?“

„Půjdete se převléknout.“

„Nepůjdu.“

„Půjdete.“

Flannaghan je nestačil sledovat.

„Jste směšný, Coline,“ prohlásila Alesandra. „A strašlivě staromódní.“

„Jsem váš poručník. Budu se chovat, jak uznám za vhodné.“

„Coline, buďte rozumný. Ani nevíte, jak se Valena s těmito šaty natrápila.“

Nenechal ji domluvit. „Ztrácíte čas.“

Zavrtěla hlavou. Nenechá se zastrašit. Klidně se na ni může dál mračit.

Colin k ní přistoupil a bez dalších poznámek uchopil

okraj výstřihu princezniných šatů a snažil se ho popotáhnout vzhůru.

„Pokaždé, když se budu domnívat, že váš výstřih potřebuje upravit, učiním tak, ať už budeme kdekoli.“

„Převléknu se.“

„Vidím, že jste rozumná.“

Když ji pustil, rozběhla se ke schodišti. „Jste nemožný, Coline.“

Nevadilo mu, že ho urazila. Hlavně že ustoupila. Přece nemohl dopustit, aby ji všichni okukovali!

Colinovi netrvalo ani patnáct minut, než se umyl a převlékl. Pak sešel do přízemí a čekal na Alesandru v hale. Princezna byla pomalejší. Když se objevila na schodech, seděl už Colin v jídelně a chroupal jablko. Jen co ji zahlédl, vyskočil a ostřížím zrakem posoudil decentnost jejích šatů. Nakonec přikývl a spokojeně se usmál. Bylo zřejmé, že mu tmavě zelené šaty připadají umírněné. Nebyly však tak cudné, jak se zdály. Výstřih ve tvaru písmene V byl dost hluboký,

ale princezna ho zamaskovala krajkovým kapesníčkem.

Po pravdě řečeno, princezna si tyto šaty nevybrala proto, aby Colina provokovala. Neměla jinou volbu. Ostatní šaty byly příliš pomačkané nebo ušpiněné.

Zato Colin vypadal přitažlivě. Černá barva mu slušela. Jeho kalhoty byly poněkud užší, a tak si princezna nemohla nepovšimnout svalů, které se mu rýsovaly na stehnech.

Po cestě do divadla nepromluvil Colin ani slovo.

Alesandra seděla naproti němu s rukama složenýma do klína. Ve tmě vypadal její poručník ještě větší a rozložitější. Jeho postava vzbuzovala respekt stejně jako jeho mlčení. „Nevěděl jsem, že princ regent je váš přítel,“ poznamenal.

„Není můj přítel. Poznala jsem ho teprve dnes.“

„Flannaghan mi prozradil, že byl vámi okouzlen.“ Zavrtěla hlavou. „Nebyl okouzlen mnou, ale tím, kým jsem.“

„Nechápu.“

Princezna si krátce povzdychla. „Byla to zdvořilostní návštěva, Coline. Princ přišel, protože jsem princezna. Osobně mě vůbec nezná. Už chápete?“

Colin přikývl. „Velká část společnosti vás přijme pro to, co jste, Alesandro. Jsem rád, že si uvědomujete, jak plytká mohou být přátelství, která se vám naskýtají. Zdá se, že jste rozumná.“

„Rozumná? Spíše cynická.“ Colin se usmál. „To také.“

Uběhlo několik minut ticha. Pak se Colin zeptal. „Líbil se vám?“

„Kdo?“

„Princ.“

„Neznám ho tak dobře, abych si o něm vytvořila názor.“

„Nekličkujte, Alesandro, a řekněte mi pravdu.“

„Snažila jsem se být diplomatická,“ odpověděla. „Dobrá, odpovím vám upřímně. Ne, nemohu říct, že by se mi líbil. Spokojen?“

„Ano. Vaše odpověď naznačuje, že umíte posoudit lidi.“

„Možná že má princ laskavé srdce,“ poznamenala, neboť cítila, že by své zamítavé hodnocení měla trochu zmírnit.

„Nemá.“

„Proč ho nemáte rád?“

„Protože porušil své slovo. Slib, který učinil mému partnerovi,“ vysvětlil. „Princ regent spravoval velkou část majetku, který náležel Nathanově ženě, Sáře. Po nějakém čase se rozhodl, že si ho přivlastní. To od něj nebylo čestné.“

„To je přímo ostudné,“ souhlasila s ním.

„A proč vy ho nemáte ráda?“

„Zdá se mi… že myslí jen na sebe,“ řekla.

Colin se zamyslil. „Je plný…“ Náhle se zarazil, protože nechtěl použít vulgární slovo. Pak dodal: „…zloby.“

Kočár zastavil před Královskou operou. Alesandra si nasadila bílé rukavičky a podívala se na Colina. „Nikdy bych mu nedovolila vstoupit do vašeho domu, kdybych věděla, že oklamal vašeho partnera. Omlouvám se vám, Coline. Váš dům je váš hrad, kam by měli být zváni pouze přátelé.“

„Vy byste jeho návštěvu odmítla?“

Přikývla. Mrkl na ni. Její srdce se okamžitě rozbušilo. Panebože, byl tak okouzlující!

Raymond seskočil z kozlíku a otevřel jim dveře.

Nejdříve vystoupil Colin

a pomohl

Alesandře.

Kapesníček, který si princezna zastrčila do výstřihu, se při vystupování uvolnil a vypadl.

Colin ho zachytil a zlostně se na Alesandru podíval. Alesandra instinktivně ustoupila a klopýtla o obrubník chodníku. Colin ji však zachytil, přitáhl k sobě a rychleji zasunul kapesníček zpět do výstřihu.

Alesandra se cítila zahanbeně. Chvíli vyčítavě hleděla Colinovi do očí, ale pak ustoupila a otočila se.

Colin jí přehodil plášť přes ramena a přitiskl ji ke svému boku. Alesandra si uvědomila, že Colin mohl ztropit scénu. Nikdo si však zřejmě jejich drobné konfrontace nevšiml.

Svou mohutnou postavou ji skryl před zraky lidí přicházejících do divadla. Ano, měla by mu být vděčná. Ale nebyla. Colin se choval jako starý, upjatý chlap.

„Trávíte příliš mnoho času nad účetními knihami, sire.

Měl byste chodit ven častěji. Pak byste také zjistil, že mé šaty nejsou vůbec nevhodné. Spíše naopak.“

Nelíbilo se jí, jak pohrdavě odfrkl. Měla chuť ho kopnout.

„Převzal jste roli poručníka nějak vážně,“ poznamenala s úšklebkem.

Colin ji vzal kolem ramen a společně se vydali ke vchodu do budovy. Cestou se princezna snažila setřást Colinovu ruku ze svého ramene, ale marně. Nakonec se vzdala.

„Alesandro, můj otec mi vás svěřil. Ať už se mi to líbí nebo ne, budu se o vás starat a vy mě budete poslouchat.“

„Je škoda, že se více nepodobáte otci. Je to velmi chápavý a něžný muž. Mohl byste se od něj učit!“

„Když se přestanete oblékat vyzývavě, budu chápavější.“

„Nikdo se mi to dosud neodvážil vytknout!“ odsekla přidušeně.

Colin na její zlostnou poznámku neodpověděl. Jenom se neznatelně pousmál.

Dlouho spolu nepromluvili. Uvaděč je zavedl do lóže prince regenta, kde si sedli vedle sebe.

Hlediště bylo zaplněno do posledního místa. Colin si byl jistý, že Alesandra je jediná, která sleduje představení.

Všichni ostatní sledovali ji.

Alesandra předstírala, že jejich pohledy nevnímá. Colin si musel přiznat, že i na něho zapůsobila. Vypadala nádherně. Seděla vzpřímeně, přesto nenuceně. Chovala se naprosto přirozeně a celou dobu představení nespustila oči z jeviště. Colin si však všiml, že je přece jen trochu nervózní. Ruce měla složené v klín a prsty lehce poklepávala o koleno.

Nenápadně si k ní poposedl. Pak položil svou dlaň na její ruku. Nepodívala se na něho, ale chytla se ho.

Colina začala během představení dusit kravata. Nejraději by ji strhl z krku, natáhl si nohy na zábradlí lóže a zavřel oči.

Alesandra by z jeho chování dostala nejspíše srdeční záchvat. Samozřejmě se toho neodvážil. Uvědomil si však, že škrobená zdvořilost vyšších vrstev mu pořádně leze na nervy. Rovněž se mu nelíbilo, že sedí v lóži prince regenta.

Nathan ho uškrtí, až se to dozví. Jeho partner nesnášel prince ještě více než Colin, protože připravil Nathanovu manželku o dědictví.

Opera nestála za nic. Colin přece jen nakonec zavřel oči a snažil se nevnímat hudbu a zpěv přicházející z jeviště.

Alesandra si povšimla, že Colin usnul, teprve když opera skončila. V okamžiku, kdy se ho chtěla zeptat, jestli se mu představení líbilo stejně jako jí, začal chrápat. Málem vyprskla smíchy. Musela se hodně ovládat, aby zachovala důstojnost. Po pravdě řečeno, záviděla mu, že usnul. I ona by raději jisté pasáže opery prospala, ale nikdy by to Colinovi nepřiznala. Vítězoslavně by zářil a příště by s ní do divadla nešel.

Rýpla do něho loktem. Colin se okamžitě probudil.

„Jste opravdu nemožný,“ zašeptala. Ospale se na ni usmál. „To jsem rád.“

Nebylo snadné ho urazit. Alesandra zavrtěla hlavou, povzdechla si a vstala. Vzala si plášť a vykročila ke dveřím lóže. Colin ji následoval.

Ve foyer se tísnily stovky lidí. Mnoho z nich se chtělo dostat co nejblíže k Alesandře. Princezna byla najednou obklopena muži, kteří se jí začali představovat. Colin se ztratil v davu, a když ho očima konečně našla, uviděla, že je obklopen ženami. Jedna z nich, rudovlasá dáma s výstřihem až kamsi ke kolenům, ho držela pod paží. Neustále si olizovala horní ret a připomínala Alesandře hladovou kočku, která se právě dostala k misce s mlékem.

Alesandra se snažila věnovat pozornost tomu, co jí říká gentleman, který se představil jako hrabě odněkud, ale její pohled se neustále vracel ke Colinovi, který vypadal, že ho pozornost dam velice těší. Tato skutečnost ji bůh ví proč rozčilovala.

Uvědomila si, že na Colina žárlí. Nikdy předtím nic podobného nezažila. Ach, bože, jak to bylo nepříjemné! Nemohla prostě snést, že se ho dotýká jiná žena.

Cítila se znechuceně. Od okamžiku, kdy přijela do

Anglie, se snažila chovat se jako princezna. V mysli jí zněla dvě slova vštěpovaná matkou představenou: důstojnost a dekorum. Alesandra si vzpomněla, že ji jeptiška varovala před unáhleným chováním, k němuž měla Alesandra poměrně blízko.

Povzdechla si. Nejspíš by jednala unáhleně, kdyby přistoupila ke Colinovi a odtrhla od něho ženskou, která mu svírala paži. Dokázala si představit, jaké klepy by se o ní od zítřejšího dne šířily.

Alesandře se zdálo, jako by se prostor kolem ní zmenšoval. Nikdo nechvátal s odchodem, ba naopak. Do foyer přicházelo stále více lidí.

Princezna se potřebovala nadýchat čerstvého vzduchu. Omluvila se gentlemanovi, který jí nabízel schůzku, a pomalu

se začala prodírat davem k východu.

Nezajímala se, jestli ji Colin následuje, či nikoli. Před budovou divadla se zastavila, zhluboka se nadechla ne zrovna čerstvého městského vzduchu a oblékla si pelerínu. Colinův kočár stál nedaleko. Raymond si jí okamžitě všiml. Seskočil z kozlíku, kde si povídal s kočím, a šel jí naproti.

Alesandra si nadzvedla šaty a vydala se po schodech dolů ke kočáru. V tom okamžiku ji někdo uchopil pod paží.

Princezna si myslela, že je to Colin. Chtěla se od něho odtáhnout, ale nešlo to.

Muž, který pevně svíral její ruku, však nebyl Colin. Byl oblečen celý v černém a přes hlavu měl přetaženou kapuci, takže mu nebylo vidět do obličeje. Alesandra stěží zahlédla jeho nos.

„Pusťte mě,“ nařídila mu.

„Musíte jít se mnou, princezno Alesandro.“

Princeznu zamrazilo. Cizinec na ni promluvil její rodnou řečí. Okamžitě pochopila, co se děje. Nesmí propadnout panice! Snažila se mu vysmeknout a utéct, ale zezadu ji chytil další muž. Jeho sevření bylo bolestivé. Alesandru náhle popadl takový vztek, že na bolest zapomněla. Oba neznámí muži však jednali rychle. Každý ji z jedné strany uchopil a společně ji táhli c boční straně budovy. Ze stínu sloupoví se vynořil třetí cizinec a běžel k Raymondovi, aby mu znemožnil útok na první dva nuže. Raymond mu sice zasadil první ránu, ale cizinec jen nepatrně zakolísal. Vytasil na princeznina strážce dýku a zaútočil. Když Alesandra zahlédla, že po Raymondově tváři stéká krev, začala křičet.

Jeden z únosců jí zakryl ústa. Princezna ho kousla, jak nejvíce mohla, a zároveň se snažila vymanit ze zajetí. Cizinec zaúpěl bolestí, ale princeznu nepustil. Řekl jí, že pokud se nepřestane bránit, bude jí muset ublížit.

Alesandra byla vyděšená. Nemohla dýchat, ale nepřestala bojovat. Chtěla se zbavit těchto mužů a běžet k Raymondovi. Musí mu přece pomoci. Mohl by vykrvácet, a to všechno kvůli ní. Cítila se vinna. Měla Raymondovi více důvěřovat, když ji varoval, aby si dala na generála větší pozor. Měla

raději zůstat doma…, měla…

Uslyšela Colina dříve, než ho uviděla. Tmou se rozlehl

řev, při němž tuhla krev v žilách. Muže, který ji držel zezadu, Colin odmrštil na kamenný sloup budovy, o nějž se rozplácl jako nahnilé jablko.

Alesandra zalapala po dechu. Druhý cizinec ji přitáhl před sebe s úmyslem použít ji jako ochranný štít. Colin mu však nedal příležitost k útoku. V mžiku ho udeřil pěstí do obličeje, až mu z hlavy odlétla kapuce. Muž se skutálel ze schodů k Raymondovým nohám. Princeznin strážce měl však plné ruce práce se svým nepřítelem, který ho obcházel s nožem v ruce. Colin se k cizinci přiblížil zezadu. Když se k němu neznámý otočil, vykopl mu nůž, uchopil ho a zkroutil mu ruku, až v ní kosti zapraskaly. Vzápětí se ozvalo zaúpění.

Colin ale s útočníkem ještě neskoncoval. Popadl ho za límec a odhodil ho na kočár. Alesandra se rozběhla k Raymondovi. Vytáhla z výstřihu kapesník a přiložila ho na poraněnou strážcovu tvář.

Colin netušil, kolik dalších mužů chce na ně zaútočit. Věděl však, že Alesandra nebude v bezpečí, dokud se nedostane domů.

„Jděte do kočáru, Alesandro. Teď hned.“

Jeho hlas zněl přísně. Alesandra si myslela, že se zlobí na ni. Chtěla ale pomoci Raymondovi. Položila si jeho ruku kolem krku a zašeptala mu, aby se o ni opřel.

„To je v pořádku, princezno,“ řekl jí Raymond. „Sedněte si dovnitř. Tady pro vás není bezpečno.“

Colin ji zvedl a téměř ji do kočáru vhodil. Pak pomohl Raymondovi. Kdyby se strážce dokázal o Alesandru postarat, zůstal by Colin zde a snažil se od cizinců vyzvědět, proč chtěli princeznu unést. Raymond však ztratil mnoho krve a vypadalo to, že každým okamžikem omdlí.

Colin zaklel a nakonec také nasedl. Kočí zapískal a koně se dali do trysku.

Alesandra seděla vedle Raymonda. „Nechápu, proč nám nikdo nepomohl,“ zašeptala. „Cožpak neviděli, že jsme v nebezpečí?“

„Princezno, vy jediná jste vyšla ven. Ostatní návštěvníci divadla byli stále uvnitř,“ odpověděl strážce a zabořil se do měkkého polstrování kočáru. „Všechno se přihodilo tak rychle. Kde zůstal váš doprovod?“

Při téhle otázce se Raymond zadíval na Colina.

Kapesníček, který si tiskl na tvář, byl nasáklý krví. Strážce ho přeložil a jeho poslední čistou část přiložil opět na ránu. Pak se otočil k princezně.

Alesandra složila ruce do klína a sklopila zrak. „Je to všechno moje vina,“ řekla. „Byla jsem netrpělivá a uvnitř byla strašná spousta lidí. Chtěla jsem se nadýchat čerstvého vzduchu. Měla jsem počkat.“

„K sakru, samozřejmě jste měla počkat.“

„Promiňte, Coline.“

„Kde byl k čertu Hillman?“

„Myslíte toho hraběte, kterého jste mi představil, než jste mne opustil?“

„Já jsem vás neopustil,“ zamumlal. „Hillman vás představoval svým přátelům a já jsem se na okamžik otočil, abych pozdravil své obchodní partnery. Když jste chtěla odejít, proč jste nepožádala Hillmana, aby mě zavolal?“

„Nechápu, proč zvyšujete hlas, Coline. Nikdo vás z ničeho neviní. Nesu plnou zodpovědnost za to, co se stalo.“

Princezna se obrátila k Raymondovi. „Raymonde, můžeš mi odpustit? Měla jsem zůstat doma. Kvůli mě ses dostal do nebezpečí…“

Colin ji přerušil. „Nemusíte si sypat popel na hlavu, princezno. Bylo by stačilo, kdybyste na mě počkala.“

„Ale vždyť oni by se mě pokusili unést, i kdybyste byl se mnou,“ namítla.

Colin se na ni vyzývavě podíval. „Čekám, že mi to vysvětlíte.“

„Nic vám nevysvětlím, pokud na mě budete křičet.“

Colin na ni nekřičel, ale princezna byla tak rozrušená, že

si toho vůbec nevšimla. Sundala si bílé rukavičky, poskládala je do čtverečku a podala Raymondovi. „Vem si tohle,“ nařídila. „Kapesník je už celý od krve.“

„K sakru, uvědomujete si, Alesandro, že vás mohli zranit?“

„Vás také, Coline,“ odpověděla. „Raymond potřebuje lékaře.“

„Jakmile přijedeme domů, pošlu Flannaghana, aby přivedl Winterse.“

„Je Winters váš osobní lékař?“

„Ano. Alesandro, znáte muže, kteří vás napadli?“

„Ne,“ odpověděla. „Alespoň ne podle jmen. Ale vím, odkud přišli.“

„Jsou to fanatici,“ vmísil se do hovoru Raymond. Alesandra se nemohla dívat, jak se Colin mračí. Opřela se o opěradlo sedadla a zavřela oči. „Ti muži pocházejí z mé rodné země. Chtějí, abych se vrátila.“

„Proč?“

„Aby si vzala jejich generála, toho bastarda,“ odpověděl místo ní Raymond. „Promiňte, princezno, že jsem použil takového výrazu, ale Ivan je opravdu bastard.“

Colin musel počkat s další otázkou, neboť právě přijeli před dům. Nechal princeznu sedět v bezpečí kočáru a šel

otevřít dveře a zavolat Stefana. Stefan vyšel ven, aby pomohl Raymondovi. Colin si vzal na starost Alesandru.

Další hodinu strávili péčí o Raymonda. Colinův osobní lékař bydlel nedaleko a naštěstí byl ten večer doma.

Flannaghan ho přivezl v Colinově kočáru.

Sir Winters byl bělovlasý pán s hnědýma očima, mírným hlasem a s velikou zručností.

Byl přesvědčen, že na Alesandru zaútočili bandité. Nikdo mu jeho mínění nebyl schopen vymluvit.

„V poslední době se situace v Londýně povážlivě zhoršila.

V ulicích města řádí zločinecká chátra. Něco by se s tím mělo udělat dříve, než pozabíjejí všechny úctyhodné lidi.“ Lékař stál uprostřed haly, a zatímco lamentoval nad ubohým stavem londýnských ulic, prohlížel si Raymondovo zranění. Colin navrhl, aby se Raymond posadil do jídelny.

Flannaghan přinesl další svíce.

Lékař ránu vyčistil nějakou páchnoucí tekutinou a pak ji zašil tmavou nití. Raymond sebou při zákroku ani jednou necukl. Zato Alesandra sebou trhla pokaždé, když lékař zapíchl jehlu do Raymondovy tváře. Držela strážce za ruku a konejšila ho.

Colin stál ve dveřích a pozoroval dění v jídelně. Svou pozornost upřel zejména na Alesandru. Všiml si, jak je rozrušená.

V očích se jí leskly slzy a ramena se jí třásla. Měl nutkání jít a uklidnit ji.

Alesandra byla tak něžná a soucitná. A taky zranitelná, pomyslel si. Šeptala něco svému strážci, ale Colin nerozuměl co. Popošel proto o několik kroků, až se náhle zastavil. Nyní už princeznu slyšel.

Alesandra slibovala Raymondovi, že nedopustí, aby se mu ještě něco stalo. Řekla, že Ivan možná nebude tak

špatným manželem, jak se domnívala. Prý o tom dost dlouho přemýšlela a nakonec se rozhodla vrátit se domů.

Raymonda její sliby nepovzbudily. Vypadal spíše nešťastně. Colin se rozzlobil. „Dnes večer nebudete o ničem rozhodovat, Alesandro,“ pronesl rozhodně.

Princezna se otočila. Rozhořčení v jeho hlase ji překvapilo. Co je mu do toho, jak se rozhodla?

„Colin má pravdu, princezno,“ namítl Raymond. „Není dobré se ukvapovat. Zítra budete mít dost času přemýšlet o tom, co bude nejlepší.“

Alesandra sice přikývla, ale stejně už se rozhodla. Nedopustí, aby kvůli ní trpěli jiní. Teprve dnes večer si uvědomila, jak daleko je generál ochoten zajít, jen aby dosáhl svého cíle. Kdyby Colin nezasáhl, mohl být Raymond mrtev. A Colin také. Ach, ano, bude se muset vrátit.

Winters dokončil svou práci, udělil Raymondovi několik rad a odešel. Colin nalil strážci plnou sklenici brandy.

Raymond ji na jeden doušek vypil.

Když Raymond odešel spát, převzal jeho úkoly Flannaghan. Prohlédl, jsou-li ve všech místnostech zavřena okna a dveře, a ještě jednou se ubezpečil, že hlavní i zadní

vchod do domu je uzamčen.

Také Alesandra usoudila, že je načase, aby šla spát, ale Colin ji zadržel v okamžiku, kdy chtěla zmáčknout kliku svého pokoje. Vzal ji za ruku a odvedl do studovny. Neřekl jí ani slovo, jenom ji postrčil dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Nastala chvíle, kdy mu budu muset vše vysvětlit, pomyslela si Alesandra. Přistoupila ke krbu a vztáhla ruce k plápolajícímu ohni, který Flannaghan prozřetelně zapálil.

Colin ji pozoroval, ale stále nepromluvil. Alesandra se otočila a podívala se na něho. Opíral se o rám dveří s rukama složenýma na prsou. Nemračil se ani nevypadal rozzlobeně – jenom přemýšlel.

„Kvůli mně jste se dnes ocitl v nebezpečí,“ zašeptala.

„Měla jsem vám vše vysvětit hned, když jsme se potkali.“ Čekala, že s tím bude Colin souhlasit. Překvapil ji, když zavrtěl hlavou. „Je to vaše chyba stejně jako moje, Alesandro. Měl jsem na vašem vysvětlení trvat. Byl jsem příliš zaneprázdněn svými problémy a vám jsem nevěnoval tolik pozornosti, kolik jste zasluhovala. Zanedbal jsem své povinnosti poručníka. To se ale nyní změní. A vy mi laskavě řekněte, co vás trápí.“

Alesandra sepjala ruce. „Mýlíte se, sire, není to vaše chyba.

Nevěřila jsem, že se u vás zdržím tak dlouho, a proto jsem vás nechtěla zatěžovat svými problémy, zejména když jste mi jasně sdělil, že se nehodláte brzy ženit. Rovněž jsem se domnívala, že generál, bude-li chtít, abych se vrátila, požádá o to diplomatickou cestou. Spletla jsem se. Myslela jsem, že se bude chovat civilizovaně. Je očividně rozhodnutý dosáhnout svého.“

Do očí jí vhrkly slzy. Zhluboka se nadechla, aby potlačila své emoce. „Velmi lituji toho, co se dnes večer stalo.“ Colin se nad ní slitoval. „Nemůžete za to.“

„Šli po mně,“ řekla. „Ne po vás nebo po Raymondovi.“ Colin se konečně pohnul. Přešel k židli u psacího stolu, sedl si a natáhl nohy na podnožku.

„Proč generál chce, abyste se vrátila domů?“

„Není to můj domov,“ opravila ho. „A vlastně ani nikdy nebyl. Můj otec byl v této zemi králem. Zamiloval se do mojí matky, která však byla Angličanka. V otcově zemi ji považovali za cizinku, a aby se s ní otec mohl oženit, musel se vzdát trůnu. Učinil to rád a vládu přenechal svému mladšímu bratrovi Edwardovi.“

Colin jí naslouchal, ale mlčel. Alesandra netušila, o čem může přemýšlet. „Mám pokračovat?“ zeptala se ho s obavami v hlase.

„Chci, abyste mi vysvětlila, proč generál žádá, abyste se vrátila,“ zopakoval jí.

„Poddaní mého otce milovali. Nezatratili ho proto, že si vzal cizinku. Myslím, že jim to připadalo velmi romantické. Přestože se kvůli ní vzdal trůnu, obdivovali ji všichni, kdo ji poznali. Byla to vzácná, laskavá žena.“

„Podobáte se jí?“

„Ano.“

„Takže byla také tak krásná?“

I když jí Colin právě složil poklonu, Alesandra ji nepřijala. Její matka byla více než krásná.

„Moje matka byla nejen krásná,“ řekla, „ale navíc měla čisté srdce. Kéž bych i já byla taková jako ona, Coline. Bohužel mé myšlenky bývají zřídkakdy čisté. Například dnes večer jsem byla tak rozzlobená, že jsem chtěla těm chlápkům ublížit.“

Colin se konečně usmál. „Udělal jsem to za vás,“ připomněl jí. „A teď pokračujte, prosím.“

„Otcův bratr loni zemřel a země upadla do chaosu. Někteří lidé říkají, že bych se měla vrátit. Generál je velmi ambiciózní a chce se ženit. Domnívá se, že kdyby si vzal za ženu mne, mohl by získat i trůn.“

„Proč tomu věří?“

Alesandra si povzdychla. „Protože já jsem jediná žijící osoba, která pochází z královského rodu. Všichni skoro zapomněli, že můj otec se vzdal trůnu. A jak už jsem řekla, poddaní ho milovali. A svou lásku…“

Alesandra se odmlčela. Colin byl zmaten tím, že

zčervenala. „A svou lásku co…?“ zeptal se.

„Přenesli na mě,“ vyhrkla. „Alespoň to tvrdí sir Richards

z ministerstva války. Jeho domněnku koneckonců potvrzují i dopisy, které jsem dostala od lidí, již byli mému otci nakloněni.“

Colin se narovnal. „Vy znáte sira Richardse?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla. „Musím říct, že mi hodně pomohl. Vypadáte překvapeně, stalo se vám něco? Zdá se, jako by vás skutečnost, že znám sira Richardse, zaskočila.“

Zavrtěl hlavou. „Nu, není obvyklé, aby se každý přátelil s šéfem anglického bezpečnostního oddělení. Proč se o váš případ zajímá?“

„Vy také znáte sira Richardse?“

„Pracuji pro něho.“

Nyní byla překvapena Alesandra. A zároveň vyděšena.

„Ale on je také šéfem tajné… Coline, jestliže pro něho pracujete, musíte být zatažen do nebezpečné práce. Co říkají rodiče na váš dvojí způsob života? Ach, teď už chápu, proč se nechcete ženit. Vaše žena by musela žít v neustálém strachu. Ano, strachu o vás.“

Colin litoval, že jí řekl pravdu. „Vlastně bych měl říct, že jsem pro něho pracoval,“ upřesnil.

Alesandra věděla, že jí lže. Poznala mu to na očích. Jeho pohled byl studený, tvrdý. Rozhodla se, že mu nebude odporovat. Jestli Colin chce, aby si myslela, že už nepracuje pro tajnou službu, bude předstírat, že mu věří.

„Jak a proč se o váš případ začal zajímat sir Richards?“ Jeho podrážděný hlas ji přiměl k rychlé odpovědi.

„Navštívil mě den předtím, než onemocněl váš otec. On a jeho nadřízený se vyjádřili, že si přejí, abych si generála Ivana vzala.“

„Richards zná generála?“

Zavrtěla hlavou. „Pouze o něm ví,“ poznamenala.

„Nicméně ho ze dvou zel považuje za to menší.“ Colin tiše zanadával. Alesandra se tvářila, že ho neslyší.

„Sir Richards vysvětlil vašemu otci, že pokud si mě generál vezme, bude ovladatelnější. Anglie chce pokračovat v dovozu

zboží a generál by jistě podporoval obchodní vazby mezi oběma zeměmi, kdyby se dověděl, že ke sňatku s ním mě přesvědčil právě sir Richards. V zemi mého otce je ještě jeden člověk, který chce ukořistit trůn pro sebe a sir Richards ho považuje za mnohem nebezpečnějšího protivníka. Navíc si myslí, že by nedodržoval obchodní závazky.“

„Takže vy máte být obětním beránkem, je to tak?“ Alesandra mu neodpověděla.

„A co na to řekl otec?“

Princezna si začala mačkat prsty. „Sir Richards dokáže být velmi přesvědčivý. Váš otec mu naslouchal a pak slíbil, že si věc promyslí. Když Richards odešel, rozhodl se sňatek nepodporovat.“

„Proč?“

Sklopila oči a zadívala se na své ruce. Ihned je uvolnila, když zjistila, jak jsou zarudlé. „Protože jsem plakala,“ přiznala se. „Stydím se za to, ale nemohla jsem jinak. Byla jsem velmi rozrušená. Vaše matka se kvůli mně s otcem pohádala, což mi vůbec nepomohlo. Spíš naopak. Cítila jsem, že jsem svou sobeckostí všechny zklamala. Chtěla jsem mít jen šťastné manželství, jako měli moji rodiče. Nevěřila jsem, že bych mohla milovat někoho nebo být šťastná s někým, kdo si mě chce vzít z politických důvodů. Nikdy jsem generála nepotkala, ale Raymond mi o něm vyprávěl. Pokud je alespoň polovina z toho, co říkal, pravda, jedná se o velmi domýšlivého a sobeckého člověka.“

Alesandra se odmlčela a nadechla se. „Váš otec má měkké srdce. Nemohl vidět, jak se trápím. Navíc učinil slib mému otci, že se o mě postará.“

„A proto rozhodl, že bych si vás měl vzít.“

„Ano,“ odpověděla. „Doufal v to, i když tomu moc

nevěřil. Jinak by vaše matka nechala vytisknout na pozvánky vaše jméno. Bylo ode mne naivní chtít se vdát z lásky. Nyní chápu, že to není možné. Proto jsem se rozhodla, že uzavřu sňatek, který bude vlastně obchodem. Tomu, kdo bude ochoten si mě vzít, poskytnu velkou část svého dědictví. Pak bychom mohli žít každý po svém. Myslela jsem si, že bych

mohla cestovat… a po nějakém čase se vrátit do kláštera Svatého kříže. Byl tam klid.“

„K čertu.“

Alesandra nevěděla, co svou nadávkou Colin myslel. Zamračila se a pak řekla: „Doufala jsem, že bychom mohli být s manželem po určité době přáteli.“

„A také milenci?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Všechno je možné, Coline. Čas dělá zázraky. Přestože jsem si jistá, že bych našla někoho, s kým bych se domluvila na podmínkách sňatku, musela jsem dnes večer změnit názor. Budu poslušná a vezmu si generála. Už jsem způsobila dost nepříjemností. Možná že generál se naučí… chovat se jemněji.“

Colin odfrkl. „Had se nikdy nepřestane plazit. Generál se nezmění, Alesandro. A vy si ho nevezmete. Je vám to jasné?“ Alesandra se zachvěla nad tvrdostí v jeho hlase. „Chci slyšet váš souhlas, Alesandro.“

Nedá mu ho. Princezna měla stále před očima krvácející Raymondovu tvář. „Nebudu příčinou žádných dalších…“

„Pojďte ke mně.“

Alesandra přistoupila k psacímu stolu. Colin na ni kývl prstem, aby přišla ještě blíže. Postavila se tedy na krok od něj.

„Generál by se vzdal svého plánu a nechal by mne na pokoji, kdybych se vdala… nemám pravdu?“

V jejím hlase bylo možné rozpoznat strach a naději zároveň. K sakru, pomyslel si Colin, Alesandra je ještě příliš mladá, aby se trápila takovými věcmi. Měla by být veselá a bezstarostná jako jeho mladší sestry.

U všech rohatých, potřebovala někoho, kdo by ji ochránil. Vzal ji za ruce. Alesandra si uvědomila, že je opět křečovitě svírá. Snažila se uklidnit, ale nedařilo se jí to.

„Generála si nevezmete, souhlasíte?“

Stiskl její ruce, dokud nepřikývla. „Dobrá,“ pronesl.

„Nevynechala jste něco ve svém vyprávění?“

„Ne.“

Colin se usmál. „Nikdo nemá odvahu postavit se na odpor

šéfovi tajné služby,“ poznamenal Colin o siru Richardsovi.

„Váš otec se mu vzepřel.“

„Ano, vzepřel, máte pravdu.“ Colin byl na svého otce pyšný. „Promluvím zítra se sirem Richardsem. Snad se mi podaří získat jeho podporu.“

„Děkuji.“

Rychle přikývl. „Protože je moje rodina za vás zodpovědná, sjednám co nejdříve schůzku s otcem a bratrem.“

„Proč?“

„Abychom se k čertu dohodli, co s vámi,“ poznamenal Colin žertem.

Alesandry se to však dotklo. Byla velmi citlivá a nedokázala jeho hloupé vtipkování jen tak přejít. Vyškubla se mu a složila ruce za záda. Colin uvažoval, jestli jí má navrhnout, že by se měla naučit více skrývat své emoce, ale nakonec neřekl nic. Nejspíš by ji tím znovu urazil.

„Nehodlám být vaším břemenem.“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Ale naznačil.“

„Dokonce jsem ani nic takového nenaznačil.“ Alesandra se otočila a šla se ke dveřím. „Domnívám se, že je načase přehodnotit situaci.“

„Už jste ji jednou přehodnotila.“

„Budu to muset učinit znova,“ prohlásila.

Colinovi se náhle udělalo nevolno. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. V břiše mu zakručelo. Uvědomil si, že skoro celý den nic nejedl.

Donutil se přemýšlet o jejích posledních slovech. „Co chcete znovu přehodnocovat?“

„Svůj pobyt ve vašem domě,“ pronesla. „Nemyslím si, že bych tady měla zůstávat. Zítra si najdu jiné ubytování.“

„Alesandro.“

Colin nezvýšil hlas, ale zazněla v něm kousavost.

Alesandra se zastavila u dveří a podívala se na něj. Čekala, že jí opět sdělí jednu ze svých upřímně míněných rad.

Když viděl v jejích očích slzy, zastyděl se. „Promiňte,“

zamumlal. „Nechci, abyste si myslela, že jste pro mě břímě. Vaše situace je ale pěkně zapeklitá. Souhlasíte?“

„Ano, souhlasím.“

Colin si nevědomky otřel čelo a byl překvapen, když zjistil, že je oroseno potem. Rozvázal si kravatu. Krucinál, v

studovně bylo nesnesitelné horko. Z krbu sálá větší teplo, než je zapotřebí, pomyslel si. Chtěl si sundat i sako, ale neměl k tomu sílu.

„Tohle je velmi vážná situace, Coline,“ dodala Alesandra, když Colin nic neřekl na její souhlas.

„Ale neznamená konec světa, že? Myslím, že se tím příliš znepokojujete.“

„Jistěže se tím znepokojuji,“ vykřikla. „Raymonda dnes zranili, copak jste zapomněl? Mohli ho dokonce zabít. I vy… jste mohl být zraněn.“

Opět se zamračil. Alesandra si uvědomila, že se o incidentu neměla zmiňovat.

„Promiňte, zapomněla jsem na slušné chování,“ vyhrkla.

„Měla bych vám poděkovat.“

„Za co a proč?“

„Že jste se mi omluvil,“ vysvětlila. „Vím, že to pro vás nebylo snadné.“

„Jak jste na to přišla?“

„Z vašeho pohledu a hlasu. Ano, bylo to pro vás těžké, ale řekl jste promiňte, což bylo od vás moc hezké.“

Vrátila se. Dodala si odvahu, naklonila se k němu a políbila ho na tvář. „Kdybych si mohla za poručníka vybrat

vás, nebo vašeho otce, dala bych přednost vašemu otci,“ řekla a doufala, že se Colin usměje. „Je mnohem…“

Nemohla najít správné slovo. Pomohl jí.

„Ovladatelnější?“ Zasmála se. „Ano.“

„Mé čtyři mladší sestry ho udolaly. Skáče, jak pískají.“ Colin si povzdechl a opět si otřel čelo. Během několika posledních minut ho nesnesitelně rozbolela hlava, takže se nyní nedokázal soustředit. „Běžte spát, Alesandro. Měla jste těžký den.“

Vydala se ke dveřím, ale pak se zastavila. „Jste v pořádku? Vypadáte velmi bledý.“

„Nic mi není. Běžte spát.“

Nedělalo mu potíže zalhat jí. V pořádku se ale necítil.

Bylo mu nanic. Pálil ho žaludek, jako by spolkl kus žhavého uhlí. Jeho pokožka byla naopak studená a vlhká. Ještě že večer nic nejedl, pomyslel si. Již při pouhé vzpomínce na jídlo se mu chtělo zvracet.

Colin si byl jistý, že se mu udělá lépe, až usne. Ale ještě v jednu hodinu v noci byl vzhůru. Nemohl spát a jediné, co si přál, bylo, aby mohl zavřít oči a zemřít.

Ve tři hodiny ráno si myslel, že opravdu zemře.

Celý hořel a nejméně dvacetkrát vyzvracel ten zatracený kousek jablka, který snědl před odchodem do divadla.

Jeho žaludek se konečně smířil s tím, že už v něm nic není, a trochu se utišil. Colin se natáhl na postel s rukama roztaženýma a tiše oddechoval.

Ach, ano, smrt by byla vykoupením.

KAPITOLA 5

Alesandra však nedopustila, aby zemřel, i kdyby to bylo Colinovo největší přání. Rovněž ho nenechala trápit se o samotě. V okamžiku, kdy ji probudily dávivé zvuky vycházející z jeho ložnice, odhodila pokrývku a vstala. Nezajímalo ji jak vypadá. Ani se nestarala, zda je vhodné, aby za ním šla v tuto noční dobu. Colin potřeboval pomoc a ona mu ji musela poskytnout.

Než si stačila obléct župan a vyjít z pokoje, Colin už byl opět ve své posteli. Ležel na břiše bez pokrývky a byl úplně nahý. Alesandra se snažila tuto skutečnost přehlédnout. V pokoji bylo takové chladno, že viděla, jak se její dech sráží. Colin totiž otevřel okna dokořán a dovnitř proudil studený vzduch doprovázený skučivým větrem a deštěm.

„Panebože, chcete se zabít?“ zeptala se.

Colin jí neodpověděl. Princezna rychle zavřela okna a pak se k němu obrátila. Viděla jen polovinu jeho tváře, ale i to jí

stačilo, aby si dokázala představit, jak trpí.

Nebylo snadné vytáhnout zpod jeho bezvládného těla přikrývku, ale nakonec se jí to podařilo. Pořádně ho do ní zabalila, přestože ji Colin od sebe neustále odháněl.

Alesandra jeho příkazy ignorovala a konala své. Sáhla mu na čelo a zjistila, že má vysokou horečku. Ihned donesla studený mokrý obklad.

Colin byl příliš zesláblý, aby jí mohl odporovat.

Alesandra strávila zbytek noci tím, že mu každých pět minut otírala čelo a zhruba stejně tak často mu nastavovala umyvadlo. Nebyl již schopen zvracet, ale neustále se dávil. Chtěl se napít. Alesandra mu to nedovolila. Pokoušela se mu vysvětlit důvod, ale Colin ji neposlouchal. Naštěstí si pro vodu nemohl zajít sám.

„Cokoli polknete, Coline, okamžitě vyzvracíte. Sama

jsem tuto nemoc prodělala, takže vím, o čem mluvím. A teď zavřete oči a snažte se usnout. Zítra se budete cítit lépe.“ Alesandra záměrně lhala, aby v Colinovi probudila jiskřičku naděje. Pokud trpí stejnou nemocí, jakou měla ona, bude trvat nejméně týden, než se z ní dostane.

Její předpověď byla docela přesná. Colin se necítil lépe ani následující den, ani den poté. Alesandra nedovolila, aby se někdo jiný o něj staral, neboť se obávala, že by se nemoc mohla rozšířit i na další členy domácnosti. Flannaghan se ji snažil přesvědčit, že je jeho starostí o pána pečovat, ale Alesandra mu vysvětlila, že už záhadnou chorobu prodělala, a je tudíž málo pravděpodobné, že by se jí znovu nakazila. Kdo jiný by se měl o Co lina starat než ona?

Flannaghan se nakonec nechal umluvit. Převzal tedy starost o chod domácnosti, dokonce odpovídal na dopisy, které Alesandře docházely. Jejich dům mohl přijmout jen určité množství návštěvníků. Když se lékař sir Winters přišel podívat na Raymondovu ránu, Alesandra s ním projednala průběh Colinovy nemoci. Lékař jí zanechal tonikum, které

mohlo příznivě působit na podrážděný žaludek nemocného, a navrhl také studené obklady, které by snížily horečku.

Colin byl však obtížný pacient. Alesandra se snažila

dodržovat lékařovy rady a dávala Colinovi studené obklady, zejména večer, kdy teplota stoupla. Nejdříve mu ochladila hrudník a paže a pak mu chtěla udělat obklady i na nohy.

Colin vypadal, že spí. Jakmile se však dotkla jeho zjizvené nohy, málem vyskočil z postele.

„Rád bych zemřel v klidu, Alesandro. Táhněte ke všem čertům.“

Jeho hrubé chování ji neurazilo. Alesandra pochopila, že Colin je na své zranění ještě stále citlivý. Ani se nedivila. Jeho levé lýtko bylo samá jizva. Princezna netušila, jak ke zranění přišel, ale představa utrpení, které při něm musel podstoupit, jí sevřela srdce. Pokládala skutečnost, že Colin chodí, za hotový zázrak.

Colin si přehodil přikrývku přes nohy a opět Alesandru požádal, tentokrát mírnějším tónem, aby odešla.

V jejích očích se zaleskly slzy. Princezna nechtěla, aby se dovtípil, že pláče kvůli jeho poranění. Colin byl hrdý neústupný muž, který by jistě nesnesl, kdyby ho litovala. Alesandra se rozhodla zaměřit jeho pozornost na sebe.

„Vaše obhroublé chování se mě velice dotýká, Coline, a jestli s ním okamžitě nepřestanete, začnu plakat. Ovšem nemyslete si, že odejdu. Zůstanu zde! A teď mě laskavě nechte, abych vám omyla nohy.“

„Alesandro, přísahám Bohu, že vás vyhodím z okna, jestliže mě nenecháte o samotě.“

„Minulou noc vám obklady nevadily, Coline. Ale dnes vyvádíte jak pominutý. Je vám hůř?“

„Vy jste mi myla nohy i včera?“

„Samozřejmě,“ zalhala.

„Co všechno ještě, k čertu?“

Alesandra věděla, na co se Colin ptá. Snažila se, aby nezrudla, když mu odpovídala: „Vaše ruce, hruď a obličej. Zbytku těla jsem se ani nedotkla. Ach, přestaňte se mnou bojovat, pane,“ dodala a vytáhla mu nohy zpod přikrývky. Colin se vzdal. Něco neslušného zamumlal pod nosem a zavřel oči. Alesandra namočila obklad do studené vody a jemně mu omyla nohy.

Teprve když dokončila svou práci, povšimla si, že ji Colin pozoruje.

„Tak,“ řekla s povzdechem. „Necítíte se lépe?“

Colin jí neodpověděl, jen se na ni díval. Alesandra se otočila, aby neviděl, že se směje. Postavila umývadlo na stolek a přinesla pohár s vodou.

Podala mu ho, a když se napil, řekla mu, že ho na chvíli nechá samotného. Colin ji však chytil za ruku. „Jste ospalá?“ zeptal se ještě trochu podrážděně.

„Ani ne.“

„Tak zůstaňte a povídejte mi něco.“

Posunul se a udělal jí místo. Alesandra si sedla na okraj postele. Složila ruce do klína a zoufale se snažila, aby její pohled nesklouzával na Colinovu nahou hruď.

„Nemáte nějakou noční košili?“ zeptala se.

„Ne.“

„Měl byste se přikrýt, Coline,“ podotkla, a aniž by počkala, sama ho přikryla.

Colin se však znovu odkryl. Posadil se, opřel se o záhlaví postele a hlasitě zívl.

„Je mi nesmírné horko.“

„Proč máte tak dlouhé vlasy? Sahají vám až po ramena. Není to barbarské?“ dodala a usmála se, aby si nemyslel, že ho chce urazit. „Opravdu, vypadáte jako pirát.“

Pokrčil rameny. „Je to památka,“ řekl.

„Na co?“

„Na svobodu.“

Alesandra neměla tušení, o čem Colin hovoří, a když se neměl k dalšímu vysvětlování, nechala ho být. Colin změnil téma a zeptal se na obchodní záležitosti.

„Nezapomněl Flannaghan poslat panu Bordersovi dopis?“

„Myslíte vašemu společníkovi?“

„Borders není můj společník. Je už v důchodu, ale pomáhá mi, když potřebuji.“

„Ano,“ odpověděla mu na původní otázku. „Flannaghan mu poslal vzkaz a pan Borders se nyní stará o vaše obchodní záležitosti. Každý večer posílá hlášení. Jsou uložena na

vašem psacím stole. Prohlédnete si je, až vám bude lépe. Také jste dostal dopis od Nathana,“ dodala. „Nevěděla jsem, že jste v zámoří otevřeli druhou kancelář. Za chvíli bude vaše společnost působit ve všech kontinentech.“

„Možná. Řekněte mi, co děláte vy. Nevycházíte, doufám, ven.“

Zavrtěla hlavou. „Starám se o vás. Napsala jsem další dopis Neilovi. Odpověděl mi, že se se mnou setkat nechce. Škoda, že jste ho vyhodil.“

„Byl bych nerad, kdyby se zde znovu ukázal, Alesandro.“ Princezna si povzdechla. Colin se na ni zamračil.

„Zbytečně víříte uhaslý skandál.“

„Slíbila jsem mu, že budu diskrétní. Bojím se o Viktorii,“ dodala.

„To jste asi jediná,“ poznamenal.

„Já vím,“ zašeptala. „Coline, kdybyste byl v nesnázích, udělala bych všechno, jen abych vám pomohla.“

Byl jejím ubezpečujícím slibem potěšen. „Určitě?“ Přikývla. „Jsme teď jako jedna rodina, ne? Váš otec je můj poručník a vy mi připadáte jako můj bratr…“

„K čertu s tím.“

Alesandra na něj překvapeně pohlédla. Colin vypadal rozzlobeně. „Vy nechcete, abych vás považovala za bratra?“

„Zatraceně, to víte, že ne.“ Alesandru jeho postoj zdrtil. Colin se na ni chtivě zadíval. Horečka vůbec nezmírnila jeho touhu po ní. Musel by být nejméně sto sáhů pod zemí, aby potlačil nutkání dotknout se jí.

Alesandra neměla o svém půvabu ani ponětí. Seděla vedle něho bezelstně v panensky bílých šatech, které byly prosté, ale zároveň velice svůdné, třebaže měly zapínání až ke krku. Colina vzrušovaly. Stejně tak její vlasy. Alesandra je dnes neměla svázané do copu, takže jí splývaly v divokých kudrlinkách až k půli zad. Neustále si je sčesávala dozadu pohybem, který se mu nesmírně líbil.

K čertu, vůbec si nepřál, aby o něm přemýšlela jako o svém bratrovi.

„Ani ne před týdnem jste si myslela, že bych mohl být

vaším manželem, vzpomínáte si?“

Jeho bezdůvodné podráždění ji rozzlobilo. „Ale vy jste se jím odmítl stát, pamatujete si?“

„Nemluvte se mnou tímto tónem, Alesandro.“

„A vy nezvyšujte hlas, Coline.“

Dlouze si povzdechl. Oba jsou unaveni, pomyslel si, proto jsou tak přecitlivělí. „Jste princezna,“ řekl. „A já jsem…“ Dokončila větu za něj. „Drak.“

„Výborně,“ vyštěkl. „Když drak, tak drak. Princezny si draky přece neberou.“

„Panebože, vy jste dnes nedůtklivý!“

„Jsem vždycky nedůtklivý.“

„Chvála bohu, že se nevezmeme. Udělal byste mi z života peklo.“

Colin opět zívl. „Nejspíš,“ poznamenal.

Alesandra se postavila. „Měl byste se vyspat,“ prohlásila. Naklonila se k němu a položila mu ruku na čelo. „Pořád máte horečku, i když ne tak vysokou jako včera. Coline, vy nemáte rád ženy, které vám říkají to, co já?“

„Jistě že ne.“

Usmála se. „Výborně. Řekla jsem vám, že vás vaše podezíravá povaha přivede jednou do malérů, pamatujete si? A měla jsem pravdu, viďte?“

Colin jí neodpověděl. Ani, to nečekala. Škodolibě se usmála. Pak se otočila a vykročila ke dveřím, které spojovaly jejich pokoje. Ještě ale neskončila. „Musel jste se na vlastní oči přesvědčit, jestli je Caine opravdu nemocen. Teď se podívejte na sebe!“

Otevřela dveře. „Dobrou noc, draku.“

„Alesandro?“

„Ano?“

„Mýlil jsem se.“

„V čem?“ Čekala, že Colin přizná svou chybu a že se jí omluví. Přece jen není tak hrozný, jak si myslela. „Nu?“ popíchla ho, když nepokračoval.

„Ještě pořád se chováte jako spratek.“

Colinova horečka trvala několik dní a nocí. Když se osmý

den v noci probudil, cítil se konečně jako člověk. Velmi ho překvapilo, že vedle sebe našel Alesandru. Seděla opřená o čelo postele a spala. Vlasy jí padaly přes obličej. Musela spát tvrdě, protože se neprobudila, ani když Colin vstal, umyl se a oblékl si čisté spodky. Pak přistoupil k Alesandře a uchopil ji do náruče. Připadala mu jako pírko, přestože byl nemocí zesláblý. Musel se usmát, když mu položila hlavu na rameno a lehce si povzdechla. Zanesl ji do jejího pokoje, uložil do postele a přikryl ji.

Zůstal chvíli stát a díval se na ni. Vůbec neprocitla. Určitě byla hodně unavená, vždyť několik nocí pořádně nespala, neboť o něj neustále pečovala. Colin nevěděl, co si má o tom myslet.

Náhle si uvědomil, že mu na ní začíná záležet. Skoro se

této myšlenky lekl. Nemůže se přece nyní zaplést se ženskou! Ne, k tomu opravdu není vhodná doba. Colin se nehodlal vzdát svých cílů a snů jenom kvůli nějaké ženě.

Alesandra však není nějaká obyčejná ženská, pomyslel si vzápětí. Věděl však, že pokud se jí nevzdá hned, nebude toho schopen ani později. K čertu, bylo to všechno moc složité.

Ovládaly ho protichůdné pocity. Přestože si stále opakoval, že ji nechce, nesnesl pomyšlení, že by ji měl dostat někdo jiný.

Bylo to nesmyslné. Colin se nakonec donutil odejít z jejího pokoje. A protože se mu nechtělo spát, šel do studovny. Čekaly ho výkazy za poslední týden, které bude muset přepsat do účetních knih. Doufal, že ho práce odvede od myšlenek na Alesandru.

Jaké však bylo jeho překvapení, když zjistil, že všechnu účetní práci již někdo udělal. Veškeré položky byly pečlivě zapsány, včetně údajů z posledního dne. Colin nejméně hodinu kontroloval, jestli jsou součty čísel správné, a když nenašel jedinou chybičku, opřel se o opěradlo křesla a pročítal vzkazy, které mu byly určeny.

Nejspíš se o vše postaral Caine, pomyslel si. Nesmí zapomenout poděkovat mu. Ušetřil mu nejméně týden práce. Colin se tedy pustil do psaní odpovědí na dopisy, které

došly. Pracoval až do odpoledne. Flannaghan byl potěšen, že je pánovi opět lépe. Přinesl mu do studovny snídani a v poledne oběd.

Colin se po jídle vykoupal a oblékl si bílou košili a černé kalhoty. Flannaghan poznamenal, že už nevypadá tak bledý. Kolem třetí hodiny odpoledne mu přinesl vzkaz od otce a Caina.

Dopis od vévody z Williamshiru byl plný obav o princeznino bezpečí. Bylo zřejmé, že se otec o útoku na ni před budovou opery již dověděl. Vévoda požadoval, aby se všichni rodinní příslušníci setkali a projednali otázku týkající se Alesandřiny budoucnosti. Žádal Colina, aby přivedl princeznu do jejich londýnského sídla, až se uzdraví.

Cainův dopis byl podobný, i když mírně matoucí, neboť se v něm vůbec nezmínil, že by Colinovi pomohl s účetními knihami. Colin se domníval, že Caine je příliš skromný, aby mu svou pomoc připomínal.

„Dostal jste dobré zprávy, nebo špatné?“ zeptal se Flannaghan. „Vaše rodina se již plně zotavila. Kuchařka se bavila se zahradníkem vašeho pana otce a ten říkal, že všichni se už cítí dobře. Váš otec dokonce nechal otevřít svůj londýnský dům, kam by se měl nastěhovat dnes večer. Měla by s ním přijet také vévodkyně, zato vaše sestry mají zůstat ještě týden nebo dva na venkově. Mám jim poslat zprávu, že jste se uzdravil?“

Colina neudivilo, že Flannaghan je tak dobře informován. Mezi služebnictvem se zprávy šířily podivuhodnou rychlostí.

„Můj otec chce svolat rodinnou poradu. Možná ses už o tom dověděl od zahradníka,“ dodal suše.

Flannaghan přikývl. „Slyšel jsem o tom, ale zatím nevím, kdy se má konat.“

Colin pohoršeně zavrtěl hlavou. „Svoláme schůzku zítra odpoledne.“

„V kolik hodin?“

„Ve dvě.“

„A váš bratr?“ zeptal se Flannaghan. „Mám mu také poslat vzkaz?“

„Ano,“ odpověděl Colin. „Určitě se jí bude chtít zúčastnit.“

Flannaghan se rozběhl ke dveřím, aby vyplnil úkoly. U vchodu se zarazil. „Je náš dům opět přístupný návštěvníkům? Ctitelé princezny Alesandry se domáhají vstupu již několik dní.“

Colin se zamračil „Chceš mi naznačit, že se usadili u našeho vchodu?“

Flannaghan si nevšímal jeho zlostného pohledu. „Po městě se rozneslo, že v našem domě bydlí krásná, nezadaná princezna.“

„K čertu se všemi.“

„Přesně tak, milorde.“

„Nikoho až do zítřejšího odpoledne do domu nepouštěj,“ nařídil Colin. Pak se usmál. „Vidím, že ani tobě se nelíbí, že nás obléhají Alesandřini nápadníci. Proč, Flannaghane?“ Sluha nic nepředstíral. „Jsem pobouřen, pane,“ přiznal se.

„Princezna patří nám, Coline,“ vyhrkl, přičemž pána oslovil křestním jménem tak, jak to činil předtím, než se k nim princezna nastěhovala. „Je naší povinností ji před těmito pijavicemi ochránit.“

Colin přikývl. Flannaghan se pak opět zeptal: „A co mám udělat s přáteli jejího otce? Sir Dreyson posílá žádost o audienci každý den. Má nějaké listiny k podpisu,“ dodal. „V jedné ze svých žádostí, kterou jsem jen tak náhodou přečetl, její poradce uvádí, že má pro ni naléhavou zprávu.“

Colin se zabořil do křesla. „Jak na ni Alesandra zareagovala?“

„Nijak se nerozrušila,“ odpověděl Flannaghan. „Zeptal jsem se jí, jestli by neměla zjistit, co se stalo, ale Alesandra odpověděla, že Dreysonova poplašná zpráva se zřejmě týká poklesu cen na trhu. Vůbec netuším, o čem mluvila.“

„O Finančních ztrátách,“ vysvětlil mu Colin. „Víš, co? Zanes vzkaz také panu Dreysonovi a pozvi ho na zítřejší odpolední schůzku k mému otci. Ať přijde třeba ve tři hodiny. Do té doby bychom už mohli mít rodinné problémy vyřešeny.“

Sluha se však neměl k odchodu. „Chtěl jsi ještě něco?“

„Odejde od nás?“ zeptal se sluha s obavami v hlase.

„Je dost možné, že se přestěhuje do otcova domu.“

„Ale, milorde…“

„Můj otec je její poručník, Flannaghane.“

„Může být,“ namítl sluha. „Ale vy jediný se o ni dokážete řádně postarat. Omlouvám se za upřímnost, ale váš otec je již přece jen v letech a váš bratr se musí starat o svou ženu a dítě. Proto si myslím, že jediný vhodný člověk jste vy. Byl bych velmi nešťasten, kdyby se naší princezně něco stalo.“

„Nic se jí nestane.“

Rozhodnost Colinova sdělení Flannaghana uklidnila. Jeho pán převzal na sebe roli ochránce. Konečně! Měl pro to nejlepší předpoklady: byl odvážný, zodpovědný, tvrdohlavý, ale podle Flannaghana trochu pomalý. Byl si jistý, že Colinovi bude trvat celou věčnost, než si uvědomí, že on a princezna Alesandra patří k sobě.

Colin se opět soustředil na účetní knihy. Flannaghan lehce zakašlal, aby dal svému pánovi najevo, že stále neodešel.

„Tak co máš ještě na srdci?“

„Myslel jsem si, že bych vám měl říct… že incident, ke kterému došlo před divadlem…“

Colin zavřel knihu. „Co s ním?“ pobídl ho.

„… ji velmi ovlivnil. Nic mi neřekla, ale poznal jsem, že se z něho dosud nevzpamatovala. Pořád se obviňuje, že způsobila Raymondovo zranění.“

„To je směšné.“

Flannaghan přikývl. „Stále se Raymondovi omlouvá a dnes ráno, když sešla dolů, plakala. Myslím, že byste si s ní měl promluvit, pane. Princezna by neměla plakat.“

Colin přikývl. „Dobrá, promluvím s ní. Ale teď už mě nechej. Poprvé v tomto měsíci mám příležitost vyrovnat účty. Chtěl bych ještě zapsat dnešní výkazy, takže do večeře nechci být rušen.“

Flannaghanovi nevadil podrážděný tón pánova hlasu. Colin se postará o princeznu, a na tom mu záleželo nejvíc. Jeho dobrá nálada však byla zkoušena po celý zbytek

odpoledne, kdy musel odmítat všechny princezniny potencionální nápadníky. Byla to hrozná otrava!

V sedm hodin večer přišel sir Richards. Nežádal o přijetí. Hlavní představitel anglické tajné služby byl samozřejmě vpuštěn dovnitř i bez předchozí domluvy.

Flannaghan zavedl sira Richardse po schodech do

Colinovy studovny. Tento distingvovaný pán s prošedivělými vlasy počkal, až sluha odejde, a teprve pak promluvil.

„Slyšel jsem, že jsi byl nemocen,“ prohlásil. „Zastavil jsem se, abych zjistil, jak se ti vede. A také ti chci poblahopřát k dobře vykonané práci. Ta záležitost s Wellinghamem mohla dopadnout nepříjemně. Zvládl jsi ji znamenitě.“

Colin se opřel. „Vždyť dopadla nepříjemně,“ namítl.

„Ano, ale ty jsi ji jako obvykle taktně vyřešil.“

Colin se chtěl zasmát, ale včas se ovládl. Taktně? Musel uznat, že sir Richards opravdu gentlemansky pojmenoval zabití jednoho z nepřátel Anglie.

„Proč jste opravdu přišel, Richardsi?“

„Abych ti poblahopřál, samozřejmě.“

Colin se pousmál. I Richardsovi přelétl po tváři úsměv.

„Dal bych si skleničku brandy,“ prohlásil a mávl směrem k příručnímu baru. „Dáš si se mnou?“

Colin odmítl. Zvedl se, aby Richardse obsloužil, ale ten ho máchnutím ruky usadil. „Obsloužím se sám.“

Nalil si skleničku brandy a sedl si do křesla naproti psacímu, stolu. „Za pár minut tady bude Morgan. Chtěl jsem si nejdřív promluvit s tebou. Objevil se další menší problém, který by podle mého názoru mohl zvládnout sám. Dostal by tím příležitost, jak se otrkat.“

„Takže patří do našeho spolku?“

„Ještě ne, ale chtěl by u nás sloužit,“ pronesl Richards.

„Co si o něm myslíš, Coline? Zapomeň na diplomacii a řekni mi svůj osobní názor.“

Colin pokrčil rameny. Od strnulého naklánění nad knihami měl ztuhlé krční svaly, a tak se je krouživými pohyby ramen snažil trochu rozhýbat. „Vím, že před léty

zdědil po svém otci titul a nějaké pozemky. Je nyní hrabě z Oakmountu, že?“

„Ano,“ přisvědčil Richards. „Ale máš jen poloviční pravdu. Titul a pozemky zdědil po strýci. Jeho otec před mnoha lety utekl. Chlapce si pak příbuzní předávali, takže se

každou chvíli stěhoval. Jednu dobu kolovaly řeči o tom, že je nelegitimní, a možná proto ho Morganův otec opustil. Jeho matka zemřela, když mu bylo čtyři nebo pět let.“

„Měl nelehké dětství,“ poznamenal Colin.

Richards souhlasil. „Ano, zkušenosti z dětství se určitě projevily v jeho povaze. Naučil se být bystrý.“

„Víte o něm víc než já,“ řekl Colin. „Znám ho jenom povrchně. Zastával různé funkce. Je však oblíbený ve společnosti.“

Richards se dlouze napil a pak opět promluvil. „Ještě jsi mi ale neřekl, co si o něm myslíš.“

„To je těžké,“ pronesl Colin. „Opravdu, neznám ho tak dobře, abych si na něj vytvořil názor. Není špatný. Nathan ho však nemá rád. Vzpomínám si, že mi to jednou řekl.“ Richards se usmál. „Tvůj společník nemá rád nikoho.“

„To máte pravdu.“

„Zmínil se, proč nemá rád Morgana?“

„Ne. Jenom vím, že ho považuje za libového frajera. Prý ho ženy skutečně obdivují.“

„Nathan ho nemá rád jenom proto, že je hezký?“

Colin se zasmál. Hlas sira Richardse zněl nevěřícně. „Můj společník nemá rád chlapy, kteří jednají noblesně. Říká, že neví, na co přitom myslí.“

Richards nevěnoval této připomínce pozornost. „Morgan má mnoho známostí podobně jako ty. Pro naše oddělení by byl ohromným přínosem. Nechci se však ukvapit. Stále si nedovedu představit, jak bude jednat v krizových situacích. Pozval jsem ho sem, aby si s tebou promluvil. Mám ještě jednu delikátní záležitost, kterou bys mohl vyřídit. Pokud se rozhodneš ji přijmout, byl bych rád, kdyby šel Morgan do toho s tebou. Mohl by se od tebe mnohému přiučit.“

„Zapomněl jste, že už jsem dosloužil?“

Ředitel se usmál. „To já také,“ pronesl. „Snažím se předat otěže nejméně pět let. Už jsem na službu příliš starý.“

„Nikdy neodejdete.“

„Stejně jako ty,“ předpověděl Richards. „Nejméně do doby, dokud tvá společnost nebude vyžadovat finanční dotace. Řekni mi, synku, zajímal se už tvůj společník, odkud přicházejí peníze navíc? Vím, že jsi nechtěl, aby věděl, že s námi opět spolupracuješ.“

Colin si složil ruce za krk. „Ne, ničeho si zatím nevšiml. Má spoustu práce se zřizováním nové kanceláře. Navíc jeho žena Sára čeká každým dnem dítě. Pochybuji, že by měl čas něco kontrolovat.“

„A co uděláš, až si toho všimne?“

„Řeknu mu pravdu.“

„Možná bychom mohli využít i jeho,“ poznamenal ředitel.

„To je vyloučeno. Má přece rodinu.“

Sir Richards váhavě přikývl. Pak se opět vrátil k záležitosti, kvůli které přišel. „Takže k věci,“ začal. „Celá akce není o nic nebezpečnější než tvá poslední, ale… ach, dobrý večer, princezno Alesandro. Jsem rád, že vás opět vidím.“

Alesandra stála před vchodem do studovny. Colin přemýšlel, jestli mohla něco slyšet.

Princezna se usmála. „I já vás ráda vidím,“ odpověděla.

„Doufám že vás nevyrušuji. Dveře byly pootevřené, ale jestli máte důležitou schůzku, přijdu později.“

Sir Richards kvapně povstal a přistoupil k ní. Potřásl jí rukou a uklonil se. „Vůbec nás nerušíte,“ ujistil ji. „Pojďte a posaďte se. Chtěl jsem s vámi stejně mluvit.“

Zavedl ji ke křeslu a pokynul jí, aby si sedla. Alesandra se posadila a uhladila si rukou sukni.

„Slyšel jsem o tom nemilém incidentu, který se stal před budovou Královské opery,“ poznamenal a zamračil se. Posadil se, kývl na Colina a opět se otočil k princezně. „Jste v pořádku, má drahá?“

„Ano, jsem v pořádku, ale můj strážce byl zraněn, sire Richardsi. Raymond má na tváři osm stehů, naštěstí mu je

lékař včera vytáhl. Myslím, že se už cítí dobře. Je to tak, Coline?“

Přestože oslovila Colina, setrvávala pohledem na siru Richardsovi. Colinovi to nevadilo. Pokoušel se zamaskovat skutečnost, že se baví.

Sir Richards se červenal. Colin tomu nemohl uvěřit. Tvrdohlavý, ostřílený šéf tajných operací byl rudý jako nějaký školák.

Alesandra ho okouzlila. Colin přemýšlel, jestli to Alesandra udělala záměrně, či nikoli. Její úsměv byl nevinný a její pohled přímý a neústupný. Pokud začne mrkat svými dlouhými řasami, pomyslel si, není její počínání až tak nevinné.

„Měl jste příležitost podniknout nějaký krok ve věci, která mne tíží, sire Richardsi?“ zeptala se. „Vím, že žádat vás, tak důležitého muže, aby se angažoval v mých záležitostech, bylo víc než troufalé, ale neměla jsem na vybranou. Chci, abyste věděl, že jsem vám velmi vděčna za vaši nabídku poslat někoho do Gretny Greenu.“

„Už jsem tam vyslal svého muže,“ oznámil hrdě Richards.

„Pan Simpson se vrátil včera večer. Měla jste pravdu, princezno. Není tam žádný záznam o uzavření sňatku slečny Viktorie, a to ani u oddávajícího Roberta Elliotta, ani u jeho rivala Davida Lainga.“

„Věděla jsem to,“ vykřikla Alesandra. Sepjala ruce, jako

by se chtěla pomodlit, a pak se otočila ke Colinovi. „Neříkala jsem vám to?“

Její zanícení ho pobavilo. „Co?“

„Že by lady Viktorie neutekla. Sir Richards právě potvrdil mé podezření.“

„Možnost, že by se vaše přítelkyně, princezno, vdala v Gretně Greenu, však stále existuje, i když malá. Pánové Elliott a Laing si vedou o svatebních obřadech pečlivé záznamy, takže mohou poskytnout přesné údaje. Je to věc konkurence, víte. Ale nejsou jedinými, kdo zde oddávají. Někteří gentlemani, kteří nejsou tak pověstní, se neobtěžují s vedením soupisu. Bez skrupulí vyplní oddací list a předají ho

ženichovi. Takže se obávám, že Viktoriin útěk jednoznačně vyloučit nemůžeme.“

„Ale já vím, že neutekla.“

Alesandra svému tvrzení skálopevně věřila. Colin zavrtěl hlavou. „Alesandra zbytečně šťourá do vosího hnízda. Říkal jsem jí, aby toho nechala, ale jako by mě neslyšela.“ Princezna se na něj zamračila. „Do ničeho zbytečné nešťourám.“

„Ale šťouráte,“ opáčil Colin. „Nakonec svým pátráním způsobíte Viktoriině rodině ještě jeden skandál.“ Jeho kritika ji zabolela. Sklonila hlavu. „Musíte mít o mně špatné mínění, když se domníváte, že bych chtěla záměrně někomu ublížit.“

„Nemusíš být na ni tak přísný, synku,“ zasáhl sir Richards.

Colin byl popuzen. „Nejsem přísný, pouze upřímný.“ Richards zavrtěl hlavou. Alesandra se na něj usmála. Byla ráda, že stojí při ní.

„Kdyby si Colin poslechl důvody, sire Richardsi, proč se o Viktorii strachuji, nebyl by si myslel, že vás zbytečně obtěžuji.“

Richards se zadíval na Colina. „Ty sis nevyslechl její důvody? Princezna má však pádné argumenty. Neměl bys soudit, pokud neznáš fakta.“

„Díky za ponaučení, Richardsi,“ odfrkl Colin.

Alesandra ho ignorovala. „Jaký další krok podnikneme ve vyšetřování?“ zeptala se.

Sir Richards se na ni podíval trochu zmateně. „Ve vyšetřování? Nepohlížel jsem na tento případ jako na vyšetřování…“

„Slíbil jste, že mi pomůžete,“ připomněla mu. „Nesmíte se hned tak brzy vzdát.“

Sir Richards prosebně pohlédl na Colina. Ten se jen zašklebil.

„Víte, princezno, já se nevzdávám,“ namítl sir Richards.

„Jenom si nejsem jistý, co mám vyšetřovat. Je zcela zřejmé, že vaše přítelkyně utekla, a já si myslím, že Colin má docela

pravdu, když navrhuje, abyste tu záležitost nechala být.“

„Proč je zřejmé, že utekla?“

„Viktorie po sobě zanechala dopis,“ vysvětlil sir Richards. Alesandra zavrtěla hlavou. „A co když ho napsal někdo jiný?“

„Nu, snad…“

„Doufala jsem, že mi pomůžete, sire Richardsi,“ přerušila ho. Z jejího hlasu znělo zklamání. „Vkládala jsem do vás všechny své naděje. Viktorie může být v nebezpečí a pouze vy a já jí můžeme pomoci. Může-li někdo zjistit pravdu, co se jí přihodilo, jste to jedině vy. Jste tak inteligentní a chytrý.“ Sir Richards se začepýřil jako kohout. Colin nevěřícně zakroutil hlavou. Svého šéfa nepoznával.

„Bude vám stačit, když najdu záznam o konání svatby?“

„Žádný nenajdete.“

„Ale když najdu…“

„Nechám věc být.“

Sir Richards přikývl. „Dobrá tedy,“ souhlasil. „Začnu nejdříve s její rodinou. Zítra pošlu někoho, kdo promluví s Viktoriiným bratrem. Jsem si jistý, že se nakonec dopátrám pravdy.“

Princezna se široce usmála. „Mnohokrát vám děkuji,“ zašeptala. „Ráda bych vás však na něco upozornila. Poslala jsem Viktoriinu bratrovi žádost, jestli bych se s ním nemohla opět setkat, ale on odmítl. Colin se k němu při poslední návštěvě nechoval nejtaktněji a Neil Perry mu to, jak se zdá, neodpustil.“

„Mne neodmítne,“ prohlásil sir Richards s jistotou.

Colin se rozhodl, že už má dost tématu, které považoval

za bezpředmětné. Také se mu nelíbila představa, že by se šéf tajné služby měl zajímat o rodinné soukromé záležitosti.

Chtěl začít hovořit o něčem jiném, ale poznámka sira Richardse ho zaujala. „Princezno Alesandro, protože jste se rozhodla spolupracovat, bude pro mne maličkost se o tuto záležitost postarat. Buďte klidná, má drahá. Zjistím vám vše dříve, než opustíte Anglii.“

Colin se naklonil kupředu. „Moment, Richardsi,“ zahleděl

se tázavě na svého šéfa. „Jak se Alesandra rozhodla spolupracovat?“

Richards byl jeho otázkou překvapen. „Nevysvětlila ti, že…“

„Nepovažovala jsem to za důležité,“ vyhrkla Alesandra. Kvapně vstala. „Jestli dovolíte, nechám vás, abyste si dojednali své záležitosti.“

„Alesandro, sedněte si.“

Colinův hlas zněl neúprosně. Alesandra si povzdechla a sedla si. Odmítla se však na něj podívat, a tak hleděla do klína. Raději by utekla a schovala se, ale to by bylo zbabělé a nezodpovědné. Colin se koneckonců musí někdy dovědět, jak se rozhodla.

Důstojnost a dekorum, pomyslela si. Nechtěla, aby si Colin povšiml, jak je nervózní.

„Vysvětlete mi, proč je Richards potěšen vaší spoluprací.“

„Rozhodla jsem se, že se vrátím do země svého otce,“ pronesla téměř šeptem. „Provdám se za generála. Váš otec s tím souhlasil.“

Colin dlouhou dobu mlčel. Díval se přitom na Alesandru. Princezna nespustila zrak ze svého klína.

„Rozhodla jste se tak, když jsem byl nemocen?“

„Ano.“

„Podívejte se na mě,“ nařídil jí.

Měla blízko k pláči. Zhluboka se nadechla a pohlédla na něj. Colin věděl, že je rozrušená. Tiskla si ruce a snažila se, aby nepropukla v pláč.

„Nikdo ji k tomu nenutil,“ vmísil se do hovoru sir Richards. „K čertu s tím.“

„Bylo to mé rozhodnutí,“ trvala na svém. Colin zavrtěl hlavou. „Richardsi, všechno je jinak. Rozumíte? Alesandra se rozhodla pod tlakem události, která se přihodila minulý týden. Její strážce byl zraněn a ona se za něj cítí zodpovědná.“

„Jsem za něj zodpovědná!“ vykřikla.

„Ne,“ namítl tvrdošíjně Colin. „Jste vystrašená.“

„Záleží na tom, jaké mám pro své rozhodnutí důvody?“

„K sakru, jistě že na tom záleží,“ vyštěkl. Obrátil se k Richardsovi. „Alesandra očividně zapomněla na slib, který mi dala minulý týden.“

„Coline…“

„Buďte zticha.“

Vytřeštila na něj zrak. „Být zticha? Jedná se o mou budoucnost, ne o vaši.“

„Jsem váš poručník,“ namítl. „Já rozhodnu o vaší budoucnosti. Zdá se, že jste tuto skutečnost opomenula.“ Jeho zamračený pohled pálil jako plamen vycházející z nozder draka. Usoudila, že se s ním nebude přít. Stejně jí nebyl schopen naslouchat. A pokud se na ni nepřestane dívat, bude muset odejít.

Colin se obrátil k Richardsovi. „Hovořil jsem o této věci s Alesandrou minulý týden,“ vysvětloval mu. „Domluvili jsme se, že si generála nevezme. Můžete tedy sdělit svému finančnímu poradci, že z dohody sešlo.“

Colin byl tak rozzloben, že si ani nepovšiml Richardsova souhlasného přikývnutí. Pokračoval: „Alesandra se za generála neprovdá. Zřejmě vám připadal jako neviňátko. Poslal však za Alesandrou bandu hrdlořezů, aby ji unesli. Jaképak namlouvání! O, jak bych si přál, aby přijel do Anglie! Rád bych s ním zůstal pár minut o samotě.“ Alesandra nechápala, proč se Colin tak rozohnil. Nikdy ho neviděla zuřivějšího. Jeho reakce ji spíš překvapila, než vyděsila. Nevěděla, jak by ho měla uklidnit.

„Jenže on se lehce nevzdá, Coline,“ zašeptala. „Pošle za mnou další lidi.“

„To je můj problém, ne váš.“

„Váš?“

Obava, která jí čišela z očí, ho umírnila. Nechtěl, aby se ho bála. Klidným hlasem jí odpověděl: „Ano, můj.“ Dlouho se na sebe dívali. Alesandru náhle zaplavil pocit úlevy, až se jí chtělo plakat. Colin nedopustí, aby odjela z Anglie!

Musela se odvrátit, aby nespatřil v jejích oči slzy. Sklopila zrak, nadechla se, aby ovládla své emoce, a pak

řekla: „Snažila jsem se být šlechetná. Chtěla jsem zabránit dalšímu krveprolití a sir Richards naznačil, že by mohly být vytvořeny lepší obchodní vztahy, kdyby…“

„Tak to vidí mí kolegové,“ přerušil ji sir Richards. „Já osobně takovému nesmyslu nevěřím. Jsem stejného názoru jako Colin,“ dodal a přikývl. „Generál není muž, na kterého je spolehnutí. Nemusíte se pro něj obětovat.“

„A co když bude Colin zraněn?“ vyhrkla.

Sir Richards a Colin byli její otázkou zaskočeni. V Alesandřině obličeji se zračily obavy. Colin se opřel a zadíval se na ni. Princezna se nebála o svou bezpečnost, ale o jeho.

Její poznámka ho mohla urazit, neboť jí vlastně naznačila, že on se o sebe neumí postarat. Na druhé straně mu tím dala najevo, jak jí na něm záleží.

Bylo to vlastně velmi lichotivé.

Sir Richards pozvedl obočí, pohlédl na Colina a čekal, až se jeho přítel vyjádří.

„Dokážu se o sebe postarat,“ řekl Colin. „Nechci, abyste se o mne bála, jasné?“

„Ano, Coline.“

Její okamžitý souhlas ho potěšil. „A teď nás nechte, Alesandro. Musím ještě s Richardsem projednat pár věcí.“ Nevěděla, jak rychle se dostala ze salonu ven. Dokonce se ani nestačila s Richardsem rozloučit. Její odchod neodpovídal vybranému společenskému chování, ale vůbec jí to nevadilo. Chvěla se tak, že nebyla téměř schopna zavřít za sebou dveře. Na chodbě se opřela o zeď a zavřela oči. Náhlá úleva jí podlomila kolena. Pomaloučku se svezla k zemi. Po tváři se jí skutálela slza. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

Nemusí se obětovat a vzít si toho odporného generála! Colin za ni převzal zodpovědnost a Alesandra mu byla za to vděčná. Kdo ví, z jakých důvodů začal brát své poručnictví vážně. Jednal nyní jako ochránce a Alesandra byla nesmírně šťastná, že někdo při ní stojí. Tiše se pomodlila.

„Princezno Alesandro, jste v pořádku?“

Alesandra vyskočila a rozesmála se. Flannaghan a nějaký muž, kterého dosud neznala, stáli vedle ní. Vůbec si

nevšimla, kdy přišli.

Cítila, jak se červená. Neznámý muž se na ni usmíval. Zřejmě si myslí, že jsem se pomátla, uvažovala Alesandra. Odstoupila od zdi a snažila se potlačit smích. „Jsem docela v pořádku, Flannaghane,“ řekla.

„Co jste tady dělala?“

„Odpočívala,“ odpověděla s úsměvem. A modlila se, pomyslela si.

Flannaghan nechápal, co svou poznámkou chtěla říct. Stále na ni nechápavě zíral. Princezna se obrátila k jejich hostu. „Dobrý večer, sire.“

Lokaj se konečně vzpamatoval. „Princezno Alesandro, dovolte, abych vám představil Morgana Atkinse, hraběte z Oakmountu.“

Alesandra mírně sklonila hlavu na uvítanou. „Ráda vás poznávám.“

Hrabě k ní přistoupil a uchopil ji za ruku. „Potěšení je na mé straně, princezno. Nemohl jsem se dočkat, až vás uvidím.“

„Opravdu?“

Její překvapení ho pobavilo. „Ano,“ ujistil ji. „Hovoří o vás celý Londýn, ale o tom už asi víte.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, nevím,“ přiznala se.

„Princ regent na vás pěje ódy,“ pronesl. „Nemusíte se mračit, princezno. Slyšel jsem o vás jenom ty nejlepší věci.“

„Jaké?“ odvážil se Flannaghan zasáhnout do hovoru. Morgan odpověděl, ale nespustil přitom z Alesandry oči.

„Řekli mi, že vaše princezna je velmi krásná, a nyní vím, že to nebyly pomluvy. Je opravdu krásná – vlastně překrásná.“ Morganův kompliment ji zaskočil. Snažila se vyprostit ruku z jeho sevření, ale hrabě ji nepustil.

„Rozkošně se červenáte, princezno,“ poznamenal. Přistoupil k ní blíže, takže si Alesandra v záři svící mohla všimnout, že jeho tmavěhnědými vlasy prokvétají stříbrné pramínky. Měl milé hnědočerné oči, nebyl větší než Colin, zato výrazně převyšoval Flannaghana. S ohledem na své společenské postavení a titul se mohl chovat sebejistě a

domýšlivě.

Hrabě však jednal s elegancí člověka, který si je vědomý své přitažlivosti. Věděl také, že svým zkoumavým pohledem a lichotkami přivádí princeznu do rozpaků.

„Jak se vám líbí v Anglii?“ zeptal se.

„Velice, děkuji.“

Colin otevřel dveře salonu v okamžiku, když se Morgan tázal Alesandry, jestli ji může navštívit zítra odpoledne. Všiml si, že se princezna červená a že ji Morgan drží za ruku.

Jeho reakce byla nečekaná. Chytil Alesandru a přitáhl si ji k sobě. Pak ji objal kolem ramen a zamračil se.

„Alesandra je zítra velmi zaneprázdněna,“ prohlásil.

„Běžte dovnitř, Morgane. Sir Richards chce s vámi mluvit.“ Morgan si zřejmě nepovšiml podrážděného tónu Colinova hlasu, a pokud ano, rozhodl se přehlédnout ho. Přikývl a dřív, než vstoupil do místnosti, poznamenal: „S vaším souhlaseni, princezno, pokusím se přesvědčit vašeho bratrance, aby mi dovolil navštívit vás.“

Když přikývla, poklonil se a vešel do studovny.

„Přestaňte mě svírat, Coline,“ zašeptala.

Colin uslyšel v jejím hlase smích a podíval se na tli „Proč si k sakru myslí, že jsem váš bratranec? Vy jste se mu tak představila?“

„Ovšem že ne,“ odpověděla. „Pustíte mě konečně? Chtěla bych si zajít do svého pokoje pro poznámky.“

Nepustil ji. „Alesandro, proč najednou vypadáte tak slastně?“

„Jsem šťastná, protože si nebudu muset vzít generála,“ řekla. Vymanila se mu ze sevření a rozběhla se chodbou. „A protože,“ zvolala přes rameno, „mám nové jméno, které mohu připsat na svůj seznam.“

Ze studovny vyšel Morgan. S čertovským úsměvem na tváři sledoval, jak se princezna vzdaluje, dokud ho Colin nepobídl vrátit se do studovny.

*

Všechny vdané ženy jsou nešťastná stvoření. Cítí, že jsou svými manžely opomíjeny a zanedbávány. Naříkají, stěžují si

a nic je nedokáže potěšit. Ach, ano, má to velmi dobře odpozorované. Je pravda, že manželé své ženy často přehlížejí, ale nevinil je za to. Koneckonců, manželky jsou k tomu, aby zplodily svým mužům potomky. Milovat se s nimi je tedy nutnost, a když mají děti, je možné na ně zapomenout.

Pro všechno ostatní, pro pobavení, rozkoš a také pro obdiv, mají muži milenky.

Záměrně si nevšímal vdaných žen, protože si myslel, že by ho lov neuspokojil. Co by mohl mít z lovu na psa, který nemůže uniknout? Přesto ho tahle kráska zaujala. Sledoval ji už nejméně hodinu. Opírala se o manželovo rámě a marně se pokoušela upoutat jeho pozornost. Byla to zbytečná námaha. Její galantní manžel byl zaneprázdněn hovorem s přáteli z klubu. Jí si vůbec nevšímal.

Ubohá ženuška. A přitom bylo zřejmé, že svého manžela miluje. Byla politováníhodně nešťastná. Rozhodl se, že zakročí. Pousmál se. Hon začal. Brzo, brzičko ji jejího trápení zbaví.

KAPITOLA 6

Colinova schůzka se sirem Richardsem a Morganem trvala několik hodin. Alesandra snědla večeři a zůstala vzhůru do pozdní noci, neboť chtěla poděkovat Colinovi, že se postaral o její budoucnost. Měla v úmyslu mu rovněž

položit několik otázek, které se týkaly hraběte z Oakmountu.

Okolo půlnoci se rozhodla, že již dál čekat nebude, a šla do svého pokoje. Zanedlouho zaklepala na dveře ložnice Valena.

„Princezno, zítra ráno jdete na návštěvu. Máte být přichystaná na desátou hodinu.“

Alesandra si lehla do postele a přetáhla přes sebe přikrývku. „Řekl ti Colin, kam půjdeme?“

Komorná přikývla. „K siru Richardsovi,“ odpověděla.

„Bydlí v ulici Bowers číslo dvanáct.“ Alesandra se usmála. „Řekl ti dokonce i adresu.“

„Ano, princezno. Všechno mi pečlivě vysvětlil. Mám vás

také požádat, abyste byla přesná. Pan Colin by se nerad zdržoval čekáním,“ dodala zamračeně. „Ještě něco jsem měla vyřídit… ach, ano, už si vzpomínám. Odpolední schůzka s vévodou a vévodkyní z Williamshiru se nekoná.“

„Řekl ti Colin proč?“

„Ne, princezno, neřekl.“

Valena hlasitě zívla, ale hned se své paní omluvila.

„Promiňte, jsem velmi unavená,“ zašeptala.

„To chápu,“ řekla Alesandra. „Je pozdě a navíc jsi celý

den pilně pracovala, Valeno. Běž spát. Dobrou noc,“ zavolala za odcházející komornou.

Alesandra usnula o několik minut později a spala až do rána, jako by ji do vody hodil. Bylo to zřejmě tím, že si za poslední týden, kdy se starala o Colina, neměla možnost odpočinout. Probudila se krátce po osmé. Rychle vstala, aby se připravila na dopolední návštěvu. Oblékla si světle růžové vycházkové šaty. Colinovi se jistě budou líbit, protože jejich výstřih sahá až ke krku.

Alesandra sešla do přízemí nejméně dvacet minut před plánovaným odchodem. Colin přišel až pár minut po desáté. Jakmile ho uviděla, zavolala na něj: „Pospěšte si, Coline, přijdeme pozdě.“

„Alesandro, nastaly určité změny,“ řekl klidně a mrkl na ni, když ji míjel.

Princezna ho následovala do jídelny. „Jaké změny?“

„Schůzka je odvolána.“

„Která schůzka, se sirem Richardsem, anebo odpolední s vašimi rodiči? Valena mi řekla…“

Colin odsunul židli a naznačil jí, aby se posadila. „Obě,“ řekl.

„Dáte si horkou čokoládu, nebo čaj, princezno?“ zeptal se Flannaghan.

„Děkuji, čaj. Coline, jak víte, že schůzka byla odvolána? Čekala jsem na vás v hale nejméně půl hodiny a nikdo, tedy žádný poslíček se vzkazem nepřišel.“

Colin jí neodpověděl. Sedl si, zvedl noviny a začal číst. Flannaghan před něj postavil košík se sušenkami.

Alesandra byla zmatená a podrážděná. „Řekněte mi, proč

se sir Richards chtěl s námi sejít, když jsme s ním oba mluvili včera večer?“

„Snězte snídani, Alesandro, jinak vám vystydne.“

„Vy mi to nevysvětlíte, že?“

„Ne.“

„Coline, je nezdvořilé chovat se hrubě hned po ránu.“ Sklopil noviny a zasmál se. Alesandra si uvědomila, jaký řekla nesmysl. „Chtěla jsem říct, že je vždycky nezdvořilé chovat se hrubě.“

Colin opět zmizel za novinami. Alesandra bubnovala prsty o stůl. Do jídelny vešel Raymond. Princezna na něj kývla, aby k ní přistoupil blíže. „Přišel dnes ráno…“ Colin ji přerušil. „Alesandro, vy mi nedůvěřujete?“

„Snažím se jen přijít na to, co se stalo,“ odpověděla.

„Mohl byste se přestat schovávat za těmi novinami?“

„Máte ráno vždycky tak mizernou náladu?“ Alesandra upustila od snahy zavést s Colinem řeč. Dojedla sušenku a zvedla se. Když vycházela z jídelny, Raymond na ni spiklenecky mrkl.

Zbytek dopoledne strávila psaním dopisů. Nejdelší z nich napsala matce představené. Vylíčila jí cestu do Anglie, pak se rozepsala o svém poručníkovi a jeho rodině a nakonec jí vysvětlila, proč nyní žije v Londýně u Colina.

V okamžiku, kdy zalepovala obálku, zaklepal na dveře Stefan. „Máte sejít do přízemí, princezno Alesandro.“

„Máme návštěvu, Stefane?“

Strážce zavrtěl hlavou. „Jdeme ven. Nezapomeňte si vzít plášť. Je dnes velmi větrno.“

„A kam jdeme?“

„Na schůzku, princezno.“

„Nejdříve ano, pak zas ne, teď opět ano,“ zamumlala si tiše. „Říkala jste něco, princezno?“

Alesandra uzavřela kalamář, sklopila desku psacího stolu a postavila se. „Ale trochu jsem si postěžovala,“ povzdechla

si s úsměvem. „Jdeme na schůzku s Colinovým otcem, nebo se sirem Richardsem?“

„To nevím, princezno,“ přiznal se Stefan. „Ale Colin čeká v hale a je velice netrpělivý.“

Alesandra slíbila, že bude hotová během chviličky. Stefan se uklonil a odešel. Princezna si přečesala vlasy a ze skříně vytáhla plášť. Ve dveřích si vzpomněla, že by s sebou mohla vzít seznam jmen. Pokud jedou za Colinovým otcem, mohla by se s ním poradit, který z mužů by mohl přicházet v úvahu jako její manžel. Přiběhla ke stolu, našla potřebný papír a strčila ho do kapsy pláště.

Colin čekal v hale. Alesandra se zastavila na schodech a přehodila si plášť přes ruku.

„Coline? Jedeme na návštěvu k vašemu otci, nebo k siru Richardsovi?“

Colin neodpověděl. Seběhla dolů a zopakovala mu svou otázku.

„Navštívíme sira Richardse,“ odpověděl.

„Proč zrovna sira Richardse? Vždyť jsme s ním byli včera.“

„Zřejmě má pádný důvod, abychom se setkali znovu.“ Valena stála vedle Raymonda a Stefana poblíž vchodu do salonu. Pospíšila si, aby pomohla své paní s pláštěm. Colin byl však rychlejší a upravil Alesandře pelerínu kolem ramen. Pak ji uchopil za ruku a vyšel s ní ven. Alesandra musela skoro běžet, aby stačila jeho dlouhému kroku.

Raymond a Stefan je následovali až ke kočáru a pak si vylezli na kozlík ke kočímu. Colin a Alesandra si sedli naproti sobě.

Colin zavřel dvířka, opřel se a usmál se na ni.

„Proč se mračíte?“ zeptal se jí.

„A proč se vy chováte tak podivně?“

„Nemám rád překvapení.“

„To je mi podivná odpověď.“

Colin si natáhl nohy. Alesandra shrnula sukni na stranu a sedla si více do kouta kočáru, aby mu udělala místo. „Víte, na co se chce sir Richards zeptat?“ otázala se. „Nejedeme za ním,“ prohlásil Colin.

„Ale řekl jste…“

„Lhal jsem.“

„Vy jste mi lhal?“ vydechla nevěřícně.

Colin jí rozvážně přikývl. „Ano, lhal jsem vám.“

„Proč?“

Její rozhořčení ho skoro rozesmálo. Vypadala tak roztomile, když se zlobila. Ano, určitě se nyní zlobila. Tváře

jí hořely, a kdyby se mohla posadit ještě rovněji, nejspíš by se jí zlomila páteř.

„Později vám všechno vysvětlím,“ přislíbil. „A teď už se přestaňte mračit, jinak vám začnu zase říkat spratku.

Podívejte se, jak je dnes krásně!“

Alesandra si povšimla, že je Colin v nezvykle dobré náladě. „Máte radost?“

Pokrčil rameny. Princezna si povzdychla. Colin se úmyslně snaží ji zmást. „Coline, kam tedy vlastně jedeme?“

„Za otcem, abychom rozhodli, co udělat…“

„Se mnou,“ dokončila za něj větu.

Přikývl. Alesandra sklopila zrak a zadívala se do klína. Colin však zahlédl její výraz. Vypadala zkroušeně. Věděl, že se dotkl jejích citů, ale netušil čím.

„Co je s vámi?“ zeptal se vážně.

„Nic.“

„Nelžete mi.“

„Vy jste mi lhal také.“

„Řekl jsem vám, že všechno později vysvětlím.“ Snažil se, aby jeho hlas zněl mírně, když dodal: „A teď mi vysvětlete, proč je vám do pláče.“

„Vysvětlím vám to později.“

Colin se k ní naklonil, uchopil ji za bradu a zvedl její obličej, aby jí viděl do očí. „Nepoužívejte proti mně má vlastní slova,“ nařídil jí.

Odstrčila jeho ruku. „Dobrá,“ prohlásila. „Trochu mě nazlobilo, když jsem zjistila, proč se radujete.“

„To chápu, k čertu.“

Kočár zastavil před domem vévody z Williamshiru. Colin otevřel dvířka, ale nespustil z princezny oči. „Nu, a co?“ Alesandra si upravila plášť kolem ramen. „Já už to také

chápu,“ řekla a přikývla.

Raymond seskočil z kozlíku a nastavil princezně ruku. Alesandra vystoupila a obrátila se ke Colinovi. „Radujete se, protože se mě konečně zbavíte, že?“ pronesla uštěpačně.

Colin otevřel ústa, jako by jí chtěl oponovat, ale princezna zvedla ruku a umlčela ho. „Nemusíte se obávat, sire. Už se nezlobím. Nepůjdeme dovnitř?“ navrhla a zatvářila se důstojně.

Colin se začal smát. Alesandra se otočila a vyběhla po schodech k domovním dveřím. Raymond a Stefan vykročili za ní.

„Přesto vypadáš stále namíchnutě, spratku,“ zamručel tiše Colin.

Alesandra jeho poznámku slyšela. Otočila se a procedila mezi zuby: „Jestli mě budete nazývat spratkem, přísahám, že provedu

něco velmi

nedůstojného. Nejsem vůbec

namíchnutá,“ dodala přidušeným hlasem. „Myslela jsem si, že se z nás stali přátelé. Ano. Dokonce jsem vás začala považovat za svého bratrance a…“

Colin se k ní sklonil, až se málem dotkl její tváře.

„Nejsem váš bratranec,“ vyštěkl.

Colinův bratr Caine stál ve dveřích a čekal, až si ho někdo všimne. Viděl však pouze záda princezny Alesandry. Je drobná, ale odvážná, pomyslel si. Colin se nad ní skláněl, z očí mu vyletovaly blesky, ale princezna se ho nezalekla.

„Každý si myslí, že jste můj bratranec,“ vyhrkla.

„Kašlu na to, co si myslí ostatní.“

Zhluboka se nadechla. „Náš rozhovor nikam nevede. Jestliže nechcete být můj příbuzný, stačí říct.“

„Nejsem váš příbuzný.“

„Nemusíte na mě křičet, Coline, slyším dobře.“

„Já se z vás jednou zblázním!“

„Dobré odpoledne.“

Caine svůj pozdrav zahulákal, aby ho všichni slyšeli. Alesandra se leknutím chytla Colina za ruku.

Rychle se však vzpamatovala. Pustila se ho a snažila se vypadat vážně a důstojně. Velice hezký muž stojící ve dveřích nemohl být nikdo jiný než Colinův bratr. Měl stejný úsměv, ale jeho vlasy byly světlejší a oči měly úplně jinou barvu. Byly šedé a podle ní ne tak hezké jako Colinovy zelenooříškové.

Alesandra se pokusila o úklonu. Colin jí v tom zabránil. Uchopil ji za ruku a vtlačil ji do dveří.

Štípla ho, aby ji pustil, ale Colin její protesty ignoroval. Když jí chtěl pomoci svléknout plášť, pleskla ho po ruce. Musí si nejdříve vytáhnout z kapsy seznam, takže Colinova horlivost jí nyní spíše překážela.

Caine stál vedle nich s rukama za zády a zadržoval smích. Již dlouhou dobu neviděl svého bratra tak roztržitého.

Alesandře se nakonec podařilo vytáhnout list papíru z kapsy. „Že byste mi pomohl sundat plášť,“ pronesla uštěpačně.

Colin obrátil oči v sloup a odhodil její plášť směrem k bratrovi.

„Ke všem čertům, proč jste si s sebou vzala tohle?“ poznamenal Colin, když uviděl, jak svírá seznam v ruce.

„Myslím, že ho budu potřebovat,“ poznamenala.

„Nechápu, proč máte k mému seznamu takovou averzi. Vaše podrážděnost je opravdu bezdůvodná.“

Obrátila se ke Cainovi. „Omluvte, prosím, Colinovo chování, byl nedávno nemocen.“

Caine se usmál.

Colin zavrtěl hlavou. „Nemusíte mne omlouvat,“ řekl.

„Caine, rád bych ti představil dámu, o které ses zmínil jako o

morové ráně. Alesandro, seznamte se s mým bratrem.“

Opět se pokusila o úklonu, ale Colin jí v tom opět

zabránil. Než stačila sklonit hlavu, uchopil ji za ruku a odvedl ji do salonu.

„Kde máš ženu, Caine?“ zeptal se bratra.

„Je nahoře s matkou,“ odpověděl Caine.

Alesandra zatahala Colina za rukáv. „Proč mě rovnou nehodíte na nějaké křeslo, abyste se mě už konečně zbavil?“

„Kterému křeslu dáváte přednost?“ zažertoval a pustil ji. Alesandra ustoupila o krok dozadu a narazila do Caina. Otočila se, omluvila se za svou neopatrnost a zeptala se ho, kde je vévoda z Williamshiru. Chtěla si s ním o něčem nejdříve promluvit.

Protože vypadala velmi vážně a odhodlaně, Caine se neodvažoval usmát. Všiml si však, že je opravdu moc hezká. Její oči byly krásně modré a pihy na nose mu připomněly vlastní ženu, Jade. Ano, byla velice hezká.

„Jenkins šel nahoru, aby oznámil otci, že jste tady, princezno Alesandro. Než přijde, chovejte se prosím jako doma.“

Alesandra si pomyslela, že Caine je dobře vychovaný muž. Byl zdvořilý a starostlivý. Jak příjemná změna ve srovnání s chováním jeho bratra!

Colin stál vedle krbu a pozoroval ji. Alesandra ho přehlížela. Když přijeli, neměla čas prohlédnout si vnější fasádu domu, ale usoudila, že bude stejně velkolepá jako vnitřní vybavení domu. Salon byl nejméně čtyřikrát větší než salon v Colinově domě. Kolem krbu byla do půlkruhu ustavena tři pohodlná křesílka. V místnosti se nacházely věci, které vévoda z Williamshiru přivezl ze zámořských cest.

Princeznin pohled přeskakoval z jedné věci na druhou, až se nakonec zastavil na nablýskaném předmětu umístěném uprostřed krbové římsy. Její zrak upoutala napodobenina otcova zámku. Byla zhotovena ze zlata, ve velikosti láhve od brandy a se všemi detaily originálu.

Na tváři se jí rozhostil výraz blaženosti. „Alesandro?“ otázal se Colin, který nechápal, proč tak dramaticky změnila svou náladu.

Podívala se na něj a usmála se. Pak přiskočila k římse. Ruce se jí třásly, když se jemně dotkla jedné ze zlatých věží zámku. „Tohle je replika mého domova, Coline. Říkali jsme mu Kamenný ráj. Když jsem byla malá, bydlela jsem v něm

se svými rodiči.“

„Myslel jsem, že se váš otec svého panství vzdal, jakmile se oženil s vaší matkou,“ poznamenal Colin.

„Ne tak zcela,“ řekla. „Vzdal se majetku, který mu náležel jako králi. Kamenný ráj vlastnil ještě předtím, než se s matkou oženil. Proto mu zůstal i po abdikaci. Nachází se v Rakousku a generál, i kdyby se zmocnil trůnu, si ho nebude moci přivlastnit. Náš zámek zůstane v bezpečí.“

„Kdo je jeho vlastníkem nyní?“ zeptal se Caine.

Alesandra mu neodpověděla. Caine si pomyslel, že jeho otázku neslyšela. Byl zaujat zmenšeninou zámku stejně jako Colin. Oba se postavili vedle Alesandry a všichni tři si ji prohlíželi.

„Detaily jsou velmi umně zhotoveny, nemyslíte?“ poznamenal Caine.

„Můj otec ji dal vašemu otci jako dar,“ vysvětlila. „Váže se k ní drobná lest, samozřejmě dobře míněná. Hledala jsem

ji ve venkovském sídle vašeho otce, ale nikde jsem ji nenašla. Už jsem si myslela, že se ztratila, ale nyní vidím, že stojí na čestném místě.“

Colin se chtěl zeptat, co myslela tím, když se zmínila o drobné lsti, ale poznámka jeho otce ho předstihla.

„Samozřejmě že je umístěna na čestném místě,“ zaburácel vévoda z Williamshiru ode dveří. „Váš otec byl můj přítel, Alesandro.“

Princezna sebou trhla, otočila se za hlasem svého poručníka, a když ho uviděla, usmála se. Vévoda z Williamshiru byl velice výrazný muž s prošedivělými vlasy a s tmavě šedýma očima.

Synové po něm zdědili nejen osobitý vzhled, ale i jeho urostlou postavu.

„Dobré odpoledne, otče,“ pozdravil ho Colin.

Otec mu odpověděl a vešel do salonu. Uprostřed místnosti se zastavil a rozevřel Alesandře svou náruč.

Princezna se neostýchala a objala ho. Vévoda ji k sobě srdečně přitiskl a políbil ji na čelo.

Colin si s Cainem vyměnili tázavé pohledy. Blízký vztah

jejich otce k princezně je překvapil. Vévoda byl člověk poměrně rezervovaný, ale k princezně se choval jako k dceři, kterou dlouho neviděl.

„Stará se o vás Colin dobře?“

„Ano, strýčku Henry.“

„Strýčku Henry?“ zopakovali souhlasně Colin a Caine. Alesandra se vyprostila z objetí a otočila se ke Colinovi.

„Strýčkovi Henrymu nevadí, že ho považuji za svého příbuzného.“

„Ale přesto vaším příbuzným není,“ tvrdohlavě ji upozornil Colin.

Jeho otec se pousmál. „Požádal jsem Alesandru, aby mi tak říkala,“ vysvětlil. „Je nyní členem naší rodiny, synku.“ Pak se obrátil k princezně. „Sedněte si, pohovoříme si o vašem sňatku.“

Alesandra si chtěla sednout, ale povšimla si, že upustila svůj seznam. Rychle ho zvedla ze země a uvelebila se v lenošce. Colin počkal, až se Alesandra usadí, a pak si sedl vedle ní.

Svou rozložitou postavou zabral skoro celou plochu lenošky, takže si Alesandra musela poposednout až k samotnému okraji. „Proč si, Coline, nesednete do nějakého jiného křesla? Jejich tady dost,“ zašeptala, aby ji strýček Henry neslyšel.

„Jestli ještě jednou prohlásíte, že jsem váš bratranec, přísahám, že vás uškrtím,“ zamručel Colin hrozivě. „A přestaňte se vrtět.“

„Neutlačuj ji, synu. Sedni si někam jinam.“ Colin se ani nepohnul. Jeho otec se zamračil, ale pak usedl vedle Caina.

„Jak se vám vedlo?“ zeptal se.

„Colin byl celý týden nemocný,“ oznámila Alesandra.

„Molu se k vám přestěhovat už dnes, strýčku?“ zeptala se.

„Ne,“ rozhodl Colin.

Otec se na něj opět zamračil a pak se obrátil k Alesandře.

„Chtěla byste se sem přestěhovat?“

„Myslela jsem, že je to Colinovo zbožné přání,“ odpověděla. Z výrazu jejího obličeje bylo vidět, že je

zaskočená. „Řekla bych, že mu činí potíže se o mě starat. Navíc je podrážděný a nervózní.“

Colin zakoulel očima. „Vraťme se k našemu hlavnímu téma tu,“ zamumlal.

Vévoda jeho poznámku přehlédl. „Colin, a nervózní?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano, strýčku,“ odpověděla. „Myslím, že už se nemůže dočkat, až se mě zbaví. Ovšem po pravdě řečeno, jsem z toho všeho trochu zmatená. Před několika minutami by mě nejraději odhodil na lenošku a pak odešel, a teď zas říká, abych s ním zůstala.“

„Můj bratr si odporuje,“ podotkl Caine.

Colin se naklonil kupředu. Opřel se lokty o kolena a

zadíval se na otce. „Nemyslím si, že v současné době by bylo její přestěhování nejlepším řešením. Nevím, jestli o tom víš, ale před budovou opery se nám přihodil menší incident,“ dodal.

Alesandra ho mírně rýpla do žeber. Obrátil se k ní.

„Není zrovna vhodné zmiňovat se o tom,“ zašeptala.

„Zbytečně ho vyděsíte.“

„Podívejte, Alesandro,“ namítl Colin, „jestli má otec za vás převzít zodpovědnost, musí vědět, co ho čeká.“

Colin nečekal, co mu princezna odpoví, a otočil se k vévodovi. Rychle mu vysvětlil, co se přihodilo, přidal několik závažných skutečností, které získal od sira Richardse, a zakončil svou řeč prohlášením, že generálova hrozba neustane, dokud se Alesandra neprovdá.

„Anebo dokud generál nezíská trůn, či zcela neztratí možnost ovládnout zemi,“ doplnil ho Caine.

„K čertu, to ovšem může trvat několik měsíců. Třeba i rok,“ podotkl zamračeně Colin.

„Může,“ souhlasil s ním Caine. Otočil se k otci a řekl:

„Myslím, že má Colin pravdu. Alesandra by měla zůstat u něj. Colin je v těchhle věcech zkušenější a bude to pro něho méně nebezpečné než pro tebe a pro matku.“

„Nesmysl,“ namítl vévoda. „Vím něco o tom, jak ochránit rodinu, můj milý. Dokážu čelit jakémukoli nebezpečí. Avšak

proti čemu jsem slabý, jsou pomluvy. Cítím se nyní zcela zdráv a má žena také, takže nevidím důvod, proč by se k nám Alesandra nemohla nastěhovat. Není vhodné, aby nezadaný muž a žena bydleli společně v jednom domě.“

„Ale přesto ho společně sdíleli celý týden,“ poznamenal Caine.

„Protože jsme byli nemocí,“ nedal se odbýt vévoda. „To lidé jistě pochopí.“

Colin nevěděl, jak má tuto naivní teorii otci vyvrátit. Obrátil se ke Cainovi a očima ho žádal o pomoc.

„Ty jsi neslyšel žádné pomluvy?“ zeptal se vévoda staršího syna.

Caine zavrtěl hlavou. Colin se snažil zůstat trpělivý.

„Otče, na pomluvách teď nezáleží,“ řekl. „Nemůžeš srovnávat nebezpečí, které Alesandře hrozí, s nějakými žvásty. Samozřejmě že si lidé povídají. Ale ani Alesandře, ani mně to nevadí.“

„Nenechám se jen tak snadno přemluvit, synku,“ trval na svém vévoda. „Urážíš mě, pokud si myslíš, že se o svou svěřenkyni nedokážu postarat. Bez problémů jsem se dokázal postarat o svou ženu a o šest dětí, nevím, proč bych se nedokázal postarat i o ni.“

„Nikdo se ale matku nebo nás nepokusil unést…“ namítl Caine.

„Dost!“ vykřikl vévoda. „Věc je uzavřena.“ Pak dodal mírnějším hlasem: „Vaše matka měla pravdu, když navrhla, aby se Alesandra co nejrychleji vdala. Tím by se vše vyřešilo.“

Colin se podíval na Caina. „Má s sebou jakýsi zatracený seznam.“

„Pomohl jsem jí ho sestavit, synu.“ Colin nevěděl, co má na to říct. „Jaký seznam?“ zeptal se Caine.

„Myslím, že tahle záležitost nemusí Caina zajímat,“ zašeptala. Její líčka zrůžověla studem. „Je už ženatý.“

„Vím, že je ženatý,“ poznamenal Colin s úšklebkem. Caine předstíral, že princezninu poznámku neslyšel. „Jaký seznam?“ otázal se znovu.

„Mužů,“ odpověděl Colin. „Alesandra s otcem sestavila seznam mužů, kteří by přicházeli v úvahu jako její budoucí manželé.“

Caine se nad Colinovým vysvětlením nijak nepozastavil.

Z Alesandřina výrazu pochopil, že je jí toto téma nepříjemné. Rozhodl se, že jí trochu pomůže. „To je docela rozumný nápad,“ prohlásil.

„Rozumný? Já bych řekl barbarský,“ opáčil Colin. Caine se zakřenil.

„Na tom není nic k smíchu,“ vybafl Colin. „Ne,“ souhlasil s ním Caine.

„Opravdu, pane, pro mne je tato záležitost velice vážná,“ vmísila se do hovoru Alesandra.

Caine se narovnal. „Takže důvodem našeho setkání je vybrat pro vás nejvhodnějšího ženicha. Pochopil jsem to správně?“

„Ano,“ odpověděla Alesandra. „Chtěla jsem si s některými promluvit už minulý týden, ale Colin onemocněl, takže jsem se o něj musela postarat.“

„Vy jste se o něj starala?“ zeptal se Caine s úsměvem. Přikývla. „Ve dne v noci,“ řekla. „Potřeboval mě.“ Colin se cítil dotčeně. „Nepotřeboval jsem vás.“ Princezna si jeho podrážděnosti nevšímala. Opřela se a zašeptala: „Jste nevděčník, Coline.“

Colin její poznámku přešel. Kývl na Caina. „To mi připomnělo,“ řekl, „že ti musím poděkovat za pomoc. Moje účetní knihy jsou jako ze škatulky. Takhle nevypadaly už hodně dlouho.“

„Jaké knihy?“

„No, přece moje účetní knihy, kam si zapisuji všechny transakce týkající se lodní přepravy,“ vysvětlil Colin. „Děkuji ti, že jsi je vedl.“

Caine zavrtěl hlavou. Alesandra šťouchla do Colina.

„Nemohli bychom se vrátit k mému seznamu? Chtěla bych konečně celou záležitost už jednou provždy vyřešit.“

„Promiň, ale já jsem se tvých knih ani nedotkl,“ protestoval Caine.

„Tak kdo tedy…?“

Po dlouhou dobu bylo ticho. Alesandra si rovnala záhyby na sukni. Colin se k ní pomalu otočil.

„Požádala jste Dreysona nebo někoho jiného, aby doplnil mé knihy?“

„Jistěže ne. Vaše účetní knihy jsou soukromou záležitostí. Nedopustila bych, aby někdo cizí do nich nahlížel. Kromě toho k nám po dobu vaší nemoci nikdo nesměl přijít.“

„Tak kdo je k sakru dopsal?“

„Já.“

Zavrtěl hlavou. „Neutahujte si ze mne, Alesandro. Nemám na to náladu.“

„Neutahuji si z vás. Dopsala jsem nejen vaše účetní knihy, ale také peněžní deníky.“

„Kdo vám pomáhal?“

Jeho otázka se jí hluboce dotkla. „Nikdo mi nepomáhal. Vyznám se v tom,“ řekla mu. „Pokud mi nevěříte, můžete napsat matce představené a zeptat se jí. Vytvořila jsem pro ni kromě oficiálního účetnictví ještě jedno, na základě něhož by mohla získat u bankéře půjčku… Panebože, asi jsem se o tom neměla zmiňovat. Matka představená řekla, že jsem udělala velký hřích, ale já myslím, že ne. Nebyl to podvod. Pouze jsem pozměnila čísla tak, aby dostala půjčku.“

Colin se zatvářil pobaveně. Alesandra si pomyslela, že ji nejspíš také odsuzuje. Nebude mu raději už nic dál vysvětlovat. „Vrátím-li se k vašim knihám,“ pokračovala,

„přepis čísel z jednoho sloupečku do druhého a jejich součet nevyžaduje žádné zvláštní znalosti. Nebylo to obtížné, jenom únavné.“

„A co procenta?“ zeptal se Colin, který jí stále ještě nedůvěřoval.

Pokrčila rameny. „Každý, kdo jen trochu uvažuje logicky, dokáže vypočítat procenta.“

Colin zavrtěl hlavou. „Vždyť jste jen žena…“

Chtěl ještě dodat, že si nedokáže představit, kde se mohla účetnictví naučit, ale Alesandra ho přerušila.

„Věděla jsem, že s něčím takovým přijdete!“ vykřikla.

„Domníváte se, že jako žena dokážu myslet pouze na nejnovější módu, že? Asi budete překvapen, sire, když vám řeknu, že mě móda vůbec nezajímá.“

Colin ji nikdy neviděl tak rozohněnou. Z očí jí sršely modré blesky. Nejraději by ji zardousil. Ale nejdříve by ji políbil.

Caine jí přispěchal na pomoc. „A získala matka představená půjčku?“

„Ano, získala,“ odpověděla Alesandra pyšně. „Abatyše samozřejmě netušila, že předkládá bankéři nepravou knihu účetnictví. Její víra by jí v tom zabránila. Všechny jeptišky se řídí přísnými pravidly. Přišla na to, až když už všechny peníze utratila za výstavbu nové kaple.“

Colin si odfrkl. „Určitě litovala, že jste z kláštera odešla,“ poznamenal suše.

„Co kdybychom se vrátili k záležitosti, kvůli které jsme se sešli?“ navrhl Caine. Postavil se a přistoupil k Alesandře.

„Mohu se podívat na váš seznam, prosím?“

„Jistě.“

Caine si vzal papír se jmény a opět se posadil. „Seznam není kompletní,“ poznamenala Alesandra. „Je na něm deset jmen, ale můžete k němu klidně přidat další dvě tři jména.“

„Myslím, že bychom mohli začít i bez Gweneth,“ prohlásil vévoda. „Caine, přečti první jméno.“

Caine rozložil list papíru, očima přelétl jeho obsah a pak se podíval na svého bratra.

„Tak už začni, synu,“ pobídl ho otec.

„Prvním na seznamuje Colin,“ pronesl Caine a zadíval se na bratra.

„Ano, ale jeho jsem vyškrtla,“ řekla Alesandra. „Copak nevidíte, že je jméno přeškrtnuté? Prosím, pokračujte.“

„Počkejte,“ zadržel ji Caine. „Rád bych věděl, Alesandro, proč jste Colina vyškrtla. Kdo jeho jméno napsal, vy, nebo to byl otcův návrh?“

„Já jsem ho navrhl, Caine,“ odpověděl vévoda. „Když

jsme začali sepisovat jména vhodných partnerů, Alesandra se s Colinem vlastně ještě neznala. Myslel jsem si, že by z nich

mohl být hezký pár, ale nyní vidím, že jsem se mýlil. Nehodí se k sobě.“

Caine byl zcela opačného názoru. Jiskřičky, které mezi nimi létaly, prozrazovaly oboustrannou náklonnost, jenže si to ani jeden z nich nechtěl přiznat.

„Jak jsi na to, otče, přišel, že se k sobě nehodí?“ zeptal se Caine.

„Jen se na ně podívej, synu. To musí poznat každý. Alesandra je nervózní a Colin se mračí od okamžiku, kdy si sedl. Je zřejmé, že se nesnášejí. Jak by pak mohli žít společně?“

„Nemohli bychom pokračovat, Caine?“ zeptal se Colin.

„Musíte se chovat tak podrážděně, Coline?“ špitla Alesandra. Colin jí neodpověděl. Obrátila se na Caina. „Byl nemocen,“ připomněla mu. Caine se pousmál, neboť si uvědomil, že Alesandra tohoto argumentu používá vždy, když chce omluvit Colinovo chování.

„Kdyby Colin souhlasil, že se s vámi ožení, vzala byste si ho?“ vyzvídal Caine.

„Jenže on mě odmítl,“ řekla Alesandra. „Stejně by se ke mně nehodil.“

„Proč ne?“ zeptal se Caine.

„Můžeš už toho nechat?“ zavrčel Colin.

Caine si jeho poznámky nevšímal. Alesandra přemýšlela. Nechtěla Caina zmást, ale zároveň se nechtěla pouštět do dlouhého a zbytečného vysvětlování. „Nepřijal by mé dědictví.“

„Samozřejmě že bych ho nepřijal.“

„Vidíte? Nyní už snad chápete.“

Caine nechápal. Výraz bratrovy tváře mu však napověděl, aby ho již dále neprovokoval. Colin vypadal, jako by chtěl někomu zlomit vaz, a Caine se nehodlal stát jeho obětí.

„Nebylo by lepší, kdyby si Alesandra všechno pořádně a v klidu rozmyslela? Dopřejme jí trochu času…“

„Jenže čas hraje proti nám,“ přerušil ho otec.

„Přesto vám děkuji za starostlivost, Caine,“ dodala Alesandra.

„Pokračuj, synu. Přečti druhé jméno.“

Caine se vzdal. Druhé jméno bylo rovněž přeškrtnuto. Přeni I ledy třetí. „Horton, hrabě z Wheatonu.“

„Jednou jsem ho potkal,“ prohlásil vévoda. „Zdálo se mi, že je to slušný muž.“

Caine souhlasné přikyvoval, ale Colin zavrtěl hlavou. „Je s ním něco v nepořádku?“ zeptal se Caine.

„Pije. Nemyslím, že by byl vhodná partie.“ I „Pije?“ podivil se vévoda. „Nikdy jsem si toho nevšiml. Vyškrtni ho, Caine,“ dodal zamračeně. „Nechci, aby si Alesandra vzala pijana.“

„Děkuji vám, strýčku.“

Colinovi se zdálo, že každým okamžikem vybuchne.

Musel Vynaložit veškerou svou energii, aby zůstal klidný. Po pravdě řečeno nechápal, proč je tak rozčilený. Rozhodl se přece, že si Alesandru nevezme. Avšak představa, že by ji měl dostat někdo cizí, ho doháněla k šílenství.

Opřel se o opěradlo lenošky a objal Alesandru kolem ramen, Jako by tak činil denně. Princezna se k němu instinktivně přitiskla. Colin cítil, že se chvěje, a uvědomil si, jak nepříjemný pro ni musí být proces hledání manžela.

Caine měl pravdu. Měli by jí dopřát klid. Caine však již četl další jméno: „Kingsford, hrabě z Lockwoodu.“

„Kingsforda navrhla Gweneth,“ pronesl vévoda. „Líbí se jí, že hrabě je vždy velice zdvořilý.“

Colin zavrtěl hlavou. „Možná je zdvořilý, ale říká se o něm, že má sklony k sadismu.“

„Proboha,“ zamumlal vévoda. „Sklony k sadismu, říkáš? Vyškrtni ho, Caine.“

„Ano, otče,“ souhlasil Caine a přečetl další jméno.

„Williams, markýz z Coringhamu.“

„Toho jsem navrhl já,“ dodal významně vévoda. „Je to příjemný chlapík. Znám jeho rodinu dlouhá léta. Harry pochází z dobrého rodu.“

Caine se musel přemáhat, aby zůstal vážný. Jeho bratr totiž neustále kroutil hlavou.

„Harry je sukničkář,“ prohlásil Colin.

„Opravdu?“ užasl vévoda. „Budu muset chodit s Gweneth do společnosti častěji. Jedině tak zjistíme, jací lidé skutečně jsou. Nu dobrá, pryč s ním. Nechci, aby se vdala za budoucího cizoložníka.“

Caine vyslovil další jméno a přitom se díval na Colina.

„Johnson, hrabě z Wentzhillu.“

Aniž stačil vyřknout celé jméno, jeho bratr už potřásal hlavou.

A tak tomu bylo po celou dobu. Colin našel na každém muži nějakou špatnost. Když se Caine dostal až poslednímu nápadníkovi, byl už vévoda z Williamshiru celý zoufalý.

Seděl zhrouceně v křesle a hlavu si opíral o dlaně. Caine se pobaveně usmíval. Poté co přečetl jméno posledního zapsaného muže, jímž byl Morgan Atkins, hrabě z Oakmountu, měl Colin problémy najít vůči němu výhradu.

„S Morganem jsem se setkala u Colina,“ prohlásila Alesandra. „Přišel s ním projednat nějaké obchodní záležitosti. Zdá se, že je to velmi milý muž.“ Alesandřin hlas nezněl přesvědčivě. Bylo zřejmé, že je unavená a že už má všeho dost. Děsila ji představa, že nemůže nijak ovlivnit svou budoucnost. Vždyť způsob, jakým se dohadovali o jejím osudu, byl ponižující.

„Nemohu se k Morganovi vyjádřit,“ pokračoval Caine,

„neboť jsem se s ním nikdy nesetkal.“

„Znám ho,“ prohlásil vévoda. „I mně se docela líbí. Možná bychom ho měli pozvat… Proč k sakru zase vrtíš hlavou, Coline?“

„Tak, co máš nyní na srdci, bratře?“ zeptal se Caine. Colin si povzdechl. Co by měl o Morganovi říct? Ví o něm něco špatného? Caine se navíc, místo aby mu pomohl, začal smát.

„Tady není nic k smíchu,“ vyštěkl Colin.

„Ale je,“ opáčil Caine. „Jsem zvědavý, co si vymyslíš nyní. Vyřadili jsme už devět možných kandidátů, protože jsi je označil za opilce, hlupáky, žárlivce, hulváty, chlípníky a podobně. Rád bych slyšel, co najdeš proti Morganovi. Řekl bych, že všech sedm smrtelných hříchů jsi už vyčerpal.“

„Co tím chceš naznačit, Caine?“ zeptal se Colin.

„Že nikoho z nich nemáš rád.“

„Jistěže ne! Chci, aby byla Alesandra šťastná. Je to princezna. Zasloužila by si někoho lepšího.“

Colinova poslední poznámka řekla Cainovi vše, co potřeboval vědět. Nyní chápal, proč má Colin tak mizernou náladu. Bylo mu zcela jasné, že jeho bratr by si Alesandru velice rád vzal, ale domnívá se, že jí není hoden. Colin se narodil jako druhý, proto nezdědí ani pozemky, ani titul.

Rozhodl se tedy, že si své postavení vydobude sám. Caine byl rád, že je bratr nezávislý a houževnatý, ale k čertu s jeho pýchou, která ho nutí k tomu, aby se princezny vzdal!

Ledaže by ho přiměla, aby si ji vzal.

„Tak co nám povíš o Morganovi?“ zeptal se otec. „Víš o něm něco špatného?“

„Ne,“ vybafl Colin.

Otec se začal usmívat, když Colin dodal: „Pokud princezně ovšem nebude vadit, že bude mít děti s křivýma nohama.“

„Pro lásku boží…“ zaúpěl otec a sesul do křesla.

„Morgan má křivé nohy?“ zeptal se Caine Alesandry. Byl na sebe pyšný, protože se jí dokázal zeptat, aniž by se usmál.

„Musím se přiznat, že jsem si jeho nohou nevšimla, ale pokud Colin o Morganovi tvrdí, že má křivé nohy, pak je určitě má. Budu muset mít děti?“ zeptala se nejistě.

„Ano,“ odpověděl Colin.

„V takovém případě ho nechci. Nesnesla bych představu, že by se mi narodily děti s křivýma nohama.“

Pohlédla na Colina. „Je to bolestivé?“ zeptala se ho šeptem. „Je,“ zalhal jí.

Jejich rozhovor se protáhl o další hodinu. Caine s otcem navrhli jméno potencionálního manžela a Colin vždy proti němu něco našel.

Caine se bavil. Přitáhl si k sobě podnožku a natáhl na ni nohy, aby se cítil pohodlněji.

Colin se stával zanícenějším. Pustil Alesandru, opřel se lokty o kolena a vyčkával, až bratr s otcem vyrukují s dalším

kandidátem.

Čím déle se hovor protahoval, tím byla Alesandra nervóznější. Své pravé pocity skryla pod maskou vážnosti, avšak ruce měla zaťaté v pěst.

V okamžiku, kdy už si myslela, že bude muset odejít, se Colin opřel a vzal její ruku do své.

Nestála o to, aby ji utěšoval, přesto se mu nevymkla.

„Alesandro, co vy byste si přála?“ zeptal se jí Caine. Princezna se příliš styděla mu říct, že nechce víc, než vzít si muže, kterého by milovala. Přála si mít takové manželství, jako měli její rodiče. Věděla však, že to není možné.

„Myslím, že bych se chtěla stát jeptiškou, ale matka představená řekla, že to nejde.“

Protože se jí v očích zaleskly slzy, neopovážil se nikdo z přítomných usmát. „A proč by to nešlo?“ zeptal se Caine.

„Nejsem katolička,“ vysvětlila Alesandra. „To je nezbytná podmínka.“

Caine se nemohl neusmát. „Nebyla byste v klášteře šťastná,“ pronesl.

Alesandra si pomyslela, že ani teď není šťastná, ale nepovažovala za slušné se o tom zmiňovat.

„Alesandro, co kdybyste zašla za Gweneth,“ navrhl jí vévoda. „Setkala už jste se s Jade? Myslím, že ještě ne. Běžte a seznamte se s Cainovou ženou. Je to nesmírně milé stvoření.“

Alesandra se zatvářila, jako by jí byla právě udělena milost. V mžiku se postavila, aniž by si uvědomila, že jí Colin stále drží za ruku. Teprve pak se mu vysmekla a opustila salon.

Muži při jejím odchodu povstali, a když odešla, znovu se usadili.

Colin si natáhl nohy na podnožku a opřel se o opěradlo lenošky.

„Musí to být pro ni těžké,“ zamručel.

„Ano,“ souhlasil s ním otec. „Přál bych si, aby měla více času přizpůsobit se své situaci. Ale bohužel ho nemá, Coline.“

„Zajímalo by mne, jak ses seznámil s Alesandřiným otcem,“ zeptal se vévody Caine.

„Potkali jsme se na ashfordském výročním plese,“

vysvětlil otec. „Okamžitě jsme si s Nathanielem padli do oka. Byl to výjimečný muž,“ dodal.

„A proto ses stal jejím poručníkem?“ poznamenal Colin. Výraz ve vévodově tváři se výrazně změnil. Vypadal velmi smutně. „Všechno bylo trochu jinak, chlapče,“ řekl.

„Existuje něco, o čem ani jeden z vás dosud neví. Domnívám se, že nyní je příhodná doba, abych se přiznal ke svému hříchu. Stejně byste se to dříve nebo později dověděli.“

Vážnost otcova hlasu prozrazovala, že se jedná o

důležitou věc. Oba synové se na vévodu soustředěně zadívali a čekali, až začne s vyprávěním.

Uběhly dlouhé minuty ticha. Pak promluvil. „Dostal jsem se do potíží, když zemřela tvá matka, Caine. Gweneth jsem tenkrát ještě neznal, a snad ze smutku a opuštěnosti jsem začal poměrně hodně pít.“

„Ty? Vždyť nikdy nepiješ,“ protestoval Colin.

„Nepiju nyní,“ souhlasil s ním otec. „Ale tehdy ano. Také jsem hrál. A většinou prohrával. Dluhy se začaly kupit.

Naivně jsem se obelhával, že všechno vyhraji zpátky.“ Colin a Caine byli tak udiveni, že neřekli ani slovo.

Hleděli na svého otce, jako by před nimi seděl zcela cizí člověk.

„Není pro mě snadné se vám přiznat,“ pokračoval. „Pro každého otce je těžké odhalit před syny své hříchy.“

„Minulost je minulost, otče,“ poznamenal Colin. „Nechej ji být.“

Vévoda zavrtěl hlavou. „Není to tak jednoduché,“ pronesl. „Chtěl bych, abyste pochopili. Byl jsem téměř zruinovaný a byl bych se zničil zcela, kdybych nepotkal Alesandřina otce. Všechno, co jsem zdědil a vlastníma rukama vytvořil, bylo v zástavě u lichvářů. Ano, mohli mě zničit.“

„A co se stalo pak?“ zeptal se Caine, když se otec odmlčel.

„Nathaniel mě zachránil. Nejdříve jsem byl u Whitů, a pak najednou jsem byl doma. Později mi řekli, že jsem u

stolu omdlel z nadměrného pití. Když jsem se probral, spatřil jsem Nathaniela, jak se nade mnou sklání. Panebože, měli jste vidět, jak zuřil! Chtěl jsem, ať mě nechá samotného, ale on neodešel. Také mi pohrozil.“

„Čím?“ zeptal se Caine a se zájmem čekal na odpověď.

„Řekl mi, že jsi ve vedlejším pokoji,“ pokračoval vévoda.

„Byl jsi malý a vnímavý a Nathaniel mi pohrozil, že tě přivede, abys poznal, jak tvůj otec dopadl. Vzpomínám si, že jsem okamžitě vystřízlivěl. Raději bych zemřel, než abys mě viděl v tak ponižujícím stavu.“

Nikdo nepromluvil ani slovo. Caine si nepamatoval, že by otec někdy pil. „Kolik mi bylo?“ zeptal se.

„Téměř pět let.“

„Kdybych tě v tomhle věku viděl opilého, stejně bych si zřejmě nic nezapamatoval,“ poznamenal Caine.

„Nathaniel věděl, jak tě mám rád,“ řekl otec. „Byl chytrý. Tohle byla nejčernější hodinka v mém životě. Hodně jsem se pak změnil.“

„Co se stalo s dluhy?“ zeptal se Colin.

Vévoda se usmál. Nedivil se, že mu tuto otázku položil právě Colin. Jeho mladší syn byl praktičtější, a také disciplinovanější.

„Nathaniel obešel všechny lichváře a moje dlužní úpisy

od nich odkoupil. Během jednoho dne mě zbavil všech dluhů. Chtěl mi je vrátit, ale já odmítl. Nedovolil jsem rovněž, aby je zničil. Rozhodl jsem se, že mu vše splatím. Dokonce jsem trval na tom, aby si připsal úrok.“

„A splatil jsi ten dluh?“ zeptal se Caine.

„Ne, nesplatil. Nathaniel se vrátil se svou ženou na Kamenný ráj. Dříve než odjel, věnoval mi tuto překrásnou zmenšeninu svého sídla,“ řekl a pokývl směrem k zámečku stojícímu na krbové římse. „Po všem, co pro mne udělal, mi ještě nakonec dal dárek. Báječný člověk! Dopisovali jsme si, a když znovu přijel do Anglie, přivezl s sebou kromě ženy také malou Alesandru. Chtěl jsem mu dát polovinu toho, co

jsem vlastnil, ale on odmítl. Bylo mi trapně. A protože se choval velice čestně, neodvážil jsem se zeptal, jak naložil s mými dlužními úpisy. Následující zimu zemřel. Ach, ještě stále jsem se s jeho odchodem nesmířil. Byl to můj nejdražší přítel.“

Oba synové přikývli.

„A kdo vlastní tvoje dlužní úpisy teď?“ zeptal se Caine.

„To je otázka, chlapče. Nevím.“

„Zeptal ses Alesandry?“ vyzvídal Colin.

„Ne,“ odpověděl vévoda. „Pochybuji, že by o něčem věděla. Jako její poručník mám přístup k některým jejím účtům. Dreyson, její finanční poradce, se stará o její vklady a majetek, ale pochybuji, že by něco věděl o mých dlužních úpisech.“

„Byl bys schopen zaplatit jejich hodnotu i s úroky, kdyby se náhle objevily?“ zeptal se Caine.

„Obávám se, že ne všechno,“ odpověděl otec. „Jsem však v dobré finanční situaci. Pokud by se dlužní úpisy objevily, mohl bych si zbytek půjčit. Nemyslím, že byste se o mě měli obávat. Nathaniel byl velmi opatrný muž. Jistě listiny uchoval na nějakém bezpečném místě. Zajímalo by mě ovšem, kde jsou.“

„To bych také rád věděl,“ souhlasil Caine.

„Důvody, proč jsem se vám vyzpovídal, jsou dva,“ pokračoval vévoda. „Za prvé, chtěl jsem, abyste věděli, jaký byl Alesandřin otec a proč jsem jeho velkým dlužníkem. Za druhé, rád bych, abyste pochopili, proč je mi Alesandra tak blízká. Nemá už žádné příbuzné, a proto je mou povinností chránit ji před vším zlem.“

„To je také naše povinnost,“ přerušil ho Caine. Colin přikývl. Pak všichni opět umlkli a zabývali se vlastními myšlenkami.

Colin znovu zvažoval všechny okolnosti. Nemá nic, co by ji mohl nabídnout. Navíc má tolik práce, že mu na manželku nezbývá čas. Jenom by ho rozptylovala.

Přesto existoval dluh, který musí být splacen alespoň tím, že se postarají o princeznino bezpečí.

Jeho otec byl už příliš starý, aby ji dokázal ochránit. Nemá zkušenosti, jak jednat s bastardy, pomyslel si Colin. A pak tady byl Caine. Jeho starší bratr měl starosti se správou vlastního majetku, navíc byl ženatý a měl malou dcerušku.

Zbýval jediný syn.

Colin zvedl zrak a zjistil, že se otec s bratrem na něj

dívají. Věděli, co je zapotřebí udělat, a čekali, až na to Colin přijde sám. Zhluboka si povzdechl.

„K čertu, zdá se, že si ji budu muset vzít, že?“

KAPITOLA 7

Colinův otec se těšil, že oznámí Alesandře radostnou zprávu, na níž se dohodli. Colin mu v tom však zabránil. Domníval se, že by to měl být on, kdo ji seznámí s jejich rozhodnutím.

„Mohu ti něco poradit, bratře?“ zeptal se Caine.

Počkal, až Colin přikývne, a pak pokračoval: „Myslím, že bys jí neměl říkat vůbec nic…“

Otec ho nenechal domluvit. „Měla by o tom vědět, synku.“

Caine se pousmál. „Jistěže by o tom měla vědět,“ souhlasil. „Ačkoli z mých nepatrných zkušeností se ženami bych vyvodil, že nemají rády, když se jim všechno řekne.

Colin by ji měl požádat, aby si ho vzala.“

„Mohl by to udělat při večeři,“ navrhl otec.

Colin se usmál. „Jestli dovolíte, sám si určím, kdy a kde jí to řeknu.“

„Ale slib mi, že to uděláš ještě dnes,“ požadoval otec.

„Dokud se jí nezeptáš, nemohu nic prozradit Gweneth, která by co nejdříve měla začít s přípravou na svatbu.“

„Myslím, že matka již v tomto směru podnikla jisté kroky,“ uklidnil ho Colin.

Vévoda se postavil a zamnul rukama. „Ani nevíš, jak jsem rád, hochu. Jsem si jistý, že Alesandra bude nadšena.“ Vypadal potěšeně, a tak mu ani jeden ze synů

nepřipomenul, že ještě před necelou hodinou byl striktně proti sňatku svého syna s princeznou a tvrdil, že se k sobě vůbec nehodí.

Caine si chtěl s Colinem pohovořit stranou, ale do salonu vstoupila jejich matka a vyžádala si jejich pozornost.

Vévodkyně z Williamshiru byla drobná žena s plavými vlnitými vlasy a se světle hnědýma očima. Její muž i synové byli mnohem vyšší. Bylo těžké odhadnout, kolik má let, neboť kolem očí se jí rýsovalo jen několik vrásek a ve vlasech by sotva kdo našel šediny.

Gweneth byla Cainovou nevlastní matkou, ale starala se o něj jako o vlastního a Caine ji už dávno přijal za svou skutečnou matku.

„Jade a Alesandra přijdou za chvilku. Pojďte, prosím do jídelny, jinak vám vystydne večeře. Chlapci, ještě jste mi nedali hubičku. Panebože, nějak jsi zhubl, Caine. Coline, drahoušku, co tvá noha? Bolí?“

Caine s Colinem věděli, že jejich matka od nich v podstatě žádnou odpověď nečeká. Shovívavě snášeli, že je rozmazluje a že s nimi jedná jako s malými kluky, přestože oba už byli dávno dospělí.

Gweneth byla také jediná, která mohla s Colinem

otevřeně hovořit o jeho zranění. Pro všechny ostatní byla tato záležitost tabu.

„Caine, princezna Alesandra je rozkošná mladá dáma, nemyslíš?“ zeptala se Jade ve chvíli, kdy vstoupila do salonu. Poté přistoupila nejdříve k vévodovi a pak i ke Colinovi, aby je políbila na tvář.

„Tebe také okouzlila. Delfíne?“ zeptala se ho, přičemž použila přezdívku, kterou získal na moři.

„Kde je?“ zeptal se Colin místo odpovědi.

„V otcově knihovně,“ odpověděla Jade. Její zelené oči zářily veselostí. „Je v otcově knihovně. Prohlíží si jeho knihy a časopisy“

Gweneth ihned poslala lokaje, aby Alesandře vyřídil, že je večeře již na stole.

Jade vzala manžela pod paží. Umírala touhou zeptat se

ho, jak dopadla rodinná porada, ale nemohla tak učinit, neboť Colin a rodiče stáli nablízku.

Caine odhrnul dozadu Jadiny vlasy a políbil ji.

„Myslím, že nebudeme déle čekat. Pojďme,“ zavelela Gweneth. Vévoda jí nabídl rámě a společně vyšli ze salonu, následováni Colinem, Cainem a jeho ženou. Caine ve dveřích tiše pošeptal bratrovi: „Chtěl bych si s tebou později promluvit.“

„Není o čem,“ pronesl suše Colin. Z Cainova obličeje mohl vyčíst, že chce opět mluvit o princezně.

„Já myslím, že je,“ trval na svém Caine.

„Promiňte, že vás ruším,“ řekla Jade. „Právě jsem si vzpomněla na člověka, který by se k Alesandře náramně hodil. Přemýšleli jste o Johnsonovi? Ty ho přece znáš, Coline. Je Lyonovým přítelem.“

„Znám ho,“ přikývl Colin.

„Nuže?“ popíchla ho Jade, když nepokračoval.

„Mohu ti už teď říct, že neprojde,“ pronesl Caine.

„Proč ne?“ zeptala se Jade. „Docela se mi líbí.“

„Mně také,“ souhlasil Caine. „Jenže Colin na něm jistě objeví nějakou chybu. Kromě toho jsme se už rozhodli.“ Jeho žena naznačila, že chce něco podotknout, ale Caine zavrtěl hlavou. „Později,“ zašeptal, čímž jí dal najevo, že vše vysvětlí, až budou sami.

Colin se otočil a vyšel ze salonu. Nezamířil do jídelny, ale ke schodišti. „Začněte jíst bez nás,“ křikl na Caina. „Musím si na chvilku promluvit s Alesandrou.“

Colin se domníval, že na to, aby vysvětlil Alesandře, jak se věci mají, mu bude stačit několik minut. Knihovna se nacházela na konci dlouhé chodby. Alesandra stála u okna a dívala se ven. V ruce držela tlustou knihu. Když uslyšela Colina vejít dovnitř, otočila se.

Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně. Zamračil se. Princezna se usmála.

„Porada skončila?“ zeptala se ho.

„Ano.“

„Aha,“ zašeptala, když nic dál neříkal. Přistoupila k

psacímu stolu, na který položila knihu. „Jak bylo rozhodnuto?“ zeptala se opět tak, aby nebylo poznat, že je nervózní.

Chtěl jí oznámit, že si ji vezme, ale pak si vzpomněl na bratrovu radu a své rozhodnutí zaobalil do otázky.

„Vezmete si mne, Alesandro?“

„Ne,“ zašeptala. „Přesto vám děkuji za nabídku.“

„Po svatbě, vy a já… co jste mínila svým ne? Hodlám si vás vzít, Alesandro, koneckonců, tak jsme rozhodli.“

„Ne, nevezmete si mě,“ namítla znovu. „Přestaňte se mračit, Coline. Jste z obliga. Zeptal jste se mě a já vás odmítla. Můžete opět začít volně dýchat.“

„Alesandro…“ pokračoval varovným hlasem,

ale

Alesandra ho ignorovala.

„Vím přesně, co se v salonu odehrálo, jakmile jsem odešla,“ vybuchla. „Můj poručník vás chytře donutil, abyste se sňatkem souhlasil. Řekl vám o daru, který mu otec věnoval, že?“

Colin se usmál. Alesandra byla opravdu velmi bystrá.

„Ano,“ odpověděl. „Nebyl to však dar, nýbrž půjčka.“ Odstoupil ode dveří a zamířil k ní. Alesandra začala ihned couvat.

„To říká váš otec,“ namítla.

Zavrtěl hlavou. „Půjčka nepůjčka, na to teď zapomeňte,“ nařídil jí. „Zkuste být rozumná. Potřebujete se vdát a já souhlasil, že se stanu vaším manželem. Proč najednou odmítáte?“

„Protože mě nemilujete,“ vyhrkla, aniž by chtěla.

Colin se zatvářil pobaveně. Alesandra se tak styděla, že

by nejraději otevřela okno a vyskočila ven. Panebože, chtělo se jí křičet! Musí se naučit lépe ovládat své pocity, pomyslela si.

„Co s tím má společného láska? Vy opravdu věříte, že by

vás některý z těch mužů z vašeho seznamu miloval? K sakru, vždyť by vás ani pořádně neznal…“

Přerušila ho. „Ne, jistěže by mě nemiloval. Ani bych nechtěla, aby mě miloval. Byla by to čistě obchodní dohoda. Vy jste však řekl, že byste se mého majetku nikdy nedotkl, pamatujete si?“

„Pamatuji.“

„Změnil jste snad svůj názor?“

„Ne.“

„No, vida! A protože byste sňatkem se mnou nic nezískal a ani mě nemilujete, nemá smysl, abyste se obětoval.“ Colin se opřel o psací stůl a hleděl na ni. „Rád bych si něco vyjasnil,“ zamumlal. „Vy si opravdu myslíte, že si můžete manžela koupit?“

„Jistěže,“ vykřikla podrážděně. „Ženy to tak dělají.“

„Mě si ale nekoupíte.“

Zuřil. Princezna si povzdechla a snažila se být trpělivá.

„Vím, že si vás nekoupím,“ souhlasila. „Tím se ovšem ocitám v nevýhodné pozici. A na to nemohu přistoupit.“ Colin měl pocit, jako by každý z nich hovořil o něčem docela jiném. „Alesandro, mluvíme o manželství, a ne o nějaké nájemní smlouvě!“ vyštěkl. „Chtěla jste se svým manželem spát? A co děti, na ty jste nemyslela?“

Kladl jí otázky, na které nehodlala odpovědět. „Možná…, já nevím,“ zašeptala. „Vás se to stejně netýká.“

Colin se najednou pohnul. Dříve než mohla vytušit jeho záměr, držel ji v náručí.

Jednou rukou ji chytil kolem pasu a druhou zvedl jej i bradu tak, aby jí viděl do obličeje.

Nejraději by na ni zakřičel, ale když spatřil v jejích očích slzy, zapomněl na jejich hádku.

„Hodlám se vás dotýkat, a to neustále,“ prohlásil drsně.

„Proč?“

Vypadala překvapeně.

„Můžete to nazývat výsadou,“ zamručel.

Chtěl jí dát jenom letmý polibek, kterým by potvrdil svůj záměr oženit se s ní, ale když ho šeptem znovu odmítla,

probudila se v něm vášeň.

„Ano,“ zašeptal těsně nad jejími rty. Jeho polibek ji měl přimět k poslušnosti. Byl pevný, důkladný a žádoucí. Colin cítil, jak se Alesandra pokusila od něho odtáhnout, a proto ji k sobě více přitiskl. Palcem jí zatlačil na bradu, a když pootevřela ústa, vnikl do nich jazykem, čímž její odpor zcela překonal.

Colinův polibek nebyl vůbec jemný. Doslova pálil. Alesandra nevěděla, jestli se má bránit, nebo ne. Měla problém se vůbec na cokoli soustředit. Jeho ústa byla tak dokonalá, že si přála, aby se od ní nikdy neodtrhla. Alesandru dosud nikdo nelíbal, proto netušila, co je to vášeň. Nyní jí byla zahlcena. Colin je jistě zkušenější, napadlo ji. Líbal ji znovu a zas a jazykem se v intimním milostném rytmu třel o její.

Když zaslechl její tiché slastné zavzdychání, uvědomil si, že by měl přestat. Hluboce zamručel a ještě jednou ji políbil. K čertu, chtěl ji! Pod rukama cítil její plná ňadra a jejich horkost, jež prostupovala šaty, ho podněcovala k tomu, aby se s ní pomiloval.

Musel se přinutit, aby se od ní odtáhl. Alesandra se o něj vyčepaně opřela. Neuvědomila si, že ho objímá okolo pasu, dokud ji nepožádal, aby ho pustila.

Byla natolik zmatená tím, co se před chvílí stalo, že nevěděla, co má dělat. Chtěla od něho poodstoupit, ale sotva se držela na nohou.

Colin věděl, že ji vzrušil. Jeho úsměv hovořil za vše.

„Byl to můj první polibek,“ přiznala se Alesandra stydlivě.

Colin neodolal, přitáhl si ji k sobě a opět ji políbil. „A to byl váš druhý,“ zašeptal.

„Omluvte mě, prosím,“ zvolal Jenkins ode dveří.

„Vévodkyně si přeje, abyste přišli do jídelny.“

Alesandra odskočila. Vypadala, jako by ji sežehlo sluníčko. Její tváře zrůžověly studem. Nakoukla přes Colina na lokaje. Usmíval se na ni.

„Už jdeme, Jenkinsi,“ pronesl Colin. Nespustil však z

Alesandry oči. Její ostych byl okouzlující.

Princezna se nadechla a rozhodla se vyplnit přání vévodkyně. Chtěla Colina obejít, ale ten ji chytil za ruku a nepustil ji. „Oznámím jim to během večeře,“ řekl jí a vykročil ke dveřím.

„Ne,“ zaprotestovala. „Coline, vaše polibky nic nezměnily. Nehodlám si vás vzít a zničit vám vaše pečlivě vytvořené plány.“

„Alesandro, jsem zvyklý vítězit. Rozumíte mi?“ Pohrdavě odfrkla. Stiskl jí ruku a táhl ji ke schodům. Musela běžet, aby mu stačila. „Nesnáším arogantní muže, kteří si myslí, že mají vždycky pravdu,“ zabručela.

„Já také,“ souhlasil s ní.

„Hovořila jsem o vás.“ Panebože, měla chuť zakřičet.

„Nehodlám si vás vzít.“

„Uvidíme.“

Nemínil se vzdát. Byl hříšně tvrdohlavý. Stejně jako ona, pomyslela si. Její poručník jí slíbil, že si manžela bude moci vybrat sama, takže Colinova zastrašovací metoda na ni nezapůsobila.

Večeře byla nervy napínající záležitost. Alesandra měla stažený žaludek, takže nemohla téměř nic polknout. Ještě že neměla hlad. Čekala, co Colin řekne, ale zároveň si přála, aby mlčel.

Nakonec její napětí rozptýlila Jade. „Slyšela jsem, že byl u vás na návštěvě princ regent,“ poznamenala.

„Ano,“ odpověděla Alesandra. „Ale musím říct, že bych mu nedovolila do Colinova domu vstoupit, kdybych věděla, že oklamal jeho obchodního partnera.“

Jade se usmála. „Colinův partner je můj bratr,“ řekla. Obrátila se k vévodkyni, aby ji obeznámila s tím, o čem spolu hovoří. „Princ regent spravoval dědictví Nathanovy manželky v období, kdy mezi oběma rody panovaly jisté spory. Jakmile však byly vyřešeny, rozhodl se, že si Sářin majetek ponechá. Jednalo se o docela velkou částku.“

„Vy byste princi opravdu nedovolila vstoupit do Colinova domu?“ podivil se Caine.

„Jistěže ne,“ řekla Alesandra. „Proč se tváříte tak překvapeně? Colinův dům je místo, kam by měli mít přístup pouze jeho přátelé.“

Alesandra se otočila k Jade, takže si nepovšimla úšklebku, který si bratři vyměnili.

„Neznáte náhodou lady jménem Viktorie Perryová?“ zeptala se.

Jade zavrtěla hlavou. „Ne, to jméno mi nic neříká. Proč se ptáte?“

„Mám o ni strach,“ přiznala se. Vysvětlila, jak se s Viktorií seznámila a co nového se dověděla od doby, kdy obdržela její poslední dopis.

„Má drahá, nemyslím, že je vhodné, abyste se touto záležitostí zabývala,“ prohlásila vévodkyně. „Její matka musí být zoufalá. Bylo by kruté, kdyby musela všechno prožít znovu.“

„Colin tvrdí něco podobného,“ řekla Alesandra. „Asi máte pravdu. Měla bych to nechat být. Kéž bych se o ni přestala bát!“

Vévodkyně pak začala mluvit o své nejstarší dceři Catherine, která měla být letos uvedena do společnosti. Nesmírně se těšila na svůj první ples.

Caine do konce večeře nepromluvil. Pozorně sledoval svého bratra.

Colin však nedal na sobě nic znát. Jeho obličej byl jako z kamene.

Alesandra se při podávání moučníku trochu uklidnila, neboť Colin se o sňatku dosud nezmínil. Možná že si chce ještě jednou vše promyslet, pomyslela si.

„Měl jsi příležitost promluvit s Alesandrou, synu?“ zeptal se náhle vévoda.

„Ano,“ odpověděl Colin. „Rozhodli jsme se…“

„Že se nevezmeme,“ vyhrkla.

„Cože? Myslel jsem, že jsme se na něčem domluvili, Coline,“ zaprotestoval otec.

„Ano, domluvili,“ souhlasil Colin. Uchopil Alesandru za ruku a mírně ji stiskl. „Vezmeme se. Alesandra souhlasila, že

se stane mojí ženou.“

Začala nesouhlasně vrtět hlavou, ale zdálo se, že si jí nikdo nevšímá.

„Gratuluji,“ zaburácel její poručník radostně. „Na to bychom si měli připít!“

„Nemyslíte, že by se k tomu měla Alesandra vyjádřit?“ zeptala se Jade v okamžiku, kdy se její tchán postavil se skleničkou v ruce.

Znovu se posadil. „Ach, ano, samozřejmě,“ souhlasil.

„Vezme si mě,“ řekl Colin pevným hlasem nepřipouštějícím pochybnosti.

Alesandra se k němu otočila. „Nedovolím vám, abyste se obětoval. Nechtěl jste se ženit dříve než za pět let, nevzpomínáte si? A co vaše plány?“

Nečekala, až jí Colin odpoví, a obrátila se k strýčkovi Henrymu. „Nechci si ho vzít, strýčku. Slíbil jste přece, že si mohu ženicha vybrat.“

Její poručník pomalu přikývl. „Ano, souhlasil jsem, abyste si sama vybrala svého nastávajícího. Existuje nějaký zvláštní důvod, proč jste Colina odmítla?“

„Nechce souhlasit s finančním narovnáním,“ vysvětlila.

„Požaduje jisté výsady.“

„Výsady?“ zeptal se zvědavě Caine. „Jaké například?“ Princezna se začala červenat. Podívala se na Colina v naději, že jí pomůže s vysvětlením. Colin však zavrtěl hlavou. „Co jste začala, to taky dokončete,“ pronesl klidně. Jiskřičky v jeho očích prozradily, že se baví. Alesandra se napřímila. „Nuže, dobrá,“ řekla. Nemohla se však dívat Cainovi přímo od očí, a tak se zadívala někam za něj na stěnu. „Colin požaduje… intimnosti.“

Nikdo nevěděl, jak na toto prohlášení zareagovat. Její poručník vypadal zcela zmaten. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale pak je zase zavřel.

„Není většina manželství zároveň intimní záležitostí?“ zeptal se Caine. „Máte na mysli milostné soužití, Alesandro, že?“

„Ano.“

„No a?“ pobídl ji.

„Moje manželství nebude vůbec intimní,“ prohlásila důrazně. Pokusila se změnit téma. „Colin si mě do okamžiku, než promluvil se svým otcem, vzít nechtěl. Nyní se cítí zavázán. Je jasné, že si mě bere z povinnosti.“

Vévoda si povzdechl. „Dal jsem vám své slovo,“

prohlásil. „Nechcete-li si vzít mého syna, nebudu vás k tomu nutit.“

Vévodkyně se ovívala ubrouskem. „Jade, drahoušku, myslím, že by sis měla s Alesandrou pohovořit. Jsi mladší a ne tak upjatá jako já. Bylo by lépe, kdyby jí jisté záležitosti, které mám na mysli, vysvětlila žena. Zdá se, že Alesandra má obavy z… z manželského lože… a já nejsem ta pravá osoba, která…“

Nedokázala větu dokončit. Přestože se divoce ovívala, vypadala, jako by měla každou chvilku vzplanout.

„Mami, měla jsi pět dětí. Kdo jiný by ji mohl lépe zasvětit do role manželky než ty,“ povzbudil ji Colin.

Jade nenápadně šťouchla do manžela, aby mu dala najevo, že by se mohl přestat smát.

„Myslím, že vhodným partnerem by mohl být Morgan Atkins,“ vyhrkla Alesandra. „Pokud by s mými podmínkami souhlasil, vzala bych si ho. Snad bych se nakonec smířila s tím, že by naše děti měly křivé nohy.“

„Jak chcete mít k čertu děti, když se nehodláte se svým manželem intimně stýkat?“ zeptal se Colin.

„Myslela jsem… že někdy později…“ Její hlas se zajíkl. Pak si uvědomila, že si odporuje. Proč by měla spát s mužem, kterého vůbec nezná? Při této představě se jí sevřel žaludek.

„Jade, stejně si myslím, že bys sis měla s Alesandrou po večeři promluvit,“ namítla vévodkyně.

„Ano, mamá,“ souhlasila Jade.

„Vysvětlil vám někdy někdo, co takové manželství obnáší?“ leptal se Caine.

Alesandra zrudla až ke kořínkům vlasů. „Jistěže. Matka představená mi řekla všechno, co má mladá žena vědět. Nemohli bychom se, prosím vás, bavit o něčem jiném?“

Vévoda se nad ní slitoval. „Takže jste si nakonec vybrala Morgana?“ zeptal se. Počkal, až přikývne, a pak pokračoval.

„Dobrá, pozveme ho co nejdříve na večeři.“

„Také bych si s ním rád promluvil,“ pronesl Colin. „Měl by o tom, samozřejmě, vědět.“

„O čem?“ otázal se jeho otec.

Caine se potutelně usmál. Tušil, že bratr s něčím přijde ale nedokázal odhadnout s čím. Jedním si byl však jistý. Jakmile se Colin rozhodl vzít si Alesandru, nedopustí, aby mu ji přebral někdo jiný.

„Coline,“ řekla matka, „co by měl Morgan vědět?“

„Že jsem s Alesandrou spal.“

Vévodkyně upustila ubrousek a slabě vyjekla. Jade překvapením pootevřela ústa. Caine se začal smát. Vévoda se v okamžiku, kdy Colin řekl tuto větu, chtěl napít, takže se nyní začal dusit.

Alesandra zavřela oči a přemáhala nutkavý pocit Colina zaškrtit.

„Ty jsi s ní spal?“ zeptal se otec hlasem, jehož intenzita při pomínala hurikán.

„Ano, otče,“ odpověděl Colin bezstarostně, ba přímo vesele. Zdálo se, že mu reakce přítomných nikterak nevadí.

„Vlastně bych měl říct, že několikrát.“

„Jak můžete tak zcela záměrně…“ Alesandra se zarazila, protože nemohla najít vhodná slova.

„Lhát?“ zeptal se jí Colin. „Dobře víte, že nikdy nelžu. Chcete popřít, že jsme spolu spali?“

Všichni na ni hleděli a čekali, jak se vyjádří.

„Ne,“ zašeptala. „Ale…“

„Pro lásku boží,“ zvolal její poručník.

„Henry, uklidni se. Ještě dostaneš záchvat,“ starala se vévodkyně, když viděla, jak její manžel brunátní. Sama se opět vehementně ovívala kapesníčkem.

Colin se opřel o židli a s klidným výrazem sledoval, jak kolem něj lítají jiskry. Vypadal znuděně. Další, kdo se docela příjemně bavil, byl Caine. Jade ho musela neustále krotit, aby se choval decentně.

„Coline, nechtěl byste uvést věci na pravou míru?“ ozvala se Alesandra. Musela skoro křičet, aby přehlušila Cainův smích.

„Ano,“ odpověděl Colin.

S ulehčením se zhroutila na židli. Její naděje však netrvaly dlouho.

„Pokud vás Morgan bude chtít i přesto, že jsme spolu strávili skoro celý týden, je lepší muž než já.“

„Nic mu nemusíte vysvětlovat,“ zasyčela Alesandra. Nechtěla ztratit svou důstojnost, ale nebylo to snadné. Její klid byl ten tam a nejraději ze všeho by začala křičet.

„Mýlíte se, drahá,“ řekl Colin, „budu muset Morganovi vysvětlit, jak se věci mají. Jinak by to ode mne nebylo čestné, nemám pravdu Caine?“

„Naprosto,“ souhlasil Caine. „Musíš se zachovat čestně.“ Caine se obrátil ke své ženě. „Miláčku, myslím si, že už je zbytečné, abys s Alesandrou hovořila o manželských záležitostech.“

Alesandra hleděla na Caina a podle výrazu jeho tváře usoudila, že si dělá legraci.

„Panebože, co by tomu řekl Nathaniel? Jestli se na nás dívá z nebe, musí litovat, že svou dceru svěřil do mých rukou.“

„Strýčku Henry, můj otec by toho nikdy nelitoval,“ pronesla Alesandra. Zuřila, že Colin svými hloupými řečmi otce podráždil. „Nic hříšného se nestalo. Byla jsem v Colinově pokoji a spala jsem s ním, ale jenom proto, že to potřeboval a já byla navíc tak unavená…“

Vévoda z Williamshiru spráskl ruce a tiše zaúpěl. Alesandra si uvědomila, že celou věc ještě více zkomplikovala, a proto začala znovu. „Byla jsem oblečená,“ vyhrkla. „Ale on…“

Chtěla vysvětlit, že Colin byl nemocen a potřeboval pomoc, ale Colin ji přerušil. „Byl jsem nahý,“ oznámil radostně.

„Tak dost,“ zařval vévoda a udeřil pěstí do stolu, až poskočily skleničky.

Alesandra sebou trhla a pak se zlostně podívala na Colina. Nikdy v životě nebyla zuřivější. Colin úmyslně překroutil skutečnost ve svůj prospěch a její poručník si teď o ní myslí, že je poběhlice. Nebude tady sedět už ani minutu. Mrskla ubrouskem na stůl a chystala se odejít. Colin ji však zadržel dříve, než stačila odsunout židli. Objal ji kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

„Vezmete se ode dneška přesně za tři dny. Caine, seženeš speciální povolení. A ty, Coline, budeš mlčet o tom, co se stalo. Nechci, aby Alesandřina pověst utrpěla jenom kvůli tvému chtíči,“ rozhodl vévoda.

„Za tři dny?“ zeptala se Gweneth. „Zamluvila jsem kostel na příští sobotu. Nemůžeš to oddálit?“

Vévoda zavrtěl hlavou. „Za tři dny,“ zopakoval. Všiml si, že Colin drží Alesandru kolem ramen, a dodal. „Copak nevidíš, že není schopen dát od ní pryč ty své nenechavé pracky?“

„Ale, Henry…“ zaprosila vévodkyně.

„Už jsem rozhodl, Gweneth. Pokud chceš, můžeš pozvat pár přátel, toť vše.“

„Ne, otče,“ zasáhl Colin. „Nechci, aby se zpráva o naší svatbě roznesla dříve, než bude po ní. Bude to tak pro Alesandru bezpečnější.“

Vévoda přikývl. „Zapomněl jsem,“ připustil. „Ano, bude to tak bezpečnější. Dobrá, obřadu se zúčastní pouze nejbližší rodina.“

Obrátil se k Alesandře. „Chci slyšet váš souhlas, že si Colina vezmete,“ řekl rázně. „Nejlépe teď hned.“

„Souhlasíte?“ zeptal se Colin.

Vyhrál a byl si toho vědom. Pomalu přikývla. Colin se sklonil a po líbil ji. Byla natolik překvapena, že nestačila uhnout.

„To by stačilo,“ vyštěkl Henry. „Od této chvíle se jí nedotkneš, dokud nebudete svoji.“

Alesandra se obrátila ke Colinovi. „Budete litovat, že jste si mě vzal.“

Zdálo se, že se této skutečnosti příliš neobává. Kdyby si

nebyl jistý, nemrkl by na ni.

Ve dveřích jídelny se objevil Jenkins. „Promiňte, že ruším, ale přišla návštěva. Sir Richards si přeje neodkladně mluvit s panem Colinem.“

„Uveďte ho do salonu, Jenkinsi,“ požádal ho Colin.

„Proč chce s tebou hovořit ředitel tajné služby?“ dožadoval se odpovědi vévoda. „Říkal jsi, že už pro něj nepracuješ.“

Nejistota v jeho hlase Alesandru zmátla. Chtěla se zeptat svého poručníka, čeho se obává, ale Colin jí jemně stiskl rameno. Podívala se na něj. Přestože jeho výraz nic neprozrazoval, poznala, že jí dává najevo, aby zůstala zticha.

„Po tom, co jsi málem přišel o nohu, nechápu, proč bys měl pro sira Richardse ještě pracovat,“ utrousila vévodkyně. Colin se snažil zůstat klidný. „Richards nemá s poraněním mé nohy nic společného.“

„Vždyť to bylo tak dávno,“ připomněla vévodkyni Jade.

„Panebože, myslel jsem, že jsi už s tou špionáží skoncoval,“ prohlásil vévoda.

Caine se nahnul ke Colinovi. „Proč Richards přišel?“ zeptal se. „Požádal jsem ho o pomoc,“ odpověděl Colin.

„Měl pro mě sehnat nějaké informace.“

„O čem?“ zeptal se Caine.

„O Alesandře.“

Jeho otec si oddechl. „Nu, to je jiná. Vskutku, Richards je člověk, který by o generálovi mohl zjistit potřebné informace. Odebereme se tedy do salonu?“

„Jistěže, Henry,“ prohlásila vévodkyně. „Pojď, Jade, vy také, Alesandro. Pokud se Richardsovy zprávy týkají jednoho z nás, týkají nás všech, nemám pravdu, Henry?“

Vévoda, Caine a jejich manželky se vydali do salonu. Colin pustil Alesandru a postavil se. Princezna ho zadržela za ruku.

„Váš otec si teď myslí, že jsem coura,“ zašeptala. „Byla bych ráda, kdybyste mu vše vysvětlil.“

Colin se naklonil k jejímu uchu. „Až se vezmeme, všechno dam do pořádku.“

Jeho teplý dech se jí rozběhl po celém těle. Najednou se nedokázala soustředit. Do okamžiku, než ji políbil, se snažila myslet na něj jako na svého přítele nebo bratrance.

Obelhávala se a docela se jí to dařilo. Jakmile se jí však Colin dotkl, všechno se změnilo. Už jeho pouhá blízká přítomnost způsobila, že jí srdce bije jako zvon. Úžasně voněl, tak mužně a… ach, bože, musí se ovládat!

„Jste ničema, Coline.“

„Myslím, že ano. Ale vůbec mi to nevadí.“

Vzdala se snahy urazit ho. „Proč nechcete, aby vaše rodina věděla, že pracujete…“

Nenechal ji domluvit. Jeho polibek byl letmý, ale pevný. Když se narovnal, zopakovala svou otázku. Opět ji políbil. Pochopila, co jí chce naznačit. „Povíte mi to, až se vezmeme, že?“

„Ano.“

Do jídelny se vrátila Jade. „Coline, chtěla bych mluvit s Alesandrou. Necháš nás na chvíli o samotě?“ Alesandra počkala, až Colin opustí jídelnu, a pak přistoupila k Jade.

„Vám se nelíbí představa, že si máte Colina vzít?“ zeptala se Jade.

„Ne, všechno je trochu jinak,“ povzdychla si Alesandra.

„Co tím myslíte?“

„Colin byl ke sňatku donucen. Myslí si, že je to jeho povinnost. Nemohu to nijak ovlivnit.“

„Obávám se, že nevím, o čem mluvíte,“ přiznala Jade. Alesandra si nervózně sčesala vlasy dozadu. „Chtěla jsem mít celou situaci pod kontrolou,“ zašeptala. „Když bylo zřejmé, že se budu muset vdát, byla jsem zoufalá. Cítila jsem se tak… bezmocná. Zdálo se mi to nespravedlivé. Nakonec jsem se rozhodla, že uzavřu manželství, které by se podobalo spíše obchodní transakci než osobnímu vztahu. Myslela jsem, že když si vyberu manžela a stanovím podmínky, za nichž bude sňatek uzavřen, nebude záležet na tom, jestli mě můj muž bude milovat, či nikoli. Byl by to pouhý obchod, nic víc.“

„Colin však na naše podmínky nepřistoupil, že? Tomu se nedivím,“ poznamenala Jade. „Je velmi nezávislý. Nesmírně mu záleží na tom, že se o sebe dokáže postarat sám, bez pomoci rodiny nebo přátel. Není jednoduché ho ovládat, ale věřím, že časem se vám tato jeho vlastnost zalíbí. Víc mu důvěřujte, Alesandro. Colin se o vás postará.“

Ano, pomyslela si Alesandra. Colin se o ni postará. Bude pro něj břímě.

Nezajímal se o její dědictví, neboť jí dal jasně najevo, že se ho ani nedotkne.

Její titul ho rovněž nezajímal. Mít za manželku princeznu bude považovat za přítěž, protože se s ní bude muset každým rokem zúčastnit několika důležitých setkání. Bude se muset stýkat s princem regentem, což mu bude zřejmě opravdu nemilé.

Colin odmítl vše, co mu mohla nabídnout. Ne, nebude to sňatek podle jejích představ.

KAPITOLA 8

Když Alesandra a Jade vstoupily do salonu, mohl se jim sir Richards věnovat, protože se všemi ostatními se už

přivítal. Jade znal dlouhou dobu, a jen co ji pozdravil, obrátil svou pozornost k Alesandře.

„Henry mi právě oznámil skvělou novinu. Blahopřeji, princezno. Nemohla jste si vybrat lépe.“

Alesandra se přinutila k úsměvu. Poděkovala Richardsovi, souhlasila s jeho názorem, že Colin je samozřejmě úžasný člověk, a pak se ho zeptala, jestli přijde na svatbu.

„Ano,“ odpověděl sir Richards. „Takovou vzácnou událost si nemohu nechat ujít. Je škoda, že ji musíte držet v tajnosti, ale chápu proč. Mimochodem, mám pár informací, které vás budou určitě zajímat.“

Sir Richards ji dovedl k jedné z lenošek. Jade s Cainem si sedli na druhou, umístěnou naproti princezně, a vévoda s manželkou na třetí.

Colin se postavil ke krbu. Nezajímalo ho, o čem se

společnost baví. Byl k ní otočen zády a díval se na zmenšeninu zámku stojící na krbové římse. Alesandra ho koutkem oka pozorovala, takže jí neušlo, že Colin miniaturu zvedl a zblízka si ji prohlížel. Výraz jeho tváře se neměnil, takže princezna nedokázala odhadnout, o čem přemýšlí.

Vévodkyně se rozhovořila o svatbě. Chtěla, aby celá slavnost probíhala plynule a aby se každý cítil dobře. Její úvahy přerušil vévoda, když zavolal na Colina.

„Buď opatrný, chlapče! Má to pro mne nesmírnou cenu.“ Colin přikývl, ale neotočil se. Právě si povšiml malinkého padacího mostu, od něhož vedl tenounký řetěz. „Je to opravdu mistrovský kousek,“ poznamenal a uvolnil západku padacího mostu. Most se pomalu sklopil. Colin zámeček nadzvedl a zvědavě nahlédl dovnitř.

Alesandra zahlédla v jeho očích překvapení. Usmál se. Alesandra také. Colin právě odhalil drobnou lest, kterou její otec připravil svému příteli před mnoha lety.

Colin se podíval na bratra a nenápadně mu dal najevo, aby se přišel také podívat. Caine se postavil a přistoupil ke

krbu. Colin neřekl ani slovo, podal mu zámek, otočil se a sedl si k Alesandře.

Vévodkyně stále popisovala, jak hodlá přichystat svatební obřad. Vévoda se sirem Richardsem jí tiše naslouchali.

Najednou Caine vybuchl smíchem. Tím samozřejmě na sebe upoutal veškerou pozornost.

Caine se obrátil k Alesandře. „Věděla jste o tom?“ Přikývla. „Matka mi to prozradila.“

„Později, až budete s otcem sama, ukážete mu to?“

„Ano, jistě.“

„Polož to,“ nařídil mu otec. „Jsem nervózní, když si s tím někdo hraje. Dovedeš si představit, Caine, jakou to má pro mne cenu?“

Jeho syn se zasmál. „Ano, otče, dovedu.“ Zvedl padací most, upevnil ho a položil zámek zpět na krbovou římsu.

„Mami, obávám se, že sira Richardse nezajímají tvé plány svatební hostiny,“ řekl Colin. „Myslím, že tě zdvořile poslouchá už dost dlouho. Nechej ho také promluvit, ať se

dozvíme, proč vůbec přišel.“

Gweneth se otočila k řediteli. „Vy jste mě poslouchal pouze ze zdvořilosti?“

„Jistěže, Gweneth,“ poznamenal její manžel. Pak ji omluvně pohladil po ruce.

Caine se posadil vedle své ženy. Objal ji kolem ramen a přitáhl si ji k sobě.

Alesandra si povšimla, že jak její poručník, tak jeho starší syn se chovají velmi otevřeně a neskrývají city ke svým manželkám. Caine hladil Jade po paži a strýček Henry držel svou ženu za ruku. Alesandra jim záviděla. Věděla, že vévoda s vévodkyní se mají stále rádi, a podle pohledu, s jakým se na sebe dívali Caine s Jade, usoudila, že byli do sebe zamilovaní ještě dříve, než se vzali.

Vztah mezi ní a Colinem byl však docela jiný. Chtěla se mladšího vévodova syna zeptat, jestli si uvědomuje, čeho se vzdává, když si ji bere, ale sir Richards ji předběhl. „Colin mě požádal, abych mu pomohl s malým pokusem. Měl určité podezření, že princeznina komorná, Valena, táhne za jeden provaz s lidmi, kteří se Alesandru pokusili unést.“ Alesandra byla překvapena. Obrátila se ke Colinovi a zeptala se: „Z jakého důvodu jste nedůvěřoval mé milé…“ Přerušil ji. „Nechte ho domluvit, Alesandro.“

„Colin měl pravdu,“ pokračoval sir Richards a usmál se na svého hostitele. „Oba vaši synové mají skvělý instinkt.“ Henry zazářil pýchou. „Doufám, že ho zdědilí po mně,“ poznamenal.

„Ano,“ souhlasila Gweneth. Svému muži bezmezně důvěřovala. „Henry byl vždycky mazaný jako liška.“ Colin se snažil, aby se nezasmál. Domníval se, že jeho otec se chová spíše jako beránek, ale nepovažoval to za nedostatek. Po pravdě řečeno, záviděl mu jeho nevinnost a důvěřivost. On tyto vlastnosti už před léty ztratil. Jeho otec měl báječnou povahu. Zdálo se, že je imunní proti všem

stinným stránkám života. To, že se přiznal k temnému období svého mládí, ho činilo ještě pozoruhodnějším. Nestal se z něho cynik, ba naopak. Měl srdce na dlani. Colin si

uvědomoval, že pokud má ve své povaze něhu a laskavost, zdědil ji určitě po otci.

„Tak tedy,“ pokračoval Richards, „Colin požádal komornou, aby řekla princezně, že se sejdeme v mém domě v deset hodin dopoledne. Valena v noci vyklouzla z domu, aby informovala své komplice. Colin ji nechal sledovat jedním z Alesandřiných strážců. A opravdu, ráno se před mým domem skrývali čtyři muži, kteří čekali, až princezna přijde.“

„Říkáte, že byli čtyři?“ zeptal se Colin. Richardsova zpráva ho nepřekvapila, zato Alesandra nenacházela slov. Vždycky si myslela, že dokáže odhadnout povahu člověka,

ale nyní si musela přiznat, že se spletla. Vzápětí si vzpomněla na Viktorii a uvažovala, zdali se i v ní nezmýlila.

„Bože dobrý, Valenu jsem najala já,“ vyhrkla vévodkyně.

„Mohlo mě napadnout, že něco není v pořádku, když sama požádala o práci. Ale byla jsem nadšená tím, že pochází ze stejné země jako Alesandra. Myslela jsem, že to Alesandru potěší. Pročetla jsem si její doporučení, Henry, ale teď vidím, že jsem měla být opatrnější.“

„Nikdo tě z ničeho neviní, mami,“ uklidnil ji Colin.

„Proč jste mi neřekl, že Valenu podezříváte?“ zeptala se ho Alesandra.

Vypadal dotčeně. „Protože to byl můj problém, ne váš.“ Zdálo se, že své prohlášení myslí vážně. Alesandra nevěděla, jak by měla na jeho aroganci reagovat. „Ale jak jste na to přišel? Co vás přimělo k nedůvěře?“

„Zámek na jednom okně byl hodinu poté, co ho Raymond zkontroloval, opět uvolněn,“ vysvětlil. „Někdo také upozornil únosce, že jsme odjeli do divadla.“

„Princ regent se o tom mohl zmínit…“

Colin ji přerušil. „Ano, mohl,“ souhlasil, „ale nedokázal by odemknout okenní zámek.“

„Chytli jste je?“ zeptal se Henry.

„Ano, všechny,“ odpověděl Richards. „Sedí teď v chládku.“

„Chtěl bych si s nimi zítra ráno promluvit,“ prohlásil Colin. „Mohu jít s vámi?“ zeptala se Alesandra. „Ne,“

odpověděl hlasem, jehož tón vylučoval jakoukoli diskusi. Otec jeho rozhodnutí podpořil. „To je vyloučeno, Alesandro.“

Debata byla u konce. Sir Richards se zvedl k odchodu a společně s ním i Caine a Jade. Colin je s vévodou a vévodkyní doprovodili ke dveřím. Alesandra zůstala stát u krbu a pozorovala, jak se členové rodiny strýčka Henryho mezi sebou baví, smějí a loučí. Náhle zatoužila mít kolem sebe také tak milující rodinu. Zatřásla hlavou, aby překonala smutek. Colin si ji přece nebere z lásky. Musí se vzdát svých představ o šťastném rodinném kruhu, pomyslela si.

Když za Jade s Cainem zapadly dveře, zjistila, že zmizel i Colin. Odešel, aniž by se obtěžoval rozloučit se s ní. Jeho neomalenost se jí dotkla. Otočila se ke krbu, aby si její poručník nevšiml, že se jí lesknou oči.

Důstojnost a dekorum, zamumlala si tiše. Provdá se za Colina s vážností, do níž se zabalí jako do ochranného pláště. Jestli se Colin rozhodl udělat ze sebe obětního beránka, ať jím tedy je!

Když se však zadívala na zmenšeninu zámku svého rodného hnízda, místo zloby ji zalila vlna stesku po matce a otci. Cítila se mizerně. Pomyslela si, že z kláštera neměla nikdy odejít. Byla tam v bezpečí, mohla se starat o matčin hrob. Zhluboka se nadechla, aby zastavila zoufalství, které v ní narůstalo. Náhle si uvědomila, čeho se bojí. Zamilovala se. Ano, zamilovala se do draka!

S tím se však nehodlala smířit. Colin se nikdy nedozví, co k němu cítí. Nebude svou lásku přece vnucovat někomu, kdo

o ni nestojí. Nemíní ani jásat radostí, že si bere muže, kterého miluje. Bude zkrátka považovat jejich manželství za obchodní dohodu. Colin má své důvody, proč si ji bere, třebaže pošetilé, a ona mu výměnou za jeho jméno a ochranu poskytne dostatečnou volnost, aby se mohl věnovat svému obchodu. Nebude mu zasahovat do jeho plánů a Colin by ji na oplátku měl nechat na pokoji a respektovat její cíle.

Alesandra si utřela oči. Nyní, když si vyjasnila, co má dělat, pookřála. Požádá Colina, aby se s ní zítra setkal, a

řekne mu, jak se rozhodla.

Bude dokonce ochotna přistoupit na drobné kompromisy, nebudou-li se ovšem týkat podstatných věcí.

„Alesandro, poslal jsem jednoho z vašich strážců, aby vám přinesl z Colinova domu pár vašich věcí,“ oznámil jí

poručník, když vstoupil do salonu. Otočila se k němu, aby mu poděkovala. Strýček Henry se zamračil, neboť si povšiml jejích slz.

„Copak, copak?“ zeptal se. „Jste opravdu tak nešťastná s výběrem svého manžela, že…“

Zavrtěla hlavou. „Dívala jsem se na zámek a zastesklo se mi.“

Vévoda si oddechl a přistoupil k ní. „Myslím, že ho

odnesu do našeho venkovského sídla. Nerad vidím, když se s ním neustále hýbe. Zdá se, že Colin s Cainem ho považují za nějakou hračičku. Jsou jako dva kohouti na dvorku. Nechtěl bych, aby se zničil.“

Zahleděl se na zmenšeninu. „Znáte příběh, který se k tomuto dárku váže?“ zeptal se jí.

„Maminka mi vyprávěla, že jste ho dostal od otce,“ odpověděla Alesandra.

„Ano, daroval mi ho váš otec,“ souhlasil strýček Henry.

„Chtěl jsem však vědět, jestli víte o půjčce, kterou mi váš otec poskytl. Máte právo o ní vědět. Nathaniel mi tenkrát vytrhl trn z paty, vlastně mě doslova zachránil před sebezničením.“

Jeho hlas byl naplněn emocemi. Alesandra zavrtěla hlavou. „To nebyla půjčka, strýčku. Vím, co se stalo. Matka mi vše pověděla, protože se jí líbil způsob, jakým vás můj otec obelstil.“

„Nathaniel mě obelstil? Jak?“

Alesandra se otočila, uchopila zámeček a přikývla, když ji poručník instinktivně upozornil, aby byla opatrná. A zatímco ji sledoval, uvolnila padací most. Pak mu zmenšeninu svého rodinného sídla předala.

„Celou dobu byly uvnitř,“ poznamenala šeptem.

„Podívejte se, strýčku Henry. Všechny vaše dlužní úpisy jsou

tam.“

Vévoda se zatvářil, jako by nepochopil, co mu Alesandra právě řekla. Udiveně na ni bez pohnutí zíral.

„Po celou dobu…“ Jeho hlas zněl ochraptěle a oči mu zvlhly dojetím.

„Otec si to přál,“ vysvětlila. „Považoval peníze, které vám poskytl, za dar. Vy jste naopak tvrdil, že to byla půjčka.

Matka mi řekla, že jste trval na sepsání dlužních úpisů, a tak vám otec nakonec vyhověl. Když vám však daroval tento zámeček, byl to on, kdo se smál naposled.“

„Protože mi ho daroval i s úpisy.“

Alesandra přikývla. „Nyní jste jejich držitelem vy,“ pokračovala, „a proto musíte přijmout fakt, že váš dluh byl splacen.“

Vévoda zvedl zámeček do úrovně očí a podíval se dovnitř. Ano, poznával složné kusy papíru. „Dluh bude splacen v okamžiku, kdy si vezmete mého syna,“ prohlásil. Netušil, jak ji svými slovy urazil. Pozorně si zmenšeninu prohlížel, takže mu výraz v jejím obličeji unikl.

Alesandra se otočila a vyšla ze salonu. Minula Gweneth a ani neposlouchala, co jí vévodkyně povídá.

Gweneth vběhla do salonu. „Henry, co jsi řekl tomu ubohému dítěti?“ zeptala se.

Henry jí pokynul, aby přistoupila blíže. „Alesandra je v pořádku, drahá. Jenom se jí trochu stýská, toť vše. Nech ji chvíli o samotě. Podívej,“ ukázal vévodkyni skrýš s dlužními úpisy.

Nikdo se o Alesandru na okamžik nestaral. Koneckonců byla ráda, že ji nechali samotou. Zavřela se do strýčkovy knihovny a tam se rozplakala. Plakala nejméně dvacet minut. Všechen její stesk vyplýval ze sebelítosti, a třebaže se chovala dětinsky, nevadilo jí to.

Necítila se o nic lépe, ani když se vyplakala. Tížily ji obavy z budoucnosti. O hodinu později se dostavil do

vévodova domu Dreyson. Podepsala listiny, které jí přinesl, a pak si vyslechla dlouhé vysvětlování a tom, jak by bylo možné převést peníze z jejího konta v otcově zemi do

anglické banky. Agent, kterého si Dreyson pro tuto práci najal, měl s převodem jisté potíže, ale finanční poradce princeznu ujistil, že se mu to nakonec určitě podaří.

Alesandra stěží dokázala Dreysona sledovat. Neměla náladu zabývat se finančními záležitostmi. Když se s poradcem rozloučila, šla spát. Předtím se pomodlila, aby jí Bůh dal sílu přežít následující tři dny.

Čas však Alesandře ubíhal velmi rychle. Tetička Gweneth ji neustále něčím zaměstnávala. Bez vědomí manžela či rodinných příslušníků pozvala na svatební hostinu několik blízkých přátel, jichž bylo nakonec osmatřicet, takže musela některé povinnosti související s přípravou obřadu přenést na Alesandru. Bylo nutné objednat čerstvé květiny na stůl, zajistit přípravu slavnostního oběda a nechat ušít svatební šaty. Tímto úkolem byla pověřena zahořklá, ale jinak velmi nápaditá švadlena Millicent Nortonová. Společně s třemi pomocnicemi se usídlila v jednom z velkých pokojů ve druhém poschodí a celé dny jen šila.

Když Alesandra nezkoušela šaty, pomáhala Gweneth s psaním svatebních oznámení a obálek, kterých bylo více než dvě stě. Tetička je chtěla rozeslat známým ihned po svatbě. Alesandra nechápala, proč se kolem obřadu dělá takový zmatek. Domnívala se, že na svatbu budou pozváni pouze nejbližší příbuzní, sir Richards a kněz. Gweneth jí však pověděla, že je to jen nepatrná splátka za dobrodiní, které její rodině prokázal Alesandřin otec.

Konečně nastal svatební den. Počasí bylo přívětivé, což potěšilo zejména Gweneth. Sluníčko svítilo a rozehřívalo svěží jarní vzduch. Svatební hosté budou moci využít zahradu, aniž by se museli navlékat do kabátů, usoudila vévodkyně. Nechala proto otevřít francouzské dveře a nařídila služebnictvu, aby zametli terasu.

Obřad byl naplánován na čtyři hodiny odpoledne. V poledne začali přinášet květiny. Zástup poslíčků nebral konce. Alesandra prodlévala v jídelně, aby nikomu nepřekážela. Když viděla sluhy, jak vynášejí do prvního patra dvě obrovské vázy květin, pomyslela si, že se tetička musela

opravdu zbláznit. Výzdobě zřejmě neujde ani knihovna. Možná se Gweneth domnívala, že vévoda se rozhodne zavést sira Richardse právě tam.

V okamžiku, kdy se Alesandra chystala odejít do svého pokoje, přijely Colinovy sestry. Nejmladší Marian Rose, které bylo deset let, se na oslavu tak těšila, že nedokázala v klidu postát. Marian byla pro rodiče tak trochu překvapením, neboť Gweneth se domnívala, že už děti mít nemůže. Snad právě proto se stala miláčkem celé rodiny. Její starší sestry však dbaly o to, aby se z ní nestal mazánek. Alison bylo čtrnáct, Jennifer patnáct a Catherine šestnáct.

Alesandra je měla ráda všechny, ale nejmilejší jí byla Catherine. Samozřejmě si dávala pozor, aby svou náklonnost příliš neprojevovala, protože nechtěla zranit ostatní.

Catherine se od Alesandry naprosto odlišovala, a snad proto si ji princezna tak oblíbila. Svým způsobem jí dokonce záviděla. Catherine byla totiž zcela otevřená. Když o něčem hovořila, každý věděl, co má na mysli. Nikdo si nemusel nic domýšlet. Byla také velmi živá a se svou přítelkyní lady Michelle Marií neustále vymýšlela nějaké čertoviny. Nikdy se v ničem neomezovala. Alesandra pochybovala, zda Colinova sestra tuší význam slov důstojnost a dekorum.

Přesto to byla nejčestnější dívka, s jakou se kdy Alesandra setkala.

Catherine byla rovněž velmi hezká. Měla světle hnědé vlasy, oříškové oči a byla asi o pět centimetrů menší než Alesandra.

Žádná ze sester nevěděla, jaké oslavy se mají v Londýně zúčastnit. Když jim matka vysvětlila, že přijely na svatbu, Catherine byla první, která vykřikla radostí. Vrhla se Alesandře do náruče a pevně ji objala.

„Michelle Marie tě pravděpodobně zabije, až se dozví, že jsi jí zkřížila plány,“ zadrmolila vesele. „Chtěla si Colina vzít. Už léta ho tajně miluje.“

Gweneth zavrtěla pohoršeně hlavou. „Colin se s tvou přítelkyní přece nikdy nesetkal. Jak si Michelle může myslet, že by si ji vzal? Navíc je o mnoho mladší. Vždyť Colin je

téměř dvakrát tak starý.“

K Alesandře přispěchaly také Alison a Jennifer. Všechny

tři sestry se do ní zavěsily, takže Alesandra měla co dělat, aby udržela rovnováhu. A všechny samozřejmě mluvily jedna přes druhou. Alesandra nevěděla, kde jí hlava stojí.

Malá Marian Rose se opozdila a zůstala stát trochu

opodál. Ale ne nadlouho. Dupla nožkou, aby získala respekt, ale když se nic nedělo, srdceryvně zaječela. Všichni se okamžitě otočili, čehož Marian Rose využila a vrhla se na Alesandru.

Marianin výkřik vyburcoval Raymonda a Stefana, kteří se v mžiku vřítili do haly, aby zakročili, kdyby bylo zapotřebí. Gweneth se jim omluvila za dceřino chování, uklidnila Marianu a požádala strážce, aby přinesli ze sklepa několik beden vína.

Raymond pokývl na Alesandru.

Princezna řekla Colinovým sestrám, že se hned vrátí, a spěchala k Raymondovi.

„Vévodkyně neustále otevírá francouzské dveře, Výsosti. My je zase zavíráme. Není bezpečné nechávat zadní dveře domu otevřené a navíc bez dozoru. Mohla byste na to vévodkyni upozornit? Colin se zbytečně rozzuří, když uvidí všechny dveře dokořán.“

„Zkusím s ní promluvit,“ přislíbila Alesandra. „Pochybuji však, že mě bude vnímat. Budeme muset doufat, že všechno dobře dopadne. Ještě pár hodin a bude to za námi.“ Raymond se uklonil a odešel. Nehodlal ale sedět se založenýma rukama a čekat, jestli všechno dobře skončí.

Přestože se se Stefanem snažili sledovat pohyb všech lidí, kteří do domu přinášeli květiny, ovoce a dary, nedokázali mít na očích všechny najednou. Proto Raymond zašel do kuchyně a nařídil jednomu ze sluhů, aby zanesl Colinovi vzkaz. Svého syna snad vévodkyně poslechne.

Raymond však nespoléhal pouze na Colinovu pomoc. Vyhledal rovněž vévodu a upozornil ho na možné nebezpečí. Hodina svatebního obřadu se blížila. Ve chvíli, když se Alesandra rozhodla, že se půjde podívat, jsou-li její šaty

hotovy, sešla do přízemí Millicent Nortonová se svými pomocnicemi. Švadlena jí sdělila, že šaty visí na dveřích šatníku v jejím pokoji a že patří k nejkrásnějším, které kdy ušila. Alesandra jí poděkovala a slíbila, že dá na ně velký pozor.

Gweneth přiběhla do haly krátce poté, co švadlena a její pomocnice odešly. „Proboha, Alesandro! Jsou téměř tři hodiny, a vy jste se ještě nezačala chystat. Už jste se vykoupala?“

„Ano, tetičko.“

„Děvčata se už strojí,“ podotkla Gweneth. Vzala Alesandru pod paží a vyšla s ní po schodech. „Janet vám pomůže s vlasy, jen co dočeše Marian Rosu. Svírá se vám žaludek, drahá? No, nic, to přejde. Nebojte se, všechno je přichystáno. Bude to překrásná svatba. Pospěšte si, ať ji nezmeškáte.“

Vévodkyně se zasmála vlastnímu vtipu, stiskla

povzbudivě Alesandřinu ruku a vešla do svého pokoje. Alesandra uslyšela, jak Marian Rose žádá komornou, aby jí nechala rozpuštěné vlasy, ale Gweneth trvala na copech.

Alesandřin pokoj se nacházel na konci dlouhé chodby. Otevřela ho a vstoupila dovnitř. Musí si pospíšit, blesklo jí hlavou. Rychle si rozepnula knoflíčky, vysoukala se ze šatů a znovu se omyla. Pak si na sebe oblékla bílý bavlněný župan. Právě si zavazovala pásek, když se za ní otevřely dveře.

Alesandra si pomyslela, že jí asi přišla komorná učesat vlasy. Chtěla se k ní Otočit, ale v tom ji zezadu někdo uchopil. Čísi ruka jí zakryla ústa a umlčela výkřik, který se jí instinktivně vydral z hrdla.

Alesandra uslyšela, že někdo zamkl dveře. Pochopila, že v pokoji musí být nejméně dva muži. Usilovně se snažila uklidnit se. Přemáhala se, aby nezačala bojovat. Byla

vyděšená, ale nedala na sobě nic znát. Hystericky se může chovat později, napadlo ji, až se dostane daleko odsud.

Musí být trpělivá, opakovala si v duchu, a vyčkat, až k vysvobození nastane vhodná příležitost. Nyní nemůže křičet. Co kdyby sem vběhly Colinovy sestry? Ach, bože, nemůže připustit, aby se jim něco stalo!

Alesandra se uklidnila, až když si vytvořila plán. Bude s únosci spolupracovat, dokud se nedostane z vévodova domu. Bude to tak pro jeho obyvatele bezpečnější. Pak může křičet, bojovat, kousat a škrábat.

Ozvalo se zaťukání na dveře. Neznámý muž, který ji držel, jí šeptem přikázal, aby člověka stojícího za dveřmi poslala pryč.

Alesandra přikývla. U východu si mohla prohlédnout druhého muže. Byl tmavovlasý, s hustým černým obočím a lesklou mastnou pletí. Měl nepřátelský pohled, který mrazil. Alesandra z jeho výrazu usoudila, že by se nerozmýšlel kohokoli zranit. Muž před ní zamával nožem a pohrozil jí, že pokud zavolá o pomoc, zabije ji.

Princezna se jeho vyhrůžky nebála, neboť věděla, že ji jen straší. Generál potřebuje nevěstu živou, nikoli mrtvou. Chtěla něco říct, ale pak se rozmyslela. Bude lépe, když poslechne. Pokud únosci uvěří, že s nimi chce spolupracovat, budou méně ostražití.

Alesandra mohla otevřít dveře jen na pár centimetrů. Za nimi stála Jade a usmívala se.

„Propánakrále, Alesandro, vy ještě nejste oblečená? Mám vám pomoci?“

Alesandra zavrtěla hlavou. „Děkuji za nabídku, Catherine, ale nepotřebuji pomoc. Mohla bys ale sejít do haly a se svým manželem tam počkat. Jsem si jistá, že Henry bude potěšen, když mu pomůžeš vítat hosty.“

Jadin výraz v tváři se nezměnil. Usmívala se, dokud Alesandra za sebou nezavřela dveře. Když uslyšela, že je někdo zamkl, rozběhla se po chodbě. Colin vešel do haly v okamžiku, kdy dorazila ke schodům. Ze salonu vykoukla Marian Rose a vrhla se bratrovi okolo krku. Colin ji objal a

políbil na tvář. Pak se sklonil, aby mohl zvednout Cainovu čtyřletou dcerku. Olivie mu dala štípanou pusu.

Jade seběhla ze schodů. Caine ji dole zachytil. „Zpomal, zlato, nechceš-li si zlomit…“

Její vyděšené oči ho umlčely. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Alesandra mi řekla Catherine.“

Colin uslyšel poznámku své švagrové, postavil malou na zem a přistoupil k Jade. Pak si všiml, že francouzské dveře jsou otevřeny, a zamračil se. Copak jeho rodiče nechápou, že by měli být více opatrní?

„Asi se spletla,“ namítl Caine. „Dnes je její svatební den, má nárok být trochu nervózní, ne?“

Jade zavrtěla hlavou. Otočila se ke Colinovi. „Alesandra mi řekla, abych šla dolů a počkala na ni se svým mužem, Henrym. Někdo je v jejím pokoji. Jsem si jistá, že mě chtěla varovat.“

Colin se rozběhl do schodů. „Řekni Raymondovi a Stefanovi, aby čekali pod Alesandřiným oknem,“ nařídil. „A ty, Caine, hlídej zadní schodiště. Pokud se únosci pokusí utéct, půjdou tudy.“

Byl nahoře dříve, než domluvil. Pak se mihl kolem vévody a vévodkyně a zmizel v temné chodbě.

Bylo zcela jasné, co musí udělat. Zuřil, ale nedopustil,

aby ho emoce ovládly. Vybouřit se může, až bude Alesandra v bezpečí.

Doběhl až k Alesandřinu pokoji a lehounce stiskl kliku, aby vyzkoušel, jsou-li dveře zamčeny. Pak poodstoupil několik kroků a vší silou do nich vrazil ramenem. Dřevo se

rozlétlo na několik kusů, zámek praskl a Colin vpadl dovnitř. Alesandra se ho snažila výkřikem varovat, ale jeden z únosců jí opět zakryl ústa. Druhý muž zaútočil na Colina nožem. Colin uskočil a kopnutím vyrazil únosci nůž z rukou. Pak mu chytil ruku a skroutil ji za zády, až bylo slyšet tlumené křupnutí kosti. Muž zaryčel bolestí. Colin se nad ním nesmiloval. Uchopil ho a hlavou napřed ho odhodil na zeď.

Zlost mu dala sílu čtyř mužů. Zuřivostí téměř neviděl, protože se o Alesandru bál. Vypadala tak vystrašeně. Župan,

který na sobě měla, se jí rozevíral, takže mohl vidět, že pod ním nic nemá.

„Pusť mou nevěstu,“ zařval a vyrazil kupředu. Muž, který Alesandru držel, poznal, že nemůže uniknout. Počkal, až se Colin přiblíží, a pak na něj princeznu odstrčil.

Colin hodil Alesandru na postel, otočil se a chmátl po únosci.

Nejdříve si myslel, že mu přerazí vaz, ale nechtěl muže před Alesandrou zabít. K čertu, byla už tak dost vyděšená.

„Existuje ještě jedna cesta, jak se odsud rychle dostat,“ pronesl.

Poněvadž jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně, Alesandra jeho další čin vůbec neočekávala. Colin uchopil muže za krk a za pásek od kalhot a vyhodil ho oknem ven.

Bohužel bylo zavřené. Sklo se vysypalo na zem a dřevěné okenní příčky jen zapraskaly.

Colin se ani nepodíval, kam únosce dopadl. Když uviděl

na svém oblečení prach, zamumlal jen: „Sakra.“ Povzdechl si a obrátil se k princezně.

Alesandra nevěděla, co si má myslet. Colin byl před chvílí parádně rozzuřený, ale nyní vypadal, jako by se nic mimořádného nestalo.

Uvědomoval si, že toho muže možná zabil? Anebo to věděl, ale bylo mu to jedno?

Alesandra se rozhodla, že zjistí pravdu. Seskočila z postele a rozběhla se k oknu. Colin ji zachytil dříve, než mohla stoupnout na střepy. Zatáhl ji zpátky k posteli a objal ji.

„Panebože, Coline, myslíte, že jste ho zabil?“ zeptala se s úzkostí v hlase.

Colin zalitoval, že musela být svědkyní zápasu. Byla

příliš mladá a nevinná, aby pochopila, že je lépe některé lidi poslat přímo k čertu. Celá se chvěla strachy.

„Ne, nezabil jsem ho,“ zašeptal. „Jsem si jistý, že ho Raymond dole chytil.“

Byl na sebe pyšný. Dokázal říct nesmysl, aniž by se pousmál.

Alesandra poznala, že si Colin vymýšlí. Přece by si nemyslel, že mu bude takovou pitomost věřit! Cítila však, jak se Colin ještě teď zuřivostí třese, a proto se rozhodla, že ho uklidní. „Když to říkáte,“ souhlasila. Vydechla a opřela se o něj. „Zapomněl jste otevřít okno, viďte?“

„Ano,“ zalhal. „Zapomněl.“

Pohlédla mu přes rameno k oknu. „Opravdu jste si jistý, že ho Raymond chytil?“

Colin nepochopil, že si z něj princezna dělá legraci.

„Stoprocentně.“

Stiskl ji pevněji a políbil ji na vršek hlavy. „Zranili vás?“ zeptal se s obavami v hlase. Jeho zájem ji potěšil. „Ne,“ zašeptala.

Koutkem oka zahlédla nějaký pohyb a znovu se podívala, co se za Colinem děje. „Druhý z únosců se plazí ven.“

„Caine na něho číhá u schodiště,“ odpověděl. Sklonil se, aby ji opět políbil. Alesandra mu v témže okamžiku nastavila tvář. Pokušení bylo tak veliké, že se mu nedalo odolat. Něžně ji políbil na rty, ale letmý polibek mu nestačil. Chtěl víc, a tak byl rád, že Alesandra neprotestuje a otevřela ústa. Jazykem pronikl dovnitř a laškovně se jím otíral o její.

Jeho polibek ji spaloval. A protože byla nezkušená, nedokázala jeho magickým dotekům odolat. Nemohla se ho rovněž nasytit a jeho vůně, ach, bože, tak čistá a mužná, byla nesmírně vzrušující.

Její smělá odpověď ho téměř odzbrojila. Colin věděl, že musí přestat. Chtěl se odtáhnout, ale Alesandra ho objala kolem krku, vpletla prsty do jeho vlasů a ještě více se k němu přitiskla.

Nechal ji, ať si dělá, co chce. Alesandra vzdychla a znovu ho políbila. Colin cítil, že se přestává ovládat. Jeho polibky se stávaly žádostivějšími.

„U všech čertů, na to budete mít čas až po obřadu.“ Cainův hlas prořízl opar vášně vznášející se kolem Alesandry a Colina. Colin se pomalu narovnal. Alesandře trvalo trochu déle, než se vzpamatovala. Colin jí mezitím upravil župan tak, aby zakrýval pokud možno každý

centimetr jejího těla.

„Měla byste se obléknout,“ navrhl šeptem a pobaveně se usmál. Princezna byla stále ještě jako ve snu, což ho nesmírně potěšilo.

„Slyšíte mě?“ zeptal se, když se nepohnula. Alesandra věděla, že musí vystřízlivět. Ustoupila a zatřásla hlavou.

„Ano, měla bych se obléci,“ souhlasila. Náhle zvážněla. „Ale nemohu, podívejte, co udělali…“

„Pomohu vám,“ nabídla se Jade. Colinova švagrová se starostlivě mračila, ale zároveň byla šťastná, že se nic vážného nestalo. „Budete hotová za chviličku,“ slíbila jí. Alesandra se otočila a přinutila se k úsměvu. Byla překvapená, že Caine a Jade stojí tak blízko. Vůbec neslyšela, že by do místnosti vešli. Colinovy polibky ji zanesly do úplně jiného světa, usoudila. Panebože, je tedy pravděpodobné, že viděli, jak je s Colinem propletená. V mžiku zčervenala studem.

Byla náhle tak rozrušená, že nedokázala logicky

uvažovat. Chtěla něco říct, ale nevěděla co. Bezmyšlenkovitě si prsty pročesávala vlasy. Župan se při pohybu opět uvolnil. Colin ho okamžitě zase upravil. Choval se jako žárlivý manžel. Alesandře by to bylo k smíchu, kdyby se na ni nezačal nu mračit.

„Myslím, že není vhodné, abyste se vdávala v županu,“ pronesl. „Cožpak vás jeptišky opravdu ničemu nenaučily?“ Colin tentokrát nevtipkoval. Alesandra ho pleskla přes ruce a ustoupila. „Chytl jste muže, který se odsud vyplížil?“ zeptala Caina.

„Ano.“

„Velmi dobře,“ zašeptala. „Přišli sem s květinami,“ dodala. „Mohla jsem si to domyslet… když šli po schodech nahoru, ale…“

Každý čekal, co dopoví, ale po dvou minutách dospěli k závěru, že Alesandra svou větu nedokončí.

„Co se stalo s tím druhým?“ zeptal se Caine.

„Colin ho vyhodil z okna.“

„Raymond ho dole chytil,“ řekl Colin.

Kdyby jemně nekývl hlavou směrem k Alesandře, byl by

se jeho bratr rozesmál. Caine tedy přikývl a dodal: „Ach tak.“

„Nemůže jich tady být více?“ zeptala se Alesandra. Colin odvětil. „Ne.“

„Vaši strážci již pečlivě prohledali celý dům,“ poznamenal Caine ve snaze zmírnit její obavy.

Jade upoutala manželovu pozornost, když tiše vykřikla. Caine se otočil a zahlédl v jejích očích slzy. „Co se stalo, miláčku?“ zašeptal.

Jade ukázala prstem na podlahu před šatníkem. Caine se obrátil a spatřil na hromádce zbytky Alesandřiných svatebních šatů. Alesandra se zadívala na Colina. Něco na něm bylo divného, ale nemohla rozpoznat, čím se dnes liší.

„Za deset minut začíná obřad, Alesandro. Pokud zůstanete v županu, budete oddána v něm. Caine, vyměňme si kabáty. Ten můj je mírně natržený.“

„Nemyslím si, že je vhodné, abychom se dnes brali,“ zašeptala Alesandra.

„Za deset minut,“ zopakoval Colin.

Výraz v jeho tváři naznačoval, že se nenechá přemluvit. Ještě jednou to zkusila. „Ne,“ prohlásila vzpurně.

Naklonil se, až byl jen několik centimetrů od její tváře.

„Ano.“

Vzdychla si. Pak přikývla. Colin byl rád, že se konečně rozhodla spolupracovat, a proto ji políbil. Pak se otočil a zamířil ke dveřím.

„Úplně zničili její šaty,“ pronesla Jade.

Alesandra propukla v pláč. Domnívali se, že je jí líto šatů, ale to nebyl pravý důvod jejího smutku. Alesandra si právě uvědomila, co je na Colinovi jiného.

„Vy jste si ostříhal vlasy,“ zavzlykala zlostně, což Colina překvapilo. Otočil se, a když uviděl, že jí po tváři stékají slzy, chtěl ji utěšit. Jakmile však k ní učinil první krok, Alesandra začala ustupovat. Zastavil se tedy, aby i ona zůstala stát.

Nechtěl, aby nešťastnou náhodou šlápla na střep. Zažila dnes těžký otřes a vzhledem k tomu, že je určitě před svatbou rozechvělá, jedná poněkud nerozumně,

pomyslel si Colin. Věděl, že pokud ji hned neuklidní, nedostane ji dnes před kněze. Chce-li princezna hovořit o jeho vlasech, on ustoupí.

„Ano,“ řekl mírným hlasem. „Ostříhal jsem si je. To vás znepokojuje?“

Přikývla. „Jistěže mě to znepokojuje,“ pronesla a její hlas se třásl zlostí. „Vlastně mě to doslova rozzuřilo.“

Z jeho výrazu vyčetla, že vůbec nechápe, proč se zlobí. Colin zřejmě zapomněl, co jí řekl, když se ho zeptala, proč nosí dlouhé vlasy.

Protože se cítí svobodný, řekl jí tehdy. Pamatuje si to přesně. S dlouhými vlasy se cítí jako svobodný muž. Alesandra se zadívala na jeho nohy. „Proč jste si dnes nenasadil na nohu kouli?“ zeptala se ironicky.

„Kouli? O čem to mluvíte?“ nechápal Colin.

„Asi se jí něco nelíbí na tvém oblečení,“ podotkl Caine.

„Nepleťte se do našeho hovoru,“ zavrčela na něj.

Caine pozvedl údivem obočí. Alesandra se nyní chovala jako princezna, která právě okřikla jednoho z poddaných. Caine se neodvažoval usmát, aby ji ještě více nepopudil. Alesandra vypadala rozčileně a také uboze.

„Panebože, vidíte, co jste udělal?“ obrátila se ke Colinovi. Zkřížila ruce na prsou a pak se otočila ke Cainovi. „Odpusťte mi, prosím, že jsem na vás tak vyštěkla. Ale tenhle člověk mě tak rozčilil, že jsem porušila zlaté pravidlo matky představené. Kdyby si neostříhal vlasy, nestalo by se to.“

„Tenhle člověk?“ zopakoval Caine s úšklebkem.

„Jaké zlaté pravidlo?“ zeptala se Jade zvědavě.

„Myslel jsem, že zuříte kvůli zničeným šatům.“

„Pravidlo zachovávat důstojnost a dekorum,“ vysvětlila princezna Cainově ženě a pak se otočila ke Colinovi. „Ne, kvůli šatům se opravdu nezlobím,“ prohlásila a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Colin by asi stejně nepochopil, jak hluboce ji urazil, když naznačil, že se vzdává svobody.

„Nevadí. Ano, je mi těch krásných šatů líto. Ale myslím, že je nejvíce opláče vaše matka. Zaplatila za ně spoustu peněz. Až se dozví, že jsou zničeny, zlomí jí to srdce.“

„Vy jste se tedy obávala, jak zareaguje má matka?“ zeptal se Colin, který se snažil najít příčinu jejího hněvu.

„Samozřejmě. Jak se můžete, Coline, smát? Teď nemám co na sebe.“

„Jistě…“

Nenechala ho domluvit. „Slibte, že své matce nic neřeknete,“ žádala Alesandra. „Chci vaše slovo, Coline. Kdyby zjistila, co se stalo, zkazilo by jí to celou svatbu.“

„Tohle je vaše svatba, Alesandro, ne její.“ Byla neústupná. „Slibte mi to.“

Colin si povzdechl. „Nic jí neřeknu.“ Nedodal, že matka

si pochopitelně všimne, že Alesandra nemá oblečeny svatební šaty. To by musela být slepá! Princezna však byla stále natolik rozrušena, že si to neuvědomovala.

Jade s Cainem jí také slíbili, že budou mlčet. Poté se Alesandra uklidnila. Colin nad jejím podivným chováním potřásl hlavou. Uchopil ji za rameno, přitáhl si ji blíže a políbil ji. Pak vyšel na chodbu. Caine ho následoval.

„Zdá se být trochu nervózní, nemyslíš?“ obrátil se Colin na Caina.

Jeho bratr se zasmál. „Nechápu ovšem proč,“ odpověděl cynicky. „Byla málem unesena dvěma nejhnusnějšími chlapy, jaké jsem kdy v životě viděl, kteří jí navíc určitě vyhrožovali. Nechce si tě vzít, její šaty byly roztrhány na kousky, ne, opravdu nechápu, proč by měla být nervózní.“ Colin svěsil ramena. „Byl to pro ni těžký den,“ zamumlal.

„Teď už ji budou čekat jenom lepší chvilky,“ předpověděl Caine. Doufal, že se nemýlí.

Nepromluvili, dokud nesešli do haly. Po schodech dolů si vyměnili kabáty, které jim padly jako ulité, protože oba měli téměř shodné postavy. Colin byl ještě před pár lety útlejší, ale nyní měl svaly jako Caine.

Colin si všiml hostů shromážděných v salonu a zamířil k nim. Náhle se však zastavil a obrátil se.

„Nemáš pravdu.“

„Nečeká ji nic dobrého?“

Colin zavrtěl hlavou. „Řekl jsi, že si mě Alesandra nechce

vzít. Mýlíš se. Chce si mě vzít.“

Caine se usmál. „Máš pocit, že je do tebe zamilovaná?“ Vyslovil tuto otázku spíš jako konstatování, ale Colin to nepostřehl. „Ne, zatím mě nemiluje, ale bude. Za pět let, až získám jmění, pochopí, že neudělala chybu.“

Caine nemohl uvěřit, že by jeho bratr byl tak zabedněný.

„Ale ona už jmění má, Coline. To, co potřebuje…“

„Je vdát se,“ doplnil ho Colin. „Co tady všichni ti lidé dělají?“ záměrně změnil téma, aby již dále nemuseli rozebírat, co Alesandru vede k uzavření sňatku. Ani Colin si koneckonců nebyl jistý, proč si ji bere.

Obřad se uskutečnil o hodinu později.

Colin stál s Cainem před ministrantem a čekali. Čekání na nevěstu bylo nekonečné. Colin se musel ovládat, aby zůstal klidný. Byl rád, když měl věci pod kontrolou. Nesmí se nechat vyvést z míry, připomínal si. Musel si však přiznat, že nyní má nervy napjaté jako nikdy. Tento pocit mu byl cizí a nevěděl, jak ho potlačit. Z vlastní neschopnosti ovládat se vinil Alesandru. Dokud mu nevstoupila do života, neměl na ženění vůbec pomyšlení. Nyní však o sňatek usiloval ze všech sil. Chtěl, aby obřad proběhl dříve, než se opět přihodí něco neočekávaného.

Ještě pořád ji může ztratit.

„Pro lásku boží, Coline, tohle je svatba, a ne pohřeb. Přestaň se mračit.“

Colin neměl náladu bratrovi vyhovět. Přemýšlel, co všechno by se mohlo stát.

A pak vévoda z Williamshiru přivedl do salonu Alesandru. Colin na ni upřel svůj zrak. Čím více se k němu blížila, tím víc se uklidňoval. Obavy se rozplynuly, a než se princezna před ním zastavila, přestal se mračit.

Bude jeho.

Alesandra byla tak nervózní, že se až chvěla. Měla na sobě krémové šaty, jejichž střih byl jednoduchý, ale

elegantní. Výstřih příliš mnoho neodhaloval, třebaže působil svůdně. Neměla na sobě žádné šperky, nenesla květiny a ani vlasy jí nezdobily spony či stužky. Měla je rozpuštěné, takže

když se pohnula, poletovaly jí volně kolem ramen. Panebože, jak byla krásná! Colin se pousmál nad její stydlivostí. Dívala se na zem, i když ji vévoda políbil na tvář. Nechtěla se ho však pustit. Proto musel její ruku vzít a vsunout ji do Colinova rámě.

Kolem nich se seskupila rodina a přátelé. Alesandra měla chuť utéct. Cítila se jako v pasti a najednou ji napadlo, že ona i Colin dělají velkou chybu. Začala se ještě více chvět, takže sotva dokázala v klidu stát. Také se nemohla pořádně nadechnout.

Pak ji Colin chytil za ruku a jemně ji stiskl. Bylo to zvláštní, ale jeho dotek Alesandru uklidnil.

Cainova čtyřletá dceruška jí pomohla zbavit se zbytku nervozity. Malá Olivie pochopitelně netušila důležitost chvíle a razila si cestu davem přímo k Alesandře. Předstírala, že nevidí svou matku, která na ni vehementně kývala hlavou, a natáhla se, aby uchopila Alesandru za ruku.

Kněz, který právě otevřel knihu žalmů, na ni pohlédl a ihned si zdvořile odkašlal, aby se nemusel smát.

Alesandra se tak upjatě nechovala. Když uviděla, jak tato malá tmavovlasá uličnice se zelenýma očima vypadá, vybuchla smíchem. Bylo zřejmé, že se holčička v průběhu odpoledne velice dobře bavila. Podle spodní části šátečků se dalo usoudit, že si hrála v zahradě. Jiná část jejího oděvu byla polita červeným punčem, který chtěla vévodkyně servírovat po obřadu, takže bylo zřejmé, že proběhla také kuchyní.

Stuha, která měla držet v pase, se svezla až k bokům, ale co Alesandře připadalo nejlegračnější, byla její obrovská růžová mašle, jež Olivii neustále přepadávala přes pravé oko, přestože se ji malá snažila upevnit na vršku hlavy.

Jade byla patrně na pokraji srdečního záchvatu. Caine se sehnul a pokusil se dcerku odtáhnout. Olivie se mu však vysmekla a radostně se pochichtávala.

Alesandra se rozhodla, že zasáhne. Šmouhy na Oliviiných šatech sice nevyčistí, ale mohla by trochu vyspravit její celkový vzhled. Vytrhla se z Colinovy ruky, převázala malé stuhu kolem pasu a připnula jí mašli na správné místo. Olivii

se tyto úpravy moc nezamlouvaly, ale když se opět chytla Alesandřiny ruky, zatvářila se nadmíru spokojeně.

Alesandra se narovnala a otočila se ke knězi. Na Colina se stále nedívala, ale konečky prstů se dotkla jeho ruky. Colin její náznak pochopil a pevněji chytl.

Nyní už byla klidná. Její hlas se jen neznatelně chvěl,

když odpovídala na knězovy otázky. Všimla si, že když řekla své ano, Colin se očividně uvolnil. Podívala se na něj a zjistila, že se usmívá. Jiskřičky v jeho očích jí zrychlily tep. Obřad byl u konce. Colin se mírně pootočil a sklonil se, aby ji políbil. Stačil se jí však jen něžně dotknout rty, neboť hosté se už hrnuli poblahopřát jim.

Nepustil Alesandru ani na okamžik z očí. Vlastně ani z rukou. Přitáhl si ji k sobě a objal ji kolem pasu.

Alesandra si průběh oslav, které následovaly po obřadu, téměř vůbec neuvědomovala. Pohybovala se jako v mlze. Před jídlem i po něm hosté pronášeli přípitky, ale Alesandra si nepamatovala, co kdo řekl. Byla obklopena Colinovou rodinou a jeho přáteli, a způsob, jakým ji mezi sebe přijali, byl potěšující a dojemný.

Sir Richards trval na tom, že si musí s Colinem a Cainem promluvit. Colin ho sice neustále odbýval, ale nakonec musel ustoupit. Předtím si však od Alesandry vyžádal slib, že zůstane se svými strážci. Schůzka se sirem Richardsem byla tentokrát opravdu krátká a oba bratři se vrátili zhruba za patnáct minut.

Colin našel Alesandru v salonu. Princezna se snažila vést hned tři hovory najednou. Marian Rose požadovala, aby s ní šla domů, Catherine chtěla vědět, kdy se spolu opět setkají, a vévoda vyprávěl všem, kdo ho poslouchali, veselou historku z doby, když jeho synové byli ještě malí.

Alesandra vypadala vyčerpaně. Colin se rozhodl, že je načase, aby šli domů. Neprotestovala, naopak, zdálo se, že jeho návrh přivítala.

Trvalo jim dvacet minut, než se rozloučili. Colinovi už docházela trpělivost, ale kočár byl naštěstí připraven, takže na něj nemuseli čekat.

Ticho, které se v něm po cestě domů rozhostilo, kontrastovalo se zmatkem a ruchem, jež vládly v otcově domě. Colin si natáhl nohy, zavřel oči a usmál se.

Přemýšlel o svatební noci.

Alesandra seděla naproti němu. Vzpřímeně, ba téměř prkenně, s rukama složenýma v klín. I ona přemýšlela o svatební noci.

Colin otevřel oči a uviděl, že se Alesandra mračí. Všiml si také, že si mne ruce.

„Stalo se něco?“ zeptal se, i když tušil, co ji trápí. „Dnes večer…“

„Copak?“

„Budeš trvat na tom, abych spala v tvé posteli?“

„Ano.“

Svěsila ramena a zbledla. K sakru, vypadala nešťastně. Colin se málem rozesmál. Ale nemohl dát najevo, že ho její rozpaky a nezkušenost baví. Byla dosud nevinná a očividně se bála nepoznaného. Bylo na něm, aby jí pomohl strach překonat, a ne ho znásobit.

Naklonil se a vzal její ruce do svých. „To bude v pořádku,“ zašeptal.

Podle jejího pohledu však poznal, že mu nevěří. „Takže to nehodláš znovu projednat?“

„Co?“

„Tvé výhody.“

Mírně zavrtěl hlavou. Vysmekla se mu. „Alesandro, uvidíš, že všechno bude v pořádku,“ ujistil ji znovu.

„To říkáš ty,“ namítla šeptem. „Ale jak se mám o tom přesvědčit? Nemáš nějaký materiál, který bych si mohla předem prostudovat?“

Opřel se a opět si natáhl nohy. Ke svému překvapení se tvářil vážně. „Jaký materiál?“

„Myslela jsem, že bys mohl mít nějaký návod… nebo něco,“ vysvětlovala. Snažila se nemnout si ruce, aby nepoznal, jak je rozpačitá. „Něco, co by mi objasnilo… co bude následovat,“ dodala a pokrčila rameny. „Jsem jen trochu zvědavá, víš?“

Colin pochopil, že se Alesandra strašlivě bojí. Přikývl,

aby naznačil, že ji chápe, a pak se zeptal: „Neříkala jsi, že tě matka představená všemu naučila?“

Dlouho mu neodpovídala. Colin trpělivě čekal. Alesandra se zadívala z okénka kočáru. Venku byla tma, ale měsíc svítil tak jasně, že byla schopna rozpoznat, kde jsou. Zjistila, že za chvíli budou doma. Nesmí zpanikařit, říkala si. Je už dospělá, takže by bylo směšné, kdyby se chovala bezradně.

„Alesandro, čekám na odpověď,“ připomněl jí Colin. Pokusila se zakrýt své rozpaky nenuceností. „Matka představená mě seznámila s jistými intimnostmi, ale musím přiznat, že její informace nebyly dostačující.“

„Co ti řekla?“

Nechtěla pokračovat a litovala, že vůbec začala. „No, to i ono,“ zašeptala.

Nenechal ji, aby se vykroutila. „Co znamená to i ono?“

Kočár zastavil před jejich domem. Alesandra se natáhla

ke dveřím, ale Colin ji zadržel. „Ještě jsi mi neodpověděla.“ Upřeně hleděla na jeho ruku. Byla nejméně dvakrát tak velká než její. Panebože, jak to, že doposud ignorovala jeho proporce? Zatím nepřemýšlela, že by s ním spala, napadlo ji. Nebo alespoň ne hned. Možná někdy, až si zvykne na představu… panebože, jak byla naivní. Alesandra si náhle připadala nesmírně hloupě.

Měla trvat na tom, aby se z ní stala jeptiška, pomyslela si.

„Matka představená říkala, že se pro řád nehodím,“ vyhrkla nahlas a pak si povzdechla. „Nejsem prý dost pokorná.“

Alesandra se ze všech sil snažila změnit téma hovoru. Colin si toho byl samozřejmě vědom. „A co ti řekla o manželském loži?“

Znovu se zadívala na jeho ruku. „Říkala, že tělo ženy je jako chrám. Tak je to. Pustíš mě? Chtěla bych vysednout.“

„Ne, ještě ne,“ pronesl.

„Čekáš, že ti povím úplně všechno, viď?“

Usmál se jejímu nabručenému výrazu. „Ano,“ odpověděl

„Chci, abys mi řekla všechno.“

„Asi sis nevšiml, Coline, že mě toto téma přivádí do rozpaků.“

„Všiml.“

Uslyšela v jeho hlase náznak pobavení, a proto se na něj namítla podívat. Kdyby uviděla, že se směje, nejspíš by začala křičet.

„Stydíš se někdy?“ zeptala se.

„Ne.“ Pokusila se vyprostit svou ruku z jeho sevření. Colin ji však držel pevně. Panebože, jak je tvrdohlavý! Věděla, že ji nepustí ven, dokud mu vše neřekne.

„V němž by se muži chtěli modlit,“ vyhrkla.

„Kde?“ zeptal se zmateně.

„V chrámu,“ odpověděla podrážděně.

Nezasmál se. Pustil její ruku a opřel se o stěnu kočáru. Nohama zatarasil východ, aby nemohla odejít. „Aha,“ poznamenal bezvýrazně, aby ji více nepopudil.

Alesandře se do tváří vrátila barva. Vypadala nyní, jako by zůstala delší dobu na slunci. Colinovi připadala její nevinnost nesmírně vzrušující.

„A co ti ještě řekla?“ zeptal se.

„Že jim to nesmím dovolit.“

„Modlit se?“

Přikývla. „Nesmím dovolit nikomu, aby se mě dotkl, dokud se nevdám. Matka přestavená byla názoru, že pak je vše v pořádku, neboť výsledek spojení stojí za to.“

Mrkla na něj, jak se tváří, ale když viděla jeho nechápavý výraz, dodala. „Dítě je výsledkem, který za to stojí.“

„To jsem si domyslel.“

Alesandra se posadila a začala si uhlazovat sukni. Uplynuly dlouhé minuty ticha. Pak se Colin znovu ozval.

„Vynechala několik podstatných maličkostí, že?“

„Ano,“ zašeptala Alesandra. Byla ráda, že Colin pochopil, jak je nezkušená. „Kdybys měl nějakou knihu nebo…“

„Nemám žádnou knihu, která by se tohoto tématu týkala,“ přerušil ji. „Ani nevím, jestli vůbec nějaká taková existuje.“

„Ale jistě…“

„Ano, existuje spousta nemravných knih, ale ty bych ti

nedovolil číst,“ řekl. „Naštěstí je není možné volně koupit,“ dodal.

Colin se naklonil a otevřel dveře. Stále však pozoroval svou ženu a její neustupující ruměnec na tváři.

„Tak co mám dělat?“ zeptala se s pohledem upřeným do klína.

Colin ji chytil za bradu a zvedl jí hlavu. Její modré oči byly naplněny obavami. „Myslím, že bys mi mohla víc důvěřovat.“

Znělo to spíš jako příkaz než návrh. Alesandra však usoudila, že mu bude muset důvěřovat. Nemá na vybranou. Přikývla. „Nuže, dobrá. Budu ti důvěřovat.“

Její souhlas ho potěšil. Colin chápal, proč chtěla přesně vědět, co bude následovat. Získávala tak sebedůvěru. Čím více toho věděla, tím méně se bála.

Bylo běžné, že tyto potřebné informace získávaly dívky od svých matek. Colin si to tak alespoň představoval.

Předpokládal, že jeho matka si již promluvila s Catherine o manželství a všech jeho aspektech. Alesandřina matka však zemřela dříve, než její dcera dosáhla věku, v němž by chápala, o čem s ní hovoří.

A tak se této povinnosti ujala matka přestavená. „Kolik je abatyši let?“ zeptal se Colin.

„Vypadá na osmdesát, ale myslím, že je mladší,“ odpověděla Alesandra. „Nikdy jsem se jí neodvážila zeptat. Proč?“

„Ale, jen tak,“ prohodil. Vzpomněl si na její strach.

„Alesandro, vysvětlím ti, co budeš chtít,“ řekl něžné.

„Opravdu?“

„Ano,“ přislíbil. V mysli se mu neustále vracela představa jeptišek, kterak se snaží vysvětlit Alesandře běžné lidské potřeby pomocí slov, jako jsou chrám a modlitba. Škoda, že se tohoto soukromého školení nemohl zúčastnit.

Alesandra zahlédla v Colinových očích jiskřičky a okamžitě dospěla k závěru, že ho její naivita pobavila.

„Promiň, že se chovám tak… nezkušeně.“

„Vždyť jsi nezkušená,“ připomněl jí.

„Omlouvám se.“

Colin se usmál. „Není zač.“

„Opravdu mi odpovíš na všechny mé dotazy?“ zeptala se nedůvěřivě. „Nezatajíš mi nic? Nemám ráda překvapení.“

„Ne, nic ti nezatajím.“

Povzdychla si. Přestala si mačkat ruce. Colin slíbil, že jí pomůže zbavit se strachu. Dokonce si přestala myslet, že se její nezkušeností baví. Řekne jí všechno, co by měla vědět, a to ji potěšilo.

„Pak bude všechno v pořádku,“ prohlásila. „Neměli bychom už konečně vysednout?“

Colin přikývl. Vyskočil jako první a pomohl jí vystoupit. Oba princeznini strážci se mračili. Nejraději by ji už měli zase pod zámkem.

Flannaghan postával u dveří. Nemohl se dočkat, až přivítá novou paní. Vzal její plášť, přehodil si ho přes ruku a pak jí pogratuloval.

„Budete-li si přát, nechám vám přichystat koupel, princezno,“ navrhl jí.

Představa horké koupele po strastiplném dni byla neodolatelná. Bude to sice již dnešní druhá, pomyslela si, ale matka představená vždy říkala, že čistota je půl zdraví, takže proč ne?

„Colin si chce se mnou

promluvit,“ sdělila

Flannaghanovi. „Vykoupu se pak.“

„Dej si nejdříve koupel,“ navrhl Colin. „Mám ještě nějakou práci.“

Byla to samozřejmě lež. Colin se dnes večer nemínil zabývat žádnou prací, ale usoudil, že by koupel mohla Alesandru uklidnit. Jeho nevěsta vypadala, že se potřebuje něčím rozptýlit.

Byl to pro ni namáhavý den, a přestože se zdálo, že již není tak rozrušená událostmi, které nastaly, věděl, že její nervy jsou stále napnuty.

„Jak si přeješ,“ souhlasila Alesandra. Otočila se a vydala se za lokajem ke schodům. Colin je následoval.

„Byla to hezká svatba?“ zeptal se Flannaghan.

„Ach, ano,“ odpověděla Alesandra nadšeně. „Všechno probíhalo docela bez problémů. Nemám pravdu, Coline?“

„Málem tě unesli,“ zamručel.

„Nu, pravda. Ale samotný obřad byl skvělý, ne?“

„A také ti vyhrožovali.“

„Ano, ale…“

„Zničili ti svatební šaty.“

Alesandra se zastavila a otočila se k němu. Z jejího pohledu usoudil, že si nepřeje, aby jí tyto nepříjemnosti připomínal.

„Každá nevěsta touží po té nejkrásnější svatbě,“ prohlásila.

„V takovém případě byla ta naše nejkrásnější,“ řekl a mrkl na ni.

Alesandra se spokojeně usmála.

Flannaghan počkal, až bude v pokoji s princeznou sám, a vymámil z ní všechny podrobnosti. Raymond se Stefanem přinesli další vědro horké vody a vlili ho do oválné vany. Flannaghan přichystal princezně noční košili a župan a položil je na postel.

Alesandra si ve vaně dala na čas. Horká voda ji uklidnila a pomohla snížit napětí zejména v krčních svalech. Vlasy si umyla růžovým mýdlem a po koupeli je vysušila teplem

sálajícím z ohně v krbu. Nespěchala, protože věděla, že Colin ještě stále pracuje a nejspíš zapomněl, kolik je hodin.

Asi za hodinu se rozhodla, že ho vyruší. Nejdříve si ale ještě vykartáčuje vlasy, které už jsou zcela suché. Při česání se jí začalo chtít spát. Zívala snad každou minutu. Horká koupel a teplo krbu způsobily, že se cítila úplně slabá.

Nechtěla však během Colinova vysvětlování usnout. Vyšla na chodbu a zamířila do studovny. Zaklepala na

dveře a vstoupila dovnitř. Místnost byla prázdná. Alesandra si nebyla jistá, kde by Colin mohl být, zdali ve svém pokoji, v salonu, či v jídelně, a proto se rozhodla, že zde na něj počká. V okamžiku, kdy se sehnula pro kus papíru, objevil se ve dveřích spojujících studovnu s jeho pokojem.

Pohled na něho jí vyrazil dech. Bylo zřejmé, že i Colin se vykoupal, protože na hrudi měl ještě vlhké chloupky. Byl do půl pasu nahý, oblečený pouze do kalhot, které si nechal rozepnuty.

Měl hezkou, útlou postavu. Svou štíhlostí a pokožkou, jež byla opálená do bronzova, jí připomínal pantera. Pružné pletence svalů se mu vyznačovaly při každém drobném pohybu. Jeho hruď byla hustě pokryta tmavými chloupky, které se nad pupkem spojovaly do úzkého proužku, jenž se ztrácel v kalhotách.

Alesandra se níž nepodívala.

Colin se opřel o rám dveří, složil ruce na prsa a usmál se na ni. Alesandřiny tváře lehce zrůžověly. Skládala a rozkládala list papíru a snažila se chovat nenuceně. Colin však poznal, že je opět nervózní, a proto se rozhodl postupovat co nejpomaleji, aby ji nevyděsil. Nebude to snadné, neboť doposud spal s dívkami již zkušenými, takže vlastně i pro něho bude dnešní noc něčím novým. Pohled na Alesandru, jež měla na sobě bílou panenskou košili a župan, byl už sám o sobě vzrušující. Zaměřil svou pozornost na její

ústa a přemýšlel, co by se mu líbilo, aby mu tyto sladké, plné a sešpulené rty dělaly.

„O čem přemýšlíš, Coline?“

Colin usoudil, že by nebylo nejvhodnější, kdyby jí řekl pravdu. „Přemítal jsem, proč si hraješ s kusem papíru,“ zalhal.

Alesandře chvíli trvalo, než si uvědomila, co jí odpověděl.

„Mám ho na poznámky,“ vyhrkla a vehementně přikývla. Colin zvedl obočí. „Na poznámky?“

„Ano. Napadlo mě, že bych si mohla během tvého vysvětlování činit poznámky, abych později na nic nezapomněla. Nevadí?“

Obavy v jejím hlase potlačily jeho smích. „Ty jsi ale systematická,“ řekl.

Usmála se. „Díky. Můj otce byl první, kdo mě učil, že je velmi důležité mít ve všem systém. Matka představená byla stejného názoru.“

Panebože, kdyby jen dokázala přestat se třást!

„Kolik ti bylo, když otec zemřel?“

„Jedenáct.“

„A to si pamatuješ…“

„Jistěže. Všechno, co mě naučil, si dodnes pamatuji,“ vyhrkla. „Dělala jsem mu tím radost, Coline. Milovala jsem chvíle strávené s ním. Otec rád hovořil o finančních transakcích a mě jeho nadšení těšilo.“

Zmačkala list papíru do kuličky. Colin pochyboval, že si uvědomuje, co dělá. „Napíšu si jen základní body,“ slíbila. Colin mírně zavrtěl hlavou. „Žádné poznámky nebudeš potřebovat,“ ujistil ji. „Uvidíš, že si zapamatuješ všechno, co ti řeknu.“

Byl na sebe pyšný. Dokázal bez mrknutí oka překonat návaly smíchu, které ho neustále zaplavovaly.

„Tak dobrá,“ souhlasila. Otočila se ke stolu, a teprve když na něj chtěla položit nachystaný papír, všimla si, co s ním provedla. Hodila tedy kuličku do odpadkového koše a podívala se zpátky na Colina.

Teplý záblesk v jeho očích ji příjemně naladil a její srdce náhle začalo bít o poznání rychleji. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

Ach, bože, jak byl hezký! Aniž by chtěla, vyhrkla svou myšlenku nahlas.

Jejímu ohodnocení se musel zasmát. Alesandra se usmála také.

„Na to, že jsi drak, jsi docela pohledný,“ škádlila ho.

Způsob, jakým se na ni díval, jí svíral žaludek. Musí

nějak zaměstnat své ruce, pomyslela si, a hned je zkřížila za zády. „Povedeme náš rozhovor tady?“

„Všechno má svůj čas, Alesandro,“ prohlásil. „Právě jsem si uvědomil, že jsem ti nedal řádný svatební polibek.“

„Ne?“

Zavrtěl hlavou. Pak na ni zakýval prstem. Pomalu přešla místnost a zastavila se těsně před ním.

„Míníš mě políbit teď?“ zeptala se šeptem. „Ano.“ Pomalu se narovnal, takže byl najednou mnohem vyšší. Alesandra instinktivně ustoupila. Rychle se však zastavila. Nesmí se Colina bát, napomenula se. Koneckonců sama chtěla, aby ji políbil. Vrátila se o krůček. „Líbí se mi, když mě líbáš.“ zašeptala.

„Já vím.“

Jeho úsměv byl domýšlivý. Colin věděl, že je Alesandra nesvá. Její ostýchavost se mu líbila.

„Jak to víš?“ zeptala se a přemýšlela, co chytrého mu řekne, až jí odpoví.

„Podle způsobu, jakým reaguješ, kdykoli se tě dotknu.“ Chtěla mu odpovědět, ale na žádnou vtipnou poznámku nemohla přijít. Po pravdě řečeno nedokázala se soustředit na žádnou myšlenku. A to kvůli Colinovi. Jeho chtivý pohled ji přiváděl do rozpaků.

Ucítila, jak jí ovinul ruce kolem pasu. Sklopila zrak a zahlédla, že jí rozvazuje pásek od županu. Dříve, než mu v tom mohla zabránit, jí shodil oděv z ramen.

„Proč jsi to udělal?“

„Řekl bych, že je ti horko.“

„Ach tak.“

Župan se svezl na zem. Stála teď před ním jen ve volné košilce, která byla natolik průsvitná, že mohl sledovat oblé křivky jejího těla. Alesandra si uvědomila, že je téměř nahá, a proto se snažila do košile jakoby zabalit. Colin jí však nedovolil, aby se před ním skryla. Přitiskl ji k sobě a zašeptal:

„Obejmi mě, Alesandro. Chci tě políbit.“

Jakmile se sklonil a začal se dotýkat jejích rtů, objala ho kolem krku. Jeho jazyk vklouzl za její spodní ret a Alesandra okamžitě pocítila jemné mrazení, které ji přeběhlo po celých zádech. Přitáhla si ho ještě víc k sobě a stoupla si na špičky, aby prohloubila jejich polibky. Ňadry se opřela o jeho hruď a tento neznámý, ale velice příjemný pocit ji natolik překvapil,

že se neubránila vzdechnutí.

Najednou byla její prsa plnější, těžší a jejich bradavky se napřímily. Vědomě se mu otírala o hruď, ale nenápadně, aby si toho nevšiml. Nechtěla, aby si myslel, že se chová vyzývavě. Avšak odolat teplu, které z Colina vyzařovalo, nebylo snadné. Působilo na ni jako afrodisiakum. Zdálo se jí, že se k němu musí dostat co nejblíž.

Colinův jazyk ji přiváděl k šílenství. Nemohla jeho něžné mučení už déle vydržet. Přesto mu vjela prsty do vlasů a zatahala za ně, aby mu dala najevo, že chce víc.

Jeho ústa se konečně těsně přimkla k jejím a jejich jazyky se setkaly k mazlivému tanci. Colin však nikam nespěchal a dával si na čas. Čekal, až se plamen vášně rozhoří i v ní.

Podle jejího tichého sténání poznal, že to, co s ní dělá, se jí líbí. Odtáhl se a v jejích očích spatřil očekávání. „Jsi tak sladká,“ zamručel nad jejími ústy. „Otevři je,“ zavelel tiše. Nečekal, až ho poslechne, a palcem jí zatlačil na bradu.

Jazykem pronikl dovnitř, pak ho povytáhl a znovu ho zanořil. Alesandra poklesla v kolenou a celá se mu poddala. Její odevzdanost způsobila, že na své předsevzetí postupovat pomalu úplně zapomněl. Tak moc ji chtěl, že se téměř nedokázal ovládat. Jeho polibky byly tvrdší, žádostivější.

Láskyplná hra mezi jejich jazyky – jeho smělým a jejím bázlivým – je oba naplnila touhou. Alesandra byla přemožena žárem, který v ní Colin roznítil, a už se ani neobávala, co bude následovat. Bezděčně se o něj otírala, aniž by si uvědomovala, co mu tím způsobuje. A když začala sténat a svůdně se třít o jeho přirození, Colin se málem neudržel.

Vášeň se přeměnila v čistý chtíč. Jeho hlad byl nakažlivý. Colinovy polibky se zdály být nekonečné, přesto si Alesandra přála, aby nikdy neskončily. Když se Colin přece jen odtáhl, její rty byly zarudlé a vlhké. Cítil jejich chuť ve svých ústech. To mu však nestačilo.

Alesandra se o něj opřela a položila si tvář pod jeho bradu. Prudce oddychovala.

Colin ji uchopil do náruče a odnesl do svého pokoje. Něžně ji uložil doprostřed postele a dlouho se na ni díval.

Jeho horký pohled ji zahříval a mrazil zároveň a jeho polibky ji zcela vyčerpaly. Když si však začal vysvlékat kalhoty, zpozorněla. Zavřela oči a chtěla se k němu otočit zády. Colin byl ale rychlejší. Strhl ze sebe kalhoty a usadil se vedle ní.

Zachytil ji za noční košilku a prudce ji k sobě přitáhl. Jemné plátno se napnulo a roztrhlo se. Alesandra stačila jen krátce vykřiknout, ale než se vzpamatovala, Colin své dílo zkázy dokonal a přikryl ji svým vlastním tělem.

Alesandra ztuhla jako kus prkna. Colin jí kolenem jemně roztáhl nohy a pak se na ni natáhl, přesně tak, jak o tom sníval od chvíle, kdy se s ní setkal poprvé. Jeho přirození se tisklo k měkkým kudrlinkám v jejím rozkroku, což se mu tak líbilo, že spokojeností zamručel.

Vzápětí si uvědomil, že realita předčila snění. Sotva by si ve své fantazii dokázal představit tak měkkou a hebkou pokožku, jakou ve skutečnosti měla. I její prsa byla mnohem plnější, než si myslel. Stál krůček před vstupem do ráje.

„Coline, neměli bychom si konečně promluvit?“ Opřel se o lokty a podíval se na ni. Jí vyzařovaly z očí obavy, jemu vítězství.

„Určitě.“ Sevřel její obličej do dlaní a dlouze ji políbil. Zachvěla se touhou. Neodolala pokušení obejmout ho kolem pasu. Přitiskla se k němu a vychutnávala teplo, které z něj sálalo. Špičkami prstů u nohou ho začala šimrat na nártech a najednou se jí zdálo, že nestačí, aby se ho pouze držela. Hladila ho tedy po zádech a pažích.

Její pohyby se podobaly dotykům motýlích křídel. Colin cítil, jak mu naskakuje husí kůže. Jazykem si pohrával s jejím ušním lalůčkem a někdy do něj i jemně kousl. Alesandru při tom zachvacovaly vlny vzrušení, které prostupovaly jejím tělem od hlavy až k patě. Slastným zamručením dala manželovi najevo, že chce víc. Colin jí začal líbat hrdlo a pomalu postupoval stále níž, až do údolí mezi jejími prsy.

Voněla jako růže a žena zároveň. Byla to opojná kombinace. Colin se nadechl sladké vůně a jazykem jí navlhčil pokožku kolem bradavek.

Alesandra se cítila blaženě. Přála si, aby Colin ve svém

počínání nikdy neustal.

To ho zatím skutečně ani nenapadlo. Rukama si podržel jedno její ňadro a jazykem pošimral bradavku. Alesandra myslela, že zešílí. Začala sténat poděšením i rozkoší. Její pocity byly tak intenzivní a rozporuplné, že nevěděla, co má dělat. Roztáhla tedy ruce a pevně se uchopila prostěradla.

„Coline!“

Vykřikla vzlykavě, a když vzal bradavku do úst a začal ji sát, neubránila se zmítavému pohybu, jímž jako by chtěla uniknout a zároveň se mu přiblížit. Jeho ruce ji hladily všude. Alesandra se zhluboka nadechla a dlouze zasténala. Colin ji opět políbil na ústa. Jeho ruka mezitím pronikla ke kudrlinkám skrývajícím její panenství. Alesandra se ji snažila zastavit, ale Colin se nenechal. Svými prsty pomalu sklouzl k vlhkému otvoru, vnořil je dovnitř a opět je vytáhl. Polštářkem palce jí dráždil místečko, o němž věděl, že je jejím nejcitlivějším bodem.

Prsty hrál milostnou hru tak dlouho, až poznal, že touží po naplnění. Colin dosud nepoznal ženu, která by reagovala s takovou otevřeností. O to hůře se dokázal ovládat.

„Miláčku, jsi ještě moc sevřená,“ zašeptal. Neměla sílu soustředit se na to, co jí říká.

„Už nemůžu, prosím…“

Netušila, co po něm chce, avšak zdálo se jí, že se zblázní, pokud s tím sladkým mučením nepřestane.

Colin doufal, že je připravena. Chytl její ruce a položil si je kolem krku. Koleny jí roztáhl nohy a rukama si přidržel

její boky. Cítil, že je nádherně vlhká. Pomalu se do ní vsunul, až se zastavil u hradby, která bránila její panenství. Pak se pokusil jemně ji protrhnout, ale bez úspěchu. Zaťal zuby a těžce dýchal, jako by právě uběhl míli. Rozkoš z milování byla tak intenzivní, že se už téměř nedokázal ovládat. Tušil, že jí působí bolest. Alesandra se snažila křičet, ale Colin ji polibky umlčoval.

„Miláčku, všechno bude v pořádku. Nebude to dlouho bolet. Drž se mě. Bože můj, nehýbej se… ještě ne,“ šeptal jí do ouška.

Jeho snaha být něžný jen prodlužovala její bolest… a to ho trápilo. Na čele se mu objevily kapičky potu. Věděl, že když se do ní nezaboří, ztratí rozum.

Posunul se trochu výše, uchopil ji za zadeček a pak jedním mocným pohybem pronikl dovnitř. Alesandra vykřikla bolestí i rozkoší současně. Vzápětí se ho od sebe snažila odsunout. Jeho váha jí v tom však zabránila.

Vlastnicky se jí zmocnil a měl pocit, jako by byla jeho druhou kůží. Zápasil s nutkáním své přirození trošku povytáhnout a opět ho do ní vnořit. Musí jí dát čas, aby si na něj zvykla. Alesandra mu zatínala nehty do zad. Colin pochopil, že mu dává najevo, aby ustoupil. Snažil se ji uchlácholit polibkem, ale odvrátila se. A tak ji alespoň políbil na ucho, pak na tvář a čekal, až v ní opět vzplane touha.

Najednou ucítil, že má slané rty.

„Miláčku, neplač,“ zašeptal. „Ach, bože, způsobil jsem ti bolest, já vím, ale nemohl jsem jinak. Neboj se, za chvilku to přejde. Bude ti dobře, věř mi. Drž se mě, lásko, drž.“ Obavy v jeho hlase ji uklidnily víc než slova. Rozkoš se mísila s bolestí. Alesandra byla svými pocity zmatena.

Chtěla, aby Colin přestal, ale také aby s ní zůstal spojený. Cítila na uchu jeho horké oddechování, které ji vzrušovalo. Její tělo si žádalo naplnění, ale naplnění čeho? Netušila.

Tento pocit se jí zmocnil tak náhle, že nemohla déle čekat.

„Musím se hýbat,“ zašeptala zmateně.

Colin se na ni podíval. Její oči zářily vášní. Pro něho však bylo důležitější, že přestala plakat.

„I já se chci hýbat. Chci se nadzvednout a opět do tebe klesnout.“

Jeho hlas byl naplněn emocemi. Instinktivně manžela stiskla. Rozhodla se, že mu to dovolí, jen aby vyzkoušela, ustoupila-li bolest. Ještě před minutou měla pocit, že ji Colin roztrhal na kousky. Nadzvedla se proti němu, ale namísto nepříjemné bolesti se dostavil pocit blaha.

„Řekla bych, že to začíná být… hezké.“

Na tato slova Colin čekal. Jeho sebeovládání se zhroutilo. Vášnivě ji políbil a jeho hlad po uspokojení se vyburcoval.

Pomalu se nadzvedl a pak se do ní opět zanořil. Rytmický rituál ho pohlcoval, a když se kolem něho sevřela a nadzvedla své boky, aby prohloubila prožitek vniknutí, zaryl svůj obličej do jejího krku a slastně zamručel. Tlak, který v něm narůstal, byl mučivě nádherný. Colin se s něčím takovým nikdy předtím nesetkal. Alesandra se v jeho objetí proměnila v žár a její divoké nespoutané chování ho hluboce ovlivnilo. Nic před ním neskrývala a její nesobecká reakce ho donutila, aby jednal stejně. Postel pod nimi skřípavě protestovala.

Nemyslel už na nic jiného než na uspokojení. Vyvrcholení přišlo náhle. Jako první k němu dospěla Alesandra. Nejdříve se proti manželovi vzepjala a pak ho pevně objala. V tom okamžiku dosáhl orgasmu i Colin.

Alesandře chvíli trvalo, než se vzpamatovala. Zavěsila se na Colina a nechala se omývat vlnami blaženosti. Někde v koutku mysli byla přesvědčená o tom, že dokud se ho bude držet, bude v bezpečí. Colin se o ni postará. Alesandra zavřela oči a přemýšlela o zázraku milostného aktu.

Nikdy se necítila tak bezpečně, tak volně.

Colin prožíval zcela opačné pocity. Byl otřesen tím, co se mu právě přihodilo. Až do dnešního dne se vždy uměl kontrolovat. Vždycky. Úplně se vyděsil. Její sametově hebká stehna z něj vymáčkla všechny myšlenky. Přestože byla nevinná a on zkušený, dokázala ho odzbrojit. Nebyl schopen se udržet, a když dosáhli uspokojení, byl jí vydán na milost a nemilost, stejně jako ona jemu. Nikdy nezažil nic krásnějšího. Až ho to děsilo.

Poprvé v životě se cítil bezbranný, chycený do pasti. Ještě stále byli spojeni. Colin se pomalu odtáhl, neboť cítil, že se opět zvětšuje. Zaskřípal zuby. Nejraději by v ní zůstal, ale věděl, že jeho váha ji příliš tíží. Pažemi ho

objímala kolem krku. Jemně je rozpletl a pak se sklonil, aby ji políbil na malý dolíček mezi klíčními kostmi. Vtom ucítil, že i jí bije srdce jako o závod, a spokojeně se usmál, protože si uvědomil, že i Alesandra se z jejich milování ještě zcela neprobrala.

O chvíli později se překulil na záda a lehl si vedle ní.

Zhluboka se nadechl a zavřel oči. Nad nimi se vznášela vůně milostného aktu. Stále cítil její chuť v ústech a, panebože, pomoz, opět byl připraven se s ní pomilovat.

Alesandra konečně procitla ze snění a obrátila se k němu. opřela se o loket a podívala se na něj.

Jeho zamračený výraz ji zarazil. „Coline,“ zašeptala, „jsi v pořádku?“

Otočil hlavu a podíval se na ni. Během vteřiny se jeho obličej vyjasnil. Nechtěl, aby poznala, že i on je zranitelný. Usmál se a pak jí hřbetem ruky pohladil tvář.

„To já bych se měl zeptat, jestli jsi v pořádku,“ poznamenal.

Připadala mu víc než v pořádku. S očima planoucíma vzrušením, se rty napuchlými od jeho polibků a s vlasy přehozenými přes ramena byla tou nejsvůdnější ženou na světě.

„Ublížil jsem ti, viď?“

Mírně přikývla. Pak si všimla, že se Colin touto skutečností vůbec netrápí. „Byla jsem…“

„Dychtivá?“

Zčervenala. Colin se pousmál. Stáhl ji k sobě do náruče a nechal ji, ať si skryje tvář na jeho hrudi. „Teď je trochu pozdě, aby ses styděla, ne? Anebo jsi zapomněla, že ještě před několika minutami byla z tebe hotová divoška?“ Nezapomněla. Už jen při pomyšlení na své smyslné chování zrudla až ke kořínkům vlasů. Jeho hrudník se natřásal smíchem. Nevadilo jí, že se jí směje. Právě prožila jednu z nejúžasnějších chvil ve svém životě a nedopustí, aby ji někdo pošlapal. Kolem ní se stále vznášel pocit vnitřního uspokojení, který ji obšťastňoval a uspával zároveň.

„Nechovala jsem se příliš důstojně, že?“

„Máš na mysli okamžik, když jsi mě prosila, abych nepřestával?“

Čekal, co mu odpoví, a přitom ji hladil po zadečku. „Já jsem tě o to žádala?“

Nedůvěra v jejím hlase ho rozesmála. „Ano,“ pronesl.

„Žádala.“

Nastalo dlouhé ticho. Colin hlasitě zívl. „Coline? Byla jsem… byl jsi…“

Nedokázala dokončit svou otázku. Bála se zeptat se ho, jestli ho uspokojila.

Colin věděl, kam svou otázkou míří. „Alesandro?“ Jeho šepot byl jako pohlazení. „Ano?“

„Byla jsi úžasná.“

„Díky.“

Položila si hlavu na jeho rameno a zavřela oči. Tlukot jeho srdce se mísil s jeho tichým smíchem. Jednou rukou jí hladil záda a druhou jemně přejížděl po krku. Alesandra už skoro usínala, když zašeptal její jméno.

„Hmm?“

„Chceš, abych ti začal vysvětlovat?“

Několik minut čekal na její odpověď, než zjistil, že usnula. Prsty jí pročesával vlasy a pak se posunul tak, že ji mohl políbit na temeno hlavy. „Ženské tělo je jako chrám,“ zašeptal.

Jeho poslední myšlenka předtím, než usnul, ho rozesmála. Matka představená měla přece jen pravdu, když Alesandře vysvětlovala, že muži se v něm budou chtít modlit.

On určitě chtít bude.

Nebyl šílený. Uměl se kontrolovat. Byl stále při vědomí. Rozhodl se však, že svému svědomí naslouchat nebude. Ano, věděl, že to, co dělá, je špatné.

Cítil se uražen. Pokud ne dnes, tenkrát určitě ano.

Odmítla ho, takže zasluhovala zemřít. Zloba vedla jeho ruce, jeho dýku. Nechtěl nic jiného, než ji zabít. Proto byl překvapen, jaké přitom prožíval vzrušení, jak mocně se cítil, jak nepřemožitelně.

Mohl svou touhu zastavit. Zvedl skleničku a dlouze se napil. Ano, musí to zastavit, přislíbil si.

Jeho potřísněné boty stály v rohu místnosti. Chvíli se na ně díval a nakonec se rozhodl, že je zítra vyhodí. Na stole ležela kytice… čekající… a přichystaná… se mu vysmát. Mrštil sklenicí o krb. Na zem dopadly střepy. Natáhl se pro láhev a znovu zamumlal své předsevzetí.

Musí to zastavit.

KAPITOLA 9

Následujícího dne se Alesandra probudila pozdě

dopoledne. Colin už z ložnice odešel, což bylo dobře, protože alespoň neviděl, v jak ubohém stavu se nachází. Byla celá rozbolavělá, a když vstala, naříkala jako stařena. Pak si povšimla zaschlých krvavých skvrn na prostěradle a zarazila se. Nikdo ji neupozornil, že bude při milování krvácet.

Zachmuřila se. Nevěděla co si má myslet. Bylo to obvyklé? Anebo vůbec ne? Co když v ní Colin něco nechtěně natrhl? Jestliže ano, spraví se to?

Snažila se zůstat klidná. Vykoupe se a pak uvidí, co dál. Jen že pálivé pocity při sezení ve vaně a krvavé šmouhy na ručníku ji vyděsily. Také se styděla. Nechtěla, aby si

Flannaghan všiml, jak je postel zašpiněná, a proto z ní svlékla povlečení ještě dříve, než přišel.

Nervozita nezmizela, ani když se oblékala. Vzala si dnes na sebe světle modré šaty a obula střevíčky ve stejné barvě.

Čtverhranný výstřih šatů a dlouhé cípy rukávů byly olemovány bílou stuhou. Byly to Alesandřiny nejmilejší šaty, neboť jí připadaly velmi ženské. Vykartáčovala si vlasy a pak šla hledat manžela.

Alesandra se na jejich první setkání po promilované noci příliš netěšila, a proto ho chtěla mít co nejdříve za sebou. Bude-li se hodně snažit, možná se jí i podaří zakrýt stud. Colin seděl ve studovně. Dveře vedoucí do chodby byly otevřené. Alesandra se zastavila u vchodu a přemýšlela, jestli ho má vyrušit. Colin však musel na sobě její pohled vycítit, neboť náhle zvedl zrak. Mračil se nad dopisem, který před ním ležel na stole, ale jakmile ji uviděl, jeho obličej se rozjasnil. Usmál se.

Chtěla úsměv opětovat. Panebože, zvykne si na něj někdy? Byl tak hezký! Zdálo se jí, že jeho ramena jsou dnes jaksi širší, vlasy tmavší a pleť opálenější. Bílá košile, kterou měl na sobě, jeho mužnost ještě zvýrazňovala. Zadívala se

mu na rty a ihned si vybavila, jaké to bylo, když ji líbaly… všude.

Alesandra sjela zrakem k jeho bradě. Nerada by mu dala najevo, že cítí rozpaky. Chtěla se chovat důstojně, jako by se nic významného nestalo.

„Dobré ráno, Coline.“ Její hlas nezněl zrovna svěže. Okamžitě zrudla. Bude lépe, když zmizím, pomyslela si. Zkusím s ním promluvit později, až se budu umět lépe ovládat. „Vidím, že máš hodně práce,“ vyhrkla a ustoupila o několik krůčků dozadu. „Jdu dolů.“

Otočila se a chtěla odejít. „Alesandro.“

„Prosím?“

„Pojď sem.“

Zůstala stát u dveří. Colin se opřel na židli a prstem ji povolával k sobě. Alesandra se napřímila, usmála se a vešla do studovny. U stolu se zastavila. To Colinovi nestačilo.

Kývl na ni, aby se postavila vedle něj. Alesandra se snažila tvářit se bezvýrazně, neboť nechtěla, aby její manžel poznal, jak trapně jí je.

Dlouho se na ni jen díval. Nakonec pronesl: „Co je s tebou?“

Svěsila mírně ramena. „Není jednoduché něco před tebou předstírat,“ poznamenala.

Zamračil se. „Ale ty přece přede mnou nic nepředstíráš, že?“

„Ne.“ Čekal další minutu dvě, a když stále mlčela, znovu se jí zeptal. „Řekni mi, co tě trápí.“

Alesandra sklopila zrak. „Cítím se… trapně, když tě vidím po…“

„Po čem?“

„Dnešní noci.“

Tváře jí opět lehce zrůžověly. Colinovi se její reakce zamlouvala a zároveň ho vzrušovala. Posadil si ji na klín a usmál se na ni. „Nu, a co?“ popíchl ji.

„Jsem trochu rozpačitá, když si vzpomenu, jak jsme v noci vyváděli.“

„Když si na to vzpomenu, znovu bych tě chtěl,“ přiznal

se. Její oči se rozšířily. „Ale to nejde.“

„Proč by to nešlo?“ zeptal se radostně. „Protože nemůžu,“ zašeptala. Zachmuřil se. „A proč nemůžeš?“

Tvářejí hořely, jako by se spálila. „Nestačí, když řeknu, že nemohu?“

„Jistěže to k sakru nestačí.“

Sklonila hlavu. „Děláš mi to obtížnější,“ poznamenala.

„Kdybych měla matku, mohla bych si promluvit s ní…“ Zarazila se. Smutek v jejím hlase ho upozornil, že se něčím trápí. Musel zjistit čím. „Můžeš hovořit se mnou,“ řekl. „Jsem přece tvůj manžel, ne? Neměli bychom mít před sebou žádná tajemství. A ty se ráda miluješ,“ dodal.

Mluvil příliš sebejistě. „Možná,“ připustila, jen aby ho podráždila.

„Možná? Jaképak možná? V noci ses milovala tak, že jsi málem vypustila duši,“ zašeptal ochraptěle. „Anebo jsi už zapomněla?“

„Ne, nezapomněla. Ale tys mě zranil, Coline.“

Vyhrkla na něj svůj problém a čekala, že se jí omluví. Pak mu řekne, že krvácela. Colin určitě pochopí, že se jí teď nemůže dotýkat.

„Miláčku, já vím, že jsem ti ublížil.“

Pochopení, s jakým to řekl, ji potěšilo. Poposedla. Colin ji uchopil za boky a naznačil jí, aby sebou nevrtěla. Neměla totiž zřejmě vůbec ponětí, že celá konverzace a navíc její svůdný zadeček tlačící mu do rozkroku ho vzrušují natolik, že by byl schopen se s ní okamžitě milovat.

Alesandra se už nestyděla. Naopak. Byla podrážděná, neboť pochopila, že Colina její stav vůbec nezajímá. Nebyl ani trochu zkroušený.

Její nabubřelý výraz ho rozesmál. „Zlatíčko,“ začal jemně. „Teď už to nebude bolet.“

Zavrtěla hlavou. Nepodívala se mu ani clo oči. Její zrak zůstal viset někde u brady. „Ty to nechápeš,“ zašeptali,

„Něco… se stalo.“

„Co se stalo?“ zeptal se trpělivě.

„Krvácela jsem. Na prostěradle zůstaly skvrny a já…“

Konečně pochopil. Objal ji a přitiskl ji k sobě, Měl k

tomu hned dva důvody. Chtěl ji uklidnit, ale zároveň nechtěl, aby si všimla, že se směje. Mohla by si myslet, že se směje jí. Alesandra nestála o jeho objetí, ale Colin byl mnohem silnější. Rozhodl se, že ji utěší, ať se jí to líbí, nebo ne. Když se nakonec poddala a opřela se o něj, vzdychl a bradou se otřel o vršek její hlavy. „A ty sis myslela, že se stalo něco hrozného, viď? Měl jsem ti vše vysvětlit. Promiň. Strachuješ se zcela zbytečně.“

Láskyplnost v jeho hlase ji částečně uklidnila Přesto ale nevěděla, jestli mu má věřit. „Chceš mi říct, že jsem měla krvácet?“

Znělo to nedůvěřivě. Tato skutečnost ji očividně vyděsila. Colin se nezasmál. „Ano,“ prohlásil. „Dalo se předpokládat, že budeš krvácet.“

„Ale to je… barbarské.“

Colin s jejím názorem nesouhlasil. A když jí pověděl, že to pro něj bylo nejen příjemné, ale i vzrušující, označila za barbara i jeho.

Alesandra žila mezi jeptiškami jako na izolovaném ostrově. Do kláštera přišla jako malé děvče, ale odešla z něj dospělá. S nikým se však o změnách, které probíhaly nejen v jejím těle, ale i v duši, nemohla bavit. Colin byl rád, že si uchovala vnímavost a smyslnost. Matka představená ji seznámila jen se základními znalostmi a naštěstí v ní

nevyvolala zbytečné obavy. Abatyše používala při hodnocení pohlavního aktu takových výrazů jako chrám a modlitba a Alesandra, vzhledem ke své nezkušenosti, to nepovažovala za hloupé nebo ponižující.

Jeho sladká žena byla jako motýl, který se vylíhl ze své kukly. Není divu, že ji vlastní temperament a vášeň trochu vyděsily.

„Jsem šťastný, že tě jeptišky ničím nestrašily,“ poznamenal. „Proč by to dělaly?“ zeptala se. „Koneckonců

uznávaly svatební přísahu, jako kteroukoli smlouvu učiněnou před Bohem, za posvátnou. Byl by hřích ji nedodržovat.“ Colin ji radostně objal a znovu se jí omluvil, protože se

cítil vinen za její strach. Pak jí vysvětlil, proč krvácela. Rovněž jí objasnil, co matka představená myslela, když hovořila o dítěti jako výsledku spojení mezi mužem a ženou, a popsal, jak dochází k oplodnění. Hovořil také o rozdílech mezi mužským a ženským tělem. Jeho nečekaná přednáška trvala asi dvacet minut. Alesandra se styděla, když začal vysvětlovat, ale jeho nestranný přístup jí pomohl zbavit se ostychu. Nesmírně ji zajímalo manželovo tělo a neustále se na něco vyptávala. Colin jí na všechny dotazy trpělivě odpovídal.

Když svou řeč ukončil, oddechla si. Odtáhla se, aby mu poděkovala za vysvětlení, ale šibalský záblesk v jeho očích způsobil, že zapomněla, co chtěla říct. A tak ho raději políbila.

„Opravdu sis myslela, že bychom se už nikdy…“ Nenechala ho domluvit. „Bála jsem se, že bychom nemohli.“

„Chci tě, teď hned.“

„Ještě jsem rozbolavělá,“ zašeptala. „A navíc, před chvílí jsi tvrdil, že potrvá několik dní, než to přejde.“

„Existují jiné způsoby, jak dosáhnout uspokojení.“ Její zvědavost narůstala. „Vážně?“ zašeptala bez dechu. Přikývl.

„Spousta způsobů.“

Jeho pohled v ní vyvolával touhu. Od hlavy k patě ji polévalo horko. Objala ho kolem krku a prsty pročesávala jeho vlasy. Usmála se. „Kolik?“

„Stovky,“ přeháněl.

Alesandra poznala, že si z ní utahuje. Zareagovala podobně. „Měla bych si zřejmě činit poznámky, až mi je budeš popisoval. Nechtěla bych žádný opomenout.“ Colin se zasmál. „Praktická ukázka je mnohem zajímavější než strohý popis.“

„Omlouvám se, milorde, ale máte dole návštěvu.“ Alesandra leknutím málem vyskočila, když zaslechla Flannaghanův hlas. Colin ji však nepustil. Díval se na svou ženu, zatím co se ptal sluhy. „Kdo přišel?“

„Sir Richards.“

„K čertu.“

„Nemáš ho rád?“ podivila se Alesandra.

Colin si povzdechl. Zvedl Alesandru z klína a postavil se.

„Ovšem že ho mám rád,“ odpověděl. „Zaklel jsem, protože tuším, že se ho jen tak nezbavím. Budu s ním muset promluvit. Flannaghane, pošli ho nahoru.“

Lokaj se otočil a odešel pro sira Richardse. Alesandra se také chystala odejít, ale Colin ji objal a dlouze ji políbil. Jeho ústa byla horká, vlhká a žádoucí, a když se odtáhl, chvěla se touhou. Její neskrývaná reakce ho potěšila. „Později,“ zašeptal jí do ucha a ponechal ji jít.

Smyslný výraz v Colinových očích nenechal Alesandru na pochybách, na co její manžel naráží. Jednoduše mu

přikývla a opustila studovnu. Její ruce se třásly, a když se za Colinem ještě jednou ohlédla, narazila roztržitě do zdi.

Krátce si povzdychla. Stačilo, aby se na ni Colin jen trochu více zadíval, a ztratila hlavu. Stačil jediný polibek, a byla celá naměkko.

Bylo to sice nadnesené, ale ne tak zcela. Snad si někdy zvykne, že má manžela a že je jím právě Colin. Alesandra v to pevně doufala, jinak by zřejmě zbytek života strávila narážením do zdí a sněním.

Rovněž ho ale nechtěla brát jako samozřejmost. Musela se pousmát. Colin by nikdy nepřipustil, aby se k němu

chovala vlažně. Byl žádostivý, smyslný, a jestliže bylo možné na něco z předešlé noci usuzovat, měla i ona stejné vlastnosti.

Alesandra odešla do Colinovy ložnice, postavila se k

oknu a vyhlížela ven. Byl nádherný den, o to krásnější, že po ní Colin toužil. Zřejmě byla v posteli opravdu skvělá, pomyslela si. Jinak by ji hned tak rychle nechtěl.

Ale chtít někoho a milovat není totéž. Alesandra si tento rozdíl uvědomovala. Přemýšlela realisticky. Colin si ji přece vzal proto, že musel. Na tom nemůže nic změnit. Nemůže ho proto ani přinutit, aby ji miloval. Možná že za pár let se jí podaří získat jeho srdce. Stala se jeho přítelkyní, ne?

Jejich manželství bude pevné a dobré. Oba před Bohem a svědky přísahali, že budou žít společně jako muž a žena,

dokud je smrt nerozdělí. Colin byl příliš čestný, než aby svůj slib porušil, a snad se časem do ní zamiluje.

Alesandra ho již milovala. Opravdu? pomyslela si. Zatím o svých pocitech nebyla schopna přemýšlet.

Děsila ji její zranitelnost. Manželství byl mnohem složitější svazek, než přepokládala.

„Princezno Alesandro, dovolíte, abych povlékl postel?“ Otočila se k Flannaghanovi a usmála se. „Pomůžu ti.“ Lokaj se zatvářil, jako by ho urazila. Vypadal zděšeně. Alesandra se zasmála. „Flannaghane, nemysli si, že nevím, jak se převlékají postele.“

„Jste přece…“

Alesandra ho nenechala domluvit. „V klášteře jsem musela dělat všechno sama. Takže pokud jsem chtěla mít čisté prostěradlo, musela jsem ho vyměnit. Nikdo se o mě zvlášť nestaral. Koneckonců jsem byla ráda, že na mě nepohlíželi jako na výjimku.“

Flannaghan přikývl. „Nyní chápu, proč jste tak nezkažená,“ vyhrkl. „Myslel jsem to… jako poklonu,“ dodal koktavě. „Díky,“ odpověděla.

Lokaj přistoupil k posteli a začal rozkládat povlečení.

„Vaši postel jsem již připravil, princezno. Zapomněl jsem ale vyměnit polštáře. Udělám to ihned po večeři.“

Jeho připomínka ji udivila. „Proč by ses tím měl zatěžovat? Myslela jsem, že budu spát tady.“ Flannaghan si nepovšiml nejistoty v její hlase. Soustředil se na svou práci. „Milord mi řekl, že budete spát ve svém pokoji,“ sdělil jí.

Jeho polovičaté vysvětlení ji zmátlo ještě víc. Otočila se k oknu a předstírala, že hledí ven, aby nepostřehl, jak se tváří. Možná by poznal, že ji jeho slova zranila.

„Chápu,“ utrousila, protože nevěděla, co jiného by měla říct. „Naznačil Colin, proč máme spát odděleně?“

„Ne,“ odpověděl Flannaghan. Narovnal se a obešel postel na druhou stranu. „V Anglii spí mnoho manželských párů zvlášť. Je to zvyk.“

Alesandra se cítila trochu lépe. Flannaghan pokračoval.

„Ne každý se však tímto pravidlem řídí. Například Colinův bratr Caine se svou ženou spí. Dověděl jsem se to od Sternse, markýzova majordoma. Je to můj strýc, víte?“ dodal a spiklenecky na ni mrkl.

Pocit rozmrzelosti se jí okamžitě vrátil. Caine a Jade spí samozřejmě v jedné posteli! Oni se totiž milují. Vsadila by se, že i vévoda s vévodkyní sdílejí stejné lože, neboť se mají rádi.

Alesandra se nadechla a vypjala prsa. Nemíní se Colina ptát, proč nechce, aby s ním spala. Má přece svou hrdost. Dal dostatečně najevo, co si o jejich manželství myslí. Nejdříve si ostříhal vlasy a teď chce spát sám. Nuže dobrá, pomyslela si. Nebude se doprošovat. Ani náhodou! Vždyť je to nuda, sdílet s ním jednu postel! Nepotřebuje ani jeho teplo, ani aby ji objímal.

Ačkoliv se snažila obelhat sama sebe, nálada se jí nespravila. Nakonec si řekla, že potřebuje něco dělat, aby zaměstnala svou mysl.

Když Flannaghan dokončil povlékání, následovala ho do přízemí. Dveře studovny byly zavřené. Alesandra počkala, až dojdou ke schodišti, a pak se Flannaghana zeptala, jak dlouho bude Colinovi dnešní schůzka trvat.

„Sir Richards s sebou přinesl hromadu papírů,“ řekl lokaj.

„Vsadil bych se, že ještě nejméně hodinu.“

Flannaghan se spletl o několik hodin. Po druhé hodině odpolední odnesl do studovny podnos s obědem. Když se vrátil, sdělil Alesandře, že oba muži stále horlivě diskutují. Ve tři hodiny měl přijít Dreyson. Alesandra si sedla a probírala poštu, kterou obdrželi dnes ráno. Bylo v ní více než padesát blahopřání k sňatku a stejné množství různých pozvánek. Alesandra rozdělila dopisy na několik hromádek a ke každé napsala seznam. Pak dala Flannaghanovi hromádku pozvánek, které bylo nutné odmítnout, a rychle napsala Neilovi Perrymu další žádost o setkání.

„Musím si s milordem promluvit. Potřebovala byste komornou a sekretářku,“ poznamenal Flannaghan.

„Ne,“ nesouhlasila s ním. „Nechci ani komornou, ani

sekretářku. Ledaže by ti vadilo, Flannaghane, že mi občas pomáháš. Colin potřebuje peníze na rozšíření společnosti.“ Rozhodnost princeznina hlasu mu naznačila, že by bylo nevhodné, kdyby trval na svém. Přikývl tedy. „Je od vás hezké, že máte pochopení pro manželovy finanční záležitosti. Jsem si jist, že se vaše situace brzy zlepší,“ dodal s úsměvem. Jejich situace by byla dobrá už nyní, pomyslela si Alesandra, kdyby Colin tvrdošíjně neodmítal její majetek.

„Tvůj pán je děsivě paličatý,“ zašeptala.

Flannaghan nevěděl, na co princezna naráží. Ozvalo se zabušení klepadla na dveře. Lokaj se omluvil a šel se podívat, kdo přišel. Do haly vstoupil Morgan Atkins. Zahlédl Alesandru v jídelně a usmál se na ni. „Gratuluji, princezno.

Právě jsem se dozvěděl, že jste se vdala. Doufám, že budete šťastná.“

Alesandra ho chtěla jít přivítat, ale Morgan jí pokynul, aby zůstala sedět. Vysvětlil jí, že přichází na schůzku s ředitelem a Colinem.

Byl to šarmantní muž. Hluboce se jí uklonil a následoval Flannaghana do poschodí. Alesandra ho pozorovala, dokud jí nezmizel z očí, a pak zavrtěla hlavou. Colin se mýlil. Morgan Atkins neměl vůbec křivé nohy.

Uběhlo asi dalších dvacet minut, než sir Richards a Morgan přišli dolů. Vyměnili si s Alesandrou zdvořilostní fráze a odešli. Vzápětí nato přišel Dreyson.

„Princezno, musím s vámi mluvit o samotě,“ řekl, jakmile se přivítali. „Je zde nějaká místnost, v níž bychom nebyli rušeni?“

V hale stál Raymond se Stefanem. Kdykoli někdo přišel, objevili se u vchodu. Alesandra se domnívala, že jejich pohotovost již není potřebná. Teď, když je vdaná, dá generál jistě pokoj. Ale věděla, že její strážci ji budou hlídat, dokud je nepropustí. To však učiní, až jim v Londýně najde nějaké vhodné místo. Oba strážci se svěřili, že by v Anglii rádi zůstali, a proto se rozhodla, že jim pomůže usadit se. Nic víc pro ně udělat nemůže.

„Pojďme tedy do salonu,“ navrhla Alesandra. Dreyson

přikývl. Počkal, až ho princezna předejde, a pak se obrátil k Flannaghanovi. „Je dnes sir Hallbrook doma?“ zeptal se.

Flannaghan přikývl. Dreyson si oddechl. „Mohl byste ho přivést? Jsem si jist, že by si tuto nešťastnou novinu také rád poslechl.“

Lokaj se otočil a vyběhl po schodech, aby vyplnil příkaz. Poradce vešel do salonu a sedl si naproti Alesandře.

„Tváříte se velmi zoufale,“ poznamenala. Složila si ruce do klína a usmála se. „Je vaše zpráva opravdu tak špatná, sire?“

„Přinesl jsem vlastně dvě zprávy,“ připustil Dreyson. Jeho hlas se chvěl. „Je mi líto, že vás obtěžuji hned následující den po svatbě.“ Vzdychl a pak pokračoval. „Můj agent mě právě informoval, že podstatná částka z vašeho konta v cizině, vlastně celá, nemůže být do Anglie převedena. Zdá se, že generál Ivan chytře vymyslel způsob, jak by si váš majetek přivlastnil.“

Alesandru jeho zpráva nerozladila. Byla jen mírně zmatena. „Myslela jsem, že mé peníze již byly převedeny do banky v Rakousku,“ řekla. „Mýlila jsem se snad?“

„Ne, nemýlila, princezno. Vaše peníze tam skutečně byly převedeny,“ souhlasil Dreyson.

„Generál Ivan nemá v těchto zemích žádnou pravomoc.“

„Je jako chobotnice. Jeho chapadla dosahují všude, princezno.“

„Získal mé peníze fakticky, nebo jen zablokoval účet?“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Nejdříve mi odpovězte a pak vám ten rozdíl vysvětlím.“

„Váš účet je zablokovaný. Banka nedovolí, aby se generál peněz dotkl, ale zároveň má obavy je převést do anglické banky.“

„To je prekérní situace,“ souhlasila Alesandra.

„Prekérní situace? Já bych řekl, že je to tragédie. Dovedete si představit, kolik peněz vám leží v bance? Je to většina vašeho jmění!“

Dreyson vypadal, jako by se měl každou chvilku rozplakat. Snažila se ho uklidnit. „Mám ještě dost peněz,

abych mohla docela pohodlně žít,“ připomněla mu. „Děkuji za vaši snahu. Ale nemusíte se bát, že bych někomu zůstala viset na krku, a svému manželovi už vůbec ne. Vaše zpráva mě však poněkud zaráží. Pokud se generál domníval, že si ho vezmu, proč by…“

„Věděl, že jste odešla z kláštera,“ poznamenal Dreyson.

„Určitě si domyslel, že se sňatku s ním budete chtít vyhnout. Podle mého soudu vás chce potrestat za to, že jste ho odmítla.“

„Pomsta je pěkný motiv,“ poznamenal Colin od vchodu. Alesandra a Dreyson k němu otočili hlavy. Dreyson se vzápětí postavil. Colin zavřel za sebou dveře, přešel místností a usadil se na lenošce vedle Alesandry. Pokynul agentovi, aby se znovu posadil.

„Neshledávám na pomstě nic pěkného, Coline,“ poznamenala Alesandra.

Obrátila se k Dreysonovi. „Myslím, že znám způsob, jak dostat peníze z účtu. Napíšu matce představené a pošlu jí šek na celou částku. Banka se možná obává vydat peníze mně, ale matce představené to neodmítne. Ano, to je to pravé, Dreysone! Svatý kříž peníze potřebuje. Já ne.“

Colin zavrtěl hlavou. „Tvůj otec usilovně pracoval, aby pro tebe nashromáždil věno. Nemůžeš se ho jen tak vzdát.“

„Proč ne? Copak ho potřebuji?“ namítla. Dreyson se zmínil, o jakou částku by Alesandra přišla. Colin očividně zbledl. Princezna pokrčila rameny. „Alespoň bude někomu prospěšná. Otec by s tím souhlasil. Abatyše a ostatní jeptišky se staraly o mou matku, když jsem byla nemocná. Měly ji velmi rády. Teď pečují o její hrob. Ano, otec by s tím souhlasil. Napíšu abatyši dopis a podepíšu šek, ještě než odejdete, Matthewe.“

Alesandra se podívala na Colina. Vypadal, jako by s jejím rozhodnutím nebyl spokojen, ale nepřel se s ní.

„A co se týče lodi, princezno,“ pronesl Dreyson.

„Souhlasili s vašimi podmínkami i s datem příjezdu.“

„O jaké lodi mluvíte?“ zeptal se Colin.

Alesandra se to snažila rychle zamluvit. „Říkal jste,

Matthewe, že máte dvě špatné zprávy. Jaká je ta druhá?“

„Nejdříve odpovězte na mou otázku,“ trval na svém Colin.

„Mělo to být překvapení,“ zamručela Alesandra.

„Alesandro,“ napomenul ji Colin.

„Když jsem byla v knihovně tvého otce, dočetla jsem se o novém skvělém vynálezu v lodní dopravě. Nazývá se parník a přepluje Atlantský oceán za pouhých šestadvacet dní. Není to úžasné?“ dodala. „Můj dopis dojde matce představené nejdříve za tři měsíce.“

Colin přikývl. Samozřejmě že o existenci nového druhu

lodi věděl. Dokonce s Nathanem uvažovali, že by své loďstvo o jeden parník rozšířili. Náklady na jeho zakoupení však byly velmi vysoké, a proto celou záležitost zatím odložili.

„A tak jsi jeden koupila, že?“ poznamenal hněvivě. Nenechal ji odpovědět a obrátil se k agentovi. „Objednávku zrušte,“ nařídil.

„To nemyslíš vážně?“ vykřikla Alesandra. Colin ji tak rozzuřil, že by ho nejraději roztrhla. Parník by umožnil výrazně zvýšit příjmy společnosti, ale Colin ho odmítl přijmout jen proto, že ho zaplatila ona. Ó, bože, jak byl tvrdohlavý!

„Myslím,“ vyštěkl. Zlobil se na ni, protože jí dal jasně najevo, že její peníze nepotřebuje. Alesandra však úmyslně jeho rozhodnutí ignorovala.

Princezna usoudila, že Colin její důvody, proč parník zakoupila, nebude chtít slyšet. Už se chystala, že Dreysona požádá, aby objednávku zrušil, když tu agent namítl:

„Promiňte, ale trochu vám nerozumím, sire Hallbrooku. Chcete mi říct, že hodláte odmítnout svatební dar strýčka Alberta? Myslel jsem, že při těchto příležitostech je obvyklé přijímat dary.“

„Kdo je to strýček Albert?“ zeptal se Colin Alesandry. Princezna nevěděla, co má dělat. Jestliže řekne pravdu, že Albert neexistuje, urazí Dreysona. Nejspíš by jí odmítl dále radit, což by pro Alesandru nebylo zrovna výhodné.

Zároveň nechtěla lhát svému manželovi.

Nakonec se rozhodla říct pravdu. „No, on není můj strýček,“ začala.

Dreyson pohotově zasáhl. „Ale princezna ho za svého strýce považuje, protože je starým rodinným přítelem,“ upřesnil. „Znám ho léta,“ dodal. „Musím se přiznat, že spolupráce s ním mi přinesla již hezký zisk. Albert se stará o část majetku vaší paní, víte. Proto si myslím, že byste ho urazil, kdybyste jeho dar odmítl.“

Colin se upřeně díval na Alesandru. Její výraz nic neprozrazoval. Vypadala velmi vyrovnaně. Její ruce však vypovídaly o něčem jiném. Byly zaťaty v pěst. Něco zde nehrálo, ale Colin netušil, co by to mohlo být.

„Proč ses mi o strýci nezmínila? A proč nebyl pozván na svatbu?“

Alesandra se rozhodla, že přece jen bude muset zalhat. Pokud by řekla pravdu, nikomu by nepomohla.

V mysli uviděla matku představenou, jak nesouhlasně kývá hlavou. Přinutila se, aby na ni nemyslela. Později bude mít dost času, aby zpytovala svědomí.

„Myslela jsem, že jsem se ti o Albertovi zmínila,“ řekla a přitom se mu dívala na bradu. „Albert by na svatbu stejně nepřišel. Nikdy nikam nechodí. Dokonce ani nepřijímá návštěvy,“ dodala.

„Je to podivín, víte,“ přisadil si Dreyson. „Kdyby neměl Alesandru, byl by úplně sám. Nemá žádnou rodinu, že, princezno? A pokud jeho dar odmítáte jen z důvodu, že je příliš drahý, mohu vás ujistit, sire Hallbrooku, že si to může dovolit.“

„Říkal jste, že ho znáte mnoho let?“ zeptal se Colin.

„Ano, samozřejmě.“

Colin se zabořil do lenošky. Měl by se nejspíš Alesandře omluvit, že ji podezříval ze lži. Rozhodl se ale, že to udělá později, až budou sami.

„Až budeš svému strýci psát, vzkaz mu, že si jeho daru nesmírně vážím,“ poznamenal k Alesandře.

„Takže ho přijímáš…“

Alesandra se zarazila, když viděla, že Colin vrtí hlavou.

„Je to od něj velmi šlechetné, ale příliš marnotratné. Já, či lépe řečeno my, takový dar přijmout nemůžeme. Navrhni mu něco jiného.“

„A co?“

Colin pokrčil rameny. „Však ty něco vymyslíš,“ řekl jí.

„Jaká byla ta druhá záležitost, kterou jste chtěl projednat?“

Dreyson si poposedl. Nadechl se, aby promluvil, ale

neřekl ani slovo. Prsty si nejistě pohrával s prořídlými vlasy a bylo na něm vidět, že neví, odkud začít. „Víte, nastala tady poněkud delikátní situace,“ vymáčkl se nakonec. „Řekl bych, že velmi nestydatá.“

„Pokračujte,“ pobídl ho netrpělivě Colin.

„Znáte zákon o životním pojištění z roku 1774?“ Nečekal, co mu Alesandra s Colinem odpoví. „Nikdo mu dnes již nevěnuje pozornost, protože je velmi starý.“

„K čemu sloužil?“ zeptala se Alesandra. Zajímalo ji, kam bude jejich rozhovor směřovat.

„K pojištění života přece,“ odpověděl Dreyson. „Na tom by nebylo nic špatného, kdyby se nezačaly vyskytovat případy, že někdo nechal někoho pojistit na značnou částku, pak najal vraha, aby pojištěného zabil, takže nakonec získal pojistnou částku pro sebe. Ano, je to hrozné, ale je to tak, princezno.“

„Ale co my s tím máme…“

Colin ji přerušil. „Nech ho domluvit, Alesandro.“

„Ano, promiň.“

Dreyson se otočil ke Colinovi. „V současné době tento zákon příliš společností nevyužívá. Jak jsem již řekl, je zastaralý… Proto je divné, že podle něj byla na vaši ženu sepsána pojistná smlouva. Datum rozhodného období bylo stanoveno na včerejší poledne a částka, která by měla být v případě úmrtí vyplacena, je poměrně vysoká.“

Colin tiše zaklel. Alesandra se k němu naklonila. „Kdo by něco takového udělal? A proč?“

„Ve smlouvě existují jisté podmínky,“ dodal Dreyson, „a také, jak již jsem řekl, časové období.“

„Slyšela jsem, že Napoleonův život byl pojištěn, ale

pouze na jeden měsíc,“ zašeptala Alesandra. „Vévoda z Westminsteru si nechal pojistit koně. Když hovoříte o časovém období, Matthewe, máte na mysli, že pojištění se vztahuje na zcela konkrétní dobu?“

Agent přikývl. „Ano, princezno. Přesně tak.“

„U koho byla smlouva sepsána?“ zeptal se Colin. Jeho hlas se třásl zuřivostí.

„U Lloyda?“ zeptala se Alesandra.

„Ne,“ odpověděl Matthew. „Lloydova pojišťovací společnost si zakládá na své pověsti a takovou smlouvu by nikdy neuzavřela. Zato Morton a syn o ni příliš nedbají. Je-li částka dost vysoká, sepíšou cokoli. Já s nimi v žádném případě nespolupracuji,“ dodal, „ale jeden můj přítel pro ně dělá a od něho jsem se tuto zprávu také dověděl. Díky bohu, že jsem se s ním setkal.“

„Řekněte mi podrobnosti,“ zavelel Colin. „Jaký je časový limit?“

„Jeden měsíc.“

„A kdo získá pojistnou částku, jestliže Alesandra zemře?“

„Člověk, který smlouvu uzavřel, si přál zůstat v anonymitě,“ odpověděl. Dreyson.

„A to jde?“ zeptala se Alesandra.

„Ano,“ řekl. „Například váš strýček Albert se také podepisuje pouze iniciálami. Pokud si to zákazník výslovně přeje, musí zůstat utajen. Pojišťovna je pak vázána mlčenlivostí.“ Dreyson se opět obrátil ke Colinovi. „Tak se věci mají, drahý příteli. Bohužel jsem nebyl schopen zjistit, kdo se za touto ostudnou záležitostí skrývá. Vsadil bych se ale, že se jedná o stejného ptáčka, který nechal zablokovat Princeznin účet.“

„Generál Ivan? To snad ne,“ namítla Alesandra. „S Colinem jsme se vzali teprve včera. Podle mého soudu o našem sňatku ještě neví.“

„Třeba myslel dopředu,“ spekuloval Dreyson.

Colin chápal, co se agent snaží Alesandře naznačit. Objal ji kolem ramen a jemně ji stiskl. „Možná že dal potřebné instrukce jednomu z mužů, které za tebou poslal. Prostě se

baví, Alesandro. Je to ničema. Když jsi utekla z kláštera, pochopil, že si ho nechceš vzít.“

„Je krutý, nemyslíš?“

Colin by pro něj našel mnohem přesnější označení, ale nechtěl být hrubý. „Ano, je krutý,“ souhlasil s ní.

„Matthewe, domníváte se tedy, že Morton a syn jsou ochotni uzavřít jakoukoli pojistku?“

„Nikoli pojistku, princezno, ale smlouvu,“ opravil ji Dreyson.

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Váš manžel by si mohl pojistit lodě,“ odpověděl.

„Například proti katastrofě. Smlouva je obecnější záležitost. Dá se použít v různých případech. Morton a syn vydávají dohody, které jsou od běžných pojistných smluv poněkud odlišné,“ zamumlal. „Je to spíš sázka, ale sepsaná do smluvní podoby tak, aby neodporovala zákonu z roku 1774. Abych odpověděl na vaši otázku: ano, jsou ochotni sepsat cokoli.

Pamatuji si na jeden případ. Celý Londýn si o něm povídal. Manželce markýze z Covinghamu se narodilo dítě, syn, a okamžitě byla sepsána životní smlouva na dobu jednoho roku. Částka byla vysoká a splatná v případě úmrtí dítěte.“

„Chcete říct, že smlouva by mohla být sepsána i naopak? Myslím, že by pojistku vyplatili, kdyby dítě žilo.“

„Ano, princezno,“ souhlasil Dreyson. „Všichni byli velmi pohoršeni. Markýza zuřila. Podezření během roku narůstalo, protože pojistník byl stále neznámý. Jeho totožnost by se však projevila v okamžiku, kdy by mu byla vyplacena pojistná částka. Morton a syn poukazují platbu pouze člověku, který smlouvu uzavřel, nikoli zástupci.“

„Takže za měsíc se dovíme, jestli smlouvu na mě uzavřel generál Ivan, či někdo jiný,“ řekla Alesandra.

Colin zavrtěl hlavou. „To bys ovšem musela zemřít, má drahá. A jelikož se tak nestane, nedostane generál ani vindru.“

Přikývla. „Samozřejmě. Matthewe? A co se stalo se synem markýzy? Umřel, nebo žije?“

„Žije.“

„A kdo sepsal smlouvu?“

„To se dodnes neví,“ odpověděl. „Jsem rád, princezno, že jste mou zprávu vzala klidně,“ dodal.

Colin se málem rozesmál. Alesandra vůbec nebyla tak klidná, jak vypadala. Přestože se tvářila vyrovnaně, chvěla se.

„Nemá důvod se obávat,“ řekl. „Ví, že ji ochráním. Matthewe, byl bych rád, kdybyste se ještě jednou pokusil zjistit, kdo v tom má prsty. Můžeme se domnívat, že jde o generála, ale chci důkazy.“

„Ano, samozřejmě. Udělám, co je v mých silách.“

„Zajímalo by mě, jestli se už mezi lidmi o tomto kontraktu ví,“ řekla Alesandra. „Pokud ano, mohly by padat sázky…“

„Budou-li nějaké, určitě se o nich dozvím,“ ujistil ji Dreyson. „Je však možné, že v kuloárech se bude spíše projednávat nový skandál.“

„Jaký skandál?“ zeptala se Alesandra zvědavě.

„Který postihl vikomta z Talboltu. Utekla mu žena! Není to zarážející?“

„Znáš ho?“ zeptala se Alesandra manžela.

„Znám. Studoval v Oxfordu s bratrem. Je to dobrý člověk. Lady Roberta nejspíš odjela na pár dní na jejich venkovské sídlo. Smetánka si vždycky najde nějaký důvod k pomluvám.“

Dreyson přikývl. „Slyšel jsem to od lorda Thortona, což

je skutečný klevetník. Pravda je však taková, že lady Roberta náhle zmizela. Vikomt je strachy bez sebe.“

Alesandra se hrůzou otřásla. „Zmizela?“ zašeptala.

„Ale jistě se brzy objeví,“ vyhrkl Dreyson, když viděl, že svými řečmi princeznu vyděsil. „Vsadil bych se, že se maličko pohádali a ona ho teď trestá. Zajisté se za den za dva vrátí.“

Agent se měl k odchodu. Colin ho doprovodil do haly. Alesandra za nimi vyběhla. „Matthewe, opravdu si myslíte, že Morton a syn uzavřou jakoukoli smlouvu, bude-li pojistné dost vysoké?“

„Ano, princezno.“

Alesandra se usmála. „Coline, chtěla bych, abys dokázal, že mě umíš ochránit.“

Odvážila se usmívat, přestože ho právě urazila. Colin věděl, že něco chystá, ale netušil co.

„Alesandro, co máš v plánu?“ zeptal se podezíravě. Přistoupila ke němu. „Sepiš smlouvu na stejnou částku a na stejnou dobu s tím rozdílem, že pojistníkem budeš ty.“ Colin nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Není to špatný nápad, Coline,“ pronesla. „Nemusíš hned všechno zavrhovat.“

„A v kterém případě bude pojistka vyplacena, Alesandro, zemřeš-li, anebo zůstaneš-li naživu?“

Rozmrzele se na něj podívala. „Pokud budu žít, samozřejmě.“

Obrátila se k Dreysonovi. „Vím, že nejednáte s firmou Morton a syn, ale neudělal byste malou výjimku?“

„Nedal jsem k tomu souhlas…“

„Prosím vás, Matthewe,“ přerušila manžela, aniž by dbala na jeho námitky.

„Chcete, aby jméno vašeho manžela bylo uvedeno veřejně?“

„Ano, jistěže,“ odpověděla.

„Budete muset zaplatit vysoké pojistné, navíc si nejsem jist, jestli s vámi někdo takovou smlouvu uzavře,“ otočil se ke Colinovi.

„Prozradil jste mi jednou, že Lloydova společnost by pojistila i potápějící se loď, kdyby jí někdo pořádně zaplatil,“ ozvala se Alesandra. „Jsem si jistá, že Morton a syn po takové příležitosti jen hrábnou.“

„Možná… pokud byste si však vzala někoho jiného než sira Hallbrooka, madam. Obávám se, že vzhledem k pověsti vašeho manžela vám vaše plány nevyjdou. Nikdo s ním tak nesmyslnou smlouvu neuzavře.“

„Proč ne?“ zeptala se. Dreyson se usmál. „Váš manžel se stal legendou svého druhu. Ve společenských kruzích je považován za osobu váženou, s níž by si však nikdo nechtěl nic začít. Jeho působení u ministerstva války…“

„To stačí, Dreysone,“ přerušil ho Colin. „Zbytečně mou ženu děsíte.“

Dreyson se ihned omluvil. „Mám se tedy pokusit najít někoho, kdo by s vámi smlouvu uzavřel, sire?“

„Nazývejte to pravým jménem,“ řekl Colin. „Sázku.“

„Máš-li pochybnosti o tom, že mě dokážeš ochránit, pak tvou nerozhodnost chápu…“

„Dobře víš, k sakru, že tě ochráním,“ vyštěkl. „Alesandro, většina žen by se třásla, kdyby zjistila, že se o jejich životy kdosi vsadil, ale ty…“

„Co já?“

Zavrtěl hlavou. Smířil se s porážkou. „Dobrá tedy,“ zamumlal. „Chce-li moje žena, aby všichni lidé v Londýně věděli, že se na ni uzavřely dvě sázky, ať je po jejím.“ Alesandra se usmála. „Trochu se mýlíš, Coline.

Uvědomuješ si, že se vlastně sázíš o své schopnosti? Já ti ovšem zcela důvěřuji. Proto nevidím důvod, proč bych si měla dělat starosti.“

Alesandra nečekala, až se Colin k jejímu názoru vyjádří. Řekla Dreysonovi své sbohem a odešla.

U vchodu se objevil Flannaghan. Otevřel Dreysonovi dveře, uklonil se, a když poradce odešel, vrhl se ke Colinovi.

„Princezna se vůbec nebojí, viďte, milorde?“

„Kolik jsi toho slyšel?“

„Všechno, pane.“

Colin pobaveně zavrtěl hlavou. „Tvůj strýc by měl z tebe radost. Chováš se nevychovaně stejně jako on.“

„Děkuji, milorde. Loajalita vaší princezny vás musí těšit, Že?“

Colin se usmál, ale neodpověděl. Po cestě do studovny mu však v uších zněla Flannaghanova slova.

Mojí princezny, pomyslel si. Ano, byla teď jeho princeznou A musí si přiznat, že ho opravdu potěšila.

KAPITOLA 10

Rozčilil ji. Svou první manželskou hádku měli ještě ten

den pozdě v noci. Alesandra již ležela v posteli, ale protože nemohla usnout, pracovala na seznamu povinností, které bude muset zítra vykonat. Spala dnes ve svém pokoji, neboť si to Colin přál. Usilovně se snažila, aby na podivné chováni svého manžela nemyslela, ale přesto jí mrzelo, že se z něho vyklubal takový necita. Zřejmě nedokázal být jiný. Jejich manželství navíc nebylo svazkem, který by byl uzavřen z lásky. Jestliže chce Colin spát sám, bude to Alesandra respektovat. Nechápala však, proč se cítí ublíženě a opuštěně. Vždyť byla zvyklá starat se o sebe už odmala!

Rozebírala ze všech stran svou situaci, aby jí porozuměla. Nakonec usoudila, že se cítí tak nejistě proto, že jí Colin neumožnil, aby mu něco nabídla. Pak ale zavrtěla hlavou. Jaképak něco? Colin odmítl úplně všechno.

Panebože, pomoz mi, pomyslela si, neboť začínala upadat do sebelítosti. Jednou jí matka představená řekla, že muži a ženy často touží po věcech, které nikdy neměli. Závist se mění na žárlivost, a jakmile se chapadla těchto hříšných emocí rozrostou, zahluší všechnu radost, lásku a štěstí.

„Ale já nežárlím,“ zašeptala sama pro sebe. Musela si však připustit, že závidí. Závidí Colinovu bratrovi šťastné manželství. Proboha, znamenalo to, že brzy žárlivost i propadne a její život se promění v jedno velké utrpení?

Manželství je složitá záležitost.

Colin však na ni neměl čas. Zmizel ve studovně hned po večeři, aby se mohl věnovat svým účtům. To, že má ženu, jeho zvyky nijak nezměnilo. Budoval mocnou loďařskou velmoc a nikdo, zejména pak nechtěná manželka, mu nemohl jeho plány překazit. Colin se ani nenamáhal, aby se s ní posadil a vysvětlil jí, co si o manželství myslí. Nechal za sebe promlouvat své činy.

Alesandra se nezlobila, že si Colin stanovil náročný cíl.

Ba naopak, schvalovala ho. Neměla totiž žádné pochybnosti, že je schopen dosáhnout čehokoliv. Je silný, velice chytrý a nesmírně disciplinovaný.

Nechtěla ho od jeho cesty zrazovat. Ani se nemínila na

něj vázat. Poslední, co Colin potřeboval, by byla žena, která

by mu visela kolem krku. Avšak… v noci, když byla všechna práce hotova, přála si, aby byl s ní. Líbilo by se jí usínat mu v náručí, cítit, jak se k ní v temných nočních hodinách tiskne.

Měla ráda jeho doteky, jeho polibky…

Hlasitě si povzdechla. Nikdy se nebude moci soustředit na svůj seznam, pokud nepřestane snít. Zatřásla hlavou a přinutila se myslet na práci.

Byla již téměř půlnoc, když dveřmi spojujícími obě ložnice vešel do jejího pokoje Colin. Měl na sobě pouze tmavé kalhoty, ale i ty si stačil vysvléknout, než došel k její posteli.

Vůbec se za svou nahotu nestyděl. Rovněž Alesandra se snažila zůstat klidná, ale moc se jí to nedařilo. „Dopsal jsi účetnictví?“ zeptala se ho chraptivě. Svůj pohled však k němu nezvedla a její obličej jemně zrůžověl.

Colin se pousmál. „Ano,“ odpověděl. „Nyní jsem zcela hotov.“

„Hotov s čím?“

Pokusil se zůstat vážný. „Alesandro, není důvod, aby ses styděla.“

„Já se nestydím,“ pronesla umanutě a podívala se mu přímo do očí.

Colin to považoval za docela významné zlepšení. Nadzvedl přikrývku a vlezl si pod ni. Alesandra rychle posbírala papíry, které mu ležely v cestě.

Colin se opřel o čelo postele a hlasitě zívl. Dával jí čas, aby si na jeho přítomnost zvykla. Jestliže zrudne o maličko více, mohla by vzplanout, pomyslel si. Ruce se jí třásly.

Colin nechápal, proč je Alesandra nervózní, kdykoli se ocitne blízko ní. Kdyby se jí však zeptal, bylo by to ještě horší.

„Je ti chladno?“

„Ne.“

„Třesou se ti ruce.“

„Možná že je mi přece jen trochu zima. Nevysušila jsem si po koupeli vlasy. Jsou stále vlhké.“

Colin se natáhl a jemně jí začal masírovat krční svaly. Alesandra zavřela oči a vzdychla úlevou.

„Co píšeš?“ zeptal se.

„Seznamy. Pro každého mám seznam prací. Pro Flannaghana, kuchařku, Raymonda a Stefana, pro sebe a také společný seznam. Právě jsem ho dokončila.“

Podívala se na něj a ihned si uvědomila, jakou udělala chybu. Sled jejích myšlenek jako by náhle vylétl komínem. Nemohla si dokonce ani vzpomenout, co řekla naposledy. Byla to jeho vina. Kdyby neměl tak krásné oči, tak hezky se neusmíval a kdyby neukazoval ty svoje zářivě bílé zuby, nevšimla by si jich a jistě by si zapamatovala vše, o čem přemýšlela. Nepomohlo jí, ani když oči znovu zavřela. Stále si vybavovala jeho tvář a navíc cítila teplo jeho těla, vdechovala jeho čistou mužnou vůni…

„Co je to společný seznam?“

„Prosím?“

Usmál se. „Společný seznam,“ zopakoval.

Alesandra si uvědomila, že Colin musí cítit, jak se chvěje. Zřejmě se mu líbí i její rozpaky, soudila podle jeho úsměvu. To ji trochu vzpamatovalo.

„Je to seznam mých seznamů,“ vysvětlila.

„Ty si děláš seznam seznamů?“

„Ano.“

Colin se neudržel a začal se smát tak, až se pod nimi otřásala postel. Alesandra počkala, a když se uklidnil, pokračovala. „Seznamy jsou základem dobré organizace práce.“ V její hlase se ozvala autorita. A protože se tvářila velmi

Colin se tentokrát udržel. „Chápu,“ zahuhlal. „A kde ses tuto důležitou poučku naučila?“

„Matka představená mě naučila vše, co bych o organizaci práce měla vědět.“

„A byla při tom také tak pečlivá, jako když tě poučovala o intimním životě…“

Nenechala ho domluvit. „Byla mnohem pečlivější.

Nebylo pro ni jednoduché hovořit o… těch druhých věcech. Je koneckonců jeptiška a slib čistoty složila už před mnoha lety. Cožpak nedokážeš její zdrženlivost pochopit? Zřejmě

neměla příliš mnoho zkušeností.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil.

Colin se začal v posteli roztahovat. Alesandra mu neustále uhýbala, až se ocitla na samém okraji. Colin se natáhl, zívl, pak sebral hromádku Alesandřiných papírů, položil je na noční stolek, sfoukl svíce a otočil se ke své ženě.

Alesandra položila ruce do klína a snažila se utlumit své rozpaky.

„Bez organizace bychom měli anarchii,“ prohlásila. Byla to hloupost, ale nevěděla, co jiného by měla říct.

Umírala touhou zeptat se ho, proč je u ní. Bude spát každou noc v jejím pokoji? Nesmysl, napadlo ji. Jeho postel je mnohem větší a pohodlnější.

Nakonec se rozhodla, že se ho zeptá. Je přece její manžel, takže by měli být schopni řešit vzájemné problémy.

V dáli se ozvalo zahřmění. Alesandra se lekla, že málem spadla na zem. Colin ji zachytil a přitáhl blíž k sobě.

„Bojíš se bouřky?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla. „Coline, chtěla bych vědět…“

„Sundej si košili, miláčku,“ nařídil jí současně. Jeho příkaz ji zaujal. „Proč?“

„Chci se tě dotýkat.“

„Hm.“

Ani se nepohnula. „Alesandro? Stalo se něco?“

„Jsem z tebe zmatená,“ zašeptala. „Myslela jsem, že se rád… ale Flannaghan mi řekl, abych… já nevím.“ Uvědomila si, že její slova nedávají smysl. Proto upustila od vysvětlování a přemýšlela o Colinově přání. Kéž by se na ni nedíval, přála si v duchu. Také je škoda, že v místnosti není větší tma, napadlo ji. Oheň v krbu stále plápolal a postel osvětlovaly zlaté záblesky. Věděla, že by se neměla stydět.

Vždyť už se přece navzájem viděli! Přesto se nedokázala chovat tak přirozeně jako on.

Na druhé straně byli manžely necelé dva dny. Možná bude nejlepší, když mu řekne, jak je jí trapné, pomyslela si.

Třeba jí pomůže najít způsob, jak svou ostýchavost překonat. Colin ji vyrušil z úvah v okamžiku, kdy jí začal vyhrnovat

košili. Málem ho pleskla přes ruce.

„Co to děláš?“ zajíkla se. Najednou se cítila jako největší hlupák. Samozřejmě věděla, co dělá.

„Pomáhám ti.“

„Nevšiml sis náhodou, že jsem dnes poněkud nervózní?“

„Všiml,“ připustil. Jeho hlas zněl pobaveně, ale také toužebně. Celý den ho pronásledovala touha dotknout se jí. Přepadala ho v těch nejnečekanějších okamžicích a nyní má konečně příležitost, aby ji naplnil.

„Ty se ještě pořád přede mnou trochu stydíš, že?“ Alesandra obrátila oči v sloup. Trochu? Měla pocit, že se studem propadne do země.

Colin jí přes hlavu vysvlékl košili a hodil ji vedle postele. Alesandra přes sebe ihned přetáhla roh přikrývky. Colin však nepřipustil, aby se před ním skrývala, a něžně ji odhalil až k pasu.

Byla nádherně stavěná. Její prsa byla pevná a bujná. Růžové bradavky se již postavily, a Colin se sebejistě domníval, že to způsobila jeho blízkost. Rovněž si nemyslel, že Alesandře naskočila husí kůže na pažích proto, že by v místnosti bylo chladno. Její tělo na něj reagovalo, aniž se ho stačil dotknout.

Dlouze si ji prohlížel. Alesandra sklopila zrak a dívala se na přikrývku.

„Nejsem zvyklá spát bez košile.“

„Ale my nejdeme spát, drahoušku.“

Odvážila se pousmát. „Já vím,“ zašeptala. Usoudila, že už má své nešikovnosti dost, a přinutila se podívat se mu do očí. Našla v nich vlídný a starostlivý výraz, který jí pomohl překonat nesnáze. Objala ho kolem krku a přitulila se k němu.

Byl to nádherný pocit dotýkat se ho tak zblízka, tak intimně. Chloupky na jeho hrudi ji lechtaly na prsou. Spokojeně vydechla a toužebně se o něj otřela. Colin zamručel. Chytl ji za zadeček a přitiskl ji ke svému ztopořenému údu. Pak jí zvedl obličej a sklonil se k němu. Nejdříve ji políbil na čelo, pak na nos a ústa, kde se

nakonec usadil. Její rty byly tak měkké a sladké. Když jí pomalu vjel jazykem dovnitř, nepatrně se zachvěla a slabě zasténala. Colin ji políbil znovu, tentokrát hlouběji. Jejich polibky byly nekonečné, zprvu něžné a krátké, později žádostivější a dlouhé. Colin nikdy neměl ženu, která by mu v líbání rozuměla tak jako Alesandra. Její smyslnost se na něj zcela přenesla. Teprve včera v noci si uvědomil, že mezi mužem a ženou může existovat silná vášeň. Nic před ním nezakrývala a její upřímné reakce ho donutily, aby i on odhodil své zábrany.

Položil ji na záda, opět ji políbil na ústa a pak sklouzl na její krk. „Hořím touhou po tobě, lásko,“ zašeptal jí do ucha.

„Tak rychle se dokážeš vzrušit, že mě to přivádí až k šílenství.“

Jeho hlas zněl téměř zlobivě, ale Alesandra vzala jeho výrok jako kompliment. „To proto, že se mě dotýkáš, Coline,“ zamručela. „Já se pak nemohu…“

Její poslední slova zanikla v sten, neboť Colin právě uchopil jednu z bradavek a začal ji sát. Jeho ruka sklouzla mezi její stehna a začala si pohrávat s navlhlými chloupky. Pak prstem pronikl do její pochvy. Alesandra vykřikla vzrušením i bolestí a ihned se pro jeho ruku natáhla, aby jí zabránila v pohybu. Chtěla ji odstrčit, neboť se ještě stále cítila rozbolavěle, ale zároveň si přála, aby tam dole zůstala.

Colin ji palcem malými kroužky dráždil místečko skryté mezi vlhkými plátky jejího klína, až začala volat jeho jméno.

„Coline, neměli bychom… nemůžu… ach, nedělej to,“ vykřikla, když jeho prst do ní opět pronikl. „To bolí… panebože, nepřestávej…“

Alesandra se zaklesla do svého muže a její prosby byly každým okamžikem zcela protichůdné. Nedokázala však jinak vyjádřit pocity, které v ní vzbuzoval.

Colin ji umlčel tím, že přitiskl svá ústa na její. Jeho polibky byly žhavé a nekonečné. Když se od ní odtáhl, byla natolik zahlcena vlastní touhou, že na bolest vůbec nemyslela. Nedokázala už myslet na nic.

Colin se zálibně díval na krásnou ženu spočívající v jeho

náručí. Vášeň v jejích očích ho spalovala. Její rty napuchlé líbáním, ho lákaly. Neodolal pokušení a znovu je políbil.

„Pamatuješ, když jsem ti říkal, že existuje více způsobů milování?“ zeptal se jí tiše.

Alesandra se pokusila vnímat obsah jeho slov, což bylo nesmírně náročné. Být blízko Colina a zároveň se soustředit na to, co říká, bylo téměř nemožné. Jeho pokožka byla tak horká, že by se do ní nejraději zabalila. Jeho vůně, jež byla erotickou směsicí mužnosti a milování, ji vzrušovala stejně jako jeho magické doteky. Prsty nohou mu načechrávala chlupy na lýtkách a prsy se třela o jeho hruď. Hladila mu svaly na pažích, které byly jako z oceli. Vyzařovala z nich síla, která Alesandru ohromovala. Avšak Colin přes všechnu svou mohutnost s ní zacházel velmi něžně.

Nečekal na její odpověď. Potřeba znát o ní vše ovládla jeho myšlenky. Políbil ji na bříško a pak ještě níž, až se jeho

hlava uhnízdila mezi jejími stehny a on okusil, jak chutná její rozkrok.

„Ne, to nesmíš,“ zaskučela, neboť se domnívala, že činí něco zakázaného. Bylo to neřestné… a taky úžasné. Její sebeovládání se vytrácelo s každým jeho pohybem. Čekala, že každou chvíli zemře v opojné agónii. Milostný tanec jeho drsného jazyka s její nejintimnější částí těla ji dráždil. Chtěla mu říct, aby přestal, ale zároveň se k němu nadzvedávala a tiskla, aby učinila jeho doteky erotičtějšími.

Její odezva ho dováděla k šílenství. Chtěl, aby dosáhla vrcholu jako první. Pak ji naučí, jak má uspokojit jeho. Její pohyby a sténání ho však vyprovokovaly natolik, že se nedokázal udržet, aby do ní nevnikl. Stěží si uvědomoval, co dělá. Jeho touha byla silnější než předsevzetí.

Položil si její ruce kolem krku a hluboko se v ní usadil. Na čele se mu objevily krůpěje potu v okamžiku, kdy ucítil, jak mu její pochva těsně obepíná každý milimetr jeho přirození. Hodila se k němu víc než přesně a teplé vlhko,

které mu pomohlo vklouznout dovnitř, v něm probudilo čirou rozkoš. Slyšel ji vykřiknout.

„Bolí to, lásko?“

Nemohla mu odpovědět, ani kdyby chtěla, neboť ji opět líbal. Pokud by ovšem mohla, řekla by mu, ano, bolí mě to, ale co na tom. Rozkoš, kterou jí přinášel, byla mnohem intenzivnější a příjemnější. Chtěla dosáhnout vyvrcholení. Teď, hned. Colinovy pohyby však nebyly tak rychlé.

Alesandra ho nohama objala kolem boků a nadzvedla se, aby mu naznačila, že chce víc, víc a víc.

Colin pochopil. Zabořil hlavu do polštáře a už se neohlížel, je-li něžný. Žár, který byl v ní, mu dal znamení, spaloval ho. Colin měl pocit, že se ocitl ve slastné agonii,

která neměla konce. Když se však Alesandra náhle vzepjala a vykřikla jeho jméno, poznal, že dosáhla vrcholu. Mohl tedy do ní naposledy proniknout a také nalézt uspokojení.

Měl pocit, že snad ani nežije. Že se nachází v ráji. Padl na ni, zhluboka se nadechl a opět zasténal. Panebože, cítil se tak báječně, že se mu chtělo smát. Nemohl však, protože neměl sílu.

Alesandře trvalo dlouho, než si začala uvědomovat svět kolem sebe. Bylo jí v něžném manželově objetí bezpečně a teplo. Vzrušení, které ji před chvílí prostoupilo, pomalu opadávalo.

„Jsi úžasná,“ pronesl Colin a obrátil se na záda. Nepotrpí si příliš na květnatá slova, pomyslela si Alesandra, ale nevadilo jí to. Byla hrdá, že ho dokázala

uspokojit. Možná že i ona by měla něco říct. Převrátila se na bok, položila mu ruku na hruď a zašeptala: „I ty jsi ohromný. Jsi nejlepší ze všech, které jsem kdy měla.“

Colin otevřel oči a podíval se na ni. „Předpokládám, že jsem první, kterého jsi měla, ne?“ Jeho hlas zněl chraptivě.

„Hm. Já vím.“

„A žádný jiný muž se tě nikdy nedotkne, Alesandro. Jsi moje, chápeš?“

Jeho vlastnická povaha jí občas zlobila, ale dnes se jí naopak zamlouvala. Alespoň se bude muset o ni postarat. Koneckonců představa, že by se milovala s nějakým jiným mužem, byla odpudivá. Existoval pouze jeden muž, který ji přitahoval, a to byl Colin.

Položila mu hlavu na rameno a pronesla. „Nikoho jiného bych nechtěla.“

Měl její doznání rád. Nadzvedl se a políbil ji na čelo. Dlouhou dobu mlčeli. Alesandra přemýšlela o tom, co před chvílí spolu dělali. Snažila se své chování logicky odůvodnit, ale to nebylo možné, neboť její reakce na

manželovo laskání byly pro ni něčím zcela nepochopitelným.

„Coline?“

„Ano?“

„Víš, když se mě dotkneš, nedokážu se vůbec ovládat. Jako by mé tělo a mysl k sobě vůbec nepatřily. Je to normální?“

Nečekala, až jí odpoví. „Bála jsem se, ale toužila zároveň. Bylo to ohromující a také… báječné.“

Colin se pousmál. Zdálo se, že jeho žena je ze svých rozporuplných pocitů zmatená. „Mělo by to být nádherné, miláčku,“ zašeptal.

„Matka představená se o tom nikdy nezmínila.“

„Nedivím se,“ utrousil.

„Chtěla bych tomu podivnému milostnému spojení přijít na kloub,“ prohlásila.

„Proč?“

„Abych to pochopila,“ odpověděla. Opřela se o loket, aby na něj lépe viděla. Oči měl zavřené a vypadal velmi klidně. Zdálo se jí, že usíná. Rozhodla se, že tohle téma nechá na jindy. Schoulila se k němu a zavřela oči. Její myslí se však honila jedna myšlenka za druhou.

„Coline?“ Zamručel.

„Spal už jsi předtím s jinými ženami?“ Neodpověděl jí, a proto ho mírně rýpla do boku. Povzdechl si. „Ano.“

„S mnoha?“

„Záleží na tom, čemu říkáš mnoho.“

Jeho odpověď se jí nelíbila. Byly dvě, nebo jich bylo dvacet? Představa, že by se Colin miloval třeba jen s jedinou jinou ženou, se jí příčila. Nechápala ale proč. Jeho minulost

by ji neměla zajímat. Co bylo, bylo. Přesto ji však zajímala.

„Spal jsi s nimi, protože jsi je miloval, nebo proto, že ses potřeboval uspokojit?“

„Alesandro, proč se mě na takové věci ptáš?“

Jeho hlas zněl podrážděně, což ji popudilo. Cítila se dotčeně, protože si myslela, že se může zeptat na cokoli. Její hněv však brzy vyprchal. Vždyť ani ona sama mu nedokázala na některé věci ihned odpovědět.

„Zajímalo by mě to,“ přiznala šeptem. „Miloval jsi některou z nich?“

„Ne.“

„Takže to bylo kvůli uspokojení?“ Vzdychl si. „Ano.“

„A jak to bylo se mnou? Byl v tom jen chtíč?“

Nebo i láska, chtěla dodat, ale netroufla si, protože se jeho odpovědi bála. Ach, bože, vyptává se ho na nesmysly.

Věděla, že ji Colin nemiluje. Tak proč to chce i slyšet?

Co to do ní k čertu vjelo? pomyslel si Colin. Přál si její výslech ukončit. Nutila ho, aby odpovídal na otázky, o nichž ještě neměl čas přemýšlet. K sakru, jistěže v tom byl chtíč. Od prvního okamžiku, kdy ji uviděl, ji chtěl.

Avšak míchat Alesandru s ostatními ženami, s nimiž spal, by nebylo spravedlivé. Milování s ní bylo úplně jiné, mnohem více uspokojující. Žádná jiná žena v něm nevzbudila takovou touhu a žár jako Alesandra, s žádnou jinou se mu nestalo, že by se přestal ovládat.

Musel si připustit, že v tom bylo něco víc než smyslnost. Záleželo mu na ní. Patřila mu, a bylo proto přirozené, že se jako manžel chtěl o ni postarat.

Ale láska? Colin opravdu nevěděl, jestli Alesandru

miluje, či nikoli. Zatím neměl příležitost se zabývat otázkou, co to vlastně láska je. Někde uvnitř byl přesvědčen, že není schopen milovat. Dobře si pamatoval na euforii, kterou prožíval jeho přítel a společník Nathan, když se zamiloval do své ženy. Colin se domníval, že s Nathanem mají velmi podobné povahy, a proto ho přítelův stav zamilovanosti velmi překvapil. Později si uvědomil, že zamilovaný člověk je také

lehce zranitelný, a toho se zalekl nejvíce.

Colin se snažil zahnat neústupné myšlenky stranou a natáhl se po své ženě. Alesandra se přimáčkla k okraji

postele, ale Colin ji stáhl zpátky k sobě. Jemně ji převrátil na záda a od hlavy k patě ji překryl svým tělem. Nadzvedl se na loktech, aby ji příliš netížil, a pohlédl jí do očí. Mírně se zamračil, když v nich uviděl slzy. „Zase to bolelo, zlato? Víš, když jsem u tebe, nemohu se ovládnout…“

Jeho hlas byl plný emocí. Pohladila ho po tváři. „Ani já se nedokážu ovládat,“ přiznala. „Na všechno zapomenu, i na bolest.“

„Tak proč se zlobíš?“

„Nezlobím se. Jenom se snažím pochopit některé věci.“

„Jako smyslnost a lásku?“

Přikývla. Usmál se. „Miláčku, dlouho jsem po tobě toužil, dlouho. A ty přece taky,“ dodal sebejistě.

Myslel si, že jeho doznání ji uklidní. Překvapila ho, když se zachmuřila. „Ale smyslná touha je hřích,“ zašeptala.

„Přiznávám, že jsi velmi přitažlivý, ale nechtěla jsem s tebou spát.“

„A proč ne, k čertu?“

Alesandra si uvědomila, že se nejspíš dotkla jeho mužské ješitnosti. „Protože jsem nevěděla, co by pak následovalo. Nikdo mi neřekl, že milování je tak skvělá věc, chápeš?“ Rozpačitě se pousmál.

„Víš, Coline, vše jsem si ujasnila,“ prohlásila. „Nemohla jsem pochopit, proč se cítím tak bezbranně. Ale teď, když znám důvod, cítím se mnohem lépe.“

„Tomu nerozumím.“

„Milování je pro mne něčím novým. Nevěděla jsem, že bude úžasné, a také jsem netušila, jak silně ho budu prožívat.“ Usmála se. „Kdybych měla tvé zkušenosti, necítila bych se tak bezbranně.“

„Není hřích, když se manželka cítí bezbranně,“ prohlásil.

„Ty ovšem k tomu nemáš důvod, protože víš, že tě ochráním.“

„To je od tebe velmi domýšlivé, muži.“

Pokrčil rameny. „Jsem domýšlivý.“

„Cítí se někdy bezbrannými také manželé?“

„Ne.“

„Coline, jestliže…“

Nenechal ji domluvit a raději ji políbil. Chtěl pouze zastavit jejich podivnou konverzaci, ale když Alesandra otevřela ústa a objala ho kolem krku, zachvátila ho prudká vášeň, kterou nehodlal tlumit.

Znovu se s ní miloval. Snažil se být jemný a ohleduplný, ale své předsevzetí nebyl schopen dodržet, neboť Alesandra ho strhla dychtivostí. Ačkoliv si myslel, že to není možné, bylo každé jejich další spojení hezčí a dokonalejší. Jeho vyvrcholení ho málem zabilo, a když ucítil její slzy na svém rameni, lekl se, že ji tentokrát opravdu ublížil.

Zapálil svíci a otočil se k ní. Vzal ji do náruče a laskavými slůvky se ji snažil utěšit. Přestože ho Alesandra ubezpečila, že ji to nebolelo, nedokázala mu vysvětlit, proč pláče.

Nenaléhal na ni. Dlouhým zívnutím mu naznačila, že je unavená. Colin se však kupodivu cítil svěže. Na svou ospalost bude muset zřejmě chvíli počkat. Když chtěl sfouknout

svíci, upoutal jeho pozornost jeden

z

Alesandřiných seznamů. Byla na něm napsána dvě jména: lady Viktorie a lady Roberta. Za každým z nich byl velký otazník.

Dloubl do ní právě v okamžiku, kdy usínala.

„K čemu to máš?“

Její oči zůstaly zavřené. Colin nahlas přečetl dvě jména a zopakoval svou otázku.

„Nemůžeme si o tom promluvit až ráno?“ Málem s ní souhlasil, ale Alesandra v polospánku

zamručela. „Myslím, že by mezi nimi mohlo být nějaké spojení. Koneckonců, obě se ztratily. Až si pohovořím s manželem lady Roberty, řeknu ti víc. Dobrou noc, Coline.“

„O ničem s vikomtem mluvit nebudeš, jasné?“ Tón jeho hlasu ji probral z dřímoty. „Cože?“

„Řekl jsem, že nebudeš mluvit s vikomtem. Má svého trápení až nad hlavu a nepotřebuje, aby ho ještě někdo obtěžoval s dotazy.“

„Coline, ale já…“

Nenechal ji domluvit. „Zakazuji ti to, Alesandro. Slib mi, že nebudeš nic zjišťovat.“

Alesandru překvapilo manželovo nasupené chování. Nebyla přece malé dítě, které by si muselo vyžádat svolení rodičů, když chce s někým promluvit. Colin by měl konečně pochopit, že má vlastní rozum.

„Slib mi to, Alesandro,“ požadoval neústupně.

„Ne.“

Colin zapochyboval, jestli jí dobře rozuměl. „Ne?“ Alesandra měla hlavu opřenou o jeho bradu, takže si byla jistá, že jí nemůže vidět do tváře. Zašklebila se. Panebože, byl hezky nabroušený! Jako správná manželka by se ho měla zřejmě pokusit udobřit.

Jenže ona asi správná manželka není, usoudila. A

rozhodně nedopustí, aby jí nějaký chlap – byť by to byl Colin

– nařizoval, co má a co nemá dělat.

To tak! Aby ho žádala o svolení! Odtáhla se od něj a posadila se. Vlasy jí zakrývaly polovinu obličeje. Přehodila si je přes rameno a podívala se Colinovi do očí.

„Manželství je pro tebe něco nového, Coline, takže když řeknu, že…“

„Oprav mě, jestli se mýlím, ale nejsme náhodou sezdaní stejně dlouho?“

„Jsme.“

„Pak i pro tebe je stav manželský stejně nový jako pro mě, že?“

Přikývla.

„Nezáleží na tom, jestli nový, nebo starý, Alesandro.

Podle manželského slibu jsou manželky povinny své muže poslouchat.“

„Naše manželství je však poněkud neobvyklé,“ namítla.

„Než jsme se vzali, dohodli jsme se na určitých podmínkách, ne? Je vidět, že už si na to nepamatuješ. Proto bych ti ráda připomněla naši domluvu, že si nebudeme vzájemně překážet.“

„Ne, na ničem takovém jsme se nedohodli.“

„Samozřejmě jsme tak učinili mlčky. Řekla jsem ti přece, že nechci manžela, který by mě omezoval, a ty ses přiznal, že totéž bys nesnesl od své ženy.“

„Jak to spolu k čertu souvisí…“

„Budeme-li si vzájemně překážet, lze to také chápat jako zasahování do činnosti druhého,“ řekla. „Při několika příležitostech jsi mi dal velmi zřetelně najevo, že nepotřebuješ, abych ti pomáhala se záležitostmi, které se týkají tvého podnikání. Proto mi dovol, abych i já trvala na tom, abys mi nezasahoval do mých zájmů.“

Nedokázala se mu dívat přímo do očí, neboť jeho nevěřící výraz ji znervózňoval. Svezla svůj pohled k jeho bradě. „Můj otec by mé matce nikdy nic nezakázal. Jejich manželství bylo založeno na vzájemné důvěře a úctě. Doufám, že i my dva se k něčemu podobnému časem dopracujeme.“

„Už jsi skončila?“

Jeho hlas nezněl nahněvaně. Možná že pochopil, co mu chtěla říct.

„Ano.“

„Podívej se na mě.“

Pohlédla mu do očí. Dlouho nic neřekl. Jeho pohled jí

však dělal starosti. Nevyčetla z něj vůbec nic. Škoda že se tak i ona nedovede ovládat, napadlo ji.

„Chtěl jsi mi něco říct?“ zeptala se, když už ticho trvalo příliš dlouho.

Přikývl. Usmála se.

„Nebudeš s vikomtem o jeho ženě mluvit a basta.“ A byli tam, kde začali! Bylo zřejmé, že Colin ji vůbec neposlouchal. Nejraději by ho kopla. Neudělala to

samozřejmě, protože je dáma, takže ani její nemožný manžel se nikdy nedozví, jak silně se rozzuřila.

Panebože, dokonce i matka představená by ho nejspíš proklela.

Colin měl plno práce, aby se nezačal smát. Otázka, kterou projednávali, byla příliš důležitá, než aby skončila smíchem, avšak její výraz byl neuvěřitelně legrační. Vypadala, jako by ho chtěla zabít.

„Slib mi to, Alesandro.“

„Nu, dobrá!“ vykřikla. „Vyhrál jsi. Nebudu za vikomtem chodit. Spokojen?“

„Tady nejde o to, jestli jsem vyhrál, nebo prohrál,“

namítl. „Vikomt má svých starostí až nad hlavu. Nechci jen, abys mu zbytečně jitřila city.“

„Coline, ty mi moc nevěříš, že?“

„Ne.“

Jeho odpověď ji zranila víc než jeho hloupé příkazy. Chtěla se od něj odvrátit, ale zadržel ji. „A ty mi věříš?“

Čekal, že odpoví stejně. Neznala ho tak dobře, aby mu ve všem důvěřovala. Možná za nějakou dobu, až se oba poznají, mu věřit začne.

„Ano, jistěže ti věřím.“

Její odpověď ho překvapila a potěšila zároveň. Přitáhl ji k sobě a políbil ji.

„Jsem rád, že jsi mi instinktivně začala věřit,“ řekl jí. Odtáhla se od něho a zamračila se. „To nebylo instinktivně,“ pronesla. „Dokázal jsi mi, že se občas umíš správně rozhodnout.“

„A kdy to bylo?“

„Když sis mě vzal. Dospěl jsi k správnému závěru. Věděl jsi to, co já ne.“

„A co jsem věděl?“

„Že by si tě žádná jiná nevzala.“

Schválně si do něj rýpla. Pořád se na něj totiž zlobila, ale Colin si toho zřejmě nevšiml, neboť se rozesmál. „Potěšila jsi mě, Alesandro.“

„Ovšem, protože jsem ti ustoupila.“

Natřásla si polštář, přikryla se a zavřela oči. „Manželství

je mnohem složitější, než jsem si myslela,“ zašeptala. „Budu to muset být vždy já, kdo se podřídí?“

Byla pořád rozhněvaná. „Ne, nemusíš se vždycky podřizovat.“

Svým odfrknutím dala najevo, že mu nevěří.

„Manželství je vztah, v němž jeden dává a druhý bere,“ uvažoval Colin nahlas.

„Ano, takový, v němž manželky vždy dávají, a muži berou, že?“

Na její otázku neodpověděl. Obrátil se na bok a přitáhl ji k sobě. Přitulil se k ní, její zadeček přitiskl do svého klína a svá stehna k jejím. Musel si přiznat, že pocit jejich těsné

blízkosti miloval. Paží ji objal kolem boku, bradu opřel o její hlavu a zavřel oči.

Nastalo dlouhé ticho. Colin si myslel, že Alesandra

usnula, když náhle zašeptala: „Nemám ráda slovo poslouchat,

Coline.“

„Všiml jsem si.“

„Princezna nemusí poslouchat nikoho.“

Nebyl to nejlepší argument. „Ale ty jsi moje princezna,“ připomněl jí. „A proto budeš dělat to, co ti řeknu. Měli bychom se oba smířit s tradicemi,“ dodal. „Jsi nyní především moje žena, která mi přísahala věrnost a poslušnost. Zcela jasně si na tvůj slib vzpomínám.“

„Přála bych si, abys byl rozumnější.“

„Já jsem vždycky rozumný.“

„Coline?“

„Ano?“

„Spi už.“

Neřekl ani slovo. Počkal, až usne, a pak se vrátil do svého pokoje.

Alesandra ho ale slyšela odcházet. Chtěla se ho zeptat, proč u ní nezůstane až do rána, ale hrdost jí v tom zabránila.

Do očí jí vhrkly slzy a náhle se cítila, jako by ji Colin odmítl. Věděla, že je to nesmysl, zejména když se s ní před chvílí tak vášnivě miloval, ale protože byla unavená, neměla sílu tuto

záležitost rozbírat.

Její spánek nestál za nic. Neustále se převalovala a asi po hodině dřímání ji probudil šoupavý zvuk, který vycházel z Colinova pokoje. Vstala a vydala se na průzkum. Neměla v úmyslu manžela vyrušovat, a proto se ani neobtěžovala s oblékáním.

Když potichounku otevřela dveře a nahlédla dovnitř, uslyšela tiché nadávání. Colin stál před krbem a masíroval si zraněnou nohu, kterou měl podepřenou o stoličku.

Alesandra si byla jistá, že Colin o její přítomnosti neví. Poznala to z jeho bolestivého výrazu. Musela se přemáhat, aby nevběhla dovnitř a nenabídla mu svou pomoc. Ale zřejmě by ho urazila, neboť by prozradila, že ho tajně sleduje.

Masírování zraněné nohy bolest nijak neutlumilo. Colin se narovnal a začal před krbem přecházet sem a tam. Snažil se uvolnit křeč, která postihla lýtkový sval. Ale ani chůze nepomáhala. Colin se však nehodlal vzdát, zaťal zuby a chodil dál. Věděl, že bolest časem ustoupí. Někdy mu to trvalo hodinu, jindy déle.

Došel až ke dveřím, které vedly do Alesandřina pokoje, natáhl se po klice, ale pak se zarazil. Chtěl se na ni jen podívat, ale bál se, že by ji probudil. Věděl, že má velmi lehké spaní. Všiml si toho, když byl nemocný.

Alesandra potřebuje klid. Otočil se a pokračoval v přecházení. V myšlenkách se vrátil k jejich rozhovoru, ke svým nařízením a k její povolnosti. Vzpomněl si, jak zněl jej i hlas, když mu řekla, že nemá ráda slovo poslouchat. K sakru, ani se jí nedivil. Sám si myslel, že je trochu nesmyslné, aby žena musela po celý život poslouchat svého muže.

Kdyby však své názory hlásal otevřeně, asi by se brzy ocitl za mřížemi. Přesto ale musel přiznat, že by mu dělalo dobře, kdyby ho žena poslouchala na slovo. Ovšem ne na dlouho. K plnění příkazů měl placené sluhy. Možná že existovaly manželky, které se dokázaly zcela přizpůsobit mužům.

Alesandra však mezi ně určitě nepatří. Díky bohu, pomyslel si. Má své názory, svůj rozum a Colin byl rád, že je právě taková a ne jiná.

Jeho princezna je zkrátka téměř perfektní, usoudil. Alesandra se vrátila do postele, aniž by způsobila sebemenší hluk. Nemohla na Colinův mučednický výraz zapomenout. Lítostí se jí chtělo plakat. Až do této chvíle si vůbec neuvědomovala, jakými bolestmi trpí. Přísahala si, že najde cestu, jak mu pomoci.

Náhle měla poslání. Zapálila svíci a napsala seznam, co potřebuje zařídit. Nejdříve si prostuduje všechnu dostupnou literaturu. Pak navštíví lékaře, sira Winterse. Zahrne ho otázkami a požádá ho o nějaké řešení. Přemýšlela, co by k seznamu ještě připsala, ale na nic nepřišla. Možná že až se prospí, bude uvažovat bystřeji.

Položila papíry na okraj nočního stolku a zhasla svíci. Po tvářích se jí začaly koulet slzy. Alesandra je osušila růžkem pokrývky, zavřela oči a snažila se usnout.

Když už upadala do spánku, kmitla jí hlavou myšlenka. Colin s ní nechtěl spát kvůli své zraněné noze! Nechtěl, aby viděla, jaké má bolesti. Ano, určitě tomu tak je. Je příliš hrdý, ale také ohleduplný. Kdyby musel v noci vstát a procházet se, probudil by ji. Proto chce spát odděleně. Alesandra si oddychla úlevou.

Colin ji nakonec přece jen neodmítl.

KAPITOLA 11

Ráno ji Colin probudil mírným natřásáním. „Miláčku, otevři oči. Musím s tebou mluvit, než odejdu.“ Alesandra se protáhla a napůl se posadila. „Kam jdeš?“ zívla.

„Do práce,“ odpověděl.

„Hm,“ zamručela a znovu se zavrtala pod přikrývku.

Colin se nad ní naklonil. Hříva vlasů jí splývala přes obličej, takže neviděl, jestli má oči otevřené, či nikoli. Jemně ji je shrnul a napůl pobaveně, napůl podrážděně se opět zeptal:

„Jsi vzhůru?“

„Asi ano.“

„Chci, abys nevycházela, dokud se nevrátím. Už jsem dal

patřičné instrukce Raymondovi a Stefanovi.“

„Proč musím zůstat doma?“

„Zapomněla jsi na sázku?“

Hlasitě zívla. Ano, úplně na ni zapomněla. „Chceš mi naznačit, že budu celý měsíc zavřená?“

„I to se může stát, Alesandro.“

„Coline, kolik je hodin?“

„Před chvílí začalo svítat.“

„Panebože.“

„Uvědomuješ si, o čem jsem s tebou mluvil?“ Neodpověděla mu. Vstala, oblékla si župan a odešla do jeho pokoje. Colin ji následoval.

„Kam jdeš?“

„Lehnout si do tvé postele.“

„Proč?“

„Protože tam patřím.“

Zachumlala se do přikrývky a během několika minut tvrdě spala. Colin jí odsunul peřinu z obličeje a políbil ji na čelo.

Flannaghan čekal v hale. Colin mu sdělil své příkazy. Jeho dům se pro následujících třicet dnů stane pevností a nikdo kromě nejbližší rodiny do něj nesmí vejít.

„Nevpustit nikoho dovnitř bude maličkost, milorde, ale udržet vaši paní uvnitř bude velice nesnadné.“ Flannaghanova předpověď se vyplnila. Bitva započala hned ráno. Lokaj našel svou paní sedící na podlaze v Colinově pokoji obklopenou manželovými botami.

„Co to děláte, princezno?“

„Colin potřebuje nové boty,“ odpověděla.

„Tím si nejsem tak jist. Má nejméně pět nových párů, které dosud neobul. Jeho oblíbenou značkou jsou boty Hessians, přestože obuv firmy Wellingtons je mnohem modernější.“

Alesandra si prohlížela podpatky bot. „Flannaghane, všiml jste si, že podpatek levé boty není skoro vůbec opotřebovaný?“

Lokaj poklekl vedle princezny a podíval se na botu,

kterou mu podala. „Ale on tyhle boty nosí…“

„Ano, nosí,“ přerušila ho a podala mu pravou botu.

„Tahle je mnohem opotřebovanější, že?“

„Na co z toho usuzujete, princezno?“

„Musíme si spolu důvěrně promluvit, Flannaghane. Nechci ale, abyste o našem hovoru Colina informoval. Můj muž se za svou nohu velmi stydí.“

„Neřeknu ani slovo.“

Přikývla. „Zdá se, že Colinova zraněná noha je o kousek kratší než druhá. Chtěla bych, aby se obuvník na tyto boty podíval a udělal pár oprav.“

„Myslíte, aby udělal jeden podpatek trochu silnější? Colin si toho ale všimne, princezno.“

Zavrtěla hlavou. „Uvažovala jsem, že by se něco mohlo vsunout dovnitř, například nějaká vložka. Kdo si je Colinovi boty?“

„Tenhle pár ušil Hoby,“ odpověděl Flannaghan. „Téměř každý si u něj nechává šít boty.“

„Hm, to není dobré,“ namítla. „Nechci, aby o našem pokusu vědělo celé město. Musíme najít někoho jiného.“

„A co Curtis?“ zeptal se Flannaghan po chvíli přemýšlení.

„Dělal boty pro Colinova otce. Je sice už v důchodu, ale žije v Londýně a možná by se dal přesvědčit, aby vám pomohl.“

„Půjdu ho navštívit. Vezmu s sebou jenom jeden pár bot. Bude-li nám štěstí přát, Colin si toho vůbec nevšimne.“ Flannaghan vehementně zavrtěl hlavou. „Nemůžete dům opustit, madam, ale rád se vašeho úkolu ujmu,“ dodal, když viděl, že by ho přemlouvala. „Jestliže napíšete, co by měl Curtis udělat…“

„Ano, to není špatný nápad,“ souhlasila. „Mohl byste k němu zajít ještě dnes odpoledne?“

Lokaj přikývl. Alesandra mu podala pár bot a pak se postavili. „Pokud můj plán vyjde, požádám Curtise, aby ušil Colinovi polobotky, které by mohl nosit k dlouhým kalhotám. A teď mám k vám ještě jednu prosbu, Flannaghane.“

„Ano, princezno?“

„Mohl byste zanést vzkaz siru Wintersovi? Zeptejte se ho, jestli by ke mně nemohl odpoledne přijít.“

„Samozřejmě,“ souhlasil. „Mohu být tak smělý a zeptat se, proč chcete, aby vás navštívil?“

„Asi budu dnes odpoledne nemocná.“ Flannaghan se zatvářil nedůvěřivě a pak se otázal:

„Opravdu? Ale jak můžete vědět…“

Alesandra si povzdychla. „Kdybych vám všechno vysvětlila, musel byste mi přísahat, že Colinovi nic neřeknete. Pak byste se ale možná dostal do situace, že byste mu musel lhát. A to přece nechcete, že?“

„Ne, to jistě ne.“

„Tak vidíte, Flannaghane. Bude lépe, když o ničem nebudete vědět.“

„Týká se to Colina, viďte?“ Usmála se. „Snad,“ odpověděla.

Nechala ho, aby uklidil boty zpátky do skříně, a odešla do svého pokoje napsat dopis ševci. Boty, jež mu posílala, byly z měkké telecí kůže, kterou bylo možné lehce upravovat.

Pak napsala siru Wintersovi vzkaz, v němž ho žádala, aby přišel ve čtyři hodiny odpoledne.

Lékař byl přesný na minutu. Stefan ho uvedl do salonu a při odchodu se na princeznu zamračil. „Váš manžel nám nařídil, abychom nikoho, kromě členů nejbližší rodiny, nevpouštěli dovnitř,“ zašeptal jí.

Alesandra se na něj usmála. „Sir Winters je starý rodinný lékař,“ namítla. „A navíc, necítím se dobře, Stefane. Proto jsem ho nechala zavolat.“

Strážce se ihned zatvářil soucitně. Alesandra se trochu zastyděla. Pak ale usoudila, že jedná správně. Snaží se přece najít způsob, jak pomoci Colinovi.

Zavřela za Stefanem dveře a obrátila se do pokoje. Sir Winters stál vedle ní a pod paží svíral malý kožený kufřík. Princezna ho usadila do lenošky.

„Pokud se necítíte dobře, princezno, měla byste být v posteli,“ pokáral ji.

Alesandra se na něj usmála. „Nejsem nemocná,“

prohlásila. „Jen mě malinko škrábe v krku. To je vše.“

„Na to je nejlepší horký čaj,“ poradil jí sir Winters. „Také si můžete dát skleničku brandy.“

Vzhledem k tomu, že sir Winters vypadal velmi starostlivě, nemohla mu déle lhát. „Mám však ještě jeden důvod, proč jsem vás zavolala,“ pronesla. „Chtěla bych si s vámi pohovořit o Colinovi.“

Alesandra se posadila naproti lékaři a složila ruce v klín.

„Musela jsem použít malé lsti, abych vás sem dostala,“ přiznala se. „Můj krk je naprosto v pořádku a jediná chvíle, kdy mě v něm začne škrábat, je, když chci, ale nemohu, na svého tvrdohlavého muže zakřičet.“

Sir Winters se usmál. „Dokáže být paličatý, viďte?“

„Neuvěřitelně.“

„Je tedy nemocný?“ zeptal se lékař. Snažil se zjistit, proč ho princezna zavolala.

Alesandra zavrtěla hlavou. „Zajímá mě jeho noha,“ vysvětlila. „Colin o svém zranění odmítá mluvit. Já však vím, že trpí velkými bolestmi. Chtěla jsem vědět, jestli neexistuje něco, co by mu pomohlo.“

Lékař se opřel. Výraz princezniny tváře mu prozradil, že její obavy jsou upřímné. „Colin vám neřekl, jak ke svému zranění přišel, že?“

„Ne.“

„Tu nohu mu pokousal žralok, princezno. Ošetřoval jsem ho tenkrát a jednu chvíli jsem si opravdu myslel, že mu ji

budu muset uříznout. Colinův přítel mi to však nedovolil. Váš manžel byl většinu času v bezvědomí, takže ani nevěděl, že mu Nathan končetinu zachránil.“

Jejich rozhovor byl přerušen klepáním na dveře. Do místnosti vstoupil Flannaghan s podnosem. Sir Winters i Alesandra počkali, až jim sluha naservíruje čaj a odejde. Lékař se natáhl pro sušenku, kousl do ní a zapil ji čajem.

„Colin by se velmi hněval, kdyby se dozvěděl, že jsme si povídali o jeho problémech,“ připustila. „Cítím se kvůli tomu provinile.“

„Nesmysl,“ namítl sir Winters. „Chcete pro něj jen to

nejlepší. Nebojte se, neřeknu mu, o čem jsme se dnes bavili. Ale vraťme se k vaší otázce, jak mu pomoci. Pokud budou bolesti přetrvávat, navrhoval bych laudanum nebo brandy.

Ale pochybuji, že by si je Colin vzal.“

„Protože je tak hrdý?“ zeptala se Alesandra.

Lékař zavrtěl hlavou. „Závislost,“ pronesl. „Laudanum je návyková látka, princezno, a někteří tvrdí, že i alkohol může při dlouhodobé a větší spotřebě fungovat stejně. Colin určitě nebude chtít riskovat, aby se stal závislým.“

„Chápu,“ pronesla, když se lékař odmlčel.

„Také jsem navrhoval zpevnit holenní kost mezi kolenem

a kotníkem ocelovým plátkem. Ale váš manžel o tom nechtěl ani slyšet.“

„Je příliš hrdý.“

Winters přikývl. „Je i prozřetelnější než já,“ poznamenal.

„Nevěřil jsem, že by ještě kdy mohl chodit. Dokázal mi, že jsem se mýlil. Přestože mu z lýtkového svalu mnoho nezbylo, vytrénoval ho natolik, že dnes už téměř nekulhá.“

„Kulhá v noci, když je unavený.“

„Také by mohly pomoci nahřáté ručníky. Neučiní nohu silnější, ale utiší bolesti. Vhodná by byla i masáž.“ Alesandra přemýšlela, jestli by jí Colin někdy dovolil, aby se řídila těmito instrukcemi. To však byl její problém, a ne sira Winterse. Může se jimi zabývat později, až lékař odejde.

„Napadá vás ještě něco?“ zeptala se.

„Když se bolesti projeví, měl by si ihned lehnout a nečekat, až jsou k nevydržení,“ prohlásil.

Alesandra přikývla, a přestože byla jeho návrhy zklamaná, tvářila se mile. Jistě i on chtěl Colinovi pomoci.

„Sire Wintersi, zatím jste mi dal doporučení, která odstraňují následky, jimiž se zranění projevuje. Doufala jsem, že navrhnete i něco, co by řešilo příčiny Colinových bolestí.“

„Pak ale věříte na zázraky, princezno,“ odpověděl lékař.

„Neexistuje nic, co by dalo Colinovu nohu opět do pořádku.“ Jeho hlas byl naplněn laskavostí.

„Možná máte pravdu,“ zašeptala. „Věřila jsem na zázrak. Přesto vám děkuji. Myslím, že vaše rady budou užitečné.

Kdybyste si na něco vzpomněl, dáte mi vědět?“

Sir Winters zamyšleně přikývl a ani si nevšiml, že vzal z talířku poslední sušenku. Alesandra mu dolila čaj.

„Jsou všichni manželé tak tvrdohlaví?“ zeptala se.

Sir Winters se usmál. „Zdá se, že ano,“ přitakal a uvedl několik případů, v nichž se muži věhlasných jmen odmítli podrobit lékařskému zákroku, přestože ho nutně potřebovali. Také svou nejoblíbenější historku o markýzi z Ackermanu, který byl v duelu postřelen do ramene, ale nepřipustil, aby ho kdokoli ošetřil. Nakonec požádal Winterse o pomoc bratr zraněného.

„Našel jsem markýze u Whitů. Seděl u hráčského stolku,“ vyprávěl. „Tři muži ho museli vytáhnout ven. Když jsme mu sundali kabát, byla všude krev.“

„A vyléčil jste ho?“

Winters přikývl. „Byl příliš umíněný, než aby zemřel,“ poznamenal. „O svém zranění však do poslední chvíle prohlašoval, že o nic nejde, až nakonec omdlel. Poradil jsem jeho ženě, aby ho přivázala k posteli, dokud se neuzdraví.“ Alesandra se pousmála. „Colin je podobně paličatý,“ prohlásila. „Byla bych vám vděčná, kdybyste naši schůzku uchoval v tajnosti, sire. Jak už jsem řekla, Colin je velice nedůtklivý.“ Sir Winters postavil šálek na podnos, uchopil svou brašnu a vstal. „Nemusíte se obávat, princezno. Neřeknu mu ani slovo. Byla byste překvapená, kolik žen u mne hledá rady na neduhy svých manželů.“

Dveře salonu se otevřely dřív, než stačil sáhnout na kliku. Do místnosti vpadl Colin. Rychle pozdravil Winterse a pak se obrátil k Alesandře.

„Flannaghan říkal, že se necítíš dobře.“

Nečekal, až odpoví, a otočil se k lékaři. „Co je jí?“ Alesandra nechtěla, aby Winters musel kvůli ní lhát.

„Bolelo mě v krku, ale teď už je mi líp. Sir Winters doporučil horký čaj,“ dodala.

„Ano, to pomáhá,“ souhlasil Winters.

Colinovi se zdálo, že něco není v pořádku, ale nedokázal odhadnout, co by to mohlo být. Alesandra se mu totiž

nedívala do očí. Natolik ji znal, aby věděl, že mu neříká pravdu. Navíc nevypadala, že by byla nemocná. I její znachovělé tváře vypovídaly, že něco zatajuje. Nebude se tím však zabývat nyní, ale počká, až budou sami.

Alesandra stála vedle Colina a přes rameno zahlédla Flannaghana, který se na ni spiklenecky pousmál.

Bože, nejenže lhala manželovi, ale do lží zatáhla i sira Winterse a lokaje.

Její motiv byl však nevinný. Povzdechla si. Když zhotovila v klášteře falešnou účetní knihu, říkala si totéž. Matka představená měla jiný názor. Hřích je hřích, pravila.

Bůh si vede přesný seznam všech hříchů, které lidé na tomto světě napáchají. Alesandřin seznam dosahoval podle odhadů abatyše až na dno nejhlubší propasti.

Alesandra si ale byla jistá, že tak mnoho nehřešila. Odhadovala, že by její seznam hříchů mohl sahat na zem. Přemýšlela také, jestli si Stvořitel na jejím seznamu vede dva sloupečky hříchů – jeden pro malé a druhý pro závažnější.

Do reality ji opět přivedl Winters, když řekl: „Bylo mi

líto, Coline, když jsem slyšel, že jste ztratil Diamant. Smůla.“

„Ty jsi ztratil nějaký diamant?“ zeptala se Alesandra. Colin zavrtěl hlavou. „Diamant byla jedna z našich lodí. Potopila se i s nákladem. Odkud jste se o tom tak rychle dověděl, Wintersi? Já sám jsem to zjistil teprve včera.“

„Jeden můj přítel dnes pojišťoval svůj majetek u Lloyda a jeho agent se o tom zmínil. Lloydova pojišťovna kryje vaše škody, že?“

„Ano.“

„Je pravda, že je to už druhá loď, o kterou jste letos s Nathanem přišli?“

Colin přikývl.

„Proč jsi mi nic neřekl?“ zeptala se Alesandra.

„Nechtěl jsem tě zbytečně trápit,“ vysvětlil jí.

Nevěřila, že to je pravý důvod. Jistě, asi by ji ztráta lodí trápila, ale spíš ji mrzelo, že se s ní o své problémy nepodělil. Snažila se, aby se necítila dotčeně. Colin byl dlouhou dobu zvyklý řešit všechny své záležitosti sám. Určitě pro něj není

snadné, aby se někomu svěřoval.

Musí být trpělivá, usoudila. Colin si na ni časem zvykne a pak jí možná začne i věřit.

Zdálo se, že sir Winters stráví zbytek pobytu v jejich

domě v družném hovoru s Colinem. Alesandra se s ním tedy rozloučila a odešla do svého pokoje, aby si sepsala návrhy, které jí lékař doporučil. Nemohla se však na svou práci soustředit. K sakru, Colin se jí měl se ztrátou lodi svěřit, pomyslela si. Stará-li se její manžel, měla by se starat taky. Manželé by přece měli své problémy sdílet, ne?

Později za ní přišel Flannaghan, aby jí oznámil, že je večeře na stole. Po cestě do jídelny se ho zeptala: „Slyšel jste o potížích vikomta z Talboltu?“

„Ach, ano,“ odpověděl Flannaghan. „Každý o tom mluví. Říká se, že ho opustila lady Roberta.“

„Colin mi zakázal s vikomtem hovořit, protože si myslí, že bych ho zbytečně rozdráždila.“

„A proč s ním chcete mluvit?“

„Domnívám se, že by mezi náhlým zmizením jeho ženy a mé přítelkyně, lady Viktorie, mohla existovat nějaká souvislost. I ona se ztratila ze dne na den, Flannaghane. Proto bych vás chtěla požádat, abyste promluvil s některými jeho sluhy. Potřebovala bych zjistit, jestli lady Roberta nedostala od neznámého člověka nějaký malý dárek.“

„Jaký dárek, princezno?“

Alesandra pokrčila rameny.

„Květiny, možná

bonboniéru,“ řekla. „Co myslíte, všimly by si komorné takového dárku?“

Flannaghan přikývl. „Samozřejmě, a pokud nějaký přišel, určitě to jedna druhé řekly. Se mnou ale mluvit nebudou. Mohl bych však poprosit kuchařku, aby zkusila zítra na trhu něco vyzvědět. Mám ji o to požádat?“

„Ano, prosím,“ odpověděla Alesandra.

„O čem si vy dva zase šuškáte?“ zeptal se Colin od dveří jídelny. Vylekaný výraz jeho ženy ho pobavil. Alesandra leknutím málem nadskočila. „Vypadáš dnes nějak nervózně,“ poznamenal.

Alesandra mu neodpověděla a následovala Flannaghana do jídelny. Colin jí odsunul židli a pak se posadil naproti ní.

„Budu tady zavřená celý měsíc?“ zeptala se.

„Ano.“

Colin se probíral hromádkou došlé pošty a na ni se vůbec nepodíval.

Alesandra mírně zuřila. Nejen že jí nevěnoval ani za mák pozornosti, ale odbýval i jídlo. Chtěla se ho zeptat, jestli netrpí zažívacími potížemi, ale nakonec si svou otázku rozmyslela.

„A co Catherinin ples? Pokud vím, je za týden. Nechtěla bych o něj přijít.“

„Povyprávím ti všechny detaily.“

„Ty půjdeš sám?“

Její hlas zněl posmutněle. Colin se usmál. „Ano,“ odpověděl. „Musím,“ dodal. „A ty bys to měla chápat.“ Podle jeho výrazu usoudila, že se již pevně rozhodl a nehodlá svůj názor změnit. Nervózně poklepávala prsty o stůl. „Není slušné, aby sis při jídle četl.“

Colin se právě zahloubal do dopisu svého partnera, takže její připomínku nevnímal. Když dočetl, položil papír na stůl.

„Nathanově ženě se narodila holčička. Dali jí jméno Joanna.

Dopis je starý téměř tři měsíce. Nathan píše, že jakmile se Sára bude cítit lépe, přiveze ji i malou na krátkou návštěvu do Londýna. Kancelář mu mezitím ohlídá Jimbo.“

„Kdo je to Jimbo?“ zeptala se Alesandra a usmála se nad tak divným jménem.

„Dobrý přítel,“ odpověděl Colin. „Je kapitánem na jedné naší lodi, na Smaragdu. Loď však potřebuje opravit, takže Jimbo bude mít dost času věnovat se mezitím účtům.“

„To všechno jsou dobré zprávy, Coline,“ poznamenala.

„Jsou, no a?“

„Tak proč se mračíš?“

Colin si vůbec neuvědomoval, že by se mračil. Opřel se o židli a zadíval se na ni. „Nathan chce nabídnout deset nebo dvacet procent akcií k prodeji. Nelíbí se mi to a vím, že i Nathan by nejraději nic neprodal, ale teď, když má rodinu, musí ji zabezpečit. Chápu ho. Doposud bydlel se Sárou v pronajatém bytě, nyní potřebují něco stálejšího.“

„Nechápu, proč se prodeji akcií tolik bráníte.“

„Protože chceme o své společnosti rozhodovat sami.“ Alesandra zuřila. „Pokud však prodáte jenom deset nebo dvacet procent, ještě stále zůstanete vlastníky majoritního balíku, a tedy vám zůstane i moc rozhodovat.“

Její argument ho však nijak neohromil, neboť zůstal zamračený. Zkusila to jinak. „Co kdybyste prodali pár akcií členům rodiny?“

„Ne.“

„Panebože, proč ne?“

Colin si povzdechl. „Bylo by to stejné jako půjčka.“

„Nebylo,“ namítla Alesandra. „Caine a tvůj otec by na tom mohli časem pěkně vydělat. Byla by to pro ně dobrá investice.“

„Proč jsi poslala pro Winterse?“

Colin chtěl záměrně změnit téma hovoru. Alesandra se však nedala zmást. „Dal Nathan k prodeji svolení?“

„Ano.“

„A kdy se rozhodneš ty?“

„Už jsem se rozhodl. Požádám Dreysona, aby se o celou transakci postaral. A teď k mojí otázce. Proč jsi zavolala Winterse?“

„Vysvětlila jsem ti přece,“ začala, „že mě bolelo v krku.“

„Vím,“ řekl.

Alesandra žmoulala kapesník. „Vlastně mě jen tak slabě škrábalo.“

„Ano,“ souhlasil. „Ale teď bych chtěl slyšet pravdu. A dívej se mi do očí, když se mnou mluvíš.“

Upustila kapesník do klína a podívala se na něj. „Je nezdvořilé myslet si, že bych ti lhala.“

„A lhala jsi?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože kdybych ti řekla pravdu, zlobil by ses.“

„Alesandro, nesnáším výmysly. Slib mi, že už mi nebudeš lhát.“

„Ty mi lžeš taky.“

„Já?“

„Ano. Řekl jsi mi, že už se sirem Richardsem pracovat nebudeš. Viděla jsem zápisy hotovosti v pokladní knize, Coline, a navíc jsem slyšela, jak s tebou hovoří o novém úkolu. Ano, lhal jsi mi. Ale jestliže mi slíbíš, že nebudeš v budoucnu lhát, ráda ti přislíbím totéž.“

„Alesandro, v tom je ale podstatný rodil.“

„Ovšem že je.“

Náhle do ní vjela zlost. Hodila kapesník na stůl právě v okamžiku, kdy Flannaghan vstoupil do jídelny s podnosem plným jídla. „Já totiž neriskuji, Coline. Ty však ano. Zajímá tě vůbec, jak to prožívám?“

Nečekala, až jí odpoví, a pokračovala. „Vědomě se

zaplétáš do nebezpečných akcí. Já bych nikdy nic podobného neudělala. Teď, když jsme se vzali, nemyslím pouze na sebe, ale také na tebe. Kdyby se ti něco stalo, zničilo by mě to.

Ovšem dovedu si představit, že kdyby se něco přihodilo mně, byla by to pro tebe pouze nepříjemná záležitost. Musel bys totiž kvůli mému pohřbu odložit na pár hodin svou práci. A teď mi dovolte, sire, abych odešla, než řeknu něco, čeho bych později litovala!“

Alesandra vstala a odešla. Nevnímala jeho příkaz, aby se posadila, a hned na chodbě se dala do běhu. Nejraději by práskla i dveřmi svého pokoje, ale tak daleko ve své zlosti nezašla.

Naštěstí ji Colin nechal na pokoji. Potřebovala být na chvíli sama, aby se vyzuřila. Přecházela po pokoji dobrých deset minut sem a tam a občas něco zamumlala. „Matka představená by se nikdy nevystavila nebezpečí. Věděla, že

jsem na ní závislá, proto neriskovala. Měla mě ráda, k čertu.“

Přestože nebyla katoličkou, po každé nadávce se pokřižovala.

„Pochybuji, Alesandro, že by Richards požádal jeptišku, aby pro něj pracovala,“ prohlásil Colin od dveří.

Alesandra byla svým monologem tak zaujata, že vůbec nezaslechla otevření dveří. Otočila se a uviděla svého muže, jak se opírá o rám. Ruce měl složené na prsou a usmíval se. Jeho něžný pohled ji málem zabil.

„Vidím, že se bavíš.“

„A ty se zas chováš nemožně,“ namítl. „Nevěděl jsem, že ti moje spolupráce s Richardsem tolik vadí.“

„Já také ne.“

Colin překvapeně zvedl obočí. „Chceš, abych toho nechal?“

Začala přikyvovat, ale pak změnila názor a zakroutila hlavou. „Chtěla bych, abys ty chtěl. V tom je velký rozdíl, Coline. Možná že to jednou pochopíš.“

„Tak mi pomoz, abych to pochopil teď.“

Otočila se ke krbu a pak znovu promluvila. „Když jsem žila v klášteře, naučila jsem se, jak je nezodpovědné, riskuje-li někdo zbytečně. Uvědomila jsem si to při požáru. Uvízla jsem tehdy v plamenech, ale nakonec se mi podařilo z kaple vyběhnout těsně předtím, než se zřítila její střecha. Matka představená byla strachy bez sebe. Plakala. Byla šťastná, že se mi nic nestalo, a zároveň se zlobila, protože jsem vzala svíci ze stojanu a četla Viktoriin dopis, namísto abych se modlila… cítila jsem se hrozně, protože jsem jí způsobila tolik nepříjemností. Oheň vznikl nešťastnou náhodou, ale já jsem se zachovala hrozně hloupě.“

„Jak?“

„Vběhla jsem do hořící kaple, abych zachránila obrazy a malé sošky, které tam jeptišky uložily.“

„To bylo opravdu hloupé.“

„Já vím.“

„Matka představená tě měla ráda jako vlastní dceru, že?“ Alesandra přikývla.

„A tys měla ráda ji.“

„Ano.“

Nastalo dlouhé ticho. „A kdo má rád, je také

zodpovědný,“ zašeptala. „Uvědomila jsem si to, až když jsem viděla, jak se abatyše na mne zlobí.“

„Máš mě ráda, Alesandro?“

Trefil se rovnou do černého. Otočila se k němu v okamžiku, kdy se odtrhl od dveří a zamířil k ní. Nevědomky začala před ním couvat.

„Přála bych si, abych tě neměla ráda.“

Zmatek zaznívající z jejího hlasu ho nezastavil. „Miluješ mě?“ zeptal se znovu.

Děkovala Bohu, že v krbu nehořelo, jinak by se octla v plamenech.

Unikala před ním, anebo před jeho otázkou? Colin nevěděl. Byl však neústupný. Chtěl… ne, potřeboval slyšet pravdu.

„Odpověz mi, Alesandro.“

Náhle se zastavila. Složila si ruce na prsa a přikročila k němu. Musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do očí.

„Ano.“

„Co ano?“

„Ano, miluji tě.“

Jeho spokojený úsměv prozradil, že ho její doznání nepřekvapilo.

„Ty jsi stejně věděl, že tě miluji, viď?“

Mírně přikývl. Zavrtěla nechápavě hlavou. „Jak jsi na to přišel?“

Chtěl ji obejmout, ale Alesandra rychle ucouvla. „Ne, ne, Coline, to nesmíš. Jakmile mě políbíš, zapomenu, co jsem ti chtěla říct. Nejdříve mi odpověz.“

Nedbal na její slova. Přitáhl si ji k sobě, zvedl jí bradu a dlouze ji políbil.

Když se opět narovnal, hlasitě si vzdychla, opřela se o jeho hruď a zavřela oči. Colin ji objal kolem pasu a bradu si opřel o její hlavu.

Bylo příjemné objímat ji. Colin si uvědomil, že se po svatbě jeho život hodně změnil. Nyní se těšil na konec

každého pracovního dne, protože věděl, že doma na něj čeká jeho žena.

Musel si přiznat, že ho těšilo mít ženu. Ne však jakoukoli, opravil se, nýbrž Alesandru. Dříve se večerů děsil, protože ke konci dne se bolestivě projevovalo zranění nohy. Avšak jeho něžná, drobná žena mu umožnila na bolest zapomenout.

Provokovala ho a okouzlovala natolik, že neměl čas přemýšlet o ničem jiném než o ní.

A navíc ho milovala.

„A teď ti odpovím na tvou otázku,“ řekl chraptivým hlasem, který Alesandře připadal nesmírně vzrušující. „Na jakou?“

Zasmál se. „Vidím, že když se tě dotknu, opravdu na všechno zapomeneš.“

„Nemusíš mít z toho takovou radost. Tobě by se to stát nemohlo, že? Když mě líbáš, myslíš zřejmě na bůhví co.“

„Hm, myslím.“

„Oh,“ vypískla dotčeně.

„Myslím na to, kam všude bych tě líbal, kde všude bych tě hladil…“

Alesandra mu zakryla ústa rukou, aby ho umlčela. Colin se tomu musel zasmát.

Stáhl její ruku a řekl: „Chtěla jsi vědět, kdy jsem poznal, že mě miluješ.“

„Ano, chtěla.“

„Bylo to o naší svatební noci,“ vysvětlil. „Prozradila ses způsobem, jakým ses se mnou milovala.“

„Mně to tak zřejmé nepřišlo.“

„Ale mně ano, zlatíčko,“ odpověděl. „Nic jsi přede mnou neskrývala. Každá tvoje reakce vycházela přímo ze srdce. Kdybys mě nemilovala, dokázala by ses víc ovládat.“

„Coline?“

„Ano?“

„Řekla bych, že by ses měl nad svou domýšlivostí trochu zamyslet. Zdá se, že nevíš, kdy přestat.“

„Tobě se má domýšlivost líbí, ne?“

Alesandra mu neodpověděla. „Nebudu do tvých plánů

zasahovat, Coline. To ti slibuji.“

„Nikdy jsem si nemyslel, že bys toho byla schopna,“ poznamenal s úsměvem.

„Ty jsi své plány nezměnil, že? Ještě stále potřebuješ pět let na to, abys…“

„Abych co?“

Aby ses do mě zamiloval, ty tupče, pomyslela si. A chtěl mít děti, doplnila. Teprve za pět let se rozhodne mít jedno dvě děti. Napadlo ji, jestli v té době nebude už příliš stará, aby je mohla mít.

V žádném případě by nemohla mít dítě nyní. Bylo by pro Colina příliš velkou zátěží. Stačilo podívat se na Nathana, jak se změnil. Jakmile se mu narodila holčička, byl ochoten udělat vše, co dříve zcela zavrhoval.

„Alesandro, abych co?“ zeptal se znovu. Zmátla ho melancholie v jejím hlase.

„Abys dosáhl svých cílů,“ vyhrkla.

„Ano,“ souhlasil. „Ještě tak nejméně pět let,“ poznamenal na cestě k posteli. Sedl si na její okraj a sehnul se, aby si zul boty. „Nevěděl jsem, že máš proti mé práci s Richardsem výhrady,“ vrátil se k dřívějšímu tématu. „Měla ses mi o tom zmínit.“

Odhodil boty a ponožky stranou a vyhrnul si košili. „Měla jsi pravdu, když jsi říkala, že jsme jeden za druhého zodpovědní. Netušil jsem, že se tě to dotkne. Promiň.“ Alesandra ho sledovala, jak si svléká košili. Nemohla od něj odtrhnout oči. Hltala každé jeho slůvko, protože doufala,

že řekne, co cítí k ní. Neměla dost odvahy zeptat se ho přímo, i když Colin to bez zaváhání udělal. Jenže on už předem znal její odpověď, povzdychla si.

Ona však jeho nezná.

Zavrtěla hlavou nad svými hloupými představami. Muži nepřemýšlejí o takových věcech, jako je láska, pomyslela si. Jestliže Colinovi nedošlo, že by jí mohla jeho spolupráce s Richardsem vadit, proč by se namáhal přemýšlet o tom, zda ji miluje? Hlavu měl přece plnou plánů, jak přeměnit svou společnost v impérium, takže v ní již nezbylo místo na nic

jiného.

Alesandra se napřímila. Připomněla si, že jí manželova cílevědomost imponuje. Musí být trpělivá. Colin ji snad za pět let začne mít rád.

„Slíbil jsem Richardsovi, že za něj vyřídím pár záležitostí,“ odmlčel se. Odhodil košili na židli a postavil se.

„Ostatní věci přenechám Morganovi. Po pravdě řečeno, už jsem se rozhodl, že jednu akci nepřevezmu, protože bych musel odjet na čtrnáct dní nebo na tři týdny z Londýna. O firmu by se mi postaral Borders, ale nechtěl jsem tě nechat samotnou.“

Alesandra si pomyslela, že tohle bylo to nejhezčí, co jí kdy Colin řekl. Postrádal by ji. Chtěla to od něj slyšet.

„Proč bys mě nenechal samotnou?“

„Protože je na tvou hlavu vypsaná sázka.“

Její radost se vytratila. „Stefan s Raymondem by mě ohlídali.“

„Já nesu za tebe odpovědnost, Alesandro, ne tví strážci.“

„Nechci ale, abys mě pociťoval jako břímě,“ zamumlala.

„Máš svých starostí dost.“

Colin si jejího mručení nevšímal. Rozepnul si kalhoty a vysvékl je.

Alesandřiny myšlenky se začaly přetrhávat. Musela se na svého muže dívat. Panebože, byl dokonalý! Takhle asi nějak museli vypadat antičtí hrdinové, pomyslela si. Colin byl vysoký, štíhlý, svalnatý, do bronzova opálený. Přestože ho neviděla poprvé, jeho postava jí vždy ohromila.

Sledovala ho pohledem, když přešel místnost a zamkl dveře. Pak se vrátil k posteli, rozestlal ji a zakýval na Alesandru prstem.

Nerozpakovala se a přistoupila k němu. Ruce si ostýchavě složila před sebe. Vypadala vyrovnaně, ale Colin věděl své. Na hebké pokožce jejího krku mohl vidět, jak horečně jí bije srdce. Sklonil se k ní a políbil ji.

Alesandra se začala svlékat. Colin ji jemně uchopil za ruce a zašeptal. „Nech to na mně.“

Než se nadála, byl se svou prací hotov. Pravda, příliš se s

jejími šaty nemazlil, a když je sundal, hodil je vedle postele ke svému oblečení. Nemohl se dočkat, až se dotkne její kůže. Všiml si, že se mu při rozvazování tkaniček třásly ruce.

Musel se nad svou dychtivostí pousmát.

A nejen nad ní. Veškeré jeho reakce byly překvapující. Srdce mu tlouklo, dech se zrychlil, a to se jí ještě ani nedotkl. Alespoň ne tak, jak by si představoval.

Alesandra byla trochu soustředěnější, protože chtěla z Colina vymámit doznání, že by ji postrádal.

Když jí sundával poslední kousek oděvu, zadívala se mu na bradu a zašeptala.

„Coline?“

„Ano?“

„Kdybys odjel z Londýna, postrádal bys mě?“ Zvedl jí obličej, aby jí viděl do očí. Něžně se usmíval. „Ano.“ Potěšilo ji to. Colin se sklonil a lehce ji políbil. „Chtěl bys vědět, jestli bych tě postrádala i já?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Uchopil její ruce a položil si je kolem krku. Pak jí začal okusovat ušní lalůček. „Protože vím, že bys mě postrádala. Vždyť mě miluješ.“

Alesandra musela uznat, že Colin má pravdu. Její manžel skutečně neměl problém cokoli zhodnotit. Chtěla mu to říct, ale nemohla. Colin ji líbal na ústa, a když přešel na krk, docela na svou úvahu zapomněla. Puls se jí zvyšoval a celá se chvěla. Colin si pomyslel, že je to hezký začátek.

Pomalu ji svými doteky přiváděl do extáze. Alesandra ho však náhle od sebe odstrčila. Nechal ji, ačkoliv byl jejím chováním zmaten.

„Co se stalo, miláčku? Proč mě odstrkuješ? Vím, že mě chceš, stejně jako ty víš, jak moc tě chci já.“

Alesandra se rozhodla, že své chování musí trochu změnit. Vlezla si do postele a uprostřed ní si klekla. Cítila, jak rudne, ale nevšímala si toho. Colin je její manžel a milenec. Měla by být schopná dělat s ním, co uzná za vhodné.

Pokynula mu prstem, aby za ní přišel. Colin byl její troufalostí tak překvapen, že se musel usmát. Nicméně poslechl. Klekl si k ní a chtěl ji obejmout. Alesandra však zavrtěla hlavou a zatlačila mu do ramen. Mlčky mu dala najevo, aby si lehl na záda.

„Líbí se ti má smělost?“

„Hm,“ zamručel. „Líbí.“

Colin, aniž by tušil, ji svým souhlasem povzbudil. Alesandra mu prstem pomalu sjížděla po hrudi.

„Když se mě dotýkáš, mám pocit, že se zblázním,“ zašeptala. „Proto dnes…“

Nedomluvila. Prstem mu jemně kroužila kolem pupku. Usmála se, když Colin zadržel dech, jakmile její ruka sklouzla níže.

„Co dnes?“ zeptal se žádostivě.

„Přestaneš se ovládat dříve než já. Co ty na to, Coline?“ Colin si složil ruce za hlavu a zavřel oči „To se ti nepovede, Alesandro. Jsem mnohem zkušenější.“

Jeho vytahování ji pobavilo. Bylo to zvláštní, ale poté, co se přiznala, že ho miluje, se cítila svobodnější. Nic ji nesvazovalo. Mohla se chovat nevázaně, divoce, a vůbec jí nevadilo, že nevypadá důstojně. Stejně si nedokázala představit, že by bylo možné zachovat dekorum, když byla úplně nahá.

„Dík, že jsi mě přiměl, abych ti řekla, že tě miluji.“

„Není zač, miláčku.“

Byl napjatý očekáváním. Jeho hlas zněl skřípavě, když se zeptal. „Ještě pořád máš odvahu?“

„Přemýšlím, jak zaútočím,“ poznamenala.

Její poznámka ho rozesmála. Alesandru zajímalo Colinovo tělo. Chtěla zjistit, jak chutná, stejně jako on ochutnával ji.

Při představě, co by mu ráda udělala, se začala červenat, avšak Colin měl zavřené oči, takže ji neviděl.

„Coline, je… vše dovoleno, anebo existuje něco, co bych neměla dělat?“

„Vše je dovoleno,“ odpověděl. „Tvoje tělo patří mně a

moje tobě.“

„Hm.“

Opřela se o paty a zkoumala, kde by měla začít. Lákal ji každý kousek jeho těla.

„Miláčku, jestli nezačneš, usnu,“ prohlásil. Alesandra se rozhodla, že nebude ztrácet čas, aby se dostala k oblasti, která ji zajímala nejvíce.

Možná by Colin udělal lépe, kdyby oči nezavřel. Když ucítil její měkké rty na svém ztopořeném údu, vyskočil málem z postele. Jeho slastné zamručení se podobalo výkřiku.

Musel se strašlivě ovládat, aby zabránil výronu. Na čele

se mu objevily kapičky potu. Její sladký jazýček přejížděl po jeho citlivé kůži, a to už opravdu nebylo k vydržení.

Colin by nedokázal dlouho odolávat. Proto ji uchopil pod pažemi a nadzvedl ji. Kolenem roztáhl její stehna, až ji přiměl, aby do obkročila, přitáhl její ústa ke svým a políbil ji v okamžiku, kdy do ní nedočkavě vnikl. Její vlhký klín mu prozradil, že je připravena. Chytl ji za boky, nadzvedl ji mírně a opět ji k sobě přirazil. Když ucítil, jak se k němu úzce přimkla, neměl už sílu ovládat se. Jeho vyvrcholení nastalo náhle. Hlasitě zamručel a vstříkl do ní své semeno.

Alesadřino vzrušení bylo znásobeno novými zkušenostmi a manželovými nezastíranými reakcemi. Přestože dospěl k uspokojení, zůstal v ní. Alesandra cítila, že její extáze je na dosah. Žár se rozléval po celém jejím těle, až blažeností zakláněla hlavu a šeptala jeho jméno. Colin ucítil, jak se chvěje. Prstem nahmatal její citlivé místo a pomohl jí dosáhnout vrcholu. Alesandra se vzepjala a nechala se zaplavit vlnou rozkoše.

Záchvěvy vzrušení jako by nechtěly pominout. Stále se vracely a znovu je zahlcovaly svou intenzitou. Colin Alesandru objal a přitáhl si ji k hrudi, dokud bouře vášně neustoupila.

Krása jejich milovaní přemohla Alesandru tak, že začala plakat. I Colin byl zaskočen. Hladil ji po zádech a šeptal sladká slůvka, dokud se částečně neuklidnila.

„Pokaždé je to hezčí,“ zašeptala.

„Opravdu?“ zeptal se, i když si myslel totéž.

„Budeme-li se takhle milovat, budu za týden mrtvá,“ povzdechla si. „Cítíš, jak mi bije srdce? Nevím, jestli je to v pořádku.“

„Pokud zemřeš, zemřeš v rozkoši,“ utahoval si z ní. „Tobě se líbí, když jsi nahoře, viď?“

Mírně přikývla. „Tak co, vyhrála jsem?“ Srdečně se zasmál. „Ano,“ přiznal.

Byla spokojena. Zavřela oči a ještě těsněji se přitiskla ke svému muži.

„Zapomněli jsme na večeři,“ zašeptala.

„Sníme ji později,“ řekl. „Teď je totiž řada na mně.“ Nechápala, co má na mysli. „Cože je na tobě?“ Colin ji překulil na záda a přikryl ji svým tělem. Pak nadzvedl a usmál se na ni.

Teprve když se ústy dotýkal téměř jejích, odpověděl jí.

„Abych vyhrál.“

KAPITOLA 12

Milovat Colina a vycházet s ním byly dvě úplně rozlišné věci. Nebylo těžké ho líbat, zato bylo nemožné mu cokoli vysvětlit nebo ho k něčemu přinutit. Alesandra věděla, že by manžel zbytek jejího dědictví nepřijal, ani kdyby měl přijít o celou svou loďařskou společnost. Aby mu pomohla, musela použít osvědčené lsti. Následovala otcova příkladu, přičemž doufala, že ji pochopí alespoň Bůh, když už ne Colin. Možná že i on časem překoná svou tvrdohlavost, jenže do té doby by půlku jeho společnosti mohli ovládnout cizí lidé. A tomu chtěla zabránit. Akcie společnosti byly nabídnuty k prodeji ve středu v deset hodin ráno a o dvě minuty později bylo všech dvacet prodáno za velmi vysokou cenu.

Colin byl částkou, kterou za ně získal, překvapen. Byl ovšem také podezíravý. Chtěl znát jména nových podílníků. Dreyson mu řekl, že se jedná pouze o jednu osobu, ale její totožnost odmítl prozradit.

„Odpovězte mi na jedinou otázku,“ požádal ho Colin.

„Chtěl bych vědět, zdali se vlastníkem akcií stala má žena.“ Dreyson zavrtěl hlavou. „Ne, sire Hallbrooku,“ pronesl bez zaváhání. „Vaše žena je nevlastní.“

Colin byl s jeho odpovědí spokojen. Pak ho ale napadla ještě jiná možnost. „A co její poradce, ten člověk, jemuž říká strýček Albert? Koupil je on?“

„Ne,“ odpověděl Dreyson promptně. „Jsem si ale jistý, že kdyby o nich věděl, bez zaváhání by je koupil. Akcie však byly prodány, aniž byste mrkl okem. Nebyl čas dát mu vědět.“

Colin nakonec přestal vyzvídat a Alesandra si oddychla, že nebyl ve svém zkoumání důkladnější. Věděla, že by ho

neměla klamat, ale za všechno si mohl sám. Kdyby nebyl tak paličatý… pomyslela si a snažila se na svůj ůskok nemyslet. Avšak čím déle před manželem skrývala pravdu, tím jí bylo mizerněji. Neustále si něco tiše pobrumlávala. Ještě že Colin nebyl doma. Pracoval nyní v kanceláři od rána do večera.

Flannaghan si Alesandřina podivného chování povšiml, ale připisoval ho na vrub jejího dlouhého pobytu doma.

Měsíc uběhl kupodivu rychle. První slavnostní ples nejstarší vévodovy dcery Catherine byl považován za velmi zdařilý a Alesandře ho podrobně vylíčila jak vévodkyně, tak i její snacha, lady Jade. Oběma bylo líto, že se ho princezna nemohla zúčastnit, ale samozřejmě chápaly důvod, proč zůstala doma.

Catherine se za ní zastavila následující odpoledne, aby jí sama průběh plesu popsala. Pak se svěřila, že se zamilovala do markýze a dvou hrabat. S napětím očekávala, kdy ji přijdou navštívit.

Protože Colin neustále pracoval, snažila se Alesandra ušetřit chvíle, kdy byli spolu, jen pro ně dva. Nechtěla v těchto

vzácných okamžicích projednávat obchodní

záležitosti. Přesto to bylo někdy nezbytné. Od Flannaghana se dověděla, že majitel domu, v němž s Colinem bydleli, hodlá zůstat v cizině natrvalo a dům prodat. Alesandra ho nyní považovala za svůj domov a tak si na něj zvykla, že se rozhodla koupit ho. Chtěla si o tom s Colinem u večeře promluvit.

Jeho postoj k jejímu majetku se nezměnil. Řekl jí, že je mu jedno, jak se svými penězi naloží. Alesandra vyložila karty na stůl. „Chtěla bych koupit tento dům,“ prohlásila. Obávala se, že by její návrh zamítl již na začátku, a proto rychle dodala: „Neobtěžovala bych tě tím, ale vzhledem k vašemu stupidnímu právnímu řádu, který neumožňuje, aby vdaná žena uzavřela smlouvu, tě musím požádat, abys podepsal převodní listiny.“

„Důvod, proč máme takový právní řád, je prostý,“ namítl.

„Manžel je právně zodpovědný za všechny činy své ženy.“

„Ano, ale předmětem našeho hovoru…“

„Předmětem našeho hovoru je, jestli se o tebe dokážu postarat, či nikoli,“ přerušil ji. Jeho hlas zněl přísně.

„Pochybuješ snad o tom, že bych se o tebe dokázal postarat?“

„Ne, ovšem že ne,“ odpověděla.

Spokojeně pokýval hlavou. Alesandra si povzdychla. Pochopitelně ji to nedovolí. Co má udělat? Má použít své iniciály a pak tvrdit, že dům pro ně koupil strýček Albert? Svůj nápad ihned zavrhla. Colin by jistě zuřil. Navíc by byl tento podvod lží, kterou by neobhájila ani před sebou. To, že použila drobné lsti, aby zachránila akcie Colinovy společnosti pro rodinu, bylo omluvitelné. Ale koupit proti manželově vůli dům jenom proto, že se jí líbí, byla jiná věc. Alesandra si pomyslela, že seznam jejích hříchů se od chvíle, kdy si Colina vzala, povážlivě rozšířil. Doufala jen, že Bůh její neškodné lsti považuje za mírné prohřešky. Do nebe volající lež jako tato by jistě byla zařazena mezi těžké hříchy. Nemohla ho klamat. „Jak si přeješ, Coline. Možná by ale neuškodilo, kdyby ses nad sebou zamyslel.“

„Zamyslím,“ poznamenal suše.

Vždycky musel mít poslední slovo. Přestože byl k jejím

potřebám často netečný, k jiným lidem se projevoval právě naopak. Když měsíc uplynul a Raymond se Stefanem nemuseli princeznu dále hlídat, nabídl jim místo u své společnosti. Mužům se líbilo pracovat na lodi a plavit se po mořích, neboť byli oba mladí a nezadaní. Colin je svěřil do péče svého přítele Jimba, aby jim zajistil řádný výcvik.

Colin byl i nadále vášnivým milencem. Miloval se s Alesandrou každou noc, ale když mu usnula v náručí, vracel se do svého pokoje. Alesandra by si s ním o tomto nezvyklém rituálu ráda promluvila, ale věděla, že by ji Colin odmítl.

Tvářil se, jako by ho žádný problém netížil. Alesandra nechápala jeho úvahy. Cítil by se méněcenný, kdyby si přiznal lidskou slabost? A pokud ji miluje, neměl by s ní sdílet nejen radosti, ale také starosti?

Ale Colin ji nemiluje – vlastně ještě ji nemiluje, opravila se. Netrápila se tím však, protože svému muži důvěřovala. Spoléhala, že za nějaký čas si sám uvědomí, jak báječnou má ženu. A bude-li mu to trvat pět let, co se dá dělat. Počká. Ona svůj slib dodrží a do jeho záležitostí zasahovat nebude.

Takové maličkosti, jako byla úprava manželových bot, za zásah samozřejmě nepovažovala. S radostí si povšimla, že Colin nosí boty se speciální vložkou téměř každý den. Švec vyrobil pro jistotu vložky dvě. Jedna byla zřejmě moc hrubá, protože když si Colin obul boty, v nichž byla, chodil v nich jen chvíli. Druhá vložka byla určitě lepší, protože nic nepoznal, naopak, cítil se v nich velmi pohodlně. Alesandra mu neřekla ani slovo a Flannaghan rovněž mlčel. Princezně však prozradil, že Colin již večer téměř vůbec nekulhá.

Alesandra byla stejného názoru. Nechala proto udělat další dvě vložky, do vycházkových a večerních bot.

Pro okolní svět byl Colin bezstarostným člověkem, který se vždy příjemně usmívá, a patří k nejoblíbenějším mužům v Londýně. Kamkoli přišel, všude měl přátele, mezi nimiž nechyběly pochopitelně ani ženy. Těm vůbec nevadilo, že je nyní ženatý, a s velkou oblibou jeho společnost vyhledávaly.

Colin byl šarmantní, ale neflirtoval s nimi. Na večírky chodil obvykle v doprovodu své ženy, kterou neustále držel za ruku.

A protože většinu obchodů domlouval právě tam, vracívali se domů hodně pozdě. Nedostatek spánku v noci si Alesandra vynahrazovala odpoledne, kdy si zpravidla na hodinku zdřímla. Po pravdě řečeno, chodila na večírky docela ráda.

Zejména na dnešní u hraběte z Allenboroughu se těšila, neboť se na něm měla sejít téměř celá Colinova rodina. Hrabě si pro svůj ples pronajal Harrisonův dům, který byl nádherný a skoro stejně rozsáhlý jako palác prince regenta. Alesandra si oblékla šaty v barvě slonové kosti, jejichž výstřih byl víc než přiměřený. Colin si přesto neodpustil pár poznámek. Její jedinou ozdobou byl zlatý náhrdelník s překrásným safírovým přívěskem. Colin věděl, že má nesmírnou cenu, a proto nebyl rád, že ho Alesandra nosí.

„Líbí se mi,“ poznamenala, když se usadili v kočáře. „Ale tobě je to jedno, viď? A proč se zase mračíš, Coline?“

„Máš k němu nějaký zvláštní vztah, že?“

Alesandra se náhrdelníku dotkla konečky prstů. „Ano, patřil mé matce. Kdykoli si ho připnu, vzpomenu si na ni. Dostala ho od otce.“

Colinův postoj se okamžitě změnil. „Pak bys ho měla nosit,“ řekl jemně.

„Tobě ale něco vadí. Všimla jsem si, že ses mračil.“ Pokrčil rameny. „Zamrzelo mě, že jsem ti ho nekoupil já.“ Alesandra nevěděla, co si má myslet. Zvedla ruce a snažila se náhrdelník odepnout. Colin ji zadržel. „Promiň. Bylo to ode mne hloupé. Nech si ho. Sluší ti. Má stejnou barvu jako tvoje oči.“

Z jeho pohledu poznala, že nežertuje. Složila ruce do klína a usmála se. Záměrně změnila téma hovoru. „Co tvůj společník? Neměl by už být doma?“

„Ano. Čekám ho každým dnem.“

„Bude se mi líbit?“

„Myslím, že ano.“

„A jeho žena?“

„Také.“

Jeho úsečné odpovědi jí nevadily. Podle jeho výrazu by řekla, že má bolesti. Noha ho dnes asi zlobí víc než kdy jindy,

usoudila. A když si ji natáhl a položil na sedátko vedle ní, poznala, že se nemýlila. „Vypadáš unaveně,“ pronesla.

„Nemusíme se dnešního večírku zúčastnit.“

„Jsem v pořádku,“ řekl nenuceně. Rozhodla se, že ho nebude přemlouvat.

Vrátila se k předcházejícímu hovoru. „Vadilo by ti, kdybych dala Nathanově holčičce nějaký dárek?“

Colin se opřel a zavřel oči. Alesandra si nebyla jistá, jestli ji vnímá. Sklopila zrak a začala si rovnat sklady na sukni.

„Nechtěla jsem tě zatěžovat úvahami, co bychom jí mohli dát. Ale protože s Nathanem vlastníte loďařskou společnost, napadlo mě, že bych nechala vyrobit repliku jedné vaší lodi. Co na to říkáš? Až si koupí dům, mohou si ji postavit na krbovou římsu.“

„Myslím, že se jim to bude líbit,“ poznamenal Colin.

„Dělej, jak uznáš za vhodné.“

„V knihovně jsem našla nákresy několika lodí,“ řekla.

„Doufám, že ti nevadí, že jsem obrázek Smaragdu půjčila zlatníkovi.“

Kočár zastavil před Harrisonovým domem. Colin vypadal, jako by spal, dokud kočí neotevřel dvířka. Pak se

jeho nálada zcela změnila. Pomohl Alesandře vystoupit, vzal ji pod paží a vyšel po schodech. Když zahlédl, že k nim přichází bratr se ženou, usmál se.

Colinovo zázračné znovunabytí sil bylo předstírané. Jen Alesandra věděla, jakými bolestmi trpí. Lékař jí řekl, že by měl Colin odpočívat, jakmile se projeví první příznaky. Její manžel by však tyto rady neposlechl. Určitě protančí celou noc jen proto, aby dokázal, že mu nic není.

Noc byla vlhká a chladná. Alesandře se náhle zatočila

hlava. Začalo ji být rovněž nevolno, přestože moc nevečeřela. Asi je vyčerpaná, napadlo ji.

Jade si její bledosti povšimla a zmínila se o ni. Jak Caine, tak i Colin se k Alesandře obrátili.

„Proč jsi mi neřekla, že se necítíš dobře?“ zeptal se Colin.

„Jsem jen trochu unavená,“ odpověděla chvatně. „A nemrač se na mě, Coline. Nejsem zvyklá chodit denně ven,

proto jsem utahaná. Ano, raději bych občas zůstala doma.“

„Tobě se večírky nelíbí?“

Její manžel se tvářil překvapeně. Pokrčila rameny.

„Děláme to, co musíme,“ dodala. „Co tím myslíš, miláčku?“

„Nu dobrá,“ řekla. „Přiznávám, že mě poslední dobou večírky trochu unavují…“

„A proč jsi nic neřekla?“ zeptal se nazlobeně.

„Protože jsou pro tebe příležitostí, kdy můžeš sjednat obchod,“ vysvětlila. „Vím, že i ty na ně moc rád nechodíš. Proto jsem řekla, že děláme to, co musíme. Ale neboj se, časem bych začala protestovat.“

Jeho žena byla velmi bystrá. Chápala ho a věděla, co si o všech těch večírcích, na něž ji vláčel, myslí. „Časem?“ zopakoval s úsměvem. „Kdy přesně by sis začala stěžovat?“

„Nikdy si nestěžuji. Měl by ses mi za to omluvit,“ namítla.

„Časem znamená přesně za pět let. Pak bych ti řekla, že chci zůstat doma.“

Caine se na ni usmál a poznamenal: „Nezapomeňte poděkovat svému příteli Albertovi. Na jeho radu jsem koupil akcie, jejichž cena už třikrát stoupla.“

Přikývla.

„Jaké akcie?“ zeptal se Colin.

„Když jsem byl naposledy u vás, zmínil jsem se, že bych rád koupil nějaké akcie. Alesandra mi řekla, že strýc Albert by mi doporučil investovat do Claptonovy sklářské společnosti. Právě jsem se dověděl, že jejich akcie stouply na ceně.“

„Myslela jsem, že chceš koupit akcie Kentovy oděvní továrny,“ přerušila ho Jade.

„O tom stále uvažuji,“ odpověděl Caine. Alesandra zavrtěla hlavou, aniž by si to uvědomila.

„Nemyslím, že by to byla vhodná investice, Caine. Nejdříve to pozorně zvažte.“

Ucítila na sobě Colinův pohled, ale nepodívala se na něj.

„Strýček Albert se také zajímal o Kentovu továrnu. Ale jeho finanční poradce, pan Dreyson, se šel do ní podívat a zjistil,

že je v ubohém stavu. Navíc jsou v ní zaměstnány převážně ženy a děti, jejichž pracovní podmínky jsou otřesné. Strýček Albert je příliš čestný, než aby se obohacoval na utrpení jiných – tak mi to alespoň napsal ve svém posledním dopise.“ Caine s ní souhlasil. Téma výhodnějšího investování bylo opuštěno, jakmile vešli do haly Harrisonova domu. Vévoda s vévodkyní a s Catherine postávali u francouzských dveří vedoucích do zahrady, a když uviděli Caina a Colina s manželkami, kývli na ně, aby se k nim přidali. Catherine objala Jade a pak i Alesandru, přičemž si povšimla jejího krásného náhrdelníku. „Je úžasný,“ podotkla a přitom si bezděky přejela prsty po svém z jednoduché řady perel.

„Škoda, že mi otec nekoupil něco podobného. Určitě by se hodil k mým fialovým šatům více než nevýrazné perly,“ posteskla si.

Alesandra se pousmála, a protože se nikdo nedíval, rychle si sundala svůj náhrdelník a podala ho Catherine.

„Dávej na něj pozor, patřil mé matce,“ zašeptala jí, aby ji Colin neslyšel. „Háček drží dobře, takže pokud ho nebudeš rozepínat, nemělo by se nic stát.“

Catherine se snažila protestovat, ale Alesandra jí naznačila, aby si náhrdelníky ihned vyměnily. Jade jim pomohla a pak zkontrolovala, jestli je Alesandřin dobře zapnut. „Neztrať ho,“ připomněla své švagrové.

Colin si výměny náhrdelníků dlouho nepovšiml. K rodině vzápětí přistoupil sir Richards, aby se se všemi přivítal, a když byla vhodná chvíle, dal Colinovi nenápadně najevo, že by s ním rád mluvil o samotě. Výraz v jeho tváři naznačil, že se jedná o něco vážného.

Příležitost pro krátkou schůzku se naskytla v okamžiku, kdy Colinův otec vyzval Alesandru k tanci. Jakmile odešli na

taneční parket, zamířil Colin k řediteli. Richards stál v malém výklenku a pozoroval dav tančících.

Oba muži stáli několik minut vedle sebe, aniž by spolu promluvili. Colin zahlédl mezi hosty Neila Perryho a okamžitě se zamračil. Doufal, že si ho Alesandra nevšimne. Určitě by si s ním chtěla promluvit o jeho sestře, Neil by se

tomu zřejmě bránil a on by pak musel zakročit. Nejspíš by mu vrazil jednu mezi oči.

Colin se této představě musel zasmát.

Jeho pozornost pak zaujala Catherine, která tančila s Morganem. Složil si ruce za záda a chvíli pár sledoval. Morgan Colinův pohled nejspíš vycítil, protože se otočil jeho směrem a pokývl na něj. Colin mu pozdrav opětoval.

Také sir Richards ho úsměvem pozdravil. Proto byl Colin překvapen, když se vzápětí zlostně rozpovídal. „Neměl jsem Morganovi ten úkol svěřovat,“ zašeptal. „Zpackal, co mohl. Pamatuješ si na Devinse?“

Colin přikývl. Muž, o kterém se Richards zmínil, dodával občas vládě potřebné informace.

„Je mrtev. Zdá se, že se zbytečně zapletl do krvavého masakru. Morgan tvrdí, že Devins zpanikařil. Čekali společně na spojku, ale nešťastnou náhodou se na místě objevila Devinsova dcera. I ona byla v přestřelce zabita. K čertu, všechno mělo jít hladce, Coline, ale Morganova dychtivost a nezkušenost udělala z jednoduchého a nekomplikovaného případu masakr. Ať to byla nešťastná náhoda, či nikoli, obávám se, že Morgan nemá pro tenhle druh práce správný instinkt,“ dodal a pokýval hlavou.

„Už ho příště nenasazujte.“ Colinův hlas se třásl vzteky.

„Devins nepatřil mezi lidi, kteří by panikařili. Byl vznětlivý, to ano, ale dokázal přemýšlet.“

„Ano, za normálních okolností bych s tebou souhlasil. Byl však také otcem. Dovedu si představit, že se mohl unáhlit, když viděl, že je jeho dcera v nebezpečí.“

„Myslím si, že jako otec měl důvod jednat právě naopak.“ Richards přikývl. „Řekl jsem Morganovi, že s ním dál pracovat nebudu. Cítí se však ukřivděn. Omluvil se mi a připustil, že možná jednal nesprávně. Ale také viní tebe, Coline, že jsi nešel s ním a neukázal jsi mu, co má dělat“ Colin zavrtěl hlavou. Nemínil takovou výmluvu přijmout. A z Richardsova pohledu poznal, že ji nepřijal ani on.

„Máte pravdu, Richardsi. Nemá k tomu vlohy.“

„Je to škoda,“ poznamenal Richards. „Je snaživý a také

potřebuje peníze. Dovedu si představit, že se výhodně ožení. S ženami to umí.“

Colin se podíval zpět na taneční parket. Najít Morgana

mu nečinilo žádnou práci. Usmíval se při tanci na Catherine. Bylo vidět, že se jeho sestra dobře baví.

Pak si všiml sestřina náhrdelníku. Okamžitě zapátral očima po Alesandře. Nejdříve uviděl svého otce a pak ji. Měla na sobě Catherininy perly. Colin se zachmuřil. Nikoli však proto, že si vyměnily náhrdelníky. Jeho žena byla bílá jako stěna. Vypadala, jako by měla každou vteřinu omdlít. Colin se Richardsovi omluvil a šel za ní. Poklepal otci na rameno, čímž mu naznačil, že je teď řada na něm. Místo tance ji však vyvedl na terasu.

„Tobě opravdu není dobře, miláčku, že?“

Caine, který stál se ženou u dveří vedoucích ven, si také povšiml, že jeho švagrová je nepřiměřeně bílá. Doufal, že to není nic vážného.

Alesandra nevěděla, jestli omdlí, anebo bude zvracet. Ale ať už mělo dojít k jednomu, či druhému, přála si, aby se tak stalo doma. Na čerstvém vzduchu se jí alespoň přestala točit hlava.

„Je to zřejmě z tance. Všechno se kolem mě točilo,“ řekla svému muži.

Caine si úlevou vydechl a nabídl Alesandře pomoc. Colin ho požádal, aby na ni dohlédl a když se rozloučil s rodinou a s přáteli, odvedl ji do kočáru.

Pocit zlepšení však netrval dlouho. Houpavý pohyb kočáru její žaludek opět podráždil. Alesandra sevřela ruce v pěst a několikrát se zhluboka nadechla.

Když Colin viděl, jak trpí, chtěl ji uchlácholit. Posadil si ji na klín a pevněji objal.

Doma ji odnesl do jejího pokoje, posadil na postel a šel pro sklenici studené vody, o kterou požádala.

Alesandra se tak, jak byla, natáhla na přikrývku a zavřela oči. Během chvilky tvrdě usnula.

Colin ji svlékl a uložil. Musela být opravdu velmi unavená, protože se vůbec neprobudila.

Colin se rozhodl, že s ní stráví celou noc. Pokud je nemocná, chtěl jí být nablízku v případě, že by potřebovala pomoc. Najednou i on se cítil vyčerpaně. Vysvlékl se a lehl si vedle ní. Políbil ji na čelo, objal ji a zavřel oči. Usnul, jako když ho do vody hodí.

Procitl těsně před rozedněním. Alesandra byla k němu otočena zády a ve spaní mu tiskla zadeček do klína. Colin byl stále v polospánku, a aniž by přemýšlel o tom, co dělá, pomiloval se s ní. Jakmile oba dosáhli uspokojení, opět usnul, aniž by se rozpojili.

Alesandra se následujícího rána cítila báječně, jako by včerejší nevolnost byla pouhým snem. Ve dvě hodiny odpoledne přijela Catherine, aby jí vrátila náhrdelník. Měla také spoustu novinek.

Moc se jí na plese líbilo a chtěla Alesandře povyprávět o všech nabídkách k sňatku, které dostala. Chytla ji pod paží a zamířila do salonu.

„Kde je Colin?“ zeptala se, neboť jí bylo divné, že není v neděli odpoledne doma.

„Pracuje,“ odpověděla Alesandra. „Ale k večeři už by měl být doma,“ dodala.

Catherine si sedla do křesílka vedle lenošky. Flannaghan stál u dveří a čekal, jestli ho dámy nebudou potřebovat.

„Sotva si na všechny nápadníky dokážu vzpomenout,“ poznamenala Catherine vesele.

„Měla by sis napsat seznam,“ poradila jí Alesandra. „Pak se ti nebudou plést.“

Catherine si pomyslela, že to není špatný nápad. Proto požádala Flannaghana, aby jí přinesl pero a papír.

„Poprosila jsem tatínka, aby některé z pánů taktně odmítl. Myslím, že už se dokonce tohoto úkolu zhostil. Naštěstí otec nevypadá, že by mě chtěl provdat za prvního, který o mou ruku požádá.“

„Možná by sis měla také sepsat muže, které jsi odmítla,“ navrhla Alesandra. „A ke každému jménu si připiš důvod, proč se ti nelíbí, pro případ, že bys změnila názor anebo

zapomněla, v čem ti dotyčný nevyhovoval.“

„Ano, to je skvělá připomínka,“ prohlásila Catherine.

„Mockrát ti děkuji za pomoc.“

Alesandru těšilo, že jí může radit. „Dobrá organizace je základem všeho, Catherine,“ podotkla.

„Základem čeho?“

Alesandra otevřela ústa, že jí odpoví, ale najednou si uvědomila, že nezná přesnou odpověď. „Šťastného života,“ dodala rychle.

Flannaghan se vrátil s psacími potřebami. Alesandra mu poděkovala a pak se otočila ke Catherine. „Začneme těmi odmítnutými?“

„Ano,“ souhlasila Catherine. „Nejdříve napiš Neila Perryho. Požádal o mou ruku včera večer. Ale vůbec se mi nelíbí.“

Alesandra nadepsala seznam a pod nadpis připsala Perryho jméno. „Ani já ho nemám moc ráda,“ připustila.

„Bylo to od tebe moudré, že jsi ho odmítla.“

„Díky,“ odvětila Catherine.

„Jaký důvod bych k němu měla dopsat?“

„Odporný.“

Alesandra se pousmála. „Je opravdu odporný,“ souhlasila.

„Je úplně jiný než jeho sestra. Ach, ubohá Viktorie, kdo ví, co s ní je.“

Catherine Viktorii neznala, takže nemohla k Alesandřině poznámce nic dodat. Začala vyjmenovávat muže, které shledala nepřijatelnými. Bylo na ní vidět, že se chce s odmítnutými nápadníky rychle vypořádat, aby se co nejdříve mohla zabývat kandidáty, kteří se jí líbili. Rovněž měla v zásobě jednu novinku, kterou chtěla Alesandře sdělit.

„Tak, a teď druhý seznam.“

Catherine jí řekla jména čtyř mužů. Posledním z nich byl Morgan. „Ještě se sice nevyjádřil, protože jsem ho potkala teprve včera večer, ale je tak hezký a šarmantní. Když se usměje, mám pocit, že mi přestává tlouci srdce. Ani nevím, jestli bych se mu líbila, je mezi ženami velmi oblíbený.

Přesto se zmínil, že by mne rád navštívil.“

„Morgana znám,“ poznamenala Alesandra. „Souhlasím s tebou, že je to švihák. Myslím, že i Colin ho má rád.“

„Byla by to dobrá partie,“ povzdechla si Catherine.

„Ale… ještě je tu jeden, o němž jsem se nezmínila.“

„Sem s ním. Dopíšu ho na seznam.“

Catherine se začervenala. „Je to tak romantické,“ zašeptala. „Otec by však byl jiného mínění. Musíš mi slíbit, že to nikomu neřekneš.“

„A co?“

„Nejdříve mi slib, že budeš mlčet, a pak ti vše vysvětlím. Zvedni ruku a přísahej na svou čest.“

Alesandře bylo do smíchu, ale zůstala vážná. Catherine vypadala tak upřímně. Nechtěla ji ranit, a proto jejímu podivnému přání vyhověla.

„A teď už spusť,“ vyzvala ji.

„Neznám jeho jméno,“ řekla Catherine. „Ale včera byl na plese. Určitě je to báječný člověk.“

„Jak si o něm můžeš myslet, že je báječný, když ses s ním nesetkala. Anebo ano? Setkala, viď? Jenomže neznáš jeho jméno. Řekni mi, jak vypadá. Možná, že ho znám.“

„Ach ne, ještě jsem se s ním nesetkala.“

„Ty mě mateš.“

Catherine se zasmála. „Ale můžeme ho do seznamu napsat jako…“

Alesandra namočila pero a vyčkávala, co jí nadiktuje.

„… můj tajný ctitel,“ zašeptala Catherine a zasněně si povzdychla.

Alesandra vyjekla a upustila pero do klína. Inkoust se vpil do jejích růžových šatů.

„Proboha, podívej, cos vyvedla,“ vykřikla Catherine.

„Tvé šaty…“

Alesandra zakroutila hlavou. „Zapomeň na šaty,“ mávla rukou. Její hlas byl naplněn úzkostí. „Musíš mi povědět o tom tajném ctiteli všechno, co víš.“

Catherine se zamračila. „Nic špatného jsem neudělala, Alesandro. Proč se najednou zlobíš?“

„Nezlobím se… rozhodně ne na tebe,“ řekla Alesandra.

„Křičela jsi na mě.“

„Promiň, nechala jsem se unést.“

Zahlédla v Catherininých očích slzy. Její švagrová byla více dítě než žena, uvědomila si, a proto se rozhodla, že jí o svých obavách nic neřekne. Nejdříve se poradí s Colinem. Určitě najde řešení, jak s jejím tajným ctitelem naložit.

„Omlouvám se, Catherine, za svou unáhlenost. Promiň, nechtěla jsem tě polekat,“ dodala mírně. „Tak jak se to s tím tvým tajným ctitelem?“ vybídla ji.

Catherine si setřela slzy a radostně zamrkala. „Nic moc o něm nevím,“ řekla. „Dostala jsem dnes krásnou kytku, v níž byl zastrčen lístek. Nebyl na něm žádný vzkaz, jen podpis.“

„Jaký?“

„Váš tajný ctitel. Připadá mi to velmi romantické. Nechápu, proč se tváříš tak kysele.“

„Pane bože,“ zašeptala Alesandra a svezla se do lenošky. Hlavou jí letěla jedna myšlenka za druhou. Colin ji musí vyslyšet, i kdyby ho měla svázat.

„Alesandro, celá se chvěješ,“ řekla s obavami v hlase Catherine.

„Je mi trochu chladno.“

„Maminka si myslí, že jsi v tom.“

„V čem?“

Nechtěla vykřiknout, ale poznámka švagrové ji zcela zaskočila.

„Myslí si, že čekáš s Colinem dítě,“ vysvětlila Catherine.

„Je to tak?“

„Ne, jistěže ne. To není možné. Ještě je příliš brzo.“

„Jsi vdaná přes tři měsíce,“ připomněla jí Catherine.

„Matka říkala Jade, že tvé nevolnosti by mohly být příznakem těhotenství. Bude zklamaná, když zjistí, že se mýlila. Jsi si jistá, Alesandro?“

„Ano, jsem.“

Neříkala Catherine pravdu. Vůbec si nebyla jistá. Panebože, co když je opravdu těhotná? Kdy měla naposledy své dny? Snažila se vzpomenout si. Tak před třemi měsíci. Ano, zhruba čtrnáct dní před svatbou. A od té doby ne…

Bylo by možné, že žaludeční nevolnosti nebyly způsobeny vyčerpáním? Alesandra si také uvědomila, že nikdy předtím odpoledne nespala. Svou ospalost však přičítala na vrub večírkům.

Instinktivně si položila ruku na břicho. „Chtěla bych mít s Colinem dítě,“ přiznala se. „Ale můj muž má svůj harmonogram, který bych mu nerada narušila.“

„Co má dítě společného s nějakým harmonogramem?“ Alesandra se pokusila soustředit se. Měla však pocit, jako by se ocitla v mlze. Nemohla své myšlenky utřídit. Jak to, že si neuvědomila… možnost… jediný logický závěr… ach, ano, je těhotná.

„Alesandro, vysvětli mi to,“ požadovala Catherine. „Colin má pětiletý plán,“ vyhrkla. „Teprve pak budeme mít děti.“ Catherine se domnívala, že Alesandra žertuje. Vyprskla smíchem a veselá nálada ji neopustila, dokud se spolu nerozloučily. Po jejím odchodu se Alesandra rozběhla do svého pokoje, zavřela se sebou dveře a propukla v pláč.

Ach, bože, cítila se tak rozporuplně! Na jedné straně byla nadšená, že čeká Colinovo dítě. Uvnitř v ní roste nový život, opravdový zázrak, který ji naplňoval nejen radostí, ale také pocitem viny. Colin možná nebude zprávou, že čekají dítě, vůbec

potěšen. Alesandra nepochybovala o

jeho

schopnostech být dobrým otcem. Nebude však považovat dítě za další břemeno? Panebože, jak si přála, aby ji miloval!

Také by nemusel být tak paličatý a mohl by přijmout její dědictví.

Nechtěla se cítit provinile. Proč tedy prožívá euforii a strach zároveň?

Flannaghan jí mezitím přinesl šálek čaje. Právě chtěl zaklepat na dveře, když uslyšel její pláč. Zůstal stát a přemýšlel, jestli má vejít. Chtěl zjistit, co se stalo, a případně

Alesandře pomoci, ale zavřené dveře naznačovaly, že si jeho paní přeje, aby ji nikdo nerušil.

Než se stačil rozhodnout, co má udělat, bouchly domovní dveře.

Vrátil se tedy ke schodišti a uviděl Colina. Jeho pán nepřišel sám. Byl s ním Nathan.

Flannaghan věděl, že nemůže před návštěvou na Colina vyhrknout své obavy o paní domu. Seběhl dolů, uklonil se příchozím a odebral jejich svrchníky.

„Půjdeme do salonu,“ pronesl Colin. „Za chvíli přijde také Caine a Jade. Kde je Alesandra?“

„Princezna odpočívá ve svém pokoji,“ odpověděl Flannaghan. Snažil se vystupovat důstojně a neohroženě. Přesto však ho Nathanova mohutná postava mírně poděsila.

„Zavolám ji, až přijde bratr,“ otočil se Colin ke svému příteli. „Každý den někam chodíme. Alesandra je z těch zatracených večírků unavená,“ dodal.

„Má ráda společnost?“ zeptal se Nathan. Colin se usmál. „Ani ne.“

Když vešli do salonu, ozvalo se zaklepání. Flannaghan usoudil, že přichází Colinův bratr se ženou. Spěchal, aby otevřel, ale za dveřmi stál poslíček, který držel v rukou balíček ovázaný červenou stuhou.

„Byl jsem požádán, abych to předal princezně Alesandře,“ prohlásil a podal lokajovi krabičku. Flannaghan ji vzal, přikývl a zavřel dveře. Pak se otočil a vydal se ke schodišti. Záludně se usmál, protože měl nyní důvod, aby princeznu vyrušil. Jakmile s ní bude hovořit, pokusí se z ní vymámit, proč plakala.

Vzápětí se však znovu ozvalo zaklepání. Flannaghan položil krabičku na stolík a šel otevřít. Myslel si, že se poslíček pro něco vrátil.

Na schodech stál tentokrát Colinův bratr se ženou. Lady Jade se na Flannaghana hezky usmála. Caine si ho však téměř vůbec nevšiml. Mračil se.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil je Flannaghan.

Jade vešla dovnitř a přivítala se s ním. Caine jen kývl

hlavou. Zdálo se, že je zamyšlen.

„Náš hovor dokončíme později, Caine. Uvidíš, že se mýlíš,“ dodala. „Flannaghane, kde je Colin s Nathanem?“

„Čekají na vás v salonu, milady.“

„Přijdu tomu na kloub, Jade,“ zamumlal Caine. „Je mi jedno, jak dlouho to bude trvat.“

„Jsi zbytečně podezíravý, miláčku.“

„To bych netvrdil.“

Poslední větu doslova vykřikl a pak následoval svou ženu do salonu.

Jakmile Jade vstoupila, Colin i s Nathanem povstali. Nathan se vrhl ke své sestře a láskyplně ji objal. Díval se přitom pohoršeně na Caina, protože zaslechl jeho zvýšený hlas.

„Manžel by neměl na svou ženu křičet.“

Caine se usmál. „Vidím, že ses dokonale změnil,“ poznamenal. „Pokud si pamatuji, i ty jsi vždycky hovořil dosti hlasitě.“

„Ano, přiznávám, že jsem se změnil,“ odvětil klidně. „Asi proto, že jsem nyní spokojen.“

„Vsadil bych se, že tím, kdo teď ve vaší domácnosti křičí, je Sára,“ přidal se Colin.

Nathan se ušklíbl. „Má malá ženuška je skutečně kurážná,“ poznamenal.

Jade si sedla na křeslo vedle Nathana. Bratr se jí zeptal:

„Máte na něco odlišný názor?“

„Ne,“ odpověděla Jade.

„Ale ano,“ namítl Caine.

„Nerada bych o tom nyní mluvila,“ prohlásila Jade a úmyslně změnila téma. „Umírám touhou uvidět tvé dítě, Nathane. Podobá se tobě, nebo Sáře?“

„Po mně má oči a po Sáře nožičky. Díky Bohu, že tomu není naopak,“ zažertoval Nathan.

„Kde jsou teď?“ zeptal se Colin.

„Nechal jsem je u Sářiny matky.“

„Zůstáváte po dobu, co jste v Londýně, u ní?“ zeptal se Caine.

„To by nám scházelo!“ zhrozil se Nathan. „Buď bych ohluchl, anebo bych musel jednu z nich zabít,“ dodal s úsměvem. „Ne, budeme bydlet u vás.“

Caine přikývl a zároveň se usmál nad tím, že mu Nathan oznámil, že bude žít s nimi, namísto aby se zeptal, zda smí. Jade radostí zatleskala.

„Kde máš ženu?“ zeptal se Nathan Colina.

„Flannaghan ji za chvíli přivede. Bude dole za minutku.“ Jedna minuta se protáhla na deset. Alesandra se mezitím převlékla. Měla nyní na sobě slušivé fialkové šaty. Když se učesala, sedla ke stolu a sepsala pro Colina seznam povinností. Nikdy by mu ho však samozřejmě neukázala, protože přikazovat něco Colinovi bylo nesmyslné. Pochopila, že je lépe, když mu nějaký úkol navrhne a on ho přijme za svůj.

Tak tedy, nejdříve ho musí donutit, aby vyslechl její obavy, které se týkaly tajného ctitele. Do závorky připsala Viktorii a Catherine.

Za druhé, Colin by měl změnit svůj postoj k jejímu dědictví. Do závorky napsala příliš tvrdohlavý.

Za třetí, neměl by čekat pět let, než zjistí, že ji miluje. Je načase, aby si to přiznal už teď.

Za čtvrté, měl by být šťasten, že bude otcem, a neobviňovat ji z toho, že mu narušila plány.

Alesandra si přečetla svůj seznam a hlasitě si povzdechla. Byla dojatá, že čeká Colinovo dítě, ale také se bála, že bude Colin nešťastný. Chtělo se jí plakat a smát se zároveň.

Znovu si povzdychla. Nebyla zvyklá na tak rozdílné pocity.

Nakonec k seznamu připsala: „Může se těhotná žena stát jeptiškou?“

Když očima přelétla stránku, dopsala poslední větu:

„Matka představená mě miluje.“

Tahle důležitá poznámka jí spravila náladu. Přikývla, usmála se a papír zvedla, aby ho roztrhala.

Zabránil jí v tom Flannaghan, který zaklepal na dveře a vrazil dovnitř.

Ulevilo se mu, když uviděl, že princezna už nepláče. Její oči však byly ještě trochu napuchlé, ale nezmínil se o tom.

„Princezno, máme…“

Nenechala ho domluvit. „Promiňte, že vás přerušuji, ale nechci zapomenout na svou otázku. Nevíte, jestli už kuchařka mluvila s někým z vikomtova služebnictva? Omlouvám se, že vás tím neustále obtěžuji, ale je to pro mě důležité.“

„Musím vás zklamat, princezno, ale pokud vím, tak ještě ne,“ odpověděl Flannaghan. „Dovolíte, abych něco navrhl?“

„Jistěže.“

„Co kdybychom ji poslali přímo do vikomtova domu? Jestliže půjde zadními dveřmi, vikomt si vůbec nevšimne, že tam byla. Pochybuji, že by mu to někdo ze služebnictva vyzradil.“

Alesandra přikývla. „Výborný nápad,“ poznamenala.

„Nemohu ale déle čekat. Prosím vás, jděte a požádejte ji, aby šla hned. Může si vzít náš kočár.“

„Ach, to ne, princezno. Určitě by kočárem nejela. Nebylo by to ani vhodné. Naštěstí je vikomtův dům, co by kamenem dohodil,“ dodal. „Neuškodí jí, když se trochu proběhne.“

„Nu, dobrá,“ souhlasila. „A teď mi řekněte, co jste mi chtěl.“

„Máme společnost,“ pronesl důležitě. „Je zde Nathan, Caine a jeho žena.“

Alesandra se postavila, ale pak si opět sedla. „Chviličku počkejte, hned půjdu. Nejdříve ale napíšu nový seznam.“ Flannaghan se pousmál. Zvykl si na její seznamy,

dokonce je začal mít rád. Věděl, že se mu tak princezna snaží pomáhat. Vždycky mu zadala úkol, který si přál vykonat. A když vše splnil, nešetřila chválou.

Pozoroval ji, jak se probírá hromádkou papírů. Alesandra nakonec našla seznam nadepsaný jeho jménem, připsala k němu pár maličkostí a podala mu ho.

Flannaghan si ho zastrčil do kapsy a doprovodil ji ke schodům. Když v hale zahlédl balíček, vzpomněl si, že jí ho měl předat.

„Tenhle balíček přišel před chvílí,“ řekl. „Budete si ho

přát otevřít nyní, nebo až později?“

„Později, prosím,“ odpověděla. „Jsem zvědavá na Colinova společníka.“

Colin se chtěl za Alesandrou vydat, ale princezna už vstoupila do dveří salonu. Pánové se ihned postavili. Alesandra přistoupila k Jade, uchopila ji za ruku a přiznala se, jak ráda ji opět vidí.

„K sakru, nevybral sis špatně, Coline.“

Nathan svou chválu zašeptal tak, aby ji Alesandra neslyšela. Když sebrala dost odvahy, přistoupila před něj a usmála se.

„Měl bych se před princeznou uklonit?“ zeptal se.

„Pokud se ukloníte, budu vás moci s povděkem políbit. Jinak k tomu budu potřebovat žebřík.“

Nathan se zasmál. Sklonil se, a když ho Alesandra

políbila na tvář, znovu se napřímil. „A teď mi řekněte, proč s povděkem?“ zeptal se rázně.

Panebože, byl to ale hezký chlap! Navíc s krásným, jemným hlasem.

„Že jste se dal dohromady s Colinem. Nyní si dokážu představit, jak vaše společnost pracuje. Colin je tvrdohlavým obráncem, zatímco vy všechny usmiřujete.“

Colin se zaklonil a hlasitě se rozesmál. Nathan byl očividně v rozpacích.

„Myslím, že jste to, Alesandro, popletla,“ vložil se do hovoru Caine. „Je to přesně naopak. Nathan je tvrdohlavec, kdežto Colin je ten, kdo smířlivě vyjednává.“

„Říká mi, že jsem drak,“ poznamenal Colin.

Alesandra zavrtěla nespokojeně hlavou, protože vyzradil tajemství, ale pak si k němu přisedla.

„Caine, přestaň se už na svou ženu mračit,“ napomenul ho Colin.

„Zlobí se na mě,“ vysvětlila Jade. „Ale úplně zbytečně. S nikým jsem nekoketovala.“

„To jsem nikdy netvrdil,“ namítl Caine.

Jade se obrátila ke Colinovi. „A ty kytky vyhodil. Dovedeš si to představit?“

Colin pokrčil rameny. Objal Alesandru kolem ramen a natáhl si nohy. „Nemám nejmenší tušení, o čem mluvíš.“

„Měli byste si svůj spor vyjasnit dříve, než k vám přivedu Sáru s Joannou. Dítě potřebuje klid,“ prohlásil Nathan.

Caine a Colin se na něj nevěřícně zadívali. Nathan jejich pohledy ignoroval.

„Nathane, byl jste rád, když jste se dověděl, že budete otcem?“ zeptala se ho Alesandra nenuceně.

I když mu její otázka připadala podivná, nedal to na sobě znát. „Ano, byl jsem velmi rád.“

„A co váš pětiletý plán?“ zeptala se Alesandra.

„Co s ním?“ namítl Nathan zmateně.

„Nenarušil příchod dítěte vaše plány v podnikání?“

„Ne.“

Nevěřila mu. Colin se jí přece svěřil, že Nathan by nikdy neprodal akcie společnosti, kdyby nepotřeboval peníze na zabezpečení rodiny a koupi domu. Nemínila mu to však připomínat.

„To je dobře,“ poznamenala. „Zřejmě jste tuto možnost do svého plánu zahrnul.“

„Coline, nevíš, na co tvá žena naráží?“

„Když jsem Alesandru potkal poprvé, řekl jsem jí, že se nehodlám oženit dříve než za pět let.“

„Ani mít rodinu,“ doplnila ho.

„Anebo mít rodinu,“ zopakoval po ní, aby jí udělal radost. Caine a Jade se na sebe podívali. „Netušil jsem, že máš všechno tak pečlivě naplánováno,“ řekl Caine bratrovi.

„Plány je ovšem někdy nutné přizpůsobit,“ podotkla Jade, přičemž sledovala Alesandru, která náhle vypadala velmi sklíčeně. Jade si byla jistá, že zná důvod její mizerné nálady.

„Děti jsou požehnáním,“ vyhrkla Alesandra.

„Ano,“ souhlasil s ní Nathan. „A Jade má pravdu, když říká, že plány je nutné měnit,“ dodal a pokýval hlavou.

„Původně jsme s Colinem spoléhali na to, že nám v rozjezdu firmy pomohou peníze mé ženy, které měla dostat dostat od krále. Ale princ regent se rozhodl ponechat si je, a tak jsme museli nalézt jiné řešení.“

„Pětiletý plán,“ doplnil ho Colin.

Zdálo se, že Alesandra propukne každou chvíli v pláč. Caine by nejraději svého bratra uškrtil. Kdyby se podíval Alesandře do očí, poznal by, že něco není v pořádku. Jenže Colin očividně nic netušil a Caine se domníval, že by nebylo vhodné, aby zasáhl… alespoň ne teď.

Alesandra se zahloubala do vlastních myšlenek. Nejvíce ji rozrušila Nathanova poznámka o dědictví jeho ženy. Bylo zřejmé, že nejen on, ale ani Colin neměli žádné výhrady proti jeho použití. Proč tedy Colin tak tvrdošíjně odmítá její majetek?

Z úvah ji vyrušil Colin, když opět napomenul svého bratra. „Caine, přestaň se na Jade zlobit.“

„Hází vinu na mě,“ prohlásila Jade.

„Neházím,“ namítl Caine.

„A z čeho tě obviňuje?“ zeptal se Colin.

„Dostala jsem dnes ráno kytici. Nevím ale od koho.“ Nathan a Colin se zamračili současně.

„Ty jsi obdržela květiny od cizího muže?“ zeptal se Nathan udiveně. „Ano.“

Nathan se obrátil na svého švagra. „Měl bys s tím k čertu něco dělat, Caine. Jade je přece tvoje žena. Nehodí se, aby jí cizí chlap posílal kytky. Proč jsi ho u všech ďasů nezabil?“ Caine byl rád, že Nathan stojí na jeho straně. „Neboj se, já ho srovnám, jenom až zjistím, kdo to je.“

Colin zakroutil hlavou. „Nemůžeš jen tak někoho zabít,“ prohlásil podrážděně. „Musíš být rozumný, Caine. Poslat někomu květiny ještě není zločin. Kdo ví, třeba je to nějaký mladíček, který se bezhlavě zamiloval.“

„To se ti dobře radí, Coline, když se nejedná o tvou ženu.“

„Choval bych se stejně, i kdyby šlo o mou ženu,“ namítl Colin.

Caine zavrtěl hlavou.

„Jak se jmenuje, Jade?“ otázal se Nathan.

Všichni se upřeně zadívali na Cainovu ženu. Alesandra byla ráda, že unikla jejich pozornosti. Její mysl pracovala na

plné obrátky. Když Colin navrhl, že by se mohlo jednat o zamilovaného mladíčka, nesouhlasně zakroutila hlavou.

„Ano,“ naléhal Colin, „kdo je poslal?“

„Podepsal se jako tajný ctitel,“ pronesla Alesandra. Všichni se na ni podívali. Jade poklesla čelist.

„Nemám pravdu, Jade?“

Její švagrová přikývla. „Jak to víte?“

Nathan se zabořil do křesla. „Obdivuji vás,“ poznamenal. Všichni dlouho mlčeli. Alesandra si náhle vzpomněla na balíček, o němž se jí zmínil Flannaghan. Chtěla vstát a jít si pro něj. Colin jí v tom však zabránil, neboť ji pevně stiskl kolem ramen.

„Mám tušení, že ten člověk poslal něco i mně,“ podotkla.

„V hale je nějaký balíček.“

„K sakru, to snad není možné. Flannaghane!“

Colinovo zvolání se rozlehlo po celém domě. Alesandře začalo zvonit v uších. Do salonu vzápětí vběhl Flannaghan i s balíčkem ruce, takže bylo zřejmé, že jejich konverzaci naslouchal.

Alesandra se po krabičce natáhla, ale když spatřila Colinův pohled, opřela se o lenošku a složila ruce do klína.

Balíček převzal Colin. Strhl z něj stuhu, rozbalil ho a nahlédl dovnitř. Alesandra nakoukla manželovi přes rameno, aby viděla, co se v něm skrývá. Předtím, než Colin stačil zabouchnout víčko, zahlédla orientálně zdobený vějíř.

„Darebák,“ zahřměl Colin a znovu zaklel. Alesandra si povšimla, že Nathan s ním pokaždé tiše souhlasí.

Její muž držel v ruce kartičku se jménem.

„Tak co, zachováš se rozumně?“ popíchl ho Caine.

„To mě ani nenapadne.“

„Výborně,“ zamumlal Caine.

„Páni, tady se schyluje k vraždě,“ pronesla Jade.

„Podívejte se na naše muže, Alesandro. Nepřehánějí to trochu? Takovou žárlivost jsem ještě neviděla,“ dodala. Očekávala, že s ní švagrová bude souhlasit, a proto byla překvapená, když Alesandra zavrtěla hlavou.

„Colin a Caine nemusí žárlit,“ zašeptala, „ale měli by se

obávat.“

„Jak jste věděla, kdo je na kartičce podepsán?“ zeptal se Nathan. „Dostala jste od něho už více dárků?“

Colin se na ni zadíval. „Předpokládám, že bys mi o tom řekla, Alesandro,“ pronesl ledově.

Šel z něho opravdový strach. „Ano, řekla bych ti, kdybych něco dostala, ale nestalo se tak.“

Colin s úlevou přikývl. Opřel se, opět ji chytl kolem ramen a přitáhl ji blíž k sobě. Jeho vlastnická posedlost jí nevadila, když kvůli ní nemohla skoro dýchat.

„Vy o tom víte více, že?“ zeptal se jí Nathan. Alesandra přikývla. „Ano,“ odpověděla. „A už dlouhou dobu se snažím, aby mě někdo vyslechl. Dokonce jsem požádala o pomoc sira Richardse.“

Obrátila se ke svému muži a zamračila se na něj. „Jsi připraven mě vyslechnout?“

Colin byl její otázkou zaskočen. „A co se mi pokoušíš už dlouhou dobu říct?“

„Že Viktorie také dostávala dopisy a dárky od tajného ctitele.“

Colin si na Alesandřinu snahu upozornit ho na záhadné zmizení její přítelkyně vzpomněl. Sakra, měl ji tenkrát vyslechnout!

„Kdo je Viktorie?“ zeptal se Caine.

Alesandra mu odpověděla. Vysvětlila mu, jak se s ní seznámila. „Když se vrátila do Anglie, psala mi nejméně jednou měsíčně. Vždycky jsem jí ihned odepsala, protože jsem měla její dopisy ráda. Vedla tak vzrušující život. V několika posledních dopisech se zmínila o tajném ctiteli, který jí posílal dárky. Pokládala to za velmi romantické. Poslední dopis jsem dostala začátkem září.“

„A co v něm psala?“ vyzvídal Caine.

„Rozhodla se s ním setkat,“ odpověděla Alesandra. „Byla jsem poněkud vyděšená a napsala jsem jí, aby byla opatrná a aby si na schůzku s neznámým vzala svého bratra.“ Alesandra se začala chvět. Colin ji instinktivně sevřel.

„Nevím, jestli Viktorie můj dopis dostala. Mohla už být v té

době pryč.“

„Pryč? Ona odjela?“ zeptala se Jade.

„Říká se, že utekla s cizím mužem, kterého si vzala v Gretně Greenu,“ vysvětlil Colin. „Alesandra tomu však nevěří.“

„Žádný záznam o její svatbě tam nenašli,“ namítla Alesandra.

„Co si myslíte, že se s ní stalo?“ zeptal se Nathan.

Do této chvíle se Alesandra neodvážila říct, co si opravdu myslí. Zhluboka se nadechla a podívala se na Colinova přítele.

„Myslím si, že byla zavražděna.“

Přecházel nervózně knihovnou sem a tam. Nebyla to jeho chyba. Ne, nebyla. Nebýt toho bastarda, dokázal by to.

Dokázal by se ovládnout. Kdyby šel s ním, nemusel by zabíjet… To on je za vše zodpovědný.

A proto se pomstí. Ukáže mu. Dostane, co proto. Zničí ho. Zničí všechno, na čem mu záleží. Musí trpět!

Při této představě se usmál. Začne s ženami.

KAPITOLA 13

Její výrok všechny zarazil. „Pane bože,“ pronesl Caine.

„Je to možné?“ zeptal se Nathan.

„Netušila jsem…“ zašeptala Jade a položila si ruku na srdce. Colin byl poslední, kdo se ozval. „Jak jsi k takovému závěru došla?“ obrátil se k Alesandře.

„Flannaghane, prosím vás, mohl byste mi donést z mého pokoje seznam?“

„Seznam? Jaký seznam?“ zeptal se Caine. „Seznam důvodů, proč se domnívám, že má přítelkyně byla zavražděna,“ vysvětlila Alesandra.

„Na všechno má seznam,“ podotkl Colin. Alesandra byla ráda, že to neznělo ironicky.

„Ano, nevidím na tom nic špatného,“ hájila se. „Chtěla jsem si utřídit informace, které se váží k Viktoriinu zmizení, a vymyslet nějaký plán, jak zjistit, co se s ní stalo. Spousta

řečí, které o ní kolují, jsou nesmysly. Viktorie by nikdy neutekla ani by se neprovdala za nějakého hejska. Byla na svůj šlechtický stav hrdá. Nevzdala by se ho, ani kvůli velké lásce. Někdy mi připadala trochu snobská, ale to byla její jediná vada.“

„Její nápadník musel pocházet z vyšších kruhů,“ poznamenal Nathan.

„Jsem o tom přesvědčena,“ souhlasila Alesandra. „Také si myslím, že ji někam vylákal. Určitě ji lichotkami přiměl, aby se s ním setkala. Ze zvědavosti pak zapomněla na obezřetnost.“

„Musela být hrozně naivní,“ poznamenala Jade. „Stejně jako Catherine.“

„Catherine? Co s tím má společného má sestra?“

„Slíbila jsem jí, že budu mlčet, ale její bezpečnost je přednější. Proto se necítím provinile, že poruším své slovo. I ona dnes ráno dostala květiny.“

„K čertu, přineste mi brandy,“ zamumlal Caine. Flannaghan, který se právě vrátil se stohem papírů, uslyšel Cainovo přání. Předal hromádku Colinovi, aby ji postoupil Alesandře, a pak prohlásil, že obstará brandy.

„Přines rovnou celou láhev,“ zvolal za ním Caine.

„Doufám, že se strachujeme zbytečně,“ řekl Nathan.

„Raději se zbytečně strachovat, než se tvářit lhostejně a pak být nemile překvapeni,“ namítl Caine. „Ten bastard si dovolil obtěžovat hned tři ženy v naší rodině. To je trochu příliš!“ dodal.

Colin se probíral hromádkou papírů a hledal seznam,

který se vztahoval k jejich diskusi. Najednou se zarazil, když objevil list, který byl nadepsán jeho jménem.

Alesandra si ho momentálně nevšímala, neboť se bavila s jeho bratrem.

„Caine, a co když se nejedná jenom o nás tři,“ namítla.

„Co když je do toho zataženo mnohem více žen?“

„Alesandra má pravdu,“ souhlasil Nathan.

Caine zavrtěl hlavou. „Mám tušení, že náš tajný ctitel přesně ví, kam míří.“

Colin si rychle přečetl poznámky napsané na seznamu se svým jménem. Musel se hodně ovládat, aby na sobě nedal nic znát. Přesto se mu třásly ruce, když zasouval papír na konec hromádky. Bude otcem! Byl tak rád, že by nejraději Alesandru objal a políbil.

Panebože, proč na to přišel zrovna teď, v tak nevhodnou dobu! Bude muset počkat, až mu to poví. Pokud nezačne sama, vymámí to z ní dnes večer v posteli…

„Ty se směješ, Coline?“ podivil se Caine. „Poněkud zvláštní v tak závažné chvíli,“ dodal.

„Promiň, zamyslel jsem se.“

„Dávej pozor,“ okřikla ho Alesandra.

Colin se na ni zadíval. V jeho očích zahlédla veselé ohníčky. Proč je najednou jakoby vyměněný? Dříve než se ho mohla na cokoli zeptat, sklonil se a políbil ji.

Byl to krátký, pevný polibek, na který ani nestačila zareagovat.

„Pro ránu boží, Coline,“ povzdechl si Caine.

„Jsme svoji jen krátce,“ omlouvala Alesandra zamilované chování svého manžela.

Do salonu vešel Flannaghan a přinášel podnos, na němž stála láhev brandy a několik skleniček. Položil vše na stůl poblíž Alesandry, pak se sklonil a při rozlévání lihoviny zašeptal Alesandře do ucha: „Právě se vrátila kuchařka.“

„Má nějaké zprávy?“

Flannaghan přikývl. Caine si vzal skleničku a jedním douškem ji vyprázdnil. Rovněž Nathan a Colin požádali o brandy.

„Mohu se také napít?“ zeptala se Alesandra. Neměla brandy zrovna v lásce, ale doufala, že jedna sklenička by ji mohla trochu zahřát. Také se necítila nejlépe.

„Flannaghane, dones Alesandře sklenici vody,“ požádal ho Colin.

„Dala bych si brandy,“ namítla. „Ne.“

Jeho striktní odmítnutí ji překvapilo. „Proč ne?“

Colin by ji nejraději řekl, že alkohol pro ni není v jejím stavu vhodný, ale nemohl se prozradit. Musí se tvářit, že o

dítěti zatím neví.

„Čemu se směješ? Ty jsi opravdu zvláštní člověk.“ Colin se přinutil soustředit se. „Nemám rád, když piješ.“

„Já přece nepiju.“

„To je správné,“ souhlasil s ní. „Tak proč bys s tím měla začínat?“

Flannaghan jí poklepal na rameno.

„Omluvíte mě na okamžik?“ pronesla. Zároveň si povšimla, že Colin má v rukou její seznamy. „Jak to, že máš mé seznamy?“

„Držím je,“ odpověděl. „Mám najít papír týkající se Viktorie?“

„Ne, děkuji, najdu si ho sama.“ Vzala hromádku, nalistovala Viktoriin seznam a pak chtěla vstát. Colin ji chytil za ruku a zavrtěl hlavou.

„Nikam nepůjdeš.“

„Musím mluvit s kuchařkou.“

„To může zařídit Flannaghan.“

„Ne, nemůže,“ zašeptala. „Vyslala jsem ji na výzvědy, a teď bych ráda zjistila výsledek.“

„Na jaké výzvědy?“

Na chvilku se odmlčela. „Když ti to řeknu, budeš se nejspíš zlobit,“ zašeptala.

„Ne, nebudu.“

Její výraz napovídal, že mu nevěří. „Alesandro?“ Zavelel tónem, o němž si myslel, že Alesandru přiměje k rychlému doznání. Když se však usmála, poznal, že na ni nezapůsobil.

„Prosím, řekni mi to,“ požádal.

Požádal ji, nikoli nařídil, a to rozhodlo. „Poslala jsem ji

do domu vikomta z Talboltu. Dříve než se rozhněváš, bych ti chtěla připomenout, že jsem tvůj zákaz nemluvit s vikomtem dodržela.“

Colin byl zmaten. „Nerozumím,“ přiznal se.

„Poslala jsem kuchařku, aby si promluvila se služebnictvem lady Roberty. Chtěla jsem zjistit, jestli předtím, než zmizela, dostávala nějaké dárečky. Coline, oba

přece víme, že svému muži neutekla. To je nemyslitelné.“

„Lady Roberta opravdu dárky dostávala,“ vyhrkl Flannaghan. „Vikomt je však přesvědčen, že utekla se svým milencem. A služebnictvo si to myslí taky. Komorná naší kuchařce prozradila, že vikomt začal pít a po celé dny zůstává zavřený v knihovně.“

„K sakru,“ poznamenal Caine. „Měly ty dvě ženy něco společného?“

„Obě zmizely,“ připomněla svému muži Jade. „To nestačí?“

„Ne, nestačí, miláčku.“

„Možná že si je ten chlap vybíral náhodně,“ poznamenal Nathan.

„Vrahové mají vždycky nějaký motiv,“ namítl Colin.

„Alespoň pro první vraždu,“ podotkl Nathan. Alesandru jeho připomínka překvapila. „Proč pro první ano, a pro druhou ne?“ zeptala se.

Nathan se podíval nejdříve na Colina a pak jí odpověděl.

„K první vraždě mají vrahové obvykle nějaký důvod,“ vysvětlil jí. „Pak se stane, že najdou v zabíjení zálibu.“

„Někteří ano,“ připustil Caine.

„Panebože,“ zašeptala Jade. Očividně se chvěla. Caine k ní přistoupil, zvedl ji z křesla a posadil si ji do klína.

„Chcete mi říct, že někteří lidé vraždí pro potěšení?“ zeptala se Alesandra.

„Ano,“ odpověděl Nathan.

Alesandře se udělalo zle. Opřela se o Colina a zavřela oči. Když byla blízko něho, cítila se bezpečně – a také pohodlně. To určitě proto, že ho miluje, pomyslela si.

„Potřebujeme více informací,“ prohlásil Caine.

„Snažila jsem se něco vyzvědět od Viktoriina bratra, ale mlčel jako ryba,“ řekla Alesandra.

„Přestane mlčet, jen co s ním promluvím,“ vyštěkl Colin.

„Nevím, proč by to dělal,“ namítla Alesandra. „Když jste se viděli naposledy, vyhodil jsi ho z domu.“

„Co požádat o pomoc Richardse?“ navrhl Nathan. Alesandra zavřela oči a poslouchala, jak ostatní

rozmlouvají. Colin ji bezmyšlenkovitě hladil po paži. Jeho doteky byly neuvěřitelně uklidňující. Hlasy mužů zněly hluboce, a zatímco jejich nositelé formulovali plán akce, přemýšlela, jak je hezké, že Colin spolupracuje. Konečně se dozví, co se stalo s Viktorií. Vůbec nepochybovala, že manžel viníka najde. Vždyť si vzala toho nejinteligentnějšího muže Anglie! Byl sice také nejtvrdohlavější, ale tato vlastnost se teď vlastně hodila. Bude pátrat tak dlouho, dokud nenajde odpověď.

„Co k sakru ještě můžeme udělat?“ zeptal se Caine. Alesandra se zadívala na svůj seznam a pak odpověděla.

„Mohli byste zjistit, nepřinesla-li Viktoriina smrt někomu prospěch. Coline, mohl bys vypátrat, jestli byla pojištěna. Dreyson ti jistě rád pomůže.“

Muži se usmáli. „Myslel jsem, že jsi usnula,“ pronesl Colin.

Nevšímala si jeho poznámky. „Také byste měli vzít v úvahu obecné motivy… jako je žárlivost a neúspěch,“ pokračovala. „Neil se mi zmínil, že Viktorie odmítla několik nápadníků. Možná jeden z nich nesnesl, že mu řekla ne.“ Jade si povšimla, že je Alesandra ve svých soudech velice bystrá. Colin se také usmíval, neboť byl na svou ženu pyšný.

„Ano, budeme muset zvážit všechny možnosti,“ řekl Caine. „Přesto bych potřeboval nalézt něco, od čeho bych se mohl odrazit.“

„A co případ nás tří?“ navrhla mu Alesandra.

„Nevypovídá to o něčem? Řekla bych, že buď někdo z vás mužů, nebo z nás žen ho urazil.“

Colin přikývl. „To mě také napadlo,“ poznamenal. „Náš tajný ctitel se stává méně obezřetným.“

„Anebo smělejším,“ namítl Nathan.

„Zdá se, že jste zapomněli na jednu důležitou skutečnost,“ pronesla Jade.

„Jakou?“ zeptal se Caine.

„Dosud nebyla nalezena žádná těla. Možná jsme se vydali nesprávným směrem.“

„Opravdu si to myslíte?“ zeptala se Alesandra.

Jade se odmlčela a nakonec zašeptala. „Ne.“

Pak se ujal slova Colin. Všem rozdal úkoly, jenom Alesandru vynechal. Požádal Jade, aby promluvila s dámami z vyšších kruhů a zjistila, jestli některá z nich neobdržela dárek od neznámého muže. Samozřejmě, všechno mělo proběhnout diskrétně, aby si dámy nemyslely, že se jedná o nějakou zábavu.

Nathan dostal za úkol ověřit údaje na úředních místech, Colin pak měl poskládat všechny informace tak, aby dávaly smysl.

„Caine, Alesandra má pravdu. Neil se mnou mluvit nebude. Budeš to muset vyřídit za mě.“

„Spolehni se,“ ujistil ho Caine. „Také si promluvím s Talboltem,“ dodal. „Studovali jsme spolu v Oxfordu. Doufám, že si na mě vzpomene.“

„A já pohovořím s otcem,“ řekl Colin. „Musí dohlédnout na Catherine, dokud toho bastarda nenajdeme.“ Alesandra čekala, jaký úkol připadne ji. Když se Colin neozýval, dloubla do něj.

„Nezapomněl jsi na mě?“

„Ne.“

„Tak co mám dělat?“

„Odpočívat, miláčku.“

„Odpočívat?“

Její hlas zněl popuzeně. Colin však nedopustil, aby se s

ním přela. Caine i s manželkou byli na odchodu. Také Nathan se postavil a zamířil ke dveřím.

„Pojď, Alesandro. Potřebuješ si zdřímnout,“ řekl Colin. Pomyslela si, že nepotřebuje spát, ale byla natolik unavená, že ani nehlesla. Musela by mít výdrž, aby Colina přesvědčila o opaku. Ale žádnou momentálně neměla.

Dlouhá diskuse jí sebrala všechnu sílu.

Caine se na ni usmál. Alesandra nechtěla, aby si o ní myslel, že je slaboch. Vrazila mu do ruky seznam a dodala:

„Tady jsou další motivy, které vrah mohl mít. Můžete si je v klidu probrat.“

A než jí Caine stačil poděkovat, vyhrkla: „Jsem trochu

unavená, protože chodím spát dost pozdě. Každý den jsou nějaké večírky. I Colin je utahaný.“

Caine na ni mrkl. Alesandra nevěděla, co si má o tom myslet. Colin ji však postrčil do schodů. O rozloučení s hosty se postaral Flannaghan.

„Proč se o mě staráš jako o invalidu?“ zeptala se ho, když byli v ložnici.

Colin jí rozepínal knoflíčky šatů. „Protože vypadáš unaveně,“ řekl. „A navíc tě rád svlékám.“

Byl k ní nesmírně něžný. Když už byla jen v průsvitné košilce, sklonil se k ní, sčesal jí vlasy dozadu a políbil ji na krk.

Pak ji uložil do postele a přitáhl peřinu až k bradě.

„Odpočinu si jen na pár minut,“ řekla. „Nebudu spát.“ Sedl si na okraj postele a políbil ji na čelo. „Proč ne?“

„Nespala bych v noci.“

Colin vstal a zamířil ke dveřím. „Jak chceš, miláčku. Hezky si polež.“

„Nechtěl by sis také odpočinout?“ Zasmál se. „Ne. Musím ještě pracovat.“

„To je mi líto.“

Otevřel dveře. „Co je ti líto?“

„Vždycky nějak zasáhnu do tvé práce. Promiň.“

Přikývl, prošel dveřmi, ale pak se zastavil. Bylo nesmyslné, aby se mu omlouvala. Je přece jeho žena, a ne nějaká vzdálená příbuzná.

Vrátil se, aby jí to řekl, ale musel svůj úmysl odložit. Alesandra tvrdě usnula. Colin se zastyděl, že ji v poslední době vláčel do noci po večírcích. K čertu, vypadala tak drobně a zranitelně.

Nevěděl, jak dlouho tam nad ní stál a díval se na ni. Myslel na to, že ji musí ochránit. Najednou si uvědomil, že prožívá něco, co dosud neznal. Milovala ho.

A on miloval ji. Ano, miloval ji už dlouho, přestože si to otevřeně nechtěl přiznat. Ale Bůh mu byl svědkem, že ji miloval. Od okamžiku, kdy se s ní potkal poprvé, choval se k ní majetnicky a měl touhu ji chránit před celým světem.

Nedokázal jí však odolat a nějakou dobu si myslel, že je ovládán pouhým chtíčem. Pak ale zjistil, že se o chtíč vůbec nejedná.

Ach, ano, miloval ji už dlouho. Nemohl ale pochopit, proč ona milovala jeho. Musí se jí na to někdy zeptat. Určitě by se měla s někým jiným lépe. S někým, kdo má titul… kdo má majetek… kdo má zdravé, krásné tělo.

Colin se nepovažoval za romantika. Byl logický, praktický muž, který si usmyslil, že pokud bude pořádně pracovat, dosáhne úspěchů. Někde v koutku duše se však domníval, že se k němu Bůh otočil zády. Stalo se to těsně

poté, co málem přišel o nohu. Pamatoval si, že jeho lékař mu chtěl končetinu amputovat, a také si pamatoval, že mu v tom Nathan zabránil. Přesto se ale občas probouzel hrůzou, že je bez nohy.

Rány se zahojily, ale bolest zůstávala.

Zázraky se dějí jiným lidem, říkával si – dokud do jeho života nevstoupila Alesandra. Jeho princezna ho milovala. Ve svém srdci věděl, že je to láska upřímná a čistá. Kdyby měl jen jednu nohu, milovala by ho stejně. V žádném případě by ho nelitovala.

Vždy bude vedle něj, bude ho popichovat, hádat se s ním

– a milovat ho, ať už se stane cokoli. A to je určitě zázrak. Bůh na něj nakonec nezapomněl.

Bude muset od něho odejít. Alesandra věděla, že to není rozumné, ale byla tak rozrušená, že nedokázala soudně přemýšlet. Nathanova poznámka o tom, že Sářino dědictví jim mělo pomoci zbudovat jejich loďařskou společnost, jí nedala spát.

Colin naopak odmítl všechno, co mu nabídla. Nechtěl, aby mu pomohla s účetními knihami, zavrhl její dědictví a zřejmě ani nepotřeboval – její lásku. Jeho srdce bylo chráněno neproniknutelnou zdí, takže pochybovala, že ji někdy vůbec bude schopen milovat.

Alesandra si byla vědoma, že propadá sebelítosti, ale nebránila se. Dnes ráno dostala od matky představené dopis, který přečetla už snad stokrát.

Chtěla jet domů. Strašně se jí stýskalo, až se nakonec rozplakala. Ještě že byl Colin ve studovně a neslyšel ji. Panebože, přála si, aby nebyla tak přecitlivělá. V posledních dnech nedokázala o ničem rozumně uvažovat. Stála u okna v noční košili a županu a dívala se ven. Vůbec nepostřehla, že do místnosti vešel její manžel.

„Co se ti stalo, miláčku? Necítíš se dobře?“

Jeho hlas byl naplněn obavami. Zhluboka se nadechla a otočila se k němu.

„Chtěla bych jet domů.“

Colin na takový požadavek nebyl připraven. Zarazil se, ale ne na dlouho. Zavřel za sebou dveře a přistoupil k ní.

„Vždyť jsi doma.“

„No, ano,“ přitakala nepřesvědčivě. „Ale přesto bych ráda navštívila Svatý kříž. Klášter je jen kousek od Kamenného ráje. Chtěla bych zas vidět sídlo svých rodičů.“

Colin se opřel o psací stůl. „Proč tak najednou?“ zeptal se.

„Dostala jsem dnes od matky představené dopis, velmi se mi po ní zastesklo.“

Colin si složil ruce na prsa a pronesl: „Ale já teď nemohu nikam odjet…“

„Nečekám, že bys jel se mnou. Vím, že máš hodně práce,“ přerušila ho. „Doprovázel by mě Stefan s

Raymondem.“ Colin cítil, jak se v něm vzdouvá vlna odporu. Představa, že by se sama měla vydat na tak dalekou cestu, ho děsila. Nechtěl ji však zarmoutit ještě víc, protože už nyní vypadala jako hromádka neštěstí.

Musela se ale pomást, jestli se domnívala, že by ji nechal cestovat samotnou, zejména když je v jiném stavu! pomyslel si.

Zkusil jí vše logicky vysvětlit. „Alesandro…“

„Coline, vždyť ty mě vůbec nepotřebuješ.“

Její absurdní poznámka ho překvapila.

„Cože?

Samozřejmě tě potřebuji,“ namítl zvýšeným hlasem. Zavrtěla hlavou. Colin přikývl. Otočila se k němu zády.

„Nikdy jsi mě nepotřeboval,“ zašeptala. „Alesandro, posaď se.“

„Nechci sedět.“

„Rád bych si s tebou o tvé… poznámce promluvil.“ Málem řekl „směšné poznámce“, ale včas se zarazil. Ignorovala ho a dál hleděla z okna. Colin si všiml hromádky papírů na stole a najednou ho napadlo, co by měl udělat. Rychle vyhledal seznam nadepsaný svým jménem a strčil ho do kapsy. Pak ji znovu požádal, aby si sedla.

Tentokrát mnohem důrazněji.

Alesandra chvíli váhala, ale pak poslechla. Utřela si slzy hřbetem ruky a pomalu přešla k posteli. Sedla si na její okraj, složila ruce do klína a sklonila hlavu.

„Cožpak jsi mě přestala milovat?“

V Colinově hlase byly slyšet obavy. Jeho otázka ji natolik vyvedla z míry, že na něj pohlédla.

„Ne, jistěže jsem tě nepřestala milovat.“

Její odpověď ho potěšila a uklidnila zároveň. Přešel od stolu k ní.

„Žádný strýček Albert neexistuje, že?“

Náhlá změna tématu ji zmátla. „Co má strýček Albert společného s mou žádostí jet domů?“

„K čertu, tohle je tvůj domov!“

Sklonila opět hlavu. Okamžitě svého výbuchu zalitoval. Nadechl se, aby se zklidnil. „Promiň mi to, Alesandro, nechtěl jsem křičet.“ A po chvíli dodal. „Odpovíš mi na mou otázku?“

Alesandra zvažovala, jestli mu má říct pravdu, a nakonec prohlásila: „Ne, žádný strýček Albert neexistuje.“

„Myslel jsem si to.“

„Proč sis to myslel?“

„Nikdy od něj nepřišel žádný dopis, přestože jsi Cainovi tvrdila, že si píšete. Vymyslela sis ho a já tuším proč.“

„Promiň, ale nechci o tom mluvit. Není mi dobře. Navíc

je pozdě, vždyť už je skoro deset.“

Colin se nemínil nechat odbýt. „Odpoledne jsi spala skoro čtyři hodiny,“ namítl.

„Ano, dospávala jsem včerejšek.“

„Dreyson by příkazy k nákupu a k převodům akcií od ženy zřejmě nepřijal, nemám pravdu? A proto sis vymyslela strýčka Alberta, podivínského samotáře, který shodou okolností má stejné iniciály jako ty.“

Nehodlala se s ním přít. „Ano.“

Colin spokojeně přikývl. Složil ruce za záda a zamračil se na ni. „Záměrně skrýváš svou inteligenci, Alesandro, že ano? Je zřejmé, že se dobře orientuješ v ekomomii, ale namísto toho, abys svou chytrost dávala na obdiv, nechala jsi za sebe mluvit jiného člověka.“

Podívala se na něj, aby viděl, že i ona se mračí. „Muži naslouchají pouze mužům,“ prohlásila. „Není obvyklé, aby se žena zajímala o obchodní a finanční záležitosti. Muži to považují za neženské. Není pravda, že se orientuji v ekonomii, Coline. Přečetla jsem si pár časopisů a řídím se Dreysonovými radami. To je vše. K tomu žádnou mimořádnou inteligenci nepotřebuji.“

„Souhlasíš ale, že máš alespoň průměrnou inteligenci a že dokážeš o věcech přemýšlet logicky?“

Alesandra uvažovala, kam svými otázkami míří. Její manžel se dnes choval poněkud neobvykle. Nechápala proč.

„Ano,“ odpověděla. „Souhlasím, že dokážu logicky přemýšlet.“

„Tak proč k sakru nejsi schopna zvážit všechny skutečnosti a přijít na to, že tě miluji?“

Její zorničky se rozšířily. Otevřela ústa, jako by chtěla něco namítnout, ale nevydala ze sebe ani hlásku.

„Miluji tě, Alesandro.“

Nebylo snadné říct, co mu už dlouho leželo na srdci, ale jakmile se vyjádřil, pocítil neuvěřitelnou volnost. Usmál se na ni a znovu zopakoval, že ji miluje.

Alesandra vyskočila a zamračila se. „Nemiluješ mě, Coline,“ prohlásila.

„Miluji,“ trval na svém. „Kdybys jen trochu přemýšlela…“

„Právě že jsem přemýšlela,“ přerušila ho. „A dospěla jsem k zcela opačnému závěru.“

„Miláčku…“

„A neříkej mi miláčku,“ okřikla ho.

Colin k ní vztáhl ruce, ale minul ji, protože se v témže okamžiku posadila. „Ach, přemýšlela jsem o tom snad tisíckrát. Chceš vědět, k čemu jsem došla?“

Nečekala, že jí odpoví. „Nic z toho, co jsem ti nabízela, jsi nepřijal. Bylo by naivní, kdybych si myslela, že mě miluješ.“

„Cože jsem?“ zeptal se, překvapen její rozhodností.

„Všechno jsi odmítl,“ zašeptala.

„Co přesně jsem odmítl?“

„Můj titul, moje postavení, můj zámek, mé dědictví – dokonce i mou nabídku, že ti pomohu s tvou společností.“ Konečně ji pochopil. Chytl ji za ruce a přitáhl si ji do náruče. Chtěla ho odstrčit, ale namísto toho se oba svalili do postele. Colin se snažil, aby ji nezalehl svou váhou. Spodní část jejího těla sevřel mezi svá stehna a nadzvedl se na loktech, aby na ni viděl.

Vlasy se jí rozlétly po polštáři a do očí se jí vedraly slzy. Panebože, jak je krásná, blesklo Colinovi hlavou. „Miluji tě, Alesandro,“ zašeptal. „A vzal jsem si všechno, cos mi nabídla.“

Chtěla protestovat, ale Colin jí v tom zabránil. Položil jí dlaň na ústa, aby ho nepřerušovala. „Miláčku, nic cenného jsem neodmítl. Nabídla jsi mi všechno, co by si muž mohl přát. Dala jsi mi svou lásku, svou důvěru, svou věrnost, svou duši, své srdce i své tělo. Ano, nic z toho nemá peněžní hodnotu, ale kdybys přišla o všechen svůj majetek, bylo by mi to fuk. Ty jsi pro mě vším. Vším, co jsem kdy chtěl.

Chápeš?“

Colinova nádherná slova ji dojala. Podle jeho zamlžených očí usoudila, že pro něj nebylo snadné své pocity vyjádřit. Miloval ji. Štěstím se rozplakala.

„Lásko, neplač,“ prosil ji. „Nemohu vidět, jak se trápíš.“ Alesandra mu nedokázala vysvětlit, že se vůbec netrápí, ale že je naopak nesmírně šťastná.

Colin jí jemně setřel slzy.

„To já jsem neměl nic, co bych ti mohl nabídnout,“ řekl jí.

„Navíc… při naší svatební noci jsem poznal, že mě miluješ. Dělalo mi nejdříve potíže to přijmout. Zdálo se mi to vůči tobě nespravedlivé. Měl jsem si lépe zapamatovat poznámku, kterou jsi učinila na vrub prince regenta. Tato připomínka by nám oběma ušetřila spoustu problémů.“

„Jakou připomínku?“

„Pověděl jsem ti, že princ regent byl tebou unesen,“ odpověděl. „Vzpomínáš si, co jsi mi řekla?“

Přikývla. „Řekla jsem ti, že byl unesen tím, kdo jsem, a ne tím, jaká jsem.“

„Takže?“ pobídl ji.

„Takže co?“

„Myslel jsem, že jsi dostatečně inteligentní,“ škádlil ji. Rozzářila se úsměvem. Konečně pochopila.

„Takže mě miluješ.“

„Ano.“

Sklonil se a políbil ji. Vzdychla mu do úst. Když se zvedl, vypadala, že ji přesvědčil.

„A co ty? Pochopil jsi, co jsem ti svou poznámkou chtěla naznačit?“ zeptala se ho.

Nevěnoval její otázce příliš pozornosti, neboť právě rozvazoval tkanici jejího županu. „Co jsem měl pochopit?“

„Že jsem se do tebe zamilovala, protože si cením tvých vlastností,“ odpověděla. „Upoutala mě především tvá odvaha a síla, Coline. Obojí jsem tolik potřebovala.“

Colin byl její chválou potěšen. Opět ji políbil na čelo. „A já zas potřeboval tebe,“ přiznal se.

Chtěl ji znovu políbit, ale Alesandra si chtěla povídat.

„Coline, ty žiješ s vědomím, že tvá společnost není na dostatečné úrovni a musí bojovat o své místo na slunci, že?“

„Zcela správně.“

Skulil se na stranu, aby z ní mohl snadněji sundat župan a

noční košili.

„Ale to není pravda,“ prohlásila. Sedla si a začala si sundávat košili. Colin jí ochotně pomáhal.

„Podrobně jsem prostudovala tvé účetní knihy. Podle nich dosahuješ úctyhodného zisku, který ovšem vkládáš zpět do podniku. Výsledek je proto impozantní. Ty se sice snažíš vybudovat impérium, ale kdyby ses na chvíli zastavil a ohlédl se zpět, zjistil bys, že jsi už svého cíle dávno dosáhl.

Disponuješ téměř dvaceti loďmi a objednávky na přepravu ti pokrývají celý příští rok. Nejsou to snad dostatečné důkazy, že tvá společnost už není žádným nuzným podnikem?“

Colin měl problémy vnímat, co říká. Alesandra si vyhrnula košili až pod paže a poté ji přetáhla přes hlavu. Zatajil se mu dech, a když Alesandra odhodila oděv na zem, vztáhl k ní ruce. Jeho žena však zavrtěla hlavou. „Nejdříve mi odpověz na jednu otázku, prosím.“

Nejspíš přikývl, ale jistý si tím nebyl. Rozhořel se v něm oheň vášně a jediné, co si přál, bylo proniknout do ní. Chtěl se jí dotýkat, všude, celým svým tělem. Svlékl si košili, ale ve chvatu si ji roztrhl.

„Coline, kdy člověk pozná, že má dost?“

Její otázka vyžadovala rozvahu. Na tu ovšem momentálně neměl čas.

„Nikdy tě nebudu mít dost.“

„Ani já tebe,“ zašeptala. „Ale to jsem se neptala…“ Colin ji umlčel svými ústy. Nedokázala ho odmítnout. Objala ho kolem krku a oddala se jeho touze… a milování. Byl žádoucí, ale zároveň velmi ohleduplný. Jeho doteky byly magické. A když dospěla k dokonalému vyvrcholení, znovu jí opakoval, jak moc ji miluje.

I ona by mu ráda pověděla, jak ho má ráda, ale Colin ji

tak vyčerpal, že neměla sílu promluvit. Převrátila se na záda, zavřela oči a naslouchala tlukotu svého srdce.

Colin se svalil na bok, hlavu si opřel o ruku a usmál se na ni. Vypadal spokojeně.

Pomalu sjel rukou od brady k bříšku, a tam ji jemně hladil.

„Miláčku, nechtěla bys mi něco říct?“

Alesandra byla tak unavená, že nedokázala přemýšlet. Colin byl rozhodnut, že jí nedá pokoj tak dlouho, dokud mu nepoví, že čeká dítě, ale Flannaghan ho vyrušil hlasitým klepáním na dveře.

„Milorde, váš bratr je zde. Zavedl jsem ho do studovny.“

„Hned tam přijdu,“ zvolal Colin a tiše něco zamumlal o nevhodném příchodu.

Alesandra se zasmála. Se zavřenýma očima poznamenala:

„Hovořila bych o nevhodném příchodu, kdyby se tvůj bratr objevil o deset minut dříve.“

Colin s ní souhlasil. Zamířil ke dveřím, ale pak se k ní vrátil. Otevřela oči v okamžiku, kdy se sklonil, aby ji políbil. Pohladila ho po rameni a kolem prstu si otočila tenký pramínek jeho vlasů.

Colin si opět nechával narůstat vlasy, uvědomila si najednou. Dojetím se jí chtělo plakat, ale ovládla se. Její manžel to nemá rád. Stejně by asi nepochopil, proč pláče. Manželství tedy pro něj neznamená ztrátu svobody.

Alesandřin výraz Colina zarazil. „Stalo se něco, miláčku?“ zeptal se.

„Jsi pořád volný, Coline.“

Jeho zorničky se rozšířily. „Prosím?“

„Tvůj bratr čeká.“

Přikývl. „Chci, abys mezitím, co budu pryč, přemýšlela o mé otázce.“

„O jaké otázce?“

Colin vstal z postele. „Ptal jsem se tě, jestli mi něco nechceš říct,“ připomněl jí.

Vklouzl bosýma nohama do bot a začal pátrat po čisté košili.

„Přemýšlej o tom,“ řekl. Popadl kabát, mrkl na ni a odešel.

Caine se rozvaloval v křesle stojícím vedle krbu. Colin mu kývl na pozdrav, sedl si za stůl a natáhl se pro pero a papír.

Caine na něj pohlédl a pak se široce usmál. „Zdá se, že

jsem tě vyrušil. Promiň,“ dodal.

Colin jeho smích ignoroval. Věděl, že vypadá neupraveně. Neobtěžoval se s uvázáním kravaty a ani se neučesal.

„Manželství ti svědčí, Coline.“

Colin nemínil předstírat opak. Podíval se na bratra a přiznal se: „Jsem zamilovaný.“

Caine se zasmál. „No, konečně! Že ti to ale trvalo!“

„Asi stejně tak dlouho jako tobě, než sis přiznal, že miluješ Jade,“ opáčil Colin.

Caine souhlasně přikývl. Colin si znovu něco napsal.

„Co to tam děláš?“

Colin se zašklebil a přiznal se, že si píše seznam.

„Řekl bych, že jsem se nakazil Alesandřiným sklonem pro organizaci,“ pronesl. „Hovořil jsi s vikomtem?“ Cainův úsměv se vytratil. Uvolnil si kravatu a odpověděl.

„Harold je úplně na dně,“ poznamenal. „Sotva se drží na nohou. Když se se svou ženou viděli naposledy, pohádali se, a on si teď vyčítá každé křivé slovo, které jí řekl.“

„Chudák,“ vzdychl si Colin. Pak zavrtěl hlavou a zeptal se: „Řekl jsi mu, jaké máme podezření?“

„Harold je přesvědčen, že jeho žena měla milence,“ odpověděl Caine. „Dostávala prý od něj i dárky. Harold myslí, že se Roberta po jejich hádce rozhodla utéct.“

„K čertu.“

„Není v současné době schopen uvažovat jinak. Pořád opakuje dokola, že za všechno si může sám.“

Colin se opřel. „Řekl ti něco, co by nám pomohlo?“

„Ne.“

Bratři umlkli a každý se pohroužil do svých myšlenek. Colin odstrčil židli a sehnul se, aby si sundal boty. Nejdříve odhodil levou, pak pravou, a když se chtěl napřímit, všiml si, že z jeho levé boty vypadla vložka.

„Sakra,“ zamumlal a pomyslel si, že jeho nejpohodlnější boty se začínají rozpadat. Zvedl botu, aby se podíval, zda půjde opravit. Když vzal vložku do ruky, uvědomil si, že je nepřiměřeně silná.

Nikdy se s ničím podobným nesetkal. Uchopil proto druhou botu, aby zjistil, jestli je stejná. V tom okamžiku vstoupil do studovny Flannaghan s lahví brandy pro Caina. Když uviděl Colina, jak zkoumá obuv, měl se k odchodu.

„Flannaghane, pojď sem,“ zavelel Colin.

„Přejete si nalít, milorde?“

„Ano,“ odpověděl Caine. „Ale chtěl jsem vodu, a ne brandy. Poté co jsem viděl, jak se Harold utápí v alkoholu, dal bych přednost čisté vodě.“

„Ihned vám ji přinesu.“

Flannaghan opět zamířil ke dveřím, ale Colin ho zastavil.

„Přejete si také vodu?“ zeptal se ho lokaj.

Colin mu ukázal vložku levé boty. „Chtěl bych vědět, jestli o tom něco nevíš.“

Flannaghan byl na rozpacích. Byl sice Colinův oddaný sluha, ale slíbil princezně, že nic neřekne. Flannaghanovo mlčení bylo víc než výmluvné. Caine se hlasitě zasmál. „Z jeho výrazu bych soudil, že o tom ví všechno. Co to máš, Coline?“

Colin mu hodil koženou vložku. „Právě jsem ji objevil ve své botě. Byla speciálně vyrobena pro levou nohu.“ Obrátil se zpátky k lokajovi. „To je Alesandřino dílo, viď?“

Flannaghan si odkašlal. „Byly to vaše oblíbené boty, milorde,“ vyhrkl. „Vyšší vložka je pro vaši levou nohu vhodnější. Prosím, abyste se pro tu maličkost nehněval.“ Colin se vůbec nezlobil, ale jeho mladý sluha si to nestačil uvědomit.

„Naše princezna si všimla, že jste na svou nohu… trochu přecitlivělý,“ pokračoval, „a z toho důvodu musela použít drobné lsti. Doufám, že jí to nebudete vyčítat.“

Colin se usmál. Těšilo ho, že Flannaghan Alesandru horlivě obhajuje. „Mohl bys požádat ‚naši princeznu‘, aby přišla? Zaklepej, a pokud hned neotevře, nech ji spát.“ Flannaghan vyběhl ze studovny. Vzápětí si všiml, že stále svírá v ruce láhev s brandy, a proto se vrátil. Postavil ji na servírovací stolek a opět odešel.

Caine vrátil Colinovi vložku a zeptal se. „Pomáhá to?“

„Ano,“ odpověděl Colin. „Neuvědomil jsem si…“ Caine se zadíval do očí svého bratra a najednou cítil, že je mu blíž. Snad proto, že se Colin přestal přetvařovat.

Naklonil se dopředu a lokty se opřel o kolena. „Co sis neuvědomil?“

Colin zíral na levou botu. „Že má levá noha je kratší než pravá. To je přece jasné! Musí být kratší, když jí chybí kus svalu…“

Caine pokrčil rameny, protože nevěděl, jak by měl zareagovat. Bylo to poprvé, kdy se Colin ke svému zranění otevřeně přiznal. Kdyby mu odpověděl nezaujatě, mohl by vypadat, že ho bratrovy problémy nezajímají. A kdyby ho naopak zavalil otázkami, mohl by Colin odejít, prásknout za sebou dveřmi a odmlčet se na dalších pět let.

Byl to k sakru ožehavý problém. Nakonec raději změnil téma. „Už jsi mluvil s otcem o Catherine?“

„Ano,“ odpověděl Colin. „Slíbil, že dá na ni pozor. Upozornil také služebnictvo. Kdyby jí něco bylo doručeno, ihned se to doví.“

„Bude také Catherine varovat?“

„Nechtěl ji zbytečně strašit,“ odpověděl Colin. „Ale já jsem trval na tom, aby ji informoval. Musí vědět, že se jedná o vážnou věc. Catherine je trochu… nezodpovědná.“ Caine se pousmál. „Vždyť je to ještě dítě, Coline. Ona z toho vyroste.“

„Ale do té doby ji budeme muset chránit.“

„Ano.“ Ve dveřích se objevila Alesandra

následována

Flannaghanem. Měla na sobě tmavě modrý župan, který ji zahaloval od hlavy až k patě. Usmála se na Caina a pak se otočila ke svému manželovi. Když jí mlčky ukázal vložku do

boty, ztratila úsměv a začala couvat. Nevypadala polekaně, jen ostražitě.

„Alesandro, nevíš o tom náhodou něco?“

Nedokázala odhadnout, jestli se zlobí, nebo ne. Pak si ale vzpomněla, že jí ještě před chvílí vyznával lásku, a proto se zastavila. „Ano.“

„Ano?“

„Ano, vím o tom něco, Coline. Dobrý večer, Caine. Jsem ráda že vás zas vidím,“ dodala spěšně.

Záměrně se chovala, jako by se nic nestalo. Colin zavrtěl hlavou. „Na něco jsem se tě ptal,“ řekl.

„Aha, teď už chápu tvou otázku,“ vyhrkla. „Než jsi odešel

z komnaty, ptal ses mě, jestli ti něco nechci říct. Už vím, kam jsi mířil. Nuže, dobrá, odpovím ti. Ano, nechala jsem ti udělat do bot novou vložku. Kdybys nebyl na svou nohu tak háklivý, projednala bych tuto záležitost nejdříve s tebou. Ale tak jsem musela donutit tvého lokaje, aby zašel za obuvníkem. Nechtěl to udělat, protože je ti oddaný, ale nakonec jsem ho přesvědčila,“ dodala, aby si Colin nemyslel, že ho sluha zradil.

„Ne, princezno,“ namítl Flannaghan. „To já požádal vás, abyste mi ten úkol svěřila.“

Colin převrátil oči v sloup. „Jak jsi na to přišla?“

Jeho otázka ji překvapila. „V noci jsi… kulhal, tedy lépe řečeno, když jsi byl unavený. Coline, uvědomuješ si, že zatěžuješ převážně svou pravou nohu?“

Colin se málem zasmál. „Uvědomuji.“

„A souhlasíš s tím, že jsi alespoň průměrně inteligentní muž?“

Užívala jeho vlastních slov. „Ano,“ odpověděl pobaveně.

„Tak jak to, že jsi nezjistil důvod, proč kulháš?“ Pokrčil rameny. „Kdysi mě pokousal žralok, Alesandro.

Můžeš si o mně myslet, že jsem hlupák, ale domníval jsem se, to tohle byla příčina mého kulhání.“

Zavrtěla hlavou. „To byla příčina tvého zranění,“ vysvětlila. „Podívala jsem se na podpatky tvých bot. Pravý podpatek je téměř na všech zcela opotřebovaný. Pak už jsem

samozřejmě věděla, co mám dělat.“ Vzdychla si. „Škoda že jsi tak nedůtklivý.“

Obrátila se na Caina. „Je přecitlivělý, všiml jste si?“ Caine přikývl.

Usmála se, protože s ní souhlasil. „Nechce o své noze vůbec mluvit.“

„Ale dnes udělal výjimku,“ poznamenal Caine. Podívala se na Colina. „Opravdu?“ zeptala se radostně. Colin netušil, co ji tak rozveselilo. „Ano,“ připustil.

„Takže mi dovolíš, abych spala v tvé ložnici?“

Caine se zasmál. Alesandra si ho nevšímala. „Vím, proč se na noc vracíš do svého pokoje. Protože tě bolí noha a potřebuješ chodit. Mám pravdu?“

Neodpověděl jí.

„Řekni něco, proboha.“

„Děkuji ti.“

Jeho odpověď ji zmátla. „Za co mi děkuješ?“

„Za úpravu bot.“

„Ty se nezlobíš?“

„Ne.“

Byla jeho postojem udivena.

Colin se cítil její starostlivostí zahanben. Dlouho se na sebe mlčky dívali.

„Nezlobíš se ani na Flannaghana, že?“ zeptala se.

„Ne.“

„A proč se na mě nezlobíš?“

„Protože jsi to udělala pro mé dobro.“

„To je od tebe milé.“

Colin se na ni usmál. Do studovny se přihnal Flannaghan se sklenicí vody pro Caina, ale jeho pozornost byla zaměřena na Alesandru. Když uviděla v jeho očích obavy, mrkla na něj a zašeptala: „Nezlobí se.“

Caine se napil a pak se zvedl k odchodu. Colin mu kývl na rozloučenou, ale nespustil přitom zrak ze své ženy.

„Alesandro, zůstaň tady. Caina vyprovodí ke dveřím Flannaghan.“

„Jak si přeješ, muži.“

„Panebože, líbí se mi, když se chováš pokorně.“

„Proč?“

„Je to u tebe velmi ojedinělé.“

Pokrčila rameny. Znovu se usmál. „Nechtěla bys mi něco říct?“ zeptal se.

Alesandra si vzdychla. Její muž byl neúnavný. „No, dobrá,“ zamumlala. „Mluvila jsem o tvé noze se sirem

Wintersem. Chtěla jsem od něj získat nějaká doporučení. Náš hovor byl pochopitelně diskrétní,“ dodala.

Colin nadzvedl obočí. „Doporučení?“

„Co bys měl dělat, aby ses cítil lépe. Napsala jsem si seznam. Mám pro něj zajít?“

„Později,“ odpověděl. „Přesto však, existuje ještě něco, co bys mi ráda pověděla?“

Jeho otázka pokrývala nekonečnou řadu námětů, což bylo docela výhodné. Colin se rozhodl, že jí tuto otázku bude klást každé dva týdny, aby se dověděl, co udělala, aniž by mu o tom řekla.

Alesandra se ale odmítla k čemukoli dalšímu přiznat,

dokud nezjistí, co chce Colin vlastně slyšet. „Nemohl bys být přesnější?“

Její otázka mu prozradila, že před ním skrývá více tajností. „Ne,“ odpověděl. „Ty víš, na co se ptám.“ Prohrábla si vlasy rukou a přistoupila k okraji psacího stolu. „Dreyson ti to prozradil, viď?“

Zavrtěl hlavou. „Tak odkud to víš?“

„Řeknu ti, odkud to vím, ale nejdříve to chci slyšet od tebe.“

„Proč, když už to víš,“ namítla. „Chceš, abych se cítila provinile? Hm, to se ti nepovede. Objednávku na parník jsem nezrušila, a teď je už příliš pozdě. Kromě toho jsi řekl, že si se svým dědictvím mohu dělat, co chci. Objednala jsem tu loď pro sebe. Ano, vždycky jsem toužila po nějaké lodi.

Pokud ji budete chtít s Nathanem využívat, nebudu proti. Spíš naopak.“

„Řekl jsem Dreysonovi, aby objednávku zrušil,“ připomněl jí.

„Ale já mu řekla, že na ní strýček Albert trvá.“

„K sakru, cos ještě přede mnou zatajila?“

„Tys to tedy nevěděl?“

„Alesandro…“

„Coline, to od tebe není fér. Zdá se, že ještě stále nic nechápeš,“ pronesla lítostivě. „Dovedeš si představit, jak mi bylo, když Nathan prohlásil, že jste chtěli použít Sářino věno pro svou společnost? K mému majetku se ale stavíš odmítavě. Promiň, ale mě to uráží.“

Colin si ji posadil na klín. Objala ho kolem krku a usmála se na něj.

Zamračil se. „Peníze, o které se tady jedná, byly určeny nejen pro Sáru, ale také pro Nathana,“ vysvětlil.

„Rovněž můj otec odkázal svůj majetek nejen mně, ale i mému manželovi.“

Doběhla ho, pomyslel si. I Alesandra věděla, že proti tomu nemůže Colin nic namítnout. „Tvůj otec se jistě diví, proč ještě stále zodpovídá za mé peníze. Není to ostudné, Coline? Měl by ses o ně postarat. Pomohu ti.“

Něžně se na ni usmál. „A co kdyby ses o ně starala sama a já pomáhal tobě?“

„Jak si přeješ.“ Opřela se o něj. „Miluji tě, Coline.“

„Já tebe taky, miláčku. Opravdu mi už nemáš co říct?“ Neodpověděla a ještě více se k němu přitulila. Colin sáhl do kapsy a vytáhl složený list papíru.

Rozložil ho. „Rád bych, abys se mnou mluvila o čemkoli,“ pronesl.

Chtěla se od něho odtáhnout, ale Colin ji k sobě znovu přitiskl. „Neumožnil jsem ti, abys se mnou hovořila o mé noze, viď?“

„Ano.“

„Promiň mi to, miláčku. Polepším se. A teď zůstaň chvilku v klidu, než odpovím na tvé otázky, ano?“

„Nemám žádné otázky.“

„Psst, miláčku,“ napomenul ji. Jednou rukou ji k sobě tiskl a druhou si přidržoval list papíru. Potichu přečetl její první poznámku a pak řekl: „Tvé obavy týkající se Viktorie

jsem nakonec vyslechl, že?“

„Ano, ale proč…“

Colin ji sevřel. „Buď trpělivá,“ nařídil jí a přečetl druhou poznámku. „Slibuji, že svůj postoj k tvému dědictví změním.“ Do závorky Alesandra napsala tvrdohlavý.

Povzdechl si. „A nebudu tvrdohlavý.“

Třetí poznámka ho rozesmála. Alesandra si v ní dala za úkol přimět ho, aby si dříve než za pět let přiznal, že ji miluje. A protože se tak již stalo, přešel k další poznámce. Měl být šťasten, že se stane otcem, a Alesandra se neměla obviňovat, že mu tím překazí plány. Ještě zde byla připsána otázka, zda se těhotná žena může stát jeptiškou. Colin se rozhodl, že na tuto otázku odpoví nejdřív.

„Alesandro?“

„Ano?“

Políbil ji do vlasů. „Ne,“ zašeptal.

Jeho pobavený hlas a záporná odpověď ji zmátly.

„Co ne?“

„Těhotné ženy se nemohu stát jeptiškami.“

Kdyby ji pevně nedržel, vyskočila by mu z klína. Stejně

ale byla pobouřená. „Tys všechno věděl… ach, bože, našel jsi můj seznam, viď? Tak proto jsi mi řekl, že mě miluješ.“

Colin ji uchopil za bradu a pevně ji políbil. „Věděl jsem

už dávno, že tě miluji,“ řekl jí. „Musíš mi věřit, Alesandro. A věř také svému srdci.“

„Ale…“

Umlčel ji dalším polibkem. Když se odtáhl, měla v očích slzy. „Naposledy se tě ptám,“ řekl. „Nechceš mi něco říct?“ Mírně přikývla. Vypadal potěšeně. Panebože, jak ho milovala! A podle pohledu, jakým se na ni díval, věděla, že i on ji miluje.

Ach, ano, je rád, že budou mít dítě. Rukou ji hladil po bříšku, aniž by si to zřejmě uvědomoval. Ale jeho pohyb hovořil za vše. Mazlil se se svým nenarozeným potomkem.

„Odpověz mi,“ zašeptal nedočkavě.

Vypadal opravdu napjatě, přestože se snažil chovat se vážně a nezaujatě. Alesandra se musela pousmát. Ráda ho

občas škádlila.

Colin ji znovu pobídl. „Odpověz mi, Alesandro.“

„Ano, Coline. Měla bych ti něco říct. Rozhodla jsem se, že se stanu jeptiškou.“

Vypadal, jako by ji chtěl uškrtit. Jeho pohled ji rozesmál. Objala ho a pak si položila hlavu pod jeho bradu.

„Budeme mít děťátko,“ zašeptala. „Ty to ještě nevíš?“

KAPITOLA 14

V následujících čtrnácti dnech se dveře domu nezavřely. Colin měl nekonečnou řadu návštěv, které ho zaměstnávaly po celý den. Sir Richards byl u nich tak často, že zde mohl přespávat. Caine se zastavil každé odpoledne, stejně i Nathan. Alesandra si svého muže přes den moc neužila, zato večery trávila s ním. Colin ji vždycky při večeři seznámil se všemi podstatnými událostmi, které se týkaly

vyšetřování

záhadného zmizení dvou dam.

Velmi užitečné zprávy vypátral Dreyson. Zjistil, že Viktorie byla pojištěna a že její životní pojistka byla sepsána pouhé čtyři měsíce před tím, než zmizela. Zněla ve prospěch jejího bratra Neila a byla uzavřena společností Morton a syn. Colin dále zjistil, že Neil by rovněž zdědil sestřino věno, které jí odkázala teta a které byla vázáno na podmínku, že se Viktorie vrátí do Londýna.

Sir Richards seděl s Alesandrou a Colinem u večeře. Vyslechl všechny nové informace a pak přidal vlastní komentář.

„Dokud se nenajde tělo, nemůže si Neil vyzvednout ani pojistku, ani dědictví. Jestliže je viníkem a jeho motivací byly peníze, proč by tak dlouho skrýval sestřino tělo?“

„To nedává smysl,“ souhlasil Colin. „Navíc má na vlastním účtu peněz dost.“

Richards přikývl. „Může však chtít víc,“ řekl. „Alesandra nám pověděla, že Neil svou sestru neměl zrovna v oblibě,“ dodal. „Existuje ještě jedna okolnost, která hovoří v Neilův

neprospěch. Asi před šesti lety se dvořil Robertě, ale ta se nakonec rozhodla pro vikomta. Říká se, že Neil jí nadbíhal, i když byla vdaná. Někteří lidé si dokonce myslí, že s ní měl pletky. Tady by se dalo nalézt spojení mezi oběma případy.“

„Nedovedu si představit, že by nějaká žena chtěla mít pletky s Neilem Perrym,“ zašeptala Alesandra. „Není vůbec… šarmantní.“

„Dostala jste nějaký další dárek?“ zeptal se jí Richards. Zavrtěla hlavou. „Dnes ráno ale přišel dárek, který jsem nechala udělat pro Nathana a Sáru. Colin ho málem zničil, naštěstí roztrhal jen krabici,“ dodala s úsměvem.

„Zapomněla jsi říct, že dárek od tebe byl vyztužen plátky zlata,“ řekl Colin. „Nezničilo by ho ani pět chlapů.“ Jejich rozhovor přerušil Caine, který vběhl do jídelny.

„Našlo se Viktoriino tělo!“

Colin chytl Alesandru za ruku a jemně ji stiskl.

„Kde?“ zeptala se.

„Na poli, tak hodinu cesty odsud. Je silně poškozené, asi vlci…“ Caine se zarazil uprostřed věty, neboť si uvědomil, že líčit detaily před Alesandrou by bylo nezodpovědné.

„Je jisté, že se jedná o Viktorii?“ zeptala se.

Do očí jí vhrkly slzy, ale jinak zůstala klidná. Může plakat později a také se za ni modlit… až bude dopaden člověk, který jí ublížil.

„Indentifikaci napomohly šperky, které měla na sobě,“ vysvětlil Caine.

Sir Richards chtěl vidět místo činu. Odstrčil židli a postavil se.

„Obávám se, že dnes už je na prohlídku pozdě. Venku je tma,“ poznamenal Caine a sedl si vedle Alesandry.

„Kdo vlastní pole, na němž byla Viktorie nalezena?“ zeptal se Colin.

„Neil Perry.“

„Jak pohodlné,“ utrousil Colin. „Až příliš,“ namítl Caine.

„Musíme vycházet z toho, co máme k dispozici,“ prohlásil Richards. „Ale ještě jsme neskončili.“

„Kdy začnete kopat?“ zeptal se Colin. „Zítra, hned ráno.“

„Kopat?“ zeptal se Alesandra. „Viktoriino tělo se našlo. Proč tedy…“

„Chceme zjistit, jestli je to všechno,“ vysvětlil Richards.

„Myslíte si, že by tam mohla být také Roberta?“

„Myslím.“

„Proč by ne?“ přidal se Caine.

„Neil není tak hloupý, aby své oběti zakopal na vlastním pozemku,“ poznamenala.

„Ne všichni vrazi jednají obezřetně,“ namítl Caine. Alesandra ho chytla za ruku. „Nesmysl,“ namítla. „Až do této chvíle jednal chytře, a najednou by udělal takovou chybu? Ne, to nedává smysl. Navíc jste na něco zapomněli.“

„Na co?“ zeptal se Caine.

„Předpokládáte, že šlo pouze o dvě ženy. Co když jich bylo víc?“

„Má pravdu, Caine,“ souhlasil s ní Colin. „Miláčku, mohla bys nechat mého bratra na pokoji?“

Alesandra si teprve teď uvědomila, že svírá Cainovu ruku. Rychle ji pustila a obrátila se k Richardsovi.

„Jaké jsou vaše další plány?“

„Budeme muset Neila zatknout,“ prohlásil. „I když nejsem zrovna přesvědčen, podobně jako vy, že je vrahem. To by bylo příliš jednoduché.“

Jeho odpověď ji uspokojila. Caine se postavil a odtáhl jí židli, aby mohla vstát. Chtěla mu poděkovat, ale dříve, než cokoli řekla, Caine se sklonil a políbil ji na čelo.

„Gratuluji, Alesandro,“ řekl. „Máme s Jade opravdovou radost.“

„Z čeho máte radost?“ zeptal se Richards.

Nechala Colina, aby mu vše řekl, usmála se na Caina a šeptem dodala: „I my máme radost.“

Alesandra už byla na odchodu, když Richards potřásl Colinovi rukou. Náhle si však něco uvědomila. Obrátila se a pohlédla na Colina. „Přemýšlel jsi, proč se tajný ctitel dvoří také mně, Jade a Catherine? Před pár měsíci jsi Neila vyhodil,“ připomněla mu. „Mohl by se kvůli tomu mstít?“ Colin zavrtěl hlavou. Nechala ho, ať o tom jedná s

Cainem a Richardsem, a zamířila do svého pokoje. Ve studovně na ni čekal Flannaghan společně se svou mladší sestrou Megan.

„Tady je,“ prohlásil, když vešla dovnitř.

„Princezno Alesandro, dovolte, aby vám představil Megan,“ prohlásil. „Nemůže se dočkat, až vám bude pomáhat.“

Flannaghan šťouchl sestru do boku. Megan postoupila o krůček dopředu a nešikovně se uklonila. „Bude mi ctí vám sloužit, milady.“

„Nikoli milady,“ opravil ji Flannaghan, „ale princezno.“ Megan přikývla. Velmi se svému bratrovi podobala. Měla stejnou barvu vlasů a stejně se i smála. Dívala se na svého bratra s obdivem a tato oddanost Alesandru dojala.

„Určitě spolu budeme dobře vycházet,“ poznamenala.

„Naučil jsem ji všemu, co by měla vědět,“ oznámil Flannaghan.

Alesandra přikývla. „A kde je Kate? Myslela jsem, že mi měla začít pomáhat s korespondencí už zítra.“

„Balí se,“ vysvětlil Flannaghan. „Zmínila jste se o mých sestrách manželovi?“

„Ještě ne,“ přiznala se Alesandra. „Ale nebojte se, Flannaghane, bude s nimi spokojen stejně jako já.“

„Ubytoval jsem Megan v pokojíku na konci chodby ve vrchním patře,“ řekl Flannaghan. „Kate by mohla mít místnost hned vedle ní, jestli vám to nebude vadit.“

„Jistěže ne.“

„Můj pokoj je velice pěkný, milady,“ vyhrkla Megan. „Je to zároveň můj první samostatný pokoj.“

„Princezno, ne milady,“ opravil ji bratr znovu. Alesandra potlačila smích. Nechtěla snížit důležitost Flannaghanova postavení.

„Vysvětlím ti tvou práci zítra ráno. Teď mne omluvte, půjdu si lehnout. Pokud bys něco potřebovala, řekni svému bratrovi. Flannaghan se o tebe určitě postará, protože se dobře stará i o nás. Nevím, co bychom si bez něj počali.“ Flannaghan se chválou jen začepýřil. Očividně na Megan

zapůsobil.

Colin se smál, když mu pověděla, koho přijala. Rychle si však uvědomil, že Flannaghan ze svého nízkého platu podporuje nejen Megan, ale i Kate. Když lokaje najímal do svých služeb, dověděl se, že jeho rodiče zemřeli. Netušil však, že má ještě dvě sestry. Proto byl rád, že je Alesandra zaměstnala. Následující den zvýšil Flannaghanovi mzdu.

Odpoledne dostala princezna od Dreysona květiny, k nimž byla připojena kondolence k tragické ztrátě jejího blízkého přítele.

Zatímco Alesandra upravovala květy do bílé porcelánové vázy, Colin se zamračil nad textem agentova dopisu. „Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Strýček Albert zemřel.“

Colin vyprskl smíchem. Alesandra se pousmála. „Myslela jsem si, že tě to potěší.“

„To je od tebe cynické, Coline,“ poznamenal od vchodu do jídelny Caine, který právě přišel. Otočil se k Alesandře,

aby jí projevil upřímnou soustrast, ale vzápětí si uvědomil, že i ona se směje.

„Nebyl strýček Albert vaším dobrým přítelem?“

„Nebyl,“ vysoukal ze sebe Colin.

Caine zavrtěl hlavou. Colin se opět zasmál. „Nikdy totiž neexistoval,“ vysvětlil. „Alesandra si ho vymyslela, aby mohla dávat Dreysonovi příkazy k převodu akcií.“

„Ale dostal jsem od něho několik dobrých rad. K čertu, budu ho postrádat…“

„Alesandra ti mileráda bude i nadále poskytovat své dobré rady. Příště se obrať přímo na ni,“ navrhl Colin.

Caine byl překvapen. Alesandra se vyčítavě podívala na svého muže a pak se obrátila k švagrovi.

„Dreyson se mnou otevřeně hovořil o různých investicích, protože si myslel, že jeho informace postupuji strýčkovi Albertovi. Teď, když všechny vhodné transakce projednává s Colinem, není Alberta zapotřebí. Pan Dreyson by byl velmi rozčarován, kdyby zjistil, že strýček nikdy neexistoval. Proto vás prosím, abyste mu nic neříkal.“

„Proč jste se ale namáhala s prostředníkem?“ zeptal se Caine.

„Protože muži dávají přednost jednáním s muži,“ vysvětlila mu.

„Proč jsi přišel?“ změnil téma Colin. „Nějaké nové zprávy?“

„Ano,“ odpověděl Caine. „Našli tělo lady Roberty. Asi padesát metrů od Viktoriina hrobu.“

„Panebože,“ zašeptala Alesandra.

Colin ji objal kolem ramen. „Našly se ještě nějaké další oběti?“

Caine zavrtěl hlavou. „Doposud ne. Ale stále hledají. Neil byl obviněn z druhé vraždy. Posílá prostřednictvím svého obhájce žádost, aby směl promluvit s Alesandrou.“

„To nepřichází v úvahu.“

„Coline, myslím, že bych si s ním měla pohovořit.“

„Ne.“

„Prosím tě, buď rozumný,“ naléhala na něj. „Copak nechceš zjistit pravdu?“

Colin si povzdechl. „Pak s ním tedy promluvím já.“

„Neil tě nemá rád,“ připomněla mu.

„Co je mi k čertu do toho? To je jeho problém, ne můj,“ odvětil Colin.

Obrátila se ke Cainovi. „Colin ho vyhodil z domu,“ vysvětlila. „Nedokážu si představit, že by se s ním chtěl bavit.“

„Divila byste se, jak se lidé ve věznici změní,“ řekl Caine.

„Já si naopak dokážu představit, že bude mluvit s kýmkoli, kdo mu bude ochoten pomoci.“

„Nepůjdeš tam, Alesandro,“ trval na svém Colin. „Ale když mi napíšeš seznam otázek, zeptám se Neila, na co jen budeš chtít,“ dodal rychle.

„Už ho mám připravený,“ odvětila.

„Tak mi ho přines.“

„Půjdu s tebou, Coline,“ prohlásil Caine.

Alesandra věděla, že by svého muže nepřesvědčila. Jeho pohled byl zatvrzelý. Odešla proto bez námitek do svého

pokoje, našla seznam, připsala k němu pár otázek a vrátila se do jídelny.

„Vezmeme si kočár,“ řekl Caine bratrovi.

Colin přikývl. Vzal od Alesandry seznam, strčil ho do kapsy a políbil ji na rozloučenou. „Zůstaň doma,“ nařídil.

„Přijdu brzy.“

„Nemůže zůstat doma,“ přerušil ho Caine. „Málem jsem zapomněl. V pět ji má vyzvednout Nathan.“

„Proč?“ zeptal se Colin.

„Jade si přeje, aby se setkala se Sárou,“ vysvětlil. „Matka a Catherine k nám přijdou také.“

„Nathan k vám Alesandru doprovodí?“ zeptal se Colin.

„Ano.“

Alesandra se otočila a vyběhla po schodech nahoru. Spěchala, aby se upravila. Chtěla vypadat na setkání se Sárou co nejlépe.

„Mám jí vzít náš dárek?“ zavolala dolů na svého muže. Colin už byl ve dveřích. Odpověděl jí, že to není špatný nápad, ale Alesandra podle jeho pohození rameny poznala, že sotva věnoval pozornost tomu, na co se ptala.

Megan jí pomohla s převlékáním šatů. Byla trochu nešikovná, ale snaživá.

Nathan přišel zanedlouho. Alesandra vzala dárek, který Flannaghan znovu zabalil do ozdobného papíru, a podala ho Nathanovi.

Colinův partner byl zaujat svými myšlenkami a celou

cestu téměř mlčel. Nakonec musela začít Alesandra. „Stalo se něco?“

„Díval jsem se do účetních knih,“ začal nejistě, „a snažil se zjistit, odkud přišly některé platby. Většinou se o účetnictví stará Colin,“ dodal. „Něco mi nesedí.“

„Když byl Colin nemocný, zapisovala jsem faktury já,“ řekla. „Možná jsem někde udělala chybu.“

Nathan zavrtěl hlavou. „Colin mi říkal, že jste velmi dobrá,“ poznamenal. Usmál se a natáhl si nohy. Alesandra mu udělala místo.

„Nemohl jsem najít faktury k některým platbám, jak už

jsem řekl.“

Alesandra pochopila, co ho znepokojovalo. Colin zaúčtoval do knih společnosti peníze, které dostal z ministerstva války. „Neexistují žádné účty pro čtyři platby,“ poznamenala. „Ano, přesně pro čtyři,“ souhlasil Nathan.

„Víte snad, odkud ty peníze Colin získal? Pokud vím, nemá žádné vedlejší příjmy.“

„Zeptal jste se ho na to?“

Nathan zavrtěl hlavou. „Přišel jsem na to teprve dnes ráno.“

„Chtěla jsem se zeptat, Nathane. Vy a Colin… říkáte si všechno, anebo máte i každý své tajemství?“

„Jsme partneři, Alesandro. Komu bychom měli

důvěřovat, když ne sobě navzájem?“

Zkoumavě se na ni zadíval. „Vy víte, odkud jsou ty peníze, že?“

Mírně přikývla. „Měl by vám to říct Colin, ne já.“

„Jsou to vaše peníze?“

„Ne.“

„Tak čí?“ nenechal se odbýt.

A protože byl Nathan nejen Colinovým společníkem, ale i jeho nejlepším přítelem, rozhodla se, že mu vše poví.

„Musíte mi ale slíbit, že nic neřeknete Cainovi ani nikomu jinému z Colinovy rodiny.“

Nathan souhlasil. Jeho zvědavost se znásobila. „Slibuji.“

„Colin vykonával jisté práce, aby zvýšil příjmy vaší společnosti.“

Nathan se k ní naklonil. „Jaké práce? Pro koho pracoval?“

„Pro sira Richardse.“

Zlostně zaklel, až nadskočila. Pak se ale uklidnil a omluvil za své nevhodné chování.

„Myslím si, že by bylo nejlépe, kdybyste dovolil

Colinovi, aby vám vše vysvětlil,“ zajíkla se. „Stejně už pro sira Richardse nepracuje.“

„Jste si jistá?“ Přikývla. „Ano, jsem.“

Nathan dlouze vydechl a opřel se. „Děkuji, že jste mi to řekla.“

„Colin by vám to určitě řekl také.“

Usmál se. „Ano, asi ano. Vlastně bych se ho mohl zeptat sám. Ano, třeba dnes večer.“

Záměrně pak změnil téma, aby se Alesandra necítila napjatě. O chvíli později přijeli ke Cainovu domu.

U dveří stál Cainův majordomus Sterns, postarší muž zarputilého výrazu a škrobeného chování. Když ji však vítal, zářily mu v očích jiskřičky šibalství. Flannaghan se mu zřejmě zmínil o princeznině vlídnosti, neboť Sterns jí poděkoval, že přijala Megan a Kate do svého domu.

Dveře do salonu byly široce otevřeny. Cainova dcerka ji zahlédla jako první a běžela se s ní přivítat. Uchopila Sternse za ruku, aby neztratila rovnováhu, když se princezně uklonila. Její vybrané chování netrvalo dlouho, neboť vzápětí se vrhla na Nathana, který ji zvedl a vyhodil do vzduchu.

Malá nadšením zapištěla.

„Díky bohu, že máme vysoké stropy,“ pronesl Sterns. Nathan jeho poznámku uslyšel a zasmál se. Posadil si neteř na ramena a následoval Alesandru do salonu.

Jade seděla s Catherine v lenošce. Vévodkyně odpočívala v širokém křesle naproti nim. Když Alesandra vešla dovnitř, všechny tři ji v mžiku obklopily.

„Právě jsme se dověděly tu úžasnou novinu,“ prohlásila vévodkyně.

Alesandra se usmála.

„Řekla mi to Catherine,“ dodala vévodkyně.

„A mně zase Jade,“ podotkla Catherine.

„Nikdy jsem…“ začala Jade protestovat.

„Slyšela jsem, že ti matka něco naznačovala,“ připustila Catherine.

„Kde je Sára?“ zeptal se Nathan.

„Krmí Joannu,“ řekla Jade. „Přijde za chvilku.“

Nathan se rozhodl, že za ní půjde, a chtěl Olivii sundat z ramen. Holčička se ho však držela jako klíště a dožadovala se, že půjde s ním.

Alesandra položila dárek na stolík a sedla si vedle své tchyně. Vévodkyně si osušovala oči malým kapesníčkem.

„Jsem radostí celá bez sebe,“ prohlásila. „Další vnouče. Takové požehnání.“

Alesandra jen zářila. Několik minut se hovor točil kolem dětí. Catherine se začala za chvíli nudit. Alesandra si toho všimla, a proto se zeptala: „Ještě stále se zlobíš, že jsem řekla Colinovi o kytici, kterou jsi dostala?“

„Nejdříve jsem se zlobila, ale když mi otec všechno vysvětlil, dostala jsem strach. Nyní, když je Neil Perry za mřížemi, se už nebojím. A otec mi opět dovolí navštěvovat plesy a jiné společenské události. Bohužel je sezona už téměř u konce. Až se vrátím na venkov, ukoušu se nudou.“

„O tom silně pochybuji,“ namítla její matka.

„Dnes bych si ráda vyjela na projíždku s Morganem Atkinsem.“

„Catherine, myslím, že jsme se dohodly, že pozvání odmítneš a zůstaneš s námi,“ připomněla jí matka.

„Jedná se jen o krátkou projíždku. Všichni budou nadšeni, že mě zas vidí. S vámi přece mohu být kdykoli.“

„Morgan pro tebe přijde?“ zeptala se Jade.

Catherine přikývla. „Je božský,“ vzdychla. „Otci se také líbí.“

Alesandra by byla radši, kdyby Catherine zůstala doma. Věděla, že Morgan je Colinův přítel, který jistě dá na Catherine dobrý pozor, přesto by svou švagrovou nikam nepustila, dokud případ tajného ctitele nebude vyřešen. Pochybovala totiž o tom, že vrahem je Neil Perry. Nechtěla ovšem své příbuzné zbytečně plašit. Litovala, že s nimi není Colin. Určitě by si věděl rady.

Nikam by svou sestru nepustil, napadlo ji. Ano, zakázal by jí odejít.

„Catherine, myslím, že bys měla zůstat s námi,“ vyhrkla.

„Proč?“

Ano, proč? Alesandra usilovně hledala důvod. Otočila se k Jade a očima jí dala najevo, že potřebuje pomoc.

Cainova žena bystře zareagovala. Zahlédla v Alesandřině pohledu úzkost a ihned se přidala na její stranu.

„Ano, měla bys zůstat s námi,“ prohlásila. „Sterns jistě rád donese panu Morganovi vzkaz, že se nemůžeš z rodinných důvodů projížďky zúčastnit.“

„Ale já se jí chci zúčastnit,“ trvala na svém Catherine.

„Mami, to není fér. Michelle Marie jede s hrabětem z Hamptonu. Její sestry jí také neradí, co má dělat, a co ne.“

„Ale my ti neříkáme, co máš a nemáš dělat,“ namítla Alesandra. „Prostě nechceme, abys jela.“

„Proč ne?“

Catherinin hlas se zajíkl beznadějí. Bylo opět na

Alesandře, aby si vymyslela rozumný důvod, proč si nepřeje, aby Catherine odešla, ale naštěstí v tom okamžiku vešli do místnosti Nathan se svou ženou a upoutali na sebe pozornost. Alesandra vyskočila a šla se přivítat se Sárou.

Nathanova žena byla velice hezká. Měla dlouhé hnědé vlasy, bezvadnou pleť a světle modré oči. Její úsměv byl okouzlující, naplněn něhou a láskou.

Nathan představil Alesandru své ženě. Alesandra

nevěděla, jestli se má formálně uklonit, nebo podat Sáře ruku. Její dilema však netrvalo dlouho, protože Sára k ní přistoupila a objala ji.

Se Sárou se příjemně povídalo. Chovala se k Alesandře, jako by byly dobré přítelkyně, které se jen dlouhou dobu neviděly.

„Kde je Joanna?“ zeptala se Alesandra.

„Olivie ji přinese,“ odpověděla Sára.

„Se Sternsovou pomocí,“ doplnil ji Nathan. „Miláčku, vrátím se nahoru a a dokončím svou práci.“

Jade zavolala na Sáru a uhladila jí místo vedle sebe. Alesandra si k nim zpátky nepřisedla, protože se rozběhla za Nathanem. Dostihla ho v půli schodiště.

„Mohu s vámi na chvíli hovořit o samotě?“

„Jistě,“ odpověděl Nathan. „Třeba ve studovně?“ Alesandra přikývla a následovala ho do studovny. Nathan jí pokynul, aby usedla do křesla, ale ona odmítla.

Místnost byla plná map a účetních knih. Bylo zřejmé, že Nathan přeměnil Cainovu studovnu na svou druhou kancelář. Alesandra se mu o tom zmínila.

„Caine má knihovnu dole,“ vysvětlil Nathan. „Nedovolí mi, abych se mu v ní roztahoval. On zas nevkročí do tohoto pokoje,“ dodal s úsměvem. „Můj švagr miluje pořádek. Mně zas nevadí trocha chaosu. Sedněte si, Alesandro, a řekněte mi, co máte na srdci.“

Opět si odmítla sednout. „Díky, postojím,“ pronesla.

„Catherine si přeje jet na projíždku s Morganem Atkinsem. Morgan má pro ni přijít. Já si však nemyslím, že je to dobrý nápad, jenže nemohu najít žádný vhodný důvod, proč by neměla jet.“

„Proč nechcete, aby jela?“

Mohla by přistoupit k sáhodlouhému vysvětlování, ale k ničemu by to nejspíš nevedlo.

„Mám z toho špatný pocit,“ řekla. „Vím, že Colin by ji nepustil. Ani jeden z nás není přesvědčen, že vrahem dívek je Neil Perry. Máme za to, že Catherine by měla zůstat doma, dokud se nenajde viník. Colin tu však není a vévodkyně jí nedokáže říct ne. Nemohl byste se toho ujmout? Jsem si jistá, že I vámi se Catherine přít nebude.“

Nathan se vydal ke dveřím. „Takže Colin Atkinsovi nevěří?“

„Ach ne, tak jsem to nemyslela,“ řekla. „Morgan je

Colinův přítel.“ A pak tiše dodala: „Převzal Colinovo místo v sekci sira Richardse.“

„Ale přesto si myslíte, že by Colin Catherine nikam nepustil.

Nu, dobrá. Postarám se o to.“

„A jaký důvod jí řeknete?“ zeptala se a pospíchala za jeho mohutnou postavou.

„Žádný,“ odpověděl Nathan a šibalsky se usmál.

„Nepotřebuji důvod. Jednoduše ji řeknu, že zůstane doma.“

„A co když nebude souhlasit?“

Nathan se zasmál. „Nezáleží na tom, co jí řeknu, ale jak jí to řeknu. Věřte mi, Alesandro, že odporovat nebude. Na světě existují pouze dvě ženy, které se mě nezaleknou, má sestra a má žena. Nebojte se, postarám se o to.“

„Myslím, Nathane, že existují tři. Jade, Sára a já.“ Pousmála se jeho překvapenému výrazu, ale jen mírně. V hale čekala vévodkyně, aby se nimi rozloučila.

Odjížděla na důležitou schůzku. Políbila Alesandru na tvář a pak pokynula Nathanovi, aby se sklonil. I jeho políbila.

Alesandra předpokládala, že Catherine je stále v salonu. Nechtěla, aby švagrová poznala, že si přizvala na pomoc Nathana. Už tak se cítila provinile, že porušila svůj slib a prozradila Colinovi je jí tajemství.

Sára seděla v lenošce a vedle ní Olivie s miminkem na klíně.

„Doufám, že Joanna bude tak hezká jako ty,“ řekla Sára Olivii.

„Asi nebude,“ odpověděla Olivie. „Nemá tolik vlasů jako já.“

Jade převrátila oči. Sára se usmála. „Je ještě maličká,“ řekla. „Až bude starší, bude mít i vlasy.“

„Kde je Catherine?“ zeptala se Alesandra, když k nim došla. „Nathan by jí chtěl něco říct.“

„Před chvílí odjela,“ odpověděla Jade.

Alesandra usoudila, že Catherine odjela domů s matkou. Sedla si vedle Olivie a dívala se na miminko.

„Zlobila se, že jsme jí narušily plán, že? Asi to teď vévodkyni vyčítá. Ach, Sáro, Joanna je překrásná. Je tak drobounká.“

„Ona vyroste,“ prohlásila Olivie. „Miminka rostou. To říkala máma.“

„Alesandro, Catherine nejela domů. Odešla s Morganem. Chtěly jsme jí to rozmluvit, ale co jsme jí měly říct? Matka nakonec kapitulovala, protože Catherine byla schopna ztropit scénu.“

Miminko začalo zlobit. Sára ho vzala do náruče a vstala.

„Myslím, že je unavená. Dám ji spát a hned přijdu,“ prohlásila. „Sterns ji pohlídá. Báječně to s miminky umí, viď, Jade?“

„Nejen s miminky, ale i s čtyřletými rošťáky, jako je Olivie,“ odpověděla Jade a obrátila se ke své dceři. „Hajdy do postýlky, má milá. Je čas na odpolední spánek.“

Malá Olivie se nechtěla pohnout. Jade ji zatahala za ruku.

„Nejsem mimino, mami.“

„To nejsi, Olivie,“ řekla Jade. „Právě proto chodíš spát během dne jenom jednou. Joanna spí dvakrát.“ Alesandra si sedla do křesla a dívala, jak Jade a její dcera odcházejí. U dveří stál Nathan.

„Mám se vydat za Catherine?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Nejspíš mám zbytečné obavy, Nathane. Určitě bude všechno v pořádku.“

Vzápětí se otevřely vstupní dveře a do domu vešel Colin s Cainem. Caine se zastavil v hale, aby si promluvil s Nathanem, ale Colin šel rovnou do salonu za svou ženou. Sedl si vedle ní a políbil ji.

„Nu?“ dožadovala se vysvětlení, když ji začal šimrat nosem po krku.

„Asi je vinen,“ prohlásil bezvýrazně Colin.

Do místnosti vešli Caine a Nathan. Alesandra rýpla do svého muže, aby jí přestal okusovat ušní lalůček. Colin si povzdychl a narovnal se. Usmál se, když viděl, že se Alesandra červená.

„Měl motiv a také příležitost to udělat,“ dodal.

„Možná to vidíme příliš komplikovaně,“ zareagoval Caine na jeho poznámku.

Colin přikývl a vytáhl z kapsy seznam. „Nuže, miláčku, tady jsou odpovědi na tvé otázky. Za prvé, Neil popírá, že by šel se sestrou na schůzku s člověkem, jehož nazývala tajným ctitelem. Za druhé, přísahá, že neměl ponětí o nějaké pojistce. A za třetí, vehementně se brání tomu, aby byl jakkoli spojován s lady Robertou.“

„Tyhle odpovědi

jsem přepokládala,“ prohlásila Alesandra.

„Měla jste pravdu, Alesandro. Mezi Neilem a Viktorií zřejmě žádný vřelý sourozenecký vztah nebyl,“ poznamenal Caine. „Neil se očividně za svou sestru stydí,“ dodal, sedl si a hlasitě zívl.

„A co mé další otázky?“

„Které máš na mysli?“ zeptal se Colin.

„Chtěla jsem znát jména nápadníků, které Viktorie odmítla. Když mě Neil navštívil, zmínil se o třech mužích,

které má přítelkyně zavrhla. Myslela jsem, že jejich jména by nám mohla pomoci. Zapomněl ses ho zeptat?“

„Ne, nezapomněl. Byli to Burke, ten je už ženatý, a Mazelton.“

„Ten se bude ženit zanedlouho,“ doplnil ho Caine. „A?“ zeptala se Alesandra, když Colin nepokračoval. „Kdo je ten třetí?“

„Morgan Atkins,“ řekl Caine. Colin přikývl. Alesandra se podívala na Nathana. Mračil se. „Coline, je Morgan tvůj přítel?“ zeptal se.

„K čertu, to víš, že není,“ odpověděl Colin. „Možná by mě teď nejraději uškrtil. Domnívá se totiž, že kvůli mně zpackal jednu důležitou akci.“

Nathan se naklonil dopředu. „Obviňuje tě tak, že by si troufl na tvou ženu?“

Colinův výraz v tváři se změnil. Začal vrtět hlavou, ale

pak se zarazil. „Jistá možnost tady existuje,“ připustil. „Malá, ale… Na co narážíš, Nathane?“

Jeho partner se zadíval na Alesandru.

Všichni společně pronesli jedno slovo. „Catherine.“

KAPITOLA 15

„Neunáhlili jsme se.“

„Ale ano, myslím, že jste se unáhlili,“ odpověděla

Alesandra, usmála se na svého muže a dál se věnovala své práci.

Byli v posteli. Colin ležel natažený na zádech, hlavu podloženou polštáři. Alesandra klečela na opačné straně postele a přikládala mu obklady na poraněnou nohu. Od horké vody, v níž namáčela útržky plátna, jí zrudly ruce, ale tuto drobnost přehlížela, neboť Colinovy bolesti ustoupily. Její manžel téměř neodporoval, když mu podala seznam návrhů sira Winterse. Odmítl si však na uklidnění bolesti vzít léky nebo požít alkohol a vysvětlil Alesandře proč. Nechtěl jim přivyknout.

Horké obklady zapůsobily nejlépe. Křeče ustaly, a donutila-li ho Alesandra myslet na něco jiného, zapomněl i na své jizvy.

Na zbytek svého těla však byl hrdý. Byl tak trochu exhibicionista, ostatně jako většina mužů. Alesandra měla oblečenou bílou noční košili a růžový župan, kdežto Colin neměl na sobě zhola nic. Ruce měl složené pod hlavou, a když znovu úlevou zavzdychal, pomyslela si Alesandra, že si její manžel opravdu nedělá žádné zábrany.

„Připouštím, že Caine byl trochu nervózní. Byla zde nepatrná možnost, že by tajným ctitelem mohl být Morgan.“

„Trochu? Ty žertuješ, Coline. Caine uchopil svou ženu, hodil ji do kočáru a jako šílený se rozjel za Catherine.“ Colin se při té představě zakřenil. „Nu dobrá, unáhlil se. Ale já ne.“

Alesandra si odfrkla. „Ale neříkej. Copak jsi za nimi do kočáru neskočil, abys náhodou nezůstal pozadu?“

„Nemohl jsem je nechat odjet samotné.“

„A co z toho bylo? Nic,“ řekla. „Catherine by se hanbou propadla, kdybyste ji dostihli. Ještě že ji Morgan dovedl domů dříve, než jste ji našli. Mimochodem, je to moje chyba.“

„Co je tvoje chyba?“

„Celé jsem to rozpoutala,“ přiznala se. „Neměla jsem tvé příbuzné děsit.“

„Jsou to i tví příbuzní,“ připomněl jí.

Přikývla. „Co myslíš, kvůli čemu mohla Viktorie Morgana odmítnout?“

Změna tématu Colina nepřekvapila. Zvykl už si, že Alesandra přebíhá od jedné problematiky k druhé. Vynikala logickým myšlením a byla velice inteligentní. Proto se Colin zabýval všemi náměty, které ji znepokojovaly. Jestliže nebyla zcela přesvědčena o Neilově vině, nebyl o ní přesvědčen ani on sám.

„Morgan je zadlužený až po uši a velice lehce by mohl přijít o svůj majetek.“

„Jak to víš?“

„Richards mi to svěřil,“ odpověděl. „Možná si Viktorie myslela, že by si mohla najít lepší partii.“

„Ano,“ souhlasila. „To je docela možné.“

„Miláčku, co kdybychom šli spát?“

Alesandra seskočila z postele a položila umývadlo s vodou na lavici pod oknem. Pak sundala Colinovi obvazy, poskládala je a uložila vedle umývadla.

„Coline, máš alespoň nepatrný pocit viny, že ses se mnou nechtěl o Viktorii bavit?“

„Ano, k čertu, a ne nepatrný. Pokaždé, když ses o tom zmínila, jsem tě umlčel.“

„To je dobře.“

Podíval se na ni napůl otevřenýma očima. „Dobře? Ty chceš, abych se cítil provinile?“

Usmála se. „Ano,“ odpověděla. Sundala si župan, upustila ho vedle postele a začala si rozepínat košili. „Je to dobře, protože se mi teď s tebou bude lépe jednat.“

Zakřenil se na ni. Vypadala, že svá slova myslí vážně.

„A o čem chceš vyjednávat?“ zeptal se váhavě.

„O naší dohodě, kdo kde bude spát. Ode dneška budu spát v tvé posteli, a to celou noc, Coline. Nemá smysl, aby ses se mnou hádal.“

Alesandra nechala košili košilí a rychle vklouzla do postele. Domnívala se, že pro Colina bude mnohem nesnadnější ji odmítnout, když už bude vedle něj ležet. Přikryla se, natřásla polštář a pak řekla: „Pokud by však

pocity viny nestačily, chtěla bych ti připomenout svůj delikátní stav. Matce svého dítěte přece nic neodmítneš, že?“ Colin se zasmál. Obrátil se na bok a jednou rukou ji objal.

„Ty jsi můj malý vyjednávač,“ zamumlal. „Miláčku, hrozně rád bych s tebou spal celou noc, ale protože často v noci vstávám, mohl bych tě budit. Potřebuješ si odpočinout.“

„Neboj se, nebudeš mě budit,“ pronesla s jistotou. „Dnes jsem dostala hezký dlouhý dopis od matky představené,“ řekla. „Nechala jsem ho na tvém psacím stole, aby sis ho mohl přečíst. Kolem Kamenného ráje právě teď rozkvétají růže. Možná že příští rok, až se tam spolu vypravíme, budou také v plném květu. Je to krásné místo, Coline.“

„Panebože, já mám nyní zámek, že?“

Přitulila se k němu. „Matce představené se podařilo získal peníze z mého konta. Věděla jsem, že to dokáže. Když chce, dovede jít tvrdě za svým cílem.“

Colin byl jejími zprávami potěšen. Je dobře, že generál nedostane ani ždibec z Alesandřina dědictví. „Dreysonovy obavy se rozplynou,“ poznamenal. „Jakmile budou peníze v Anglii…“

„Panebože, Coline, snad si nemyslíš, že nám matka představená ty peníze pošle?“

„No, domníval jsem se…“

Přerušila ho svým smíchem. „Co je na tom tak zábavného?“

„Získat peníze od generála by byla úplná hračka ve srovnání s matkou představenou.“

„Proč?“

„Protože je jeptiška,“ odpověděla. „A protože jeptišky své peníze přísně střeží. Jakmile nějaké mají, už se jich nevzdají. Generál nebyl pro abatyši žádným soupeřem, a nebyl bys jím ani ty, muži. Bůh chce, aby moje peníze patřily jim,“ dodala.

„A kromě toho, jestli si dobře pamatuješ, byl to dar. Určitě s nimi dobře naloží. Dreyson bude nějakou dobu rozmrzelý, ale pak zapomene.“

Colin se sklonil a políbil ji. „Miluji tě, Alesandro.“ Alesandra na jeho vyznání čekala a ihned toho využila.

„Možná mě trochu miluješ, ale určitě ne tak moc, jako Nathan Sáru.“

Její prohlášení ho ohromilo. Opřel se o loket a podíval se na ni. Nesmála se, ale v očích jí tančily šibalské jiskřičky. Jeho ženuška měla něco za lubem.

„Proč říkáš takové věci?“

Nedala se zastrašit jeho zamračeným výrazem. „Opět vyjednávám,“ vysvětlila.

„A co je to tentokrát?“ Colin s potížemi zachovával vážnou tvář. Chtělo se mu smát.

„Ty a Nathan jste chtěli použít Sářin dar od krále na rozvoj vaší společnosti. Proto tě žádám – ne, požaduji – aby sis vzal z mého dědictví stejnou částku. Myslím, že je to tak spravedlivé, Coline.“

„Alesandro…“

„Nemám ráda, když mě někdo přehlíží.“

„Přehlíží? Panebože, jak tě něco takového mohlo napadnout?“

„Promiň, miláčku, chce se mi spát. Přemýšlej o férovosti mé žádosti a zítra mi dáš vědět, ano? Dobrou noc.“ Žádost? Colin se jejímu výrazu pousmál. Alesandra si jednoduše stanovila požadavek, nikoli žádost. Už se prostě rozhodla. A vzhledem k své tvrdohlavosti od něj neustoupí. Podle tónu jejího hlasu Colin vycítil, že se cítí odstrčeně.

„Budu o tom přemýšlet,“ přislíbil.

Neslyšela ho, protože už tvrdě spala. Colin sfoukl svíci, přitáhl si Alesandru k sobě a vzápětí ho přemohl spánek. Colin s Alesandrou sice usnuli, ale služebnictvo bylo stále ještě na nohou. Flannaghan procházel přízemními místnostmi a kontroloval práci svých sester. Megan měla za úkol setřít prach v salonu, ale některá místa se neleskla podle jeho představ. Flannaghan byl pečlivý a puntičkářský a své sestry bude peskovat tak dlouho, dokud nedosáhnou jeho standardu. V jednu hodinu po půlnoci byl s úklidem konečně spokojen. Zhasl svíce a když došel ke schodišti, uslyšel klepání na hlavní dveře. Podíval se přes postranní okénko, kdože to obtěžuje tak pozdě v noci, ale jakmile uviděl Colinova

přítele, pustil ho.

Dovnitř se vehnal Morgan Atkins. Dříve než mu Flannaghan stačil sdělit, že Colin s Alesandrou už spí, Morgan řekl: „Já vím, že je pozdě, ale jedná se o naléhavou záležitost. Musím s Colinem ihned mluvit. Sir Richards tu bude každou minutu.“

„Ale milord již spí,“ prohlásil Flannaghan.

„Tak ho probuď,“ vyštěkl Morgan a mírněji dodal:

„Musíme vyřešit krizovou situaci a jedině Colin nám může pomoci. Rychle, za chvilku přijde Richards.“

Flannaghan se s hrabětem nemínil přít. Otočil se a zamířil ke schodům. Morgan ho následoval. Sluha usoudil, že hrabě chce na Colina počkat v studovně. Napůl se otočil, aby mu řekl, že by bylo vhodnější, kdyby počkal v saloně.

V tom okamžiku mu hlavou projelo zářivé světlo. Bolest byla tak výrazná, že nestačil ani vykřiknout, ani se bránit. Jediné, co si uvědomil, bylo, že padá kamsi do temných hlubin.

Flannaghan se zvolna sesul k zemi. Morgan ho ale zachytil dříve, než stačil upadnout a způsobit jakýkoli hlomoz. Tiše ho opřel o zábradlí a chvíli ho pozoroval, jestli je opravdu v bezvědomí. Jakmile se ujistil, že se lokaj hned tak neprobudí, soustředil se na mnohem důležitější úkol.

Potichu vyběhl po schodech. V jedné kapse svíral dýku, jíž hodlal zabít Alesandru. V druhé kapse měl pistoli na Colina.

Dychtivost ho nezbavovala opatrnosti. Pečlivě si svou

akci naplánoval a v mysli ji znovu a znovu důkladně probral. Všechno muselo klapnout.

Nyní byl rád, že se neunáhlil a nezabil ji dříve. Chtěl ji zabít… ach, ano, ale nepropadl spěchu. Dokonce na ni uzavřel u Mortona a syna pojistku, která měla být vyplacena Colinovi. Jak chytré! Jediný, kdo by těžil z Alesandřiny smrti, by byl její manžel. Princezna ho očarovala ve chvíli, kdy ji uviděl poprvé. Bude mít při zabíjení královského potomka slastnější pocity než obvykle?

Cynicky se usmál. Za několik okamžiků bude znát

odpověď.

Věděl, který z pokojů je její ložnice. Zjistil to, když byl tady poprvé. Setkal se tenkrát s Alesandrou dole v hale před knihovnou a princezna si pro něco odskočila do svého pokoje. Díval se za ní a zapamatoval si, kam vešla. Teď se mu to hodí.

Nejdříve měl v úmyslu zabít Alesandru. Mezi její ložnicí a Colinovou jistě existují spojovací dveře, a pokud ne, poslouží mu dveře do chodby. Alesandru podřízne tak, aby křičela bolestí a úděsem. Pak počká, až do místnosti vběhne Colin, který jistě bude chtít svou milovanou ženu zachránit.

A až se nasytí pohledem na Colinovu bezradnost a zoufalství, vpálí kulku přímo do srdce.

Colin si sice zasluhoval, aby zemřel pomalou, útrpnou smrtí, ale Morgan nemohl riskovat. Colin je nebezpečný a nevypočitatelný, a proto bude lépe, když ho zabije rychle. Těšil se, že výraz, který bude mít Colin při pohledu na umírající Alesandru, se v jeho paměti zachová na dlouhou, dlouhou dobu.

Tiše jako kočka se proplížil kolem studovny, pak kolem dveří prvního pokoje, až se zastavil u komnaty, do níž viděl Alesandru vcházet.

Byl připraven, byl vyrovnaný… byl nepřemožitelný! Záměrně čekal a pohrával si s představou o nadcházející odměně, která se nemůže s ničím srovnávat. Dlouhou chvíli naslouchal tichu… a čekal, až ho zachvátí posilující vražedná vášeň.

Oba si zasluhovali zemřít – Alesandra proto, že byla žena, a Colin proto, že zničil jeho kariéru u ministerstva války. Richards mu už nedůvěřoval, protože nesplnil svůj úkol. To ovšem byla Colinova chyba! Kdyby šel s ním, dokázal by v so bě potlačit touhu, která v něm vzrostla, když spatřil

Francouzovu sestru. Nemyslel by na její hladkou pokožku ani na nevinný bezmocný výraz v jejích očí. Dovedl by ovládnout svou potřebu dotknout se jí ostřím své dýky… Ale Colin s ním nešel a jemu štěstí nepřálo. Bratr mladé Francouzky se vrátil dřív, než bylo ujednáno, a zastihl ho, jak

smyslně probodává tělo jeho sestry v kopulačním rituálu, který je pro něj tak vzrušující. Upozornily ho její výkřiky – tyto nepostradatelné, dráždivé výkřiky, jež uspokojují jeho vášeň – a kdyby tam byl Colin, byli by Francouz i jeho sestra ještě naživu. Dokázal by se ovládnout – ano, ano, dokázal by

– ach, bože, byla ale tak sladká…

Její tělo bylo jako z másla, do něhož se ostrá ocel jeho dýky lehce zanořovala. Věděl, že Alesandřino tělo bude stejně měkké a hebké. Její krev bude horká a lepkavá, podobně jako…

Rozhodl se nečekat. Když mu Richards řekl, že společně s Colinem dospěli k závěru, že se pro práci na ministerstvu války nehodí, předstíral zklamání. V jeho nitru to však vřelo. Jak si jen mohli dovolit o něm pochybovat? Jak se jen mohli opovážit?

Vymyslel plán, jak oba zabít. Colin i Richards měli zemřít nešťastnou náhodou, ale dnes, když vzal na projíždku Colinovu sestru, musel vše změnit.

Ta malá husa mu prozradila, že se jí Alesandra snažila jízdu rozmluvit. Morgan si uvědomil, že ho možná

podezřívají z vraždy těch dvou holubiček, jejichž těla se našla na Perryho pozemku. Ale jaký by k tomu měli důvod? Mezi ním a jimi neexistovalo žádné spojení… nebo snad ano? Ne, ne, své akce plánoval velmi obezřetně.

Přesto však svůj původní záměr musel změnit. Alesandru zabije pro potěšení, Colina z nenávisti a na zpáteční cestě se postará o sluhu. Nemůže přece za sebou zanechat svědky.

A pro toho, kdo by na něj chtěl ukázat prstem, má perfektní alibi. Celou dnešní noc totiž tráví s děvkou Lorraine, a kdyby se jí někdo zeptal, odpřísáhne, že se od ní nehnul ani na krok. Pravda, Lorraine si z dnešní noci moc pamatovat nebude, protože jí do vína namíchal uspávací prášek, ale důležité je, že až se probudí, najde ho vedle sebe. Ano, myslel na všechno. Spokojeně se usmál, vytáhl dýku a zmáčkl kliku.

Colin zaslechl z vedlejšího pokoje nepatrné vrznutí dveří. Nespal, protože ho opět zlobila noha. Chtěl vstát a trochu ji

rozchodit, a protože v celém domě panovalo hrobové ticho, nemohl tento šelest přeslechnout.

Jeho instinkt mu napověděl, že něco není v pořádku. Někdo byl v Alesandřině pokoji. Colin věděl, že nikdo ze sloužících by se neodvážil vejít do jejich ložnic bez předchozího svolení.

Jeho pohyb byl rychlejší blesku. Vytáhl ze zásuvky nočního stolku nabitou pistoli a otočil se k Alesandře. Rukou jí zakryl ústa a stáhl ji k okraji postele. Pohled i zbraň měl však namířeny na spojovací dveře. Alesandra se v mžiku probudila. Měsíční světlo, které pronikalo do místnosti, dostatečně osvětlovalo Colinovu tvář. V ní se zračil úděs.

Alesandra se rychle probrala. Stalo se něco závažného, pomyslela si. Colin ji pustil a dal jí najevo, že v tichosti přejdou na druhou stranu ložnice, přičemž neustále zíral na dveře do jejího pokoje.

Alesandra chtěla jít jako první, ale Colin ji stáhl za sebe. Když se ocitli u šatníku, něžně ji strčil do úzkého výklenku mezi skříní a zdí a pak se jako hráz postavil před ni.

Alesandra netušila, jak dlouho tam tak stáli. Připadalo jí to jako věčnost, i když jistě uplynulo jen několik minut. A pak se pomalu otevřely spojovací dveře. Na podlahu padl stín následovaný temnou postavou. Noční host se do

pokoje nevplížil, nýbrž pronikl dovnitř démonickou rychlostí. Z nízkého hrdelního zvuku, který přitom vydával, běhal Alesandře mráz po zádech. Zavřela oči a začala se modlit.

Morgan držel vysoko nad hlavou v jedné ruce dýku a v druhé pistoli. Protože do pokoje vběhl, ocitl se u postele dřív, než si stačil uvědomit, že je prázdná. Jeho mručení se mezitím proměnilo v řev zvířete napadajícího svou kořist.

Morgan se dovtípil, že Colin stojí za ním. Věděl však také, že mu stačí pouhá vteřina, aby se otočil a zneškodnil ho. A protože byl přesný a rychlý, bylo to vše, co potřeboval.

Byl koneckonců nepřemožitelný. Plavným pohybem se obrátil a pohladil spoušť…

Jeho smrt nastala okamžitě. Kulka Colinovy pistole mu prolétla levým spánkem. Morgan se zhroutil na zem, své

zbraně stále sevřené v rukou.

„Nehýbej se, Alesandro,“ řekl Colin přidušeně. Přikývla, ale pak si uvědomila, že manžel k ní stojí zády, takže ji nemůže vidět. Začaly ji bolet ruce, jak je měla křečovitě sevřené. Potřebovala se uvolnit.

„Buď opatrný,“ zašeptala potichu.

Colin přistoupil k Morganovi, vykopl mu z ruky pistoli, a pak se k němu sklonil, aby se ujistil, že je mrtev. Dlouze si povzdychl. „Bastard,“ zamumlal a znovu se napřímil. Otočil se k Alesandře a napřáhl k ní ruce.

Alesandra s očima upřenýma na Morgana pomalu vystoupila ze svého úkrytu. Colin ji objal a zastínil jí pohled na mrtvého.

„Nedívej se na něj,“ nařídil jí.

„Je mrtev?“

„Ano.“

„Zabil jsi ho úmyslně?“

„K čertu, nic jiného mi nezbývalo.“

Opřela se o něj. Colin cítil, že se chvěje. „Je to za námi, miláčku. Teď už nikomu neublíží.“

„Jsi si jistý, že je mrtvý?“ Její hlas se třásl. „Ano,“ odpověděl nazlobeně.

„Proč zuříš?“

Colin se zhluboka nadechl, odkašlal si a pak jí odpověděl.

„Promiň,“ řekl. „Děsí mě šílený plán toho bastarda, Alesandro. Kdybys spala ve svém pokoji…“ Nedokázal pokračovat. Umlčela ho představa, co se jí mohlo stát.

Alesandra ho vzala za ruku a odvedla ho k posteli. Jemně mu strčila do ramene, aby se posadil. „Díky tvému instinktu se mi však nic nestalo. Slyšel jsi šramot z vedlejšího pokoje, viď?“

Její hlas zněl konejšivě. Colin zavrtěl hlavou, jako by se chtěl probudit ze zlého snu. Jeho žena ho vlastně utěšovala… po pravdě řečeno, potřeboval to.

„Obleč se, miláčku,“ řekl. „Nechci, aby ses nachladila. Jsi v pořádku?“ zeptal se jí a posadil si ji na klín.

„Ano,“ odpověděla. „A ty?“

„Alesandro, kdyby se ti něco stalo, nevěděl bych, co mám dělat. Nedovedu si představit, že bych tě neměl.“

„Miluji tě, Coline.“

Její vyznání ho těšilo. Spokojeně zamručel, nadzvedl ji a posadil vedle sebe.

Pak se znovu zhluboka nadechl a postavil se. „Probudím Flannaghana a pošlu ho k Richardsovi. Seď tu, dokud…“ Colin zmlkl, jakmile vyskočila. „Půjdu s tebou. Přece mě tu s ním nenecháš!“

„Máš, pravdu, lásko.“ Objal ji kolem ramen a společně vykročili ke dveřím.

Alesandra se stále třásla. Colin nechtěl, aby propadla panice.

„Neříkala jsi, že Morgan byl šarmantní muž?“ Alesandra slabě vyjekla. „Něco takého jsem určitě neřekla. To Catherine se domnívala, že je skvělý. Já ne.“

Colin se s ní nehádal. Usoudil, že není vhodná doba jí připomínat, že měla Morgana na seznamu nápadníků. Ještě by ji tím více rozrušil.

Svou poznámku koneckonců pronesl jen proto, aby odvedl její pozornost od zabitého. Jeho záměr se vydařil,

protože když procházeli kolem něj, Alesandra neměla čas se na něho ani podívat. Plně se věnovala svému muži. Její obličej se dokonce začal zbarvovat do růžova.

„Podezřívala jsem Morgana od prvního okamžiku, kdy jsem ho potkala,“ prohlásila. „Nu, dobrá, téměř od prvního okamžiku,“ dodala, když se na ni Colin nevěřícně zadíval. Nerozmlouval jí to. Teprve na chodbě si uvědomil, že není oblečený. Vrátil se do ložnice, oblékl si kalhoty a pak

přehozem přikryl Morganovo tělo. Nechtěl, aby ho Alesandra znovu viděla. Nakonec ani on sám neměl chuť se na něj dívat.

Flannaghan ve svém pokoji nebyl. Našli ho nataženého na schodech dole v hale. Zdálo se, že Alesandru pobouřil lokajův zdravotní stav více než Morganova smrt. Chytla Flannaghana za ruce a začala nad ním usedavě plakat,

přestože jí Colin vysvětlil, že je pouze v bezvědomí. Teprve když sluha zamručel, byla schopna se utišit. O hodinu později byl dům plný lidí. Colin poslal vzkaz siru Richardsovi, Cainovi a Nathanovi. Všichni tři se dostavili během patnácti minut.

Richards nejdříve Flannaghana vyzpovídal a pak ho poslal do postele. Alesandra seděla v lenošce a vedle ní z jedné strany Nathan, z druhé Caine. Oba dva se ji snažili utěšit, přestože Alesandra nepociťovala, že by jejich útěchu nějak zvlášť potřebovala.

Když do salonu vešel Colin, musel se tomuto trojlístku zasmát. Alesandru nebyla mezi oběma hromotluky téměř vůbec vidět.

„Nathane, má žena sotva popadá dech. Uhni kousek stranou. Ty taky, Caine.“

„Utěšujeme ji v čase nejtěžším,“ prohlásil Caine. „No ano,“ přidal se Nathan.

„Muselo to být pro vás dost děsivé, princezno,“ poznamenal Richards od dveří. Vešel dovnitř a posadil se do křesla naproti lenošce.

Bylo zřejmé, že se dosud ještě zcela neprobudil a že ho poslíček vytáhl z rovnou postele, neboť mu vlasy trčely na všechny strany a košili měl jen napůl zastrčenou v kalhotách. Rovněž boty neladily. Byly sice obě černé, ale jedna z nich postrádala wellingtonský střapec.

„Ano, muselo to být strašné,“ souhlasil Caine. Nathan ji pohladil po koleně ve snaze uchlácholit ji.

Alesandra se podívala na Colina. Jiskřičky v jejích očích mu prozradily, že je jí spíš do smíchu. Možná že se i smála, ale to nemohl vědět, protože její obličej od nosu dolů byl zakryt Nathanovým nebo Cainovým ramenem.

„Můžeš se postavit, Nathane? Chtěl bych se posadit vedle své ženy.“ Nathan ji ještě jednou poplácal a pak se přesunul do jiného křesla. Colin se posadil a ihned si Alesandru přitáhl blíž k sobě.

„Jak jsi ho zabil?“ zeptal se Nathan.

Caine kývl směrem k Alesandře a zavrtěl hlavou.

Nepovažoval za vhodné, aby tohle téma rozebírali v její přítomnosti. A protože se Colin neměl k odpovědi, prohlásila:

„Jednou střelou přímo do levého spánku.“

„Colin vždycky střílel přesně,“ pochválil ho sir Richards.

„Jste překvapený, sire Richardsi, že je to Morgan?“ zeptala se.

Richards přikývl. „Nikdy jsem si nemyslel, že by byl takových hrozných věcí schopen. A já ho chtěl přijmout na ministerstvo války! Ale když se nedokázal vypořádat ani s lehkým úkolem, hned mi bylo jasné, že se pro tuto práci nehodí. Kvůli jeho nešikovnosti zemřeli dva sourozenci.“

„Možná to nebyla jeho nešikovnost,“ řekl Colin.

„Richardsi, řekl jste mi, že se Francouzova sestra dostala do potyčky náhodou. Co když ji ale Morgan zabil úmyslně? Kdo vyplňoval hlášení? On sám, že?“

Richards se naklonil kupředu. „Zjistím, jak to doopravdy bylo,“ prohlásil. „Přísahám Bohu, že to zjistím. Ale co ho dnes přivedlo sem? Proč chtěl zabít Alesandru? Jiné ženy vylákal na neznámé místo, ale za ní přišel až do domu.

Možná že si připadal neohrožený,“ dodal.

„To, že začal riskovat, způsobila zřejmě Catherine,“ vložil se do hovoru Caine. „Určitě Morganovi řekla, že Alesandra ji chtěla odradit od projížďky s ním. Catherine taky co neví, to nepoví. Morgan si zřejmě uvědomil, že ho podezříváme.“ Nathan zavrtěl hlavou. „Ten člověk byl šílený.“

Colin s ním souhlasil. „Ano, měli byste slyšet zvuky,

které vydával, když vběhl do ložnice. Takhle se může chovat jen blázen.“

„Zdá se, že si v tom liboval,“ poznamenal Caine. Alesandru děsila myšlenka, že by se někdo mohl vyžívat v cizí bolesti.

„Možná bychom se nikdy nedověděli pravdu, kdyby se nerozhodl dnes večer skoncovat s Alesandrou,“ řekl Nathan.

„Neil Perry by seděl za mřížemi zcela nevinně.“

„Jaké bylo spojení mezi Morganem a lady Robertou? Byl jejím milencem, anebo byla jako oběť vybrána náhodně?“ zeptala se Alesandra.

Nikdo jí nedokázal rychle odpovědět. Nakonec sir Richards začal uvažovat nahlas. „Bylo obecně známo, že mezi vikomtem a jeho ženou panují neshody. Možná toho Morgan využil a nevinnou ženu svedl. Kterou z žen by nezaujal tajný ctitel, jenž ji zahrnuje květinami a dárečky?“

„Časem bychom Morgana chytli,“ řekl Caine. „Určitě by se dopustil více chyb. Přestával se totiž kontrolovat.“

„Catherine si myslela, že je to šarmantní muž,“ poznamenal Nathan a zamračil se. Caine přikývl.

„Ach, ano,“ zamručel Colin. „Byl opravdový lovec žen.“

KAPITOLA 16

Přestože od Morganovy smrti uplynuly tři měsíce, nebylo dne, kdy by si Alesandra na něj nevzpomněla. Matka představená ji učila, že je nutné se modlit i za duše hříšníků, neboť to potřebují více než svatí, ale to zatím Alesandra nedovedla. Snažila se na noc plnou hrůzy zapomenout. Na Viktorii však zapomenout nechtěla, a proto se za ni modlila každý den. Modlila se také za Robertu. Věřila, že za své utrpení, které musely prožít na zemi, si teď jejich duše hoví v nebi.

Nathan a Sára se připravovali na svou zpáteční cestu domů za moře. Caine pozval Alesandru a Colina do svého domu, kde pořádal večírek na rozloučenou. Jídlo bylo vynikající, ale možná příliš tučné, neboť Jade se během večeře udělalo nevolno. Několikrát si dokonce musela odběhnout. Caine se pouze usmíval.

Alesandře bylo Cainovo lhostejné chování poněkud

divné, protože jindy byl ke své ženě velmi pozorný. Když mu to vyčetla, Caine se hlasitě rozesmál. Vysvětlil jí, že Jade je opět těhotná, ale že nemá ráda, když jí někdo projevuje soucit, jakmile se dostaví její pravidelné ranní a večerní hodiny nevolnosti.

A protože tuto radostnou zprávu nikdo dosud nevěděl, všichni začali Cainovi blahopřejně poplácávat po rameni. Rovněž mu připíjeli na zdraví, nejen na jeho, ale i na Jadino a

na zdraví dítěte. Nathan a Colin se pak i se svými manželkami odebrali do salonu.

Sterns zavolal Sáru, aby šla nakrmit svou dcerušku. Alesandra si sedla vedle Colina a naslouchala jejich hovoru, který se točil kolem podnikání. Nakonec přišlo na přetřes i účetnictví. Nathan chtěl vědět, odkud se vzaly některé vysoké platby. Colina překvapila podrážděnost jeho společníka.

Alesandra však Nathanovu reakci chápala. Předpokládala, že si myslí, že Colin opět začal pracoval pro ministerstvo války. Colin však Nathanovi vysvětlil, že Alesandra se cítila ukřivděně. Mrzelo ji, že chtěli použít Sářiny peníze od krále pro posílení společnosti, kdežto její ne.

„Platby, které jsou v účetnictví zaneseny, představují přesně tolik peněz, kolik by dostala Sára, kdyby se náš chamtivý princ regent nerozhodl nechat si je pro sebe,“ poznamenal.

Nathan zavrtěl hlavou. „Alesandro, váš dárek pro Joannu docela stačí,“ namítl. Pohlédl na překrásnou zlatou repliku své oblíbené lodi Smaragd, která stála na krbové římse.

Colin se na ni také zadíval. Usmál se, že ji Nathan položil právě na toto místo. „Je nádherná, že?“

„Přestaň si na ni dělat chutě,“ zakřenil se na něj Nathan.

„Bereme si ji s sebou.“

„Jsem ráda, že se vám líbí,“ řekla Alesandra. Obrátila se ke Colinovi a chtěla mu nabídnout, že nechá u zlatníka vyrobit ještě jednu pro něho, ale Nathan její myšlenky přerušil poznámkou, že nyní už od ní žádné peníze nepotřebují. Jejich společnost je finančně zajištěna.

„Vložte peníze do domu, který pro vás Colin koupil,“ navrhl jí.

Zavrtěla hlavou. „Můj manžel do něj investoval skoro všechny peníze, které získal z pojistné smlouvy. Řekla bych, že náš zámek už nelze vylepšit. Musíte ho vidět, ještě než odjedete, Nathane. Je nedaleko našeho starého domu. Určitě se vám bude líbit. Je tak prostorný a pohodlný.“

Colin se otočil ke své ženě. „Žádný zámek to přece není, miláčku.“

„Ale je,“ namítla. „Je opravdu překrásný.“ Usmál se. „Takže nyní mám dva zámky a jednu princeznu,“ řekl žertovně.

Natáhl si nohy a objal Alesandru kolem ramen.

Nathan chtěl pokračovat ve své rozpravě o penězích, ale vzápětí si uvědomil, že Alesandra od svého rozhodnutí dát jim peníze neustoupí.

Nakonec se vzdal. „K čertu,“ zamumlal.

„Copak?“ zeptal se Colin.

„Kdybych věděl, že nám tvá žena poskytne část svého dědictví, nikdy bych své akcie neprodal. Zjistil jsi, kdo je vlastní? Možná bych je mohl koupit zpátky.“

Colin zavrtěl hlavou. „Dreyson nic neprozradil,“ pronesl.

„Říkal, že nemůže zklamat klientovu důvěru.“

„Tak s ním promluvím já,“ navrhl Nathan. „Není možné, aby mi to nakonec nesdělil.“

Alesandra se ho pokusila uklidnit. „Dreyson si velice potrpí na etiku. Můj otec by s ním nikdy nejednal, kdyby se nemohl spolehnout na jeho čest. V tomhle jsem po otci. Také bych mu nemohla důvěřovat, kdyby nebyl loajální ke svým zákazníkům. Věřte mi, že je téměř nemožné donutit ho, aby své zásady porušil.“

„Colin a já máme právo vědět, kdo je spoluvlastníkem naší společnosti,“ namítl Nathan.

Colin zavřel oči a hlasitě zívl. Poznámka jeho ženy ho však náhle vytrhla z nezáživné konverzace. ‚V tomhle jsem

po otci‘, znělo mu v uších. Otevřel oči a znovu se zahleděl na loď.

Vzpomněl si na zmenšeninu zámku, kterou Alesandřin

otec věnoval jeho otci… a na malou lest s akciemi, které byly v tomto dárku ukryty.

A najednou pochopil. Byla přece po otci! Akcie, o něž se Nathan tolik obával, jsou ukryty v lodi. Colin užasle vydechl.

„Stalo se něco, Coline?“ zeptala se Alesandra starostlivě.

„Nelhala bys mi, miláčku, že ne?“

„Ne, ovšem že ne.“

„Tak jak jsi to udělala?“

„Co?“

„Říkala jsi, že vlastníkem akcií nejsi. Ptal jsem se Dreysona a ten mi to potvrdil.“

„Ne, nejsem. Ale proč se ptáš…“

Zarazila se, když Colin ukázal na loď. Pochopila, čeho se její manžel dovtípil.

Byla už v šestém měsíci a každý den se cítila nemotorněji, ale když potřebovala, dokázala stále jednat s překvapivou rychlostí. Vstala a zamířila ke dveřím. „Půjdu se podívat za Sárou. Také bych si chtěla pochovat Joannu. Dovede se nádherně smát.“

„Vrať se, Alesandro.“

„Později, Coline.“

„Chtěl bych si s tebou promluvit. Teď.“

„Coline, neměl bys svou ženu rozčilovat. Je těhotná, potřebuje klid.“

„Jen se na ni podívej, Nathane. Copak vypadá nazlobeně? Tváří se spíš provinile, nemyslíš?“

Alesandra se zamračila. Nathan na ni mrkl. „Raději se nezlob, Coline. Mohl bys naše dítě poděsit.“

„Já se nezlobím, miláčku, a ty?“

„Já také ne.“

Colin urovnal místo vedle sebe a pokynul Alesandře, aby si sedla. Alesandra ho poslechla, způsobně se posadila a

srovnala si šaty. Pak se zadívala na podlahu. Colin se zadíval na ni. „Jsou uvnitř lodi, že?“

„Co je uvnitř lodi?“ zeptal se Nathan.

„Akcie,“ odpověděl Colin. „Alesandro, na něco jsem se tě ptal. Odpověz mi, prosím.“

„Ano, jsou uvnitř lodi.“

Colin si hlasitě oddechl. Byl tak šťastný, že akcie nekoupil nikdo cizí, že se mu chtělo smát.

Alesandra se mírně začervenala. „Jak jsi to udělala?“ zeptal se.

„Co?“

„Jsou na mé jméno? Nikdy mě nenapadlo takovou otázku Dreysonovi položit. Jsou tedy napsány na mě?“

„Ne.“

„Tak na Nathana?“

„Ne.“

Colin vyčkával, jestli mu sama řekne, kdo je vlastníkem. Nathan byl zcela zmaten.

„Alesandro, chtěl bych si promluvit s majitelem. Možná

by mi ty akcie prodal zpátky. Nebojte se, nebudu ho vydírat.“

„S jejich majitelem bohužel mluvit nemůžete, Nathane, navíc není právně možné, abyste od něj akcie odkoupil – rozhodně ne nyní.“

Podívala se na manžela. „Připouštím, že jsem trochu zasáhla do tvých záležitostí, muži, ale dovol, abych ti připomněla, že jsi v té době velice razantně odmítal mé dědictví. Proto jsem musela použít malé lsti.“

„Jako tvůj otec,“ pronesl.

„Ano,“ souhlasila. „Jako můj otec. On by se za to na mě nezlobil. A ty?“ zeptala se znovu.

Colin si všiml, že Alesandra s touto eventualitou vlastně ani nepočítá. Usmívala se zářivým úsměvem, který ho uchvacoval. Jednou se z ní určitě zblázní.

Sklonil se a políbil ji. „Běž a rozluč se se Sárou. Pojedeme domů, lásko, do našeho zámku. Myslím, že má noha vyžaduje trochu tvé něhy.“

„Coline, poprvé slyším, že se otevřeně bavíš o své noze,“ poznamenal překvapeně Nathan.

„Není už na svou nohu tak nedůtklivý. Jeho bolesti nám koneckonců zachránily život. Kdyby ho neprobudily, možná by Morgana neuslyšel. Matka představená mě učila, že všechno zlé je k něčemu dobré. Myslím, že měla pravdu.

Colinovo trápení zachránilo mě a našeho syna.“

„Já budu mít syna?“ zeptal se Colin, usmívaje se nad tím, s jakou jistotou to řekla.

„Ano, určitě,“ odpověděla.

Colin obrátil oči v sloup. „Ty už máš pro něj i jméno, že?“ V očích jí zajiskřilo. „Mohli bychom mu říkat Delfíne

nebo Draku. Obě jména mu budou sedět. Bude totiž po otci,“ prohlásila a za Colinova smíchu opustila místnost.

Pohladila si své narůstající bříško a zašeptala: „Když se směješ a projevuješ svou něžnost, myslím na tebe jako na delfína, ale když se zlobíš a trucuješ, stává se z tebe drak. V každé tvé podobě tě však budu z celého srdce milovat.“

„Co si to šeptá?“ zeptal se Nathan Colina. Oba muži ji sledovali, dokud jim nezmizela z očí. „Promlouvá s mým synem,“ pronesl Colin. „Myslí si, že ji slyší.“ Nathan se zasmál. O něčem tak absurdním nikdy neslyšel.

Colin se postavil, přistoupil ke krbu a zahleděl se na repliku lodi. Pak pohledem našel záklopku, která chytře uzavírala vnitřek plavidla, a otevřel ji. Certifikáty byly stočeny do ruličky a zavázány růžovou stužkou.

Nathan ho pozoroval, jak vytáhl z lodi cenné papíry, rozbalil je a přečetl jméno vlastníka.

Colin se dal vzápětí do hlasitého smíchu. Nathan vyskočil. „Čí jsou, Coline? Řekni mi jeho jméno a já s ním ihned promluvím.“

„Alesandra ti řekla, že s vlastníkem mluvit nemůžeš,“ odpověděl Colin. „A měla pravdu. Budeš muset nějaký čas počkat.“

„Jak dlouho?“ naléhal Nathan.

Colin mu podal akcie. „Dokud se tvá dcera nenaučí

mluvit. Všechny jsou na Joannino jméno, Nathane. Ani jeden z nás je nemůže odkoupit. Oba jsme totiž pověřeni být společnými vykonavateli.“

Nathan byl zaskočen. „Ale odkud Alesandra znala jméno mé dcery? Akcie byly přece prodány dříve, než nás poznala.“

„Napsal jsi mi ho ve svém dopise,“ připomněl mu Colin. Nathan se pousmál. Jejich společnost byla zachráněna před vpádem cizích lidí.

„Kam jdeš?“ zvolal, jakmile si uvědomil, že Colin vyšel z místnosti.

„Domů, do svého zámku,“ řekl Colin. „Za svou princeznou.“

A začal stoupat po schodech nahoru, odkud se ozýval Alesandřin smích. Colin se zastavil a se zalíbením naslouchal jejímu radostnému švitoření.

Princezna zkrotila draka.

Ale vítězem se stal nakonec přece jen drak. Získal její lásku. Byl spokojen.