Julie Garwood

Láska a čest

Kapitola 1

„Konečně, bratři, přemýšlejte o všem, co je pravdivé, čestné, spravedlivé, čisté, cokoli je hodné lásky, co má dobrou pověst, co se považuje za ctnost a co sklízí pochvalu.“

Anglie roku 1099

Bylo jasné, že ho chtějí zabít.

Stál uprostřed pustého nádvoří s rukama svázanýma za zády a připoutanýma ke kůlu. V jeho tváři nebyl strach ani nenávist. Vlastně v ní nebylo nic, žádný výraz. Hleděl přímo před sebe, jako by své nepřátele vůbec nebral na vědomí.

Nekladl jim sebemenší odpor a nechal se svléknout do pasu, aniž se pokusil zvednout pěst nebo třeba jen slovem protestovat.

Strhli z něho téměř vše, co měl na sobě. Bohatý zimní plášť lemovaný kožešinou, kroužkové brnění, košile, punčochy i vysoké kožené boty, to vše skončilo na promrzlé zemi před ním. Nebylo pochyb o tom, co mají v úmyslu. Chtěli ho zabít, ale zamýšleli ho usmrtit tak, aby se jeho těla, zjizveného v mnoha bitvách, nedotkla zbraň. Budou ho hlídat a jemu nezbude nic jiného než hledět na hromádku svého oblečení a čekat, až mráz navždy sevře jeho tělo i mysl smrtelným poutem.

Kolem něho stálo dvanáct mužů. V rukou měli dýky – zřejmě si potřebovali dodat odvahu – posmívali se mu, křičeli na něho

urážky a podupávali nohama, aby zahnali chlad. Přesto se všichni 5

drželi v bezpečné vzdálenosti. Co kdyby si to jejich povolný zajatec rozmyslel, pokusil se osvobodit a zaútočit na ně. Byl sice spoutaný, každý z mužů však slyšel bezpočet zkazek o jeho herkulovské síle. Jeden z nich dokonce na vlastní oči viděl, co

dokáže v boji. Pokud by se mu podařilo přervat pouta, museli by proti němu použít nože. Zřejmě by ho zdolali, ale bylo pravděpodobné, že by předtím stačil tři nebo čtyři z nich poslat na věčnost.

Jejich velitel stále nemohl uvěřit štěstí, které se na něho

usmálo. Podařilo se jim lapit Vlka a brzy budou svědky jeho smrti. Bylo neuvěřitelné, jak lehkomyslně se jejich zajatec zachoval, jaké osudné chyby se dopustil. Duncan, mocný baron z Wextonu, opravdu vjel do nepřátelské pevnosti naprosto sám a beze zbraně. Zřejmě si pošetile myslel, že Louddon bude tak hloupý a dodrží jejich dočasné příměří.

Příliš se spoléhal na svou pověst, pomyslel si velitel. Jako by se skutečně považoval za tak nepřemožitelného, jak ho líčí všechny ty zveličené historky, které se o něm vyprávějí. To také zřejmě vysvětluje jeho chování u kůlu. Vždyť se tváří, jako by mu nic nehrozilo…, jako by si svou zoufalou situaci ani neuvědomoval.

Přesto velitel ozbrojenců hleděl na zajatce s pocitem neklidu. Zbavili toho muže všeho cenného, strhli mu modrobílý chochol z přilby, znak jeho šlechtického titulu a příslušnosti k rodovému majetku, a dali si záležet, aby na něm nezůstalo nic, co by připomínalo urozeného šlechtice. Baron Louddon chtěl, aby jeho vězeň zemřel bez cti jako bezejmenný lapka. Když se však velitel ozbrojenců na zajatce podíval, bylo mu jasné, že přání jeho pána nebude v žádném případě splněno. I když byl Wexton téměř nahý, stál před nimi tak hrdě, že o jeho cti nebylo pochyb. Neprosil o milost ani nežadonil o rychlou smrt. Ne. Vlastně vůbec nevypadal jako někdo, kdo má zanedlouho zemřít potupnou pomalou smrtí. Nenaskakovala mu husí kůže a opálené tělo držel pevně, jako by byl zvyklý chodit v zimě nahý. Dokonce se ani nezachvěl. Svlékli ho téměř do naha, strhli z něho šlechtické brnění a drahý oděv, nepočítali však, že pod tím vším zůstane hrdý muž a neohrožený 6

válečník – přesně takový, jakého ho líčí historky. Ano, před jejich očima stál Vlk.

Posměšky a urážky pomalu ustaly. Nastalo ticho, v němž bylo slyšet pouze skučení studeného větru. Velitel se podíval na své muže, kteří stáli o kousek dál v houfu. Všichni rozpačitě

přešlapovali a se skloněnými hlavami civěli do země. Velitel věděl, že se snaží vyhnout zajatcovu pohledu. Nemohl je vinit ze zbabělosti, protože i jemu bylo zatěžko podívat se spoutanému muži zpříma do očí.

Baron Duncan z Wextonu byl nejméně o hlavu větší než nejvyšší z vojáků, kteří ho střežili. Nebyl však jen vysoký. Měl

mohutnou, svalnatou hruď, široká ramena a silná stehna, a jak stál rozkročený, zdálo se, že by byl schopen zabít je všechny do jednoho, kdyby se to rozhodl udělat.

Pomalu se šeřilo a ze ztemnělé oblohy se snášely drobné sněhové vločky. Vojáci začali brblat a stěžovat si na zimu. „To tu máme zmrznout s ním?“ zamumlal jeden.

„Bude trvat celý hodiny, než skápne,“ stěžoval si jiný. „Baron Louddon je už dýl než hodinu pryč. Nic se nedozví. Pojďme se dovnitř ohřát. Úplně stačí, když se tady na toho sem tam mrkneme.“

Ostatní horlivě přikyvovali. Velitel váhal. Také jemu už bylo zima a nechtělo se mu na mrazu stát dlouho do tmy. Navíc v něm neustále narůstal neklid. K čertu, jak si zajatcovo chování vysvětlit? Byl přesvědčený, že baron Wexton není žádný nadčlověk a ničím se neliší od normálních lidí. Kdyby opravdu cítil, že jeho situace je beznadějná, jistě by se jeho zpupná hrdost dávno zhroutila a prosil by je o milost nebo by jim alespoň spílal.

On však stál a málem je nebral na vědomí. Jeho arogance přiváděla velitele k zuřivosti. Bože, vždyť ten člověk se tváří, jako by se nudil! Velitel si musel přiznat, že Duncana z Wextonu podcenil.

Nebylo to lehké a v každém případě to ještě posílilo jeho podráždění. Přestože měl tlusté kožené boty, začínaly mu mrznout prsty. Ten arogantní Duncan však stál bosý a od té doby, co ho připoutali, ani jednou nepřešlápl. Možná jsou pověsti o něm skutečně pravdivé.

7

Velitel hodil za hlavu svědomitost a poručil vojákům, aby se vrátili do tepla. Když všichni zmizeli uvnitř, ještě jednou překontroloval zajatci pouta a pak se postavil přímo před něho.

„Říká se, že jsi prohnaný a úskočný jako vlk. Ale pořád jsi jen obyčejný člověk a jako člověk brzy zemřeš. Louddon nechce,

abychom si o tebe špinili dýky. Ráno přijdeme a odtáhneme tvoje tělo na míle daleko. Nikdo nedokáže, že tvou smrt zařídil Louddon.“ Muž u kůlu na něho ani nepohlédl. Velitel se vztekle ušklíbl a dodal: „Kdyby bylo po mém, skončil bych to s tebou hned. Vyřízl bych ti srdce z těla a bylo by to.“ Shromáždil v ústech sliny, aby plivl zajatci do tváře. Doufal, že tuto urážku už nenechá bez povšimnutí.

A pak k němu Duncan pomalu obrátil pohled. Konečně se

velitel dočkal. Jenže to, co uviděl v zajatcových očích, ho přinutilo hlasitě polknout. Po těle mu přejel mráz. Pokřižoval se, aby alespoň něčím odvrátil zlověstný slib, který vyčetl v Duncanových šedých očích, a sám pro sebe si zamumlal, že pouze plní rozkaz svého pána. Pak se otočil a rychle zamířil do tepla a bezpečí hradu. Madelyne stála ve stínu u zdi a všechno pozorovala. Chvíli čekala, aby měla jistotu, že se žádný z vojáků jejího bratra nevrátí. Sbírala odvahu a modlila se, aby jí vyšlo to, k čemu se chystala.

Riskovala všechno, neměla však na vybranou. Byla jediná, kdo mohl toho muže u kůlu zachránit. Přijala ten úkol i s případnými následky, přestože dobře věděla, že když ji odhalí, může to znamenat její smrt.

Chvěly se jí ruce, ale jakmile se odhodlala k činu, jednala

rychle. A bylo to třeba. Každé další váhání zvyšovalo riziko, že se některý z vojáků vrátí, aby zajatce zkontroloval. Později bude dost času na strach a na rozmýšlení, čeho se odvážila…, později, až toho lehkovážného muže osvobodí. Teď na to není kdy.

Měla na sobě dlouhý černý plášť a zajatec ji nezpozoruje dřív, než se objeví přímo před ním. Prudký poryv větru jí strhl kapuci z hlavy a rozevlál po ramenou spoustu kaštanově hnědých vlasů.

Odhodila si pramen z tváře a pohlédla na zajatce.

Duncan si na okamžik pomyslel, že ho šálí zrak, a zamrkal, aby měl jistotu, že se nedívá na přelud. Teprve když na něho neznámá 8

promluvila, nabyl jistoty, že žena před ním není pouhý výplod jeho fantazie. „Tiše. Stůj klidně. Uvolním ti pouta a pak musíme rychle pryč,“ řekla.

Teď se zase zdráhal věřit tomu, co slyší. Hlas jeho zachránkyně byl čistý a melodický jako tóny loutny a vábivý jako teplý letní

večer. Zavřel oči. Musel se přemáhat, aby se podivné situaci hlasitě nerozesmál, dokonce se mu chtělo vyrazit bojový pokřik a celý ten klam ukončit. Potom se však ovládl. Jeho zvědavost byla silnější. Rozhodl se, že počká, až záhadná zachránkyně prozradí, jaké jsou její skutečné záměry.

Zachoval tedy neproniknutelný výraz a pouze neznámou sledoval. Viděl, že sáhla pod plášť a vytáhla malou dýku. Zpozorněl, ale zatím ji nechal. Stála dost blízko, a kdyby nabyl dojmu, že se ho místo záchrany chystá bodnout do srdce, mohl by ji volnou nohou srazit.

Lady Madelyne ani na okamžik nepomyslela, že by jí od něho mohlo hrozit nebezpečí. Chtěla ho co nejrychleji osvobodit, to bylo všechno. Proto přistoupila až těsně k němu a začala mu dýkou přeřezávat pouta. Duncan poznal, že se jí chvějí ruce, ale nevěděl, jestli je to zimou, nebo strachem.

A pak ucítil vůni růží. Jakmile si to uvědomil, nenapadlo ho nic jiného, než že mu chlad zmátl mysl. Anděl spásy uvnitř studené pevnosti, a ještě k tomu vonící uprostřed zimy po růžích… Ani jedno mu nedávalo smysl. Přesto žena před ním opravdu voněla po květech jara a vypadala jako zjevení seslané z nebes.

Znovu zakroutil hlavou, aby šalebnou vizi zaplašil, i když

logicky uvažující část jeho mysli už pochopila, kdo ta dívka je. Její zjev odpovídal do poslední podrobnosti popisu, který si nechal zjistit. Zároveň ho však mátl. Řekli mu, že Louddonova sestra je středně vysoká, má kaštanově hnědé vlasy a modré oči. A také že je pěkná a půvabná. A právě to neodpovídalo. Jestli měl tuto ženu považovat za sestru toho ďábla, pak nebyla ani pěkná, ani půvabná. Byla prostě nádherná, úžasná.

Tlustý provaz, který mu poutal zápěstí, konečně povolil a najednou měl ruce volné. Zůstal však klidně stát a všechno, co cítil, 9

skryl za neproniknutelným výrazem. Dívka se postavila před něho, lehce se na něho usmála a potom poklekla, aby posbírala jeho věci. Stále se jí chvěly ruce strachem, že se někdo objeví, a když se narovnala, málem zavrávorala. Pak se otočila zpátky k němu.

„Pojď za mnou. Rychle,“ řekla.

Ani teď se však nepohnul. Stál a jen se díval a čekal.

Madelyne se zamračila. Nechápala, proč váhá, a dokonce jí napadlo, že mu zřejmě zima ochromila mysl. Přitiskla si jeho oblečení, včetně těžkých bot, k hrudi a druhou rukou ho chytila kolem pasu. „Opři se o mě,“ zašeptala. „Pomůžu ti. Ale musíme si pospíšit.“ Neustále se ohlížela ke vchodu do hradu a v jejím hlase zazníval strach. Duncan jí chtěl říct, že není třeba se skrývat, protože už teď jeho muži přelézají hradby. Pak si to však rozmyslel. Čím méně bude Louddonova sestra vědět, tím lépe pro něho, až nadejde správný čas.

Sahala mu sotva k ramenům, přesto se ho statečně snažila podepřít. „Půjdeme do místnosti pro kněze za kaplí. Je teď prázdná. Nikoho nenapadne, že bys mohl být tam,“ zašeptala. Duncan sotva vnímal, co říká. Upíral pozornost k hradební zdi na severní straně. V mdlém měsíčním světle náhle uviděl, že jeho muži už přes ni přelézají. Neprozrazoval je jediný zvuk, Duncan však dobře viděl, jak se tiše plíží po dřevěné lávce, která se táhla podél vrcholu hradeb.

Spokojeně se usmál. Louddonovi vojáci byli stejně hloupí jako jejich pán. Mráz zahnal stráže dovnitř a pevnost byla v podstatě nestřežená. Nepřítel projevil slabost a bude za to pykat. Všichni zemřou.

Zacvičil prsty, aby je rozhýbal a rozproudil v nich krev. Stále v nich však postrádal cit. Věděl, že to není dobré, i když teď s tím nemohl nic dělat. Opřel se ještě víc o dívku, aby zpomalil její chůzi.

Vtom zaslechl tichý hvizd a rychle zvedl ruku na znamení, aby jeho muži počkali. Pak pohlédl ze své výšky na Louddonovu sestru, jestli si toho všimla. Byl připravený přikrýt jí dlaní ústa, aby nevykřikla a neztropila poplach, kdyby poznala, co se děje. Ta se 10

však pachtila s jeho těžkým tělem a zřejmě ji ani nenapadlo, že by do pevnosti jejího bratra mohli vniknout cizí vojáci.

Došli k úzkým dveřím. V domnění, že je těžce zesláblý, ho opřela o zeď a druhou rukou hmatala po závoře.

Duncan pochopil, co chce udělat, a nebránil jí v tom. Ochotně se opřel a sledoval ji, jak se s jeho oblečením a botami v náruči snaží odsunout ledově studenou závoru.

Konečně se jí to podařilo, otevřela dveře a pomohla mu vstoupit. Ocitli se ve tmě. Šli dlouhou vlhkou chodbou, v níž protahoval mrazivý vzduch, až se dostali k dalším dveřím.

Madelyne je rychle otevřela a vstrčila ho dovnitř.

Místnost neměla okna a připomínala vězeňskou kobku, hořelo

v ní však několik svící a osvětlovalo ji teplým nažloutlým světlem. Vzduch páchl zatuchlinou, dřevěnou podlahu pokrýval prach a z nízkého trámového stropu se dolů táhly husté pavučiny. Na věšácích viselo několik kněžských hábitů a uprostřed na zemi ležel slamník se dvěma tlustými houněmi.

Madelyne zašoupla závoru a vydechla úlevou. Pro tuto chvíli byli v bezpečí. Dovedla muže k slamníku a ukázala mu, aby si na něj sedl. „Když jsem viděla, co s tebou dělají, trochu jsem to tu připravila.“ Podala mu jeho oblečení. „Jmenuju se Madelyne a jsem…“ Chtěla říct, kdo je, a vysvětlit mu, jaký má vztah ke svému bratrovi. Pak si to však rozmyslela. „Zůstanu tu s tebou do svítání a potom ti ukážu cestu ven tajnou chodbou. Ani Louddon neví, že tu něco takového je.“

Duncan se posadil na slamník, zkřížil si nohy před sebe a začal si oblékat košili. Její statečný čin mu jeho plán jen zkomplikoval. Uvažoval, jak se bude Louddonova sestra tvářit, až se dozví, co měl skutečně v úmyslu. A také se rozhodl, že nebude měnit, co si předsevzal.

Jakmile si oblékl kroužkovou košili, přehodila mu Madelyne přes ramena houni, klekla si a pohlédla na něho. Přinutila ho natáhnout nohy a začala si je prohlížet. Duncan viděl, že má čelo zkrabacené soustředěním. Sáhl po botách a chtěl si je natáhnout, ona ho však zarazila. „Nejdřív je musíme zahřát,“ řekla.

11

Chvíli přemýšlela, jak by se to dalo nejrychleji provést. Jak mu do nohou rychle vrátit život. Měla skloněnou hlavu a neviděla, že si ji pozorně prohlíží.

Náhle vzala druhou houni a nohy mu jí obalila. Potom však zavrtěla hlavou a zřejmě se rozhodla jinak. Neřekla mu, co chce udělat, pouze svlékla plášť a pomalu si vytáhla světle hnědou tuniku nad kolena. Pak si začala stejně pomalu odepínat ozdobný opasek splétaný z tenkých kožených řemínků, kterým měla

přepásaný tmavě zelený kabátek.

Duncan byl jejím počínáním zmatený. Nevěděl, k čemu se chystá, a čekal, že mu to vysvětlí. Neřekla však ani slovo. Jen se zhluboka nadechla, vzala jeho promrzlé nohy, rychle si je vstrčila pod tuniku a přitiskla na teplé břicho.

V okamžiku, kdy se ledové paty dotkly její kůže, téměř vyjekla, ale vydržela to. Pak si upravila tuniku, objala mu nohy

rukama a držela je pevně přitisknuté k svému tělu. Duncan viděl, že se jí chvějí ramena. Měl pocit, jako by mu vytahovala všechen chlad z těla a místo něj mu předávala své vlastní teplo.

Uvědomil si, že to, co ta dívka děla je snad nejobětavější čin, s jakým se kdy setkal.

Do prstů nohou se mu rychle začal vracet cit. Bylo to však provázeno ostrým pícháním a svěděním, jako by ho do pat bodaly tisíce ostrých dýk. Pokusil se nohama pohnout, ale ona mu to nedovolila a s překvapivou silou je stále držela přitisknuté k svému tělu.

„Jestli tě to bolí, je to jen dobře,“ zašeptala. „Už to nebude dlouho trvat. Za chvíli to bude dobré. Vlastně máš obrovské štěstí, že v nohách vůbec něco cítíš,“ dodala.

Zaslechl v jejích slovech výtku. Překvapeně se na ni podíval a tázavě zvedl obočí. Právě v tu chvíli na něho pohlédla i ona a rychle si pospíšila s vysvětlením. „Kdybys nebyl tak lehkomyslný, nemusel ses do téhle šlamastyky vůbec dostat. Můžeš jen doufat, že po dnešní zkušenosti zmoudříš. Podruhé už třeba nebudu nablízku, a kdo tě pak bude zachraňovat?“

Maličko se usmála a pokračovala mírnějším tónem. „Vím, věřil jsi Louddonovi, že s tebou bude jednat čestně. Jenže to právě byla 12

chyba. Velká chyba. Louddon neumí jednat čestně. Možná ani neví, co to čestné jednání je. Pamatuj si to a třeba se dožiješ příštího roku.“

Sklopila pohled a přemýšlela, co s ní bratr udělá, až zjistí, že pustila na svobodu jeho nepřítele. Bylo jí jasné, že Louddonovi nedá příliš námahy zjistit, kdo mu k útěku pomohl. Naštěstí její bratr odjel a ona děkovala bohu, že jí dopřál čas, aby si mohla připravit plán svého vlastního útěku.

Nejdřív se však musí postarat tady o toho muže. Teprve až se zotaví a bude bezpečně za hradbami, začne se zabývat sama sebou a bude uvažovat, co dál.

„Co se stalo, stalo se,“ zašeptala. Nechala v povzdechu zaznít celé své zoufalství.

Duncan neodpověděl a ona mu nic víc nevysvětlovala. Náhle mezi nimi nastalo ticho, a čím víc se protahovalo, tím bylo tíživější. Madelyne si přála, aby něco řekl a zbavil ji jejích rozpaků. Cítila na břiše jeho nohy a uvědomila si, že kdyby je jen trochu posunul výš, dotkl by se jejích ňader. Začervenala se.

Odvážila se na něho krátce pohlédnout, aby viděla, jak se na její podivnou péči tváří.

Duncan čekal, až se na něho podívá, a jakmile to udělala, rychle se jejího pohledu zmocnil a už ho nepustil. Její oči byly modré jako obloha za jasného dne. Napadlo ho, že se svému bratrovi vůbec nepodobá. Uvědomoval si, že vnější zjev nic

neznamená, zároveň však cítil, že ho její uhrančivě nevinný pohled začíná čím dál víc fascinovat. Musel si připomenout, že je to sestra jeho nepřítele – nic víc, ani nic méně. Byla jeho rukojmím, nástrahou, do níž chtěl chytit ďábla.

Madelyne při pohledu do jeho očí napadlo, že jsou šedé a chladné jako její dýka. A jeho tvář se jí zdála jako vytesaná z kamene. Nepozorovala v ní jediný záchvěv vzrušení nebo strachu, vlastně ani sebenepatrnější náznak hnutí mysli. Jeho výraz nevyjadřoval zhola nic.

Vlasy měl tmavě hnědé, na muže dlouhé a lehce vlnité, ani to však nedokázalo změkčit jeho rysy. Jeho ústa byla na pohled tvrdá, brada příliš pevná a Madelyne si všimla, že v koutcích očí nemá 13

vrásky. Zřejmě nepatřil k lidem, kteří se často smějí nebo alespoň usmívají. Zachvěla se, když si to uvědomila. Vypadal na tvrdého a chladného muže, jak to jeho postavení vyžadovalo. Byl v první řadě válečník a teprve potom baron a Madelyne napadlo, že v jeho životě asi není místo pro smích.

Náhle si uvědomila, že nemá tušení, co se v něm děje. Znepokojovalo ji, že neví, co si myslí. Aby zakryla rozpaky, zakašlala. Doufala, že konečně něco řekne. Kdyby na ni promluvil,

možná by se jí nezdál tak hrozný.

„Chtěl ses setkat s Louddonem?“ zeptala se. Dlouho čekala na jeho odpověď, a když se ticho prodlužovalo, rezignovaně si povzdechla. Zdá se, že je nejen lehkovážný a pošetilý, ale i neuvěřitelně zarputilý, pomyslela si. Právě mu zachránila život, a on se neobtěžuje, aby jí alespoň jediným slovem vyjádřil dík. Co také mohla čekat? Jeho chování zcela odpovídalo jeho zjevu a vlastně i pověsti.

Děsil ji. Jakmile si to připustila, začalo v ní narůstat podráždění. Vzápětí si však svou reakci vyčetla a řekla si, že se chová stejně pošetile jako on. Ještě jí neřekl ani slovo, a ona se před ním třese jako malé dítě.

Možná je to tím, že je tak obrovský. Ano, tak to bude,

ujišťovala se. Vždyť má chvílemi pocit, že ji tady v té malé kobce svou mohutnou postavou drtí.

„Doufám, že se už k Louddonovi nebudeš vracet. To by byla další chyba. Příště by tě nechal okamžitě zabít.“

Opět na to nic neřekl. Zato se pohnul. Pomalu vytáhl nohy zpod její tuniky, jako by usoudil, že z ní už načerpal dost tepla.

Nespěchal však a téměř provokativně táhl chodidla po citlivé kůži horní části jejích stehen.

Madelyne zůstala na kolenou, a když si začal natahovat punčochy a boty, sklopila pohled k zemi.

Jakmile byl hotov, pomalu zvedl její splétaný pás a podal jí ho. Mimoděk natáhla obě ruce, aby ho přijala. Pak se usmála.

Myslela si, že je to z jeho strany gesto, nabídka k míru, a čekala, že jí teď konečně poděkuje.

14

On však udělal něco jiného. Teď už nejednal pomalu, ale bleskurychle. Sevřel jí zápěstí, a než se zmohla na odpor, ovinul jí pás kolem nich a spoutal jek sobě.

Madelyne zůstala jako opařená. Chvíli v úžasu zírala na své ruce a pak zvedla oči k němu.

Při pohledu na jeho tvář jí přeběhl mráz po zádech. Zavrtěla hlavou, jako by chtěla zahnat zlý sen.

Teď konečně promluvil. „Nepřišel jsem za Louddonem, Madelyne. Přišel jsem za tebou. Vlastně pro tebe.“

15

Kapitola 2

Mně patří pomsta, já odplatím…

NOVÝ ZÁKON, ŘÍMANŮM 12:19

„Copak ses zbláznil?“ zašeptala užasle.

Neodpověděl. Mrak na jeho tváři však jasně říkal, že se mu její otázka vůbec nelíbí. Přinutil ji, aby se postavila, kdyby ji však nedržel, asi by klesla zpátky na kolena. Na tak velkého a drsného muže se jí však dotýkal velmi jemně. Podivné, pomyslela si, a její zmatek ještě vzrostl.

Pořád nechápala, co se vlastně stalo. Nedovedla si srovnat v hlavě, že někdo může být takhle lstivý. Byl zajatec odsouzený k smrti a ona ho zachránila. To přece musí vědět. Ale proč to udělal? Proč? Vždyť ona pro něho riskovala život. Bože, dotýkala se jeho nohou, hřála mu je na vlastním těle! Udělala pro něho všechno, čeho se jen odvážila.

A on? Tyčil se nad ní jako bůh pomsty a na tváři měl nelítostný výraz, který se dokonale hodil k jeho mohutné postavě. Šlechtic proměněný v barbara. Cítila, že z něho vyzařuje mocná a spalující síla jako dotyk rozžhaveného železa. A i když se zoufale snažila vydržet mrazivý pohled jeho ledově šedých očí, věděla, že mu nemůže ujít, jak se celá chvěje.

On si to však zřejmě vyložil jinak a sehnul se pro její plášť. Když jí ho přehazoval přes ramena, dotkl se hřbetem ruky obliny jejího ňadra. Nepodezírala ho, že to udělal schválně, přesto před

ním o krok couvla a plášť si na hrudi sepnula sponou. Mrak na jeho 16

tváři ještě potemněl. Vzal ji za spoutané ruce, otočil se a táhl ji temnou chodbou za sebou.

Musela téměř běžet, aby mu stačila. „Proč se chceš

mermomocí postavit Louddonovým vojákům, když to není nutné?“ zeptala se.

Opět jí neodpověděl, ona se však nenechala odradit. Viděla, že ten blázen kráčí vstříc jisté smrti. Musela ho nějak zastavit.

„Nedělej to. Prosím! Poslechni mě. Zima ti otupila mysl. Zabijí tě.“

Pokusila se mu vzepřít a vší silou trhla rukama. On však ani nezpomalil.

Proboha, jak ho má zachránit!

Došli k těžkým venkovním dveřím vedoucím do nádvoří. Duncan je rozrazil takovou silou, že bouchly o zeď a málem se rozpadly. Pak vytáhl Madelyne ven. Do tváře jí zavanul mrazivý vítr. Okamžitě poznala, že její obavy o jeho rozum byly liché. Ne, jeho mozek nebyl otupělý chladem.

Ve vnitřním nádvoří byla víc než stovka cizích vojáků a další stále ještě přelézali hradby. Pohybovali se rychle jako vítr a tiše jako zloději. A všichni byli v modrobílých barvách barona Wextona.

Madelyne zůstala při pohledu na ně zcela ohromená a nevšimla si, že se její únosce zastavil. Narazila mu do zad, zavrávorala a instinktivně se chytila jeho drátěné košile, aby neupadla. Teprve teď si uvědomila, že ji pustil a už jí nesvírá ruce.

Nevšímal si jí a Madelyne náhle napadlo, že to může vypadat, jako by se za ním skrývala…, nebo ještě hůř, krčila strachem. Nadechla se a vystoupila vedle něho, aby ji všichni viděli. Sahala mu sotva k ramenům, přesto se napřímila a snažila se držet hrdě a vyzývavě. V duchu se však modlila, aby na ní nebylo poznat, jaký má strach.

A ona měla strach, a pořádný. Ne však ze smrti, ale z toho, jak se bude před smrtí chovat. Zemře rychle, nebo se ta hrozná věc potáhne dlouho a ona přitom bude strašlivě trpět? Vydrží to, nebo se bude v posledních chvílích svého života chovat jako zbabělec, začne křičet a prosit o milost? Úzkostné myšlenky, které se jí honily v hlavě, ji uvedly do takového zmatku, že si skoro přála, 17

aby jí co nejrychleji vniklo do srdce smrtící ostří. Jenže prosit o rychlou smrt je také zbabělost. A navíc by se vyplnila předpověď jejího bratra.

Baron Wexton neměl tušení, o čem jeho zajatkyně přemýšlí, a když na ni pohlédl, byl jejím výrazem překvapen. Tvářila se nevzrušeně, dokonce mu připadala klidná a vyrovnaná. Věděl však, že její chování se brzy změní. Za chvíli bude svědkem jeho pomsty a on nepochyboval, že začne plakat a prosit o milost, než bude

všemu konec.

Náhle přiběhl jeden z vojáků a zastavil se přímo před ním. Madelyne napadlo, že musí být s jejím věznitelem příbuzný. Měl podobné tmavě hnědé vlasy a stejné držení těla, i když nebyl tak vysoký. Ani si jí skoro nevšiml a hned se obrátil ke svému vůdci:

„Tak co je, Duncane? Dáš povel k útoku, nebo tady budeme celou noc jen stát?“

Teď tedy věděla, že muž, který ji drží, se jmenuje Duncan. Bylo zvláštní, jaký to na ni mělo uklidňující účinek. Duncan… Ano, když k němu mohla přiřadit nějaké jméno, hned se jí zdál

lidštější. „Tak co, bratře?“ naléhal voják. Prozradil Madelyne nejen to, jaký má k baronovi příbuzenský vztah, ale také důvod, proč jeho velitel strpí, aby se k němu jeho poddaný choval tak vyzývavě.

Mladší bratr, usoudila z jeho mladistvého vzhledu a také z

toho, že ještě neměl tvář poznamenanou jizvami z boje. Teprve teď se na ni podíval. Z jeho hnědých očí vyčetla, že k ní chová pouze pohrdání. Dokonce měla dojem, že by byl schopen ji udeřit.

Všimla si, že o krok ustoupil, jako by se jí štítil.

„Louddon tu není, Gilarde,“ odpověděl konečně Duncan.

Řekl to tak klidně a mírně, že to v Madelyne okamžitě

probudilo novou naději. „Takže se vrátíš domů, milorde?“ zeptala se a pohlédla na něho s dychtivým očekáváním.

Neodpověděl. Už se chystala otázku zopakovat, ale v tu chvíli

se k ní obrátil jeho bratr a zahrnul ji přívalem nadávek a hrubostí. I když Madelyne většině jeho slov nerozuměla, Gilardův upřený, nenávistný pohled jí jasně říkal, jaký je jejich smysl.

18

Duncan se chystal bratra napomenout, aby se mírnil, vtom ucítil, že mu Madelyne sevřela ruku. Byl tím tak překvapený, že náhle nevěděl, jak se zachovat.

Tiskla se k němu a on cítil, že se chvěje. Přesto se mu zdála klidná, když ni pohlédl. Upřeně se dívala na Gilarda. Zakroutil hlavou. Věděl, že jeho bratr nemá tušení, jak ji vyděsil, a po pravdě řečeno pochyboval, že by to na Gilarda zapůsobilo.

Náhle si uvědomil, že ho bratrův hněv dráždí. Madelyne byla jeho zajatkyní, a čím dřív Gilard pochopí, jak se k ní má chovat,

tím lépe. „Tak dost, Gilarde!“ řekl ostře. „Louddon je pryč a tvoje kletby ho zpět nepřivedou.“

Najednou jí vyškubl ruku, kterou mu svírala, vzal ji kolem ramen, až ji málem prudkým pohybem porazil, a přitiskl si ji k sobě. Gilard civěl na bratra s otevřenými ústy. Nedovedl si vysvětlit, proč ji Duncan chrání.

„Louddon musel odjet jižní cestou, Gilarde. Jinak bychom ho viděli,“ řekl Duncan.

Madelyne se nemohla ubránit tomu, aby se opět neozvala.

„Takže teď odjedete domů?“ zeptala se znovu. Ze všech sil se snažila, aby nebylo poznat, jak moc si to přeje. „Můžete se přece pokusit zastihnout Louddona jindy,“ navrhla v naději, že zmírní jejich zklamání.

Oba bratři na ni pohlédli, ani jeden jí však neodpověděl. Z výrazů v jejich tvářích poznala, že pochybují o jejím zdravém rozumu.

Opět ze jí zmocnil strach, a když zachytila mrazivý baronův pohled, téměř se pod ní podlomily nohy. Rychle sklopila oči a zírala na jeho mohutnou hruď. Hluboce se styděla za to, že projevila takovou slabost. „Nezbláznila jsem se,“ zamumlala.

„Ještě pořád odtud můžete zmizet, aniž vás jeho vojáci chytí.“ Místo odpovědi ji Duncan uchopil za svázané ruce a táhl ji k témuž sloupu, od něhož ho osvobodila. Madelyne se chvěly nohy strachem a dvakrát zakopla. Když ji konečně pustil, opřela se o dřevo a odevzdaně čekala, co se bude dít dál.

Baron si ji změřil dlouhým pohledem a Madelyne pochopila, že je to nevyslovený příkaz, aby zůstala stát tam, kde je. Pak se otočil 19

a svými širokými zády jí zastínil výhled na vojáky shromážděné v nádvoří. Stál rozkročený a velké ruce zaťaté v pěst měl založené v bok. Byl to postoj, kterým dával svým vojákům jasně najevo, že to, co řekne, bude platit, aniž by to někomu vysvětloval. „Je moje.

Nikdo se jí ani nedotkne,“ houkl silným hlasem, který se rozlehl po celém nádvoří.

Madelyne se otočila a pohlédla k vstupním dveřím do Louddonova hradu. Čekala, že se zevnitř vyhrnou vojáci. Museli přece Duncana slyšet. Nikdo se však neobjevoval. Usoudila, že vítr

zřejmě zvuk Duncanova hlasu přehlušil a odvál pryč.

Náhle uviděla, že se Duncan chystá vykročit pryč. Aniž uvažovala, co dělá, rychle ho chytila za drátěnou košili. Železné kroužky se jí zařízly do prstů. Zkřivila tvář, sama však nevěděla, jestli bolestí, nebo strachem z rozzuřeného výrazu jeho tváře, s nímž se k ní otočil. Stál tak blízko, že se hrudí téměř dotýkal jejích ňader. Dokonce musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do tváře.

„Nerozuměl jsi mi, barone,“ vyhrkla. „Kdyby ses řídil rozumem, poznal bys, jak jsou tvé úmysly pošetilé.“

„Mé úmysly že jsou pošetilé?“ opakoval, jako by si nebyl jistý, že dobře slyšel. Nechápal, proč chce vědět, co svou poznámkou myslela, ale opravdu to chtěl vědět. K čertu, vždyť ho těžce urazila! Muže by dokázal zabít i za menší urážku. Z jejího

nevinného výrazu a upřímnosti, s jakou to řekla, však usoudil, že si vůbec není vědoma, čeho se dopustila. Co s ní má dělat?

Madelyne se však zdálo, že je rozhodnutý ji na místě uškrtit. Raději zavřela oči, aby unikla jeho pohledu. „Jestli jsi přišel, abys sis odvezl mě, jenom marníš čas,“ řekla.

„Myslíš, že máš tak malou cenu?“ zeptal se Duncan.

„Samozřejmě. Alespoň v očích mého bratra nemám žádnou cenu. Vím to a jsem si toho vědoma,“ dodala věcně a Duncan

poznal, že věří tomu, co říká. „A také vím, že dnes zemřeš. Čeká tu na tebe přesila, podle mě skoro čtyřnásobná. Pod námi mezi vnějším a vnitřním opevněním je nejméně stovka vojáků. Jakmile uslyší, že se tu bojuje, vpadnou vám do zad. Co si o tom myslíš?“ zeptala se. Uvědomovala si, že křečovitě zatíná ruce, ale nedokázala se ovládnout.

20

Duncan jen stál a zmateně na ni hleděl. Madelyne se modlila, aby se jí podařilo přivést ho k rozumu a uvědomil si, že jeho plán nemá naději na úspěch.

Marně. Když se konečně uvolil na její slova odpovědět, udělal něco úplně jiného, než čekala – pokrčil rameny. Jen to, víc nic. Jeho pohrdlivé gesto v ní vyvolalo hněv. Připadlo jí, jako by ten bláznivý válečník chtěl stůj co stůj zemřít.

„Takže se pořád namáhám marně, když se ti snažím zachránit život, že?“ poznamenala hořce.

„Ne marně, ale zbytečně,“ odpověděl Duncan. Madelyne překvapil záblesk vřelosti v jeho očích. Zmizel však dřív, než si to stačila pořádně uvědomit. Že by se jí vysmíval?

Neměla odvahu se ho na to zeptat. Duncan na ni stále upíral dlouhý pohled. Potom však zavrtěl hlavou, otočil se a vykročil směrem ke vchodu do Louddonova hradu. Zřejmě usoudil, že už s ní ztratil dost času.

Vůbec netušila, co má v úmyslu. Podle nevzrušeného výrazu jeho tváře a klidného, pomalého kroku by člověk soudil, že se ubírá na společenskou návštěvu.

Madelyne však věděla své. Náhle se jí zmocnil hrozný strach, a dokonce se jí zdálo, že omdlí. Cítila, že jí do hrdla stoupá žluč a pálí ji v krku. Zhluboka se nadechla a zoufale se snažila dostat ruce z pout. Ovládla ji panika. Proboha, vždyť uvnitř spí také služebnictvo! Pochybovala, že se Duncanovi vojáci budou namáhat s rozlišováním, kdo je ozbrojenec a kdo pouhý sluha. Zabijí je všechny. Alespoň Louddon by to tak udělal.

Věděla, že i ona zemře. S tím se nedalo nic dělat, vždyť je Louddonova sestra. Kdyby se jí však před její vlastní smrtí podařilo zachránit nevinné, dalo by to jejímu životu smysl. Bože, stačilo by, aby zachránila jednu jedinou osobu, a pak by její život měl cenu… Alespoň pro někoho.

Stále bojovala s provazem, který jí poutal ruce, ale pohledem sledovala barona. Teprve když došel ke schodům a obrátil se ke svým mužům, nabyla jistoty: chce odplatu. Jeho tvář byla zkřivená hněvem.

21

Duncan pomalu pozvedl meč. Jeho hlas zazněl s takovou silou, že musel proniknout všemi kamennými zdmi kolem. A jeho slova vyjadřovala totéž, co tvář.

„Bez slitování!“

Výkřiky bojujících se hluboce zarývaly do Madelynina vědomí

a mučily ji. Mysl jí zobrazila, co oči neviděly, a uvěznila ji v pekle hrůzných představ. Ještě nikdy nebyla svědkem opravdového boje, pouze slýchávala vychloubačné řeči vítězných vojáků o tom, jak byli stateční a jakou chytrost v boji prokázali. Nikdy však nemluvili o zabíjení. Křik, který teď slyšela, však byl křik

umírajících a mysl jí neúprosně ukazovala jedno velké krvavé peklo, nad nímž šlehaly plameny pomsty.

Přestože měli Louddonovi vojáci velkou početní převahu, Madelyne brzy poznala, že na skvěle vycvičené Duncanovy muže nestačí. Viděla, jak jeden z vojáků jejího bratra pozvedl proti baronovi meč, ale než jím stačil máchnout, padl mrtev k zemi.

Viděla také, jak jiný netrpělivý voják vyrazil kopím dopředu a vzápětí ohromeně zíral na svou ruku uťatou od těla i se zbraní. Teprve pak strašlivě vykřikl a zhroutil se k zemi zbrocené jeho krví.

Madelyne cítila, že se jí zvedá žaludek. Zavřela oči, aby všem těm hrůzám unikla, děsivé obrazy ji však pronásledovaly dál. Náhle k ní přiběhl mladík s jasně žlutými vlasy, zřejmě Duncanův panoš. Byl středně vysoký, ale měl tak svalnaté tělo, že vypadal, jako by byl tlustý. Vytáhl dýku a držel ji před sebou připravenou k ráně.

Madelyne si téměř nevšímal a stále upíral pohled na Duncana, Madelyne však usoudila, že má za úkol chránit ji. Ostatně před chvílí si všimla, že k ní Duncan gestem mladíka poslal.

Zoufale se snažila soustředit pozornost na jeho chlapeckou

tvář. Viděla, že si nervózně hryže spodní ret, ale netušila, jestli je to známka strachu, nebo vzrušení. A pak najednou vyrazil pryč a opět ji nechal samotnou.

Otočila se a pohlédla tam, kde tušila Duncana. Uviděla, že baron přišel v boji o štít a panoš se pro něj vrhl, aby ho zvedl a 22

opět svému pánovi podal. Ve spěchu však zase on upustil na zem svou dýku.

Madelyne přiskočila, zvedla ji a vzápětí se rychle vrátila ke sloupu. Klekla si na zem a s rukama skrytýma pod pláštěm začala neobratně přeřezávat pás, který jí poutal zápěstí. Náhle ucítila štiplavý pach kouře. Zvedla hlavu. Právě v tu chvíli vyšlehly z otevřených vstupních dveří hradu plameny. Mezi bojujícími vojáky se začali proplétat sluhové a zoufale se snažili dostat k bráně a ven na svobodu. Jinam se uchýlit nemohli, protože za nimi zuřil oheň. K Madelyne přiběhl Simon, první syn saského správce, nyní už starý člověk. Po tváři mu tekly slzy. „Myslel jsem, že tě zabili,

milady,“ zašeptal, když jí pomáhal na nohy.

Vzal z jejích rukou dýku a rychle jí přeřezal pouta. „Utíkej a zachraň se, Simone,“ řekla mu, jakmile byla volná. „Tenhle boj se tě netýká. Rychle, utíkej! Tvoje rodina tě potřebuje.“

„Ale co ty?“

„Na mě nemysli. Běž, dokud je čas,“ naléhala na něho.

Hrdlo měla stažené strachem. Simon byl dobrý a bohabojný muž a vždy se k ní choval laskavě. Chudák, stejně jako ostatní služebnictvo byl k Louddonovi vázán zákonem, a to už byl dostatečně těžký trest. Bůh přece nemůže být tak krutý, aby ještě žádal jeho život.

„Uteč se mnou, lady Madelyne,“ naléhal zase Simon na ni.

„Ukryju tě.“

Madelyne však zavrtěla hlavou. „Beze mě budeš mít větší naději na záchranu, Simone. Kdybych šla s tebou, pronásledovali by nás. Prosím, poslechni mě a nepři se se mnou,“ dodala rychle,

když viděla, že se opět chystá něco namítnout. „Běž!“ Vykřikla to jako rozkaz a zároveň ho od sebe odstrčila.

„Ať tě bůh chrání,“ zašeptal Simon. Podal jí dýku a rozběhl se směrem k hlavní bráně. Nestačil však udělat ani pár kroků, když ho srazil k zemi Duncanův bratr. Gilard pronásledoval jednoho z Louddonových vojáků a na sluhu narazil zcela náhodně. Simon se snažil zvednout na kolena, když vtom se Gilard náhle otočil, jako by si právě v tu chvíli uvědomil, že za ním může být jiný nepřítel. 23

Madelyne věděla, že Gilard chce Simona zabít. Vykřikla, aby sluhu varovala, a pak se vrhla k němu a vlastním tělem ho chránila.

„Ustup!“ vykřikl na ni Gilard s napřaženým mečem.

„Ne!“ odpověděla. „Budeš muset nejdřív zabít mě, aby ses k němu dostal.“

Gilard se rozpřáhl, jako by to opravdu mínil udělat. Jeho tvář byla rudá hněvem a Madelyne bylo jasné, že je toho bez jakýchkoliv výčitek svědomí schopen.

Vtom ho však uviděl Duncan a okamžitě se k němu rozběhl. Znal svého bratra i jeho hněvivé výbuchy, přesto se neobával, že by Gilard mohl Madelyne ublížit. Věděl, že jeho bratr by raději zemřel, než by přestoupil daný rozkaz. Bratr nebratr, Duncan byl

baron z Wextonu a Gilard jeho vazal. A Gilard tuto skutečnost ctil. Navíc Duncan ke svému rozkazu dodal, že Madelyne patří jemu. Nikdo se jí tedy nesměl dotknout. Nikdo!

Ostatní sluhové, kterých bylo téměř třicet, celou scénu z povzdálí sledovali a několik nejsrdnatějších se shluklo za Simonem, jako by ho chtěli bránit.

Madelyne stála proti Gilardovi a s předstíraným klidem čelila jeho zuřivému pohledu. To, co se však odehrávalo v jejím nitru, bylo všechno, jen ne klid.

Mezitím už Duncan doběhl k bratrovi a s údivem hleděl na Madelyne. Jeho zajatkyně pomalu zvedla ruce k vlasům, odhrnula si bohaté kadeře z krku a vyzvala Gilarda, aby jí proklál hrdlo, jestli mu to udělá potěšení. Ať si však pospíší.

Gilard byl očividně zaskočen. Samozřejmě že ji nemínil zabít, byla to jen planá hrozba, aby jí nahnal strach. Chvíli váhal, co udělat, ale pak svůj zkrvavený meč sklonil k zemi.

Výraz v Madelynině tváři se nezměnil, pouze se obrátila k Duncanovi.

„Vidím, že jsi svou nenávist k Louddonovi přenesl i na jeho služebnictvo. Hodláš vraždit nevinné muže a ženy jen proto, že podle zákona věrně slouží svému pánu?“

Než jí mohl odpovědět, obrátila se k němu zády a pomohla Simonovi vstát. „Slyšela jsem, že baron Wexton je čestný muž, 24

Simone. Drž se vedle mě, drahý příteli. Staneme před ním společně,“ řekla.

Pak se otočila zpátky k Duncanovi a dodala: „A uvidíme, jestli je hoden své pověsti, nebo se ničím neliší od Louddona.“

Náhle si uvědomila, že stále drží dýku. Rychle ji skryla za záda a hledala v plášti, až našla trhlinu v podšívce. Pak dýku zastrčila dovnitř a modlila se, ať je lem dost pevný a zbraň udrží. Aby svůj manévr zakryla, obrátila se na Duncana a vykřikla: „Všichni tito dobří lidé se mě snažili před mým vlastním bratrem chránit a já

raději zemřu, než bych se dívala, jak jim ubližuješ. Rozhodni se, je na tobě, jak se zachováš.“

Duncan jí pohlédl do očí. „Na rozdíl od tvého bratra se nemstím na slabých a bezbranných,“ odpověděl. Slova „tvého

bratra“ zazněla z jeho úst s nevýslovným opovržením. „Běž, starce. Odejdi odtud. A můžeš s sebou vzít i ostatní.“

Nemusel jim to říkat dvakrát. Všichni sluhové se obrátili a rychle odcházeli. Madelyne je sledovala pohledem, dokud

nezmizeli za bránou. Duncan ji překvapil, že jim dal milost. „Chci tě však požádat ještě o jednu laskavost, barone,“ obrátila se na něho. „Prosím, zabij mě. Vím, že je ode mne zbabělé žádat tě o to, ale čekání na smrt začíná být nesnesitelné. Udělej to, co musíš udělat.“

Duncan se zhrozil. Ona tedy skutečně věří tomu, že ji hodlá zabít. Znovu nestačil nad jejími slovy žasnout. Začínal docházet k přesvědčení, že lady Madelyne je opravdu nejzáhadnější žena, s jakou se kdy setkal. „Nemíním tě zabít,“ řekl, než se od ní otočil.

Madelyne zalila vlna úlevy. Věřila mu. Věřila, že ji

neobelhává. Vždyť vypadal tak překvapeně, když ho požádala, aby to s ní skončil. Ano, určitě jí řekl pravdu.

Poprvé v životě se cítila jako vítěz. Zachránila Duncanovi život a je jí dopřáno žít, aby o tom mohla vyprávět.

Boj skončil. Vítězové vypustili koně ze stájí a chvíli předtím, než plameny zachvátily vše, co bylo ze dřeva, je vyhnali hlavní bránou ven.

25

Madelyne si s překvapením uvědomila, že necítí nad zkázou sídla svého bratr ani špetku lítosti. Nikdy to nebyl její domov. K tomuto místu ji nevázala jediná šťastná vzpomínka.

Ne. K Louddonovi lítost necítila, ale ani zášť k vítězům. Měla pocit, že Duncanova pomsta je odpovídající odplatou za hříchy jejího bratra. Spravedlnost vykonal barbar v rytířském rouchu, který se odvážil nedbat na to, že jeho nepřítel je vlivným rádcem anglického krále.

Co však Louddon udělal baronu Wextonovi, že si vysloužil takovou pomstu? A jakou cenu za ni bude muset Duncan zaplatit? Pošle Vilém II. Duncana na šibenici, až se o vyplenění pevnosti svého blízkého přítele dozví? Král by jistě Louddonovi vyhověl, kdyby ho o to požádal. Říkalo se, že Louddon má na Viléma opravdu mimořádný vliv. Madelyne nejednou zaslechla podivné řeči o tom, že mezi jejím bratrem a králem existuje zvláštní

přátelský vztah. A ten, kdo to říkal, se vždy potutelně ušklíbl. Nevěděla, co si o tom má myslet. Teprve minulý týden se dověděla, co tyto řeči znamenají. Bylo to odporné. Řekla jí to s velkým potěšením stájníkova žena Marta, když se jednou večer napila trochu víc, než byla zvyklá.

Madelyne jí zprvu nevěřila. Zrudla a všechno, co jí Marta vyblábolila, odmítla. Pak se té obhroublé ženě snažila vysvětlit, proč zůstal Louddon svobodný – že lady, do níž se její bratr zamiloval, zemřela. Marta se však její naivitě vysmála a nakonec svou paní přesvědčila, že je pravda, co se o Louddonovi říká.

Do té doby si Madelyne nedovedla představit, že by nějaký muž mohl mít intimní vztahy s jiným mužem. A představa, že k

něčemu takovému dochází mezi jejím bratrem a anglickým králem, byla pro ni obzvlášť odpudivá. Dokonce vyzvrátila večeři, jakou ošklivost přitom pocítila, a Marta měla další příležitost se jí vysmát.

Z myšlenek ji náhle vytrhl rozkaz, který Duncan křikl přes nádvoří. „Zapalte kapli!“ Okamžitě si vykasala sukni a rozběhla se k hradnímu kostelíku. Doufala, že si stačí vzít svůj skrovný majetek, než vojáci rozkaz splní. Zdálo se, že jí nikdo nevěnuje sebemenší pozornost.

26

Sotva však doběhla k postrannímu vchodu, zastoupil jí cestu Duncan. Opřel se oběma rukama o zeď a uzavřel ji jako v kleci. Madelyne polekaně vydechla a pohlédla na něho.

„Přede mnou se nikde neschováš, děvče,“ řekl.

Jeho hlas zněl podivně měkce. Bože, vždyť to vypadalo, jako by s ní ten nelítostný bojovník laškoval. „Já se před nikým

neschovávám,“ vyhrkla. Snažila se, aby v jejím hlase nebyl patrný hněv.

„Takže se chceš nechat v kapli upálit?“ zeptal se Duncan.

„Nebo jsi možná chtěla uprchnout tajnou chodbou, o níž jsi mi říkala.“

„Ani to ne,“ odsekla. „Mám v kapli své věci. Všechen svůj majetek. Chtěla jsem ho zachránit, nic jiného. Řekl jsi, že mě nechceš zabít, a tak jsem myslela, že si vezmu, co mi patří, a půjdu svou cestou.“

Když na její vysvětlení nic neřekl, zkusila to znovu – i když jí dělalo problémy soustředit pod jeho upřeným pohledem myšlenky.

„Nebudu tě žádat o koně. Chci si vzít jen své oblečení. Mám je za oltářem.“

„Nebudeš žádat?“ Vyslovil otázku šeptem. Madelyne nevěděla, jak na ni má odpovědět, ani jak reagovat na jeho úsměv. „Opravdu chceš, abych uvěřil, že jsi bydlela v kapli?“

Madelyne si přála mít dost odvahy a říct mu, že je jí jedno, jestli jí věří, nebo nevěří. Bože, jaký je ona zbabělec! Teď se jí však hodily dlouhé roky, kdy se v nesčetných bolestných lekcích

učila ovládat své city. Potlačila hněv, který v ní vřel, a klidně se na něho podívala. Dokonce se jí podařilo ledabyle pokrčit rameny.

Přesto si Duncan všiml, že v jejích modrých očích zablýskly jiskřičky hněvu. Uvažoval, co to má znamenat, když na něho pohlíží s takovým nebeským klidem. Kdyby se na ni nedíval pozorně, zřejmě by si ničeho nevšiml. Na to, že byla pouhá žena, se dovedla obdivuhodně ovládat.

„Odpověz mi, Madelyne. Opravdu mi chceš namluvit, že jsi bydlela v kapli?“

27

„Nebydlela jsem tam,“ řekla, když už nemohla dál snést jeho upřený pohled. „Jenom jsem si tam schovala své věci, abych mohla ráno utéct.“

Duncan svraštil čelo. Utéct? Má ho snad za hlupáka, že mu vykládá takové nesmysly? Žádná žena přece neopustí pohodlí domova a nevydá se v těchto drsných zimních dnech sama na cestu. A kam by také šla?

Rychle se rozhodl dokázat jí, že lže, a už se těšil, jak se bude tvářit, až její lež odhalí. „Dobře. Můžeš si své věci vzít,“ řekl.

Madelyne se zdráhala uvěřit tomu, jaké má štěstí. V skrytu

duše doufala, že když jí Duncan dovolil vzít si její věci, nebude nic namítat ani proti jejímu úmyslu odejít. „Takže mohu opustit pevnost,“ vyhrkla dřív, než se stačila zarazit. Bože, jak se jí třásl hlas.

„Ano, Madelyne. Samozřejmě že můžeš opustit pevnost,“ řekl. Dokonce se na ni usmál. Jeho úsměv ji však znepokojil.

Hleděla na něho a snažila se z jeho výrazu vyčíst, co se si opravdu

myslí. Brzy si však uvědomila, že je to marné. Duncan dovedl dobře skrývat, co se v něm děje. Příliš dobře, aby byla schopná poznat, jestli říká pravdu, nebo si s ní jen zahrává.

Sklonila hlavu, protáhla se pod jeho paží a rozběhla se chodbou do zadních prostor kaple. Duncan jí byl v patách.

Pytel z režného plátna byl tam, kde ho včera ukryla. Zvedla jej, pak se obrátila a pohlédla na Duncana. Už už se chystala vyjádřit mu svou vděčnost, když však uviděla jeho překvapený výraz, zaváhala.

„Ty mi nevěříš, že?“ zeptala se nejistě. Neodpověděl. Ani to nebylo třeba, stačilo jí, jak se na ni díval.

Po chvíli se zamračil, obrátil se a vyšel z kostela na nádvoří. Madelyne ho následovala. Cítila, že se jí chvějí ruce, ale připisovala to hrůzám, kterých byla před nedávnem svědkem. Viděla tolik prolité krve, tolik mrtvých a její žaludek i mysl se proti tomu bouřily. Teď jen doufala, že se opět uklidní, až Duncan se svými vojáky odtáhne.

28

Sotva vyšla ven, naházeli vojáci do kaple pochodně a zapálili ji. Oheň se vrhl na dřevo jako hladová šelma a v několika okamžicích byla celá stavba v jednom plameni.

Madelyne na oheň dlouho hleděla, až si náhle uvědomila, že se opírá o Duncanovu ruku. Okamžitě se od něho odtrhla.

Otočila se a uviděla, že většina Duncanových vojáků už sedí na koních a čeká na rozkaz svého velitele. Uprostřed nádvoří přešlapoval nádherný bílý hřebec, o poznání větší než ostatní koně. Před ním stál panoš se slámově žlutými vlasy a marně se snažil udržet zvíře v klidu. Bylo zřejmé, že neklidný hřebec patří Duncanovi – válečný oř odpovídající baronovu vzrůstu i postavení. Duncan jí ukázal směrem k hřebci. Madelyne se zamračila,

jako by se chystala jeho vůli vzepřít. Přesto bezděčně zamířila ke koni. Čím blíž mu však byla, tím větší strach se jí zmocňoval. V koutku její zmatené mysli se začínala rodit černá myšlenka.

Bože, on ji tu nehodlá nechat. Chce ji vzít s sebou! Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit. Říkala si, že je příliš rozrušená, aby dokázala myslet jasně. Samozřejmě že ji baron nebude brát s sebou. Proč by to dělal? Nemá pro něho

žádnou cenu, aby se s ní obtěžoval.

Přesto si přála, aby jí to potvrdil. „Doufám, že mě nechceš odvézt s sebou?“ vyhrkla. Její hlas zřetelně prozrazoval napětí a nejistotu, kterou cítila. Cítila, že není schopná potlačit strach.

Duncan k ní přistoupil, vzal jí vak s oblečením a hodil ho svému panošovi. To byla jeho odpověď. Mlčky sledovala, jak se vyhoupl na koně a potom natáhl ruku dolů k ní.

Začala couvat. Bože, pomoz mi, říkala si v duchu, když se odhodlávala k tomu, že se mu vzepře. Věděla, že pokud se pokusí vylézt na jeho obrovského koně, určitě omdlí nebo alespoň začne skučet strachem a přede všemi se zostudí. To raději zemřít, než se vystavit takovému ponížení.

Uvědomila si, že se obrovského hřebce bojí víc než samotného Duncana. Její bratr jí poskytl velmi chabý výcvik v jízdě na koni a vzpomínky na těch pár lekcí v dětství, při nichž mu šlo především o to, aby ji ponížil, ji dodnes strašily jako zlý sen. Později, když už byla dospělá žena, poznala, že její strach z koní je nesmyslný.

29

Přesto v ní kdesi uvnitř zarputile přetrvávaly pocity bázlivého dítěte.

Couvla o další krok a potom pomalu zavrtěla hlavou na znamení, že jeho pomoc odmítá. Rozhodla se. Raději ho donutí, aby ji zabil, jestli se mu chce, ale na toho jeho hřebce nevsedne.

Obrátila se, a aniž věděla, kam jde, zamířila pryč. Nohy se jí

tak chvěly, že několikrát zakopla a málem upadla. Panika ji ovládla do té míry, že sotva vnímala, co je před ní. Přesto šla dál.

Zastavila se až ve chvíli, kdy došla k mrtvému tělu jednoho z Louddonových vojáků a pohlédla na jeho strašlivě znetvořený obličej. To byl okamžik, přes nějž se už nedostala. Dál už nemohla. Stála tam uprostřed krvavé spouště a hleděla na mrtvého vojáka, dokud nezaslechla, jak k ní odněkud z dálky doléhá ozvěna zmučeného výkřiku. Byl to strašlivý zvuk, který se jí zarýval do duše jako ostrý nůž. Zakryla si uši dlaněmi, ale nepomáhalo to.

Strašlivý výkřik zněl dál.

Ve chvíli, kdy začala křičet, pobídl Duncan koně a vzápětí byl vedle ní. Pak se jen sehnul a bez námahy ji zvedl k sobě do sedla. Jakmile se jí dotkl, zmlkla. Přitiskl ji k sobě a celou ji zahalil

svým těžkým pláštěm. Když uviděl, že má tvář opřenou o chladné kroužky jeho drátěné košile, povytáhl její plášť a udělal jí z jeho ovčí kůže pod hlavou polštářek.

Nepřemýšlel o tom, kde se v něm najednou vzala touha být k ní laskavý. Před očima se mu náhle vybavilo, jak klečí před ním a strká si jeho promrzlé nohy pod tuniku na holé tělo, aby mu je zahřála. To byl laskavý čin a jemu nezbývalo nic jiného, než se snažit, aby jí ho oplatil. Konec konců kdo jiný zavinil, že musela tak trpět, než on?

Dlouze si povzdechl. Co se stalo, stalo se. S tím se už nedalo

nic dělat. K čertu, přitom to zpočátku vypadalo, že všechno půjde hladce. Jakmile se však do něčeho připlete žena, to, co se zdálo jednoduché, je najednou mnohem složitější.

Cítil, že teď bude muset spoustu věcí znovu promyslet a přehodnotit. I když si toho Madelyne nebyla vědomá, značně mu zkomplikovala život. Ano, budeš si muset všechno znovu promyslet, říkal si v duchu. A ať se mu to líbilo, nebo ne, už teď 30

musel změnit plán, protože s jistotou věděl, že ji nikdy nenechá odejít.

Znovu si ji přitiskl k hrudi a konečně dal povel k odjezdu. Sám zůstal stát, aby mohl vyjet až nakonec a celou dlouhou řadu jezdců uzavřít. Jakmile projel bránou poslední voják a po Duncanově boku zůstali jen Gilard a mladý panoš, baron z Wextonu se ohlédl a ještě chvíli se díval na spoušť, kterou tu zanechával.

Madelyne zaklonila hlavu, aby mu viděla do tváře. Musel cítit,

že ho pozoruje, protože sklopil pohled a zadíval se jí přímo do očí.

„Oko za oko, Madelyne.“

Čekala, že jí řekne víc a vysvětlí jí, jaký zločin její bratr spáchal, že si zasloužil takovou odplatu. Duncan na ni však jen

hleděl, jako by jí dával najevo, že to přece musí pochopit. Neměl v úmyslu omlouvat se za svou krutost, to už Madelyne věděla. Vítěz nemá zapotřebí se ospravedlňovat.

Otočila se a pohlédla na ruiny. Vzpomněla si přitom na příběh, který jí vyprávěl její strýc otec Berton o punských válkách v dávné historii. Podobných příběhů se dochovalo hodně a nad většinou z nich se církev svatá pohoršovala. Otec Berton je však přesto

Madelyne vyprávěl a tak ji vzdělával – i když si musel být vědom, že by neunikl krutému trestu, kdyby se o tom jeho církevní nadřízení dozvěděli.

Masakr, jehož byla svědkem, jí připomněl příběh o Kartágu, o městě, které bylo zcela zničeno v průběhu třetí a poslední války mezi dvěma velkými starověkými říšemi. To, co nelehlo popelem, bylo rozvaleno a zahrnuto zemí. A poslední vrstvu vítězové posypali solí, aby na tom místě v budoucnu nic nerostlo.

Dnes v noci se historie opakovala. Louddonovo sídlo a všechno, co k němu patřilo, bylo nyní zničeno a znesvěceno.

„Delenda est Kartago,“ zašeptala Madelyne pro sebe a opakovala tak přísahu, kterou vyřkl před dávnými dobami Říman Cato.

Duncan její tichá slova zaslechl a podivil se, jak k takovým znalostem přišla. „Ano, Madelyne, tvůj bratr musí být zničen podobně jako Kartágo.“

31

„A já, která patřím k Loud… ke Kartágu, také?“ zeptala se. Duncan si všiml, že se zarazila a nevyslovila jméno svého bratra.

„Ne, Madelyne. Ty nepatříš ke Kartágu.“ Přikývla, zavřela oči a opřela si hlavu o jeho hruď.

Duncan ji vzal za bradu a přinutil ji, aby na něho znovu pohlédla.

„A nepatříš ani k Louddonovi. Od této chvíle patříš ke mně. Rozumíš?“

Madelyne přikývla.

Duncan jí pustil bradu, chvíli se na ni díval a potom jí pomalu a něžně přetáhl plášť přes tvář.

Opřená o něho zašeptala: „Myslím, že raději nebudu patřit k žádnému muži.“

Duncan to zaslechl a lehce se pousmál. To, co chtěla ona, pro něho nebylo ani v nejmenším důležité. Patřila k němu, ať si to přála, nebo ne.

Lady Madelyne zpečetila svůj osud. Zpečetila ho tím, že mu zahřála nohy. 32

Kapitola 3

„Konat nespravedlnost je mnohem hanebnější než ji trpět.“

PLATÓN, GORGIÁS

Jejich cesta vedla na sever. Jeli rychle a usilovně po celý

zbytek noci a větší část následujícího dne a zastavili se jen dvakrát, aby dopřáli oddech koním. Také Madelyne měla při zastávkách chvíli volna. Nohy ji však stěží nesly, takže se sotva dovlekla kousek stranou, aby měla soukromí. A pak, když si sotva protáhla bolavé svaly, ji Duncan znovu zvedl k sobě do sedla a pokračovali v jízdě.

Duncan se s tak velkým počtem mužů cítil bezpečný a rozhodl se, že pojedou po hlavní cestě. Byla to však cesta značně nerovná, plná kamení, spadlých větví a místy dokonce zarostlá křovisky,

takže i pro zkušeného jezdce bylo obtížné po ní jet. Madelyne však byla dobře chráněná, schovaná pod Duncanovým pláštěm a jeho zbrojí.

Vyčerpávající jízda trvala téměř dva dny. Dokud Duncan neohlásil, že přenocují v odlehlé rokli, kterou znal ze svých dřívějších výjezdů, byla Madelyne pevně přesvědčená, že baron z Wextonu snad ani není člověk. Už předtím slyšela, že o něm jeho muži mluví jako o vlku, a teď to odporné přirovnání chápala.

Ostatně Duncan měl siluetu této šelmy ve svém modrobílém erbu. Madelyne si představovala, že jeho matka musela být samotná ďáblice z pekla a jeho otec velký, ošklivý šedý vlk. Jedině to mohlo být důvodem, že Duncan dokázal jet tak zničujícím nelidským tempem.

33

Konečně zastavili na noc. Madelyne se už dělalo mdlo hlady. Seděla na velkém balvanu a pozorovala vojáky, jak se starají o koně. Věděla, že je to jejich prvořadý zájem, protože bez koně je každý rytíř téměř bezmocný. Ano, koně měli přednost před vším. Teprve pak muži rozdělali větší množství malých ohňů, aby se kolem každého mohlo sesednout osm až deset mužů. A když všechny zažehli, plálo v rokli téměř třicet světel. Nakonec přišlo na řadu jídlo. Nešlo o žádné hody. Hladovým a unaveným jezdcům

musel stačit okoralý chléb a nažloutlý sýr. A k pití kolovaly rohy naplněné pivem slané chuti. Madelyne si však všimla, že muži pijí jen málo. Pomyslela si, že nad jejich touhou po požitku zřejmě převládá ostražitost. Vždyť tábořili v nebezpečném místě, kde se mohli dočkat nepříjemného překvapení. Věděli, že v boji musí mít každý všech pět pohromadě, chce-li přežít.

O ni se teď staral Duncanův panoš. Jmenoval se Ansel a Madelyne z jeho zamračeného výrazu usoudila, že se mu nová úloha pranic nezamlouvá.

Utěšovala se vědomím, že s každou další mílí jízdy směrem na sever je blíž svému tajnému cíli. Než do jejích plánů zasáhl baron Wexton, připravovala svůj vlastní útěk. Měla v úmyslu vydat se na cestu do Skotska ke své sestřenici Edwythe. Nyní si však uvědomila, jak byla naivní, když si myslela, že se tam může dostat sama bez doprovodu. Ano, teprve teď poznala své bláznovství.

Přitom stačilo, aby se Duncan se svou pomstou zpozdil, a dnes už by déle než den bloudila na jediné klisně z Louddonovy stáje, o níž usoudila, že by ji nevyhodila ze sedla. Klisna byla stará, měla prohnutý hřbet a tak dalekou a těžkou cestu by nemohla vydržet.

Byla by to sebevražda pustit se do takového dobrodružství bez pořádného silného koně a vhodného oblečení. Navíc kdyby jela podle mapy, kterou si zhruba načrtla na základě chabých Simonových vzpomínek, zřejmě by bloudila a nikdy nenašla správnou cestu.

Přestože si však připustila, že její nápad byl jen pošetilý sen, rozhodla se, že se ho nevzdá. Držela se této jiskřičky naděje, protože to bylo jediné, co měla. Duncan nepochybně žil někde blízko skotských hranic. Uvažovala, jak daleko od jeho sídla může 34

být nový domov její sestřenice. Možná by tam dokázala dojít pěšky.

Nesměla si připustit překážky, jinak by ji přemohly a nikdy by se svým životem nic neudělala. Potlačila všechny chaotické myšlenky a soustředila se na to, co bude potřebovat. V první řadě dobrého koně, potom zásobu jídla a nakonec boží požehnání.

Potom však zahlédla uprostřed tábora Duncana a usoudila, že toto pořadí důležitosti je špatné, a dala na první místo boží požehnání.

Copak není její největší překážkou právě baron z Wextonu? Ano, Duncan, zčásti člověk, zčásti vlk, přes toho bude nejdůležitější se dostat.

Od chvíle, kdy vyjeli z hořící Louddonovy pevnosti, na ni nepromluvil jediné slovo. Madelyne nemohla zapomenout na jeho nesmlouvavé a děsivé konstatování, že teď patří k němu. Co tím vlastně myslel? Co z toho pro ni vyplývá? Přála si, aby v sobě našla odvahu požádat ho, aby jí to vysvětlil. Jenže právě teď jí připadal tak chladný, tak vzdálený a tak hrozně děsivý, že se k němu neodvážila ani přiblížit.

Bože, jak byla unavená. Teď se tím však nebude trápit. Až si odpočine, jistě něco vymyslí a najde způsob, jak mu uniknout. To je přece úkol všech zajatců, ne?

Věděla, že je v těchto věcech nezkušená. K čemu jí teď je, že umí číst a psát? Nikdo nevěděl, co všechno zná a umí, protože nebylo obvyklé, aby žena měla vzdělání. Vždyť většina šlechticů

ani neuměla pořádně napsat své vlastní jméno. Všichni se spoléhali na své kněze, že takové podřadné úkoly udělají za ně.

Madelyne v žádném případě nemohla svému strýci vyčítat, že by ji vychoval v nevzdělanosti. Věděla, že mu působilo velké potěšení, když jí mohl vyprávět příběhy z dávných dob. Tím

nejoblíbenějším byl příběh o Odysseovi. Mytologický bojovník se stal Madelyniným druhem už v době, kdy byla mladá a neuvěřitelně bázlivá dívka. Vymýšlela si, že Odysseus sedí za dlouhých temných nocí vedle ní a chrání ji. Odysseus jí také pomáhal překonávat strach, když přijel Louddon a odvezl ji zpátky domů.

35

Louddon! Už jeho temné, zlé jméno stačilo, aby se jí sevřel žaludek. On byl pravou příčinou, proč se nenaučila nic z toho, co je nezbytné pro přežití. Vždyť ani neuměla jezdit na koni. I to je vina jejího bratra. Když jí bylo šest let, vzal ji párkrát na projížďku.

Dodnes si na ty okamžiky jasně pamatuje, jako by se odehrály včera. Bože, jak se jím nechala zesměšňovat. Jak se zoufale klátila v sedle jako pytel sena.

Když její bratr poznal, jak je bázlivá, připoutal ji k sedlu a

potom plácl koně po zadku, aby s ní uháněl cesta necesta krajinou.

Louddona její strach vzrušoval a ona mu tuto kratochvíli poskytovala v hojné míře. Trvalo to do doby, než se naučila strach zakrývat, pak Louddon se svými sadistickými hrami přestal.

Odjakživa, co si pamatovala, cítila, že ji otec a bratr nemají

rádi, a ze všech sil se to snažila změnit. Byla tak naivní, že si chtěla jejich lásku zasloužit. Jako by to bylo možné. Když jí bylo osm let, poslali ji na návštěvu k mladšímu bratrovi její matky, otci Bertonovi. Krátká návštěva se však protáhla na několik let, let plných pohody a lásky. Byla to nejšťastnější doba jejího života.

Otec Berton, jediný žijící příbuzný z matčiny strany, se jí snažil dát co nejlepší vychování a také jí neustále říkal – až tomu téměř uvěřila –, že to jsou její bratr a otec, kdo ztrácí tím, že ji nemají rádi. Ne ona.

Ach, její strýc byl dobrý, milující člověk a jeho laskavost se přenesla i do Madelyniny povahy. Naučil ji mnoho věcí, i když ne praktických. Hlavně ji však miloval, jak je schopen milovat skutečný otec svou dceru. Vysvětlil jí, že Louddon pohrdá všemi ženami, ne pouze jí. Jenže Madelyne tomu nikdy zcela neuvěřila. Vždyť její bratr se o své starší sestry staral. A dobře. Obě, Clarissu i Sáru, poslal do nejlepších šlechtických sídel, aby tam získaly odpovídající vzdělání. A každá měla skvělé věno, aby se mohla dobře vdát, i když se nakonec vdala jen Clarissa.

Strýc také Madelyne řekl, že se k ní její otec nechce znát, protože je prý velmi podobná matce. Madelynina matka byla

jemná, urozená žena, kterou však Madelynin otec zapudil nedlouho potom, co si vyměnili manželský slib. Strýc nevěděl, co k tomu vedlo, dával to však za vinu jejímu manželovi.

36

Madelyne si z té doby stěží něco pamatovala, přesto ji vždy naplnil vřelý cit, když pomyslela na matku. Louddon s nimi tenkrát moc často nepobýval, takže nemohl Madelyne trápit a vysmívat se jí. Navíc byla dobře chráněna matčinou láskou.

Zůstalo jí však mnoho nezodpovězených otázek a odpovědět na ně jí mohl pouze Louddon. Madelyne stále doufala, že jí jednou všechno vysvětlí a ona konečně pochopí, co se tenkrát stalo. A pochopení je přece předpoklad k léčbě bolesti duše.

Bože, teď nad tím nepřemýšlej, teď musíš všechny podobné

myšlenky potlačit, řekla si. Sklouzla z balvanu a vydala se na pomalou obchůzku tábora. Držela se však v dostatečné vzdálenosti od mužů.

Pak se obrátila a zamířila do hustého lesa. Nikdo si jí nevšiml a nikdo za ní nešel, mohla se tedy v klidu postarat o potřeby svého těla. Když se vracela, uviděla malý potůček. Byl zamrzlý, našla si však klacek a led jím prolomila. Poklekla k okraji otvoru a opláchla si ruce a obličej. Voda byla tak studená, že jí trnuly špičky prstů. Chutnala však skvěle.

Náhle měla pocit, že za ní někdo stojí. Prudce se otočila a málem ztratila rovnováhu. Nad ní se tyčil Duncan. „Pojď, Madelyne. Je čas na odpočinek.“

Aniž čekal na její odpověď, sklonil se k ní, vzal ji za paži a přinutil vstát. Držel ji pevně, i když ne hrubě, a nepustil ji, dokud nedošli ke vchodu do jeho podivného stanu. Byl postavený z kůží vypnutých do oblouku silnými, pevnými větvemi a poskytoval záštitu před zvedajícím se studeným větrem. Uvnitř byla na zemi rozprostřená šedá kožešina – zřejmě provizorní lůžko. Zář od nedalekého ohně vrhala na vrchol stanu tančící stíny a vyvolávala zdání, že uvnitř je teplo a příjemně.

Duncan jí pokynul, aby vstoupila dovnitř. Madelyne bez váhání poslechla. Záhy však zjistila, že stan příliš pohodlí neposkytuje. Kůže rozložené na zemi byly nasáklé vlhkostí, a když se jimi přikryla, měla pocit, že má na sobě kus ledu.

Duncan stál nad ní s rukama složenýma na mohutné hrudi a pozoroval ji, jak se pokouší uvelebit. Madelyne se snažila zachovat 37

klid. Přísahala si, že raději zemře, než by si mu jediným slovem postěžovala.

Náhle se Duncan sklonil a znovu ji přinutil vstát. Pak jí stáhl z ramen plášť, poklekl na jedno koleno a rozprostřel jej na kůže. Netušila, co má v úmyslu. Domnívala se, že stan je jen pro ni. Duncan se však natáhl vedle ní a jeho mohutné tělo zabralo většinu místa. Madelyne se začala otáčet na druhou stranu. Rozhněvalo ji, s jakou neomaleností použil její plášť pro své vlastní pohodlí. Proč ji nenechal ve zpustošené Louddonově pevnosti, když ji teď chce nechat umrznout? Proč ji táhl přes půl světa až sem?

Duncan ji k sobě strhl tak rychle, že ani nestačila vyjeknout překvapením. Padla na něho a teprve teď se zmohla na protest. Duncan se vzápětí převalil na bok, přitiskl ji k sobě, pevně ji objal a pak přes oba přetáhl svůj plášť. Madelyne měla tvář přitisknutou k jeho krku a na temeni hlavy cítila jeho bradu.

Okamžitě se mu pokusila vymanit. Byla zděšená, jakou intimní pozici s ním sdílí. Prudce se mu vzepřela, Duncan však byl příliš silný, aby proti němu něco zmohla.

„Nemohu dýchat,“ zamumlala s ústy na jeho krku.

„Ale můžeš,“ odpověděl.

Zdálo se jí, že v jeho hlase zaslechla pobavený tón. To ji rozzuřilo téměř stejně jako jeho arogance. Náhle si uvědomila, že má stále ještě volné ruce, a začala mu bušit do zad, až ji pálily

dlaně. Duncan si před vstupem do stanu svlékl kroužkovou košili a jeho mohutnou hruď zakrývala jen bavlněná halena. Tenká látka byla napnutá na ramenou a těsně přiléhala k jeho pevným svalům. Madelyne cítila, jaká síla z jeho těla vyzařuje. Bože, měl tak pevnou kůži, nenašla jediný tukový záhyb, za který by ho mohla chytit a pořádně ho štípnout. Ano, jeho tělo bylo pevné a nepoddajné jako jeho povaha.

Přesto byl mezi jeho tělem a povahou jeden výrazný rozdíl. Duncanova hruď byla teplá, skoro horká a pro Madelyne bylo neskutečně příjemné přitisknout se k ní. Vyzařovala z něho mužská vůně a Madelyne nebyla s to poručit svému tělu, aby na ni nereagovalo. Byla unavená, hrozně unavená a namlouvala si, že to 38

je pravý důvod, proč ji jeho blízkost tak vzrušuje. Vždyť jí srdce tlouklo jako splašené.

Jeho dech ji zahříval vzadu na krku a ona se najednou nemohla jeho tepla nasytit. Jak je to možné? Byla zmatená a pomalu se jí zmocňoval pocit, že už dočista nic nechápe. Zavrtěla hlavou ve snaze zahnat ospalost, potom ho chytila za halenu a začala za ni tahat.

Duncana už zřejmě přestalo bavit, jak s ním neustále cloumala. Madelyne uslyšela, že si povzdechl, a vzápětí jí pevně sevřel ruce, strčil si je pod halenu a přitiskl si její dlaně na holou hruď. Ucítila houštinu jeho chlupů a špičky prstů jí zatrnuly vzrušením.

Jak je možné, že se cítí tak příjemně, když je všude kolem

krutá zima? Tušila, že jeho blízkost působí mocně na její smysly a zaplavuje ji pocity, o nichž dosud neměla ani zdání. A tušila také, že to jsou pocity, které v ženě vyvolává muž – hříšné a nemravné, protože se boky těsně tiskl k jejímu klínu a jejím stehnům.

Dokonce ucítila jeho tvrdý úd a se zděšením si uvědomila, že to málo, co má na sobě, ji dostatečně nechrání proti jeho mužství. Ale nejen to – její nezkušenost způsobovala, že byla zcela bezbranná proti podivným zmateným pocitům, které v ní vyvolával. Jak to, že v ní dotyk jeho těla nevzbuzuje odpor? Po pravdě řečeno necítila k jeho tělu vůbec žádný odpor, pouze měla pocit, že má málo vzduchu a nemůže se nadechnout.

Náhle ji napadla hrozná myšlenka a málem vyjekla zděšením. Nedrží ji snad tak, jak drží muž ženu, když s ní obcuje? Chvíli se tím zmateně trápila, ale pak se uklidnila. Vzpomněla si, že žena přitom musí ležet na zádech. Věřila, že tohle nebezpečí jí teď nehrozí, i když úplně jistá si tím nebyla. Občas zaslechla, co Marta vypráví před ostatními služebnými, a teď si na to vzpomněla.

Obhroublá služka vždy začínala líčit své zážitky s muži větou, že ležela na zádech. Madelyne se uklidnila. Teď však litovala, že nikdy žádnou Martinu historku nevyslechla až do konce.

Bože, povzdechla si, i v tomhle je zoufale nevzdělaná a nezkušená. Vzápětí se jí však zmocnil hněv. Těmito problémy by se slušná lady vůbec neměla znepokojovat.

39

Samozřejmě že to byla Duncanova vina. Nedrží ji v této

intimní pozici, jen aby se jí vysmíval? Cítila, že se neustále snaží přitisknout se svými silnými stehny k jejím stehnům. Věděla, že by ji dokázal rozdrtit, kdyby chtěl. Zachvěla se a přestala se mu vzpírat. Je to barbar a nemá smysl ho provokovat. Musí jí stačit, že má ruce složené na hrudi a chrání si jimi ňadra. Spokojenost jí však vydržela jen krátce. Duncan se převalil, a než stačila na jeho pohyb zareagovat, byla pevně přitisknutá hrudí k jeho tělu. Navíc ucítila, že jí ztuhly bradavky, a styděla se o to víc.

Náhle se Duncan znovu pohnul. „Co to tu, k čertu…?“ zavrčel jí málem přímo do ucha. Netušila, co se děje, jen měla pocit, že bude do konce života hluchá.

Duncan znovu zaklel a pozvedl se. Madelyne využila příležitosti a otočila se na druhou stranu. Koutkem oka však pozorovala, co dělá. Ležel opřený o loket a hmatal rukou pod sebou, jako by něco hledal.

Teprve když ruku vytáhl a držel v ní dýku, vzpomněla si, že ji ukryla v podšívce svého pláště.

Zamračila se, zato Duncan se na ni pobaveně zazubil.

Byla jeho spontánním úsměvem tak překvapená, že se málem také usmála. Pak si všimla, že jeho oči se nesmějí, a raději zůstala zamračená.

„Myslel jsem, že jsi jen bázlivá, ale teď vidím, že jsi taky vynalézavá, Madelyne.“

Jeho hlas zněl klidně a mírně. Madelyne uvažovala, jestli to

míní jako pochvalu, nebo se jí vysmívá. Nakonec se rozhodla, že o dýce nebude mluvit. Vždyť by si pomyslel, že je pošetilá jako malá holka, kdyby přiznala pravdu.

„To ty jsi mě k tomu přinutil, když jsi mě zajal. Jestli jsem vynalézavá, je to jen proto, že se musím pokusit uprchnout. O to se snaží každý zajatec.“

Duncan svraštil čelo.

„Uráží tě má otevřenost, milorde?“ zeptala se. „Jestliže ano, bylo by zřejmě lepší, kdybych nemluvila vůbec. Stejně bych už

ráda spala,“ dodala. „A budu se snažit zapomenout, že tu se mnou jsi.“

40

Aby mu dokázala, že to myslí vážně, zavřela oči.

„Pojď sem, Madelyne.“

Tiše vyslovený příkaz v ní vyvolal zamrazení a žaludek se jí stáhl strachem. Otevřela oči a uviděla, že drží dýku namířenou proti ní.

Jsem zbabělec, říkala si, když se pomalu sunula k němu. Zůstala ležet na boku kousíček od něho. Pohlédla mu do očí.

„Stačí ti to tak?“ zeptala se.

Vzápětí poznala, že mu to nestačí, protože po ní sáhl a v okamžiku ležela na zádech a on se tyčil nad ní. Byl tak blízko, že viděla stříbrné skvrnky v jeho šedých očích.

Slýchávala, že oči jsou obrazem mysli. Z Duncanových očí

však nedokázala vyčíst nic, a už vůbec ne to, co se v něm děje. Duncan ji pozoroval. Byl pobavený zmatenými pocity, které před ním bezděčně odhalovala, zároveň ho však její chování dráždilo. Věděl, že z něho má strach, přesto neplakala ani neprosila, aby jí neubližoval. Bože, jak je krásná! Teprve teď si všiml spršky pih na jejím nose a pomyslel si, že je to nesmírně půvabná vada. A její ústa… Napadlo ho, jak asi mohou chutnat.

Sotva se mu ta myšlenka zrodila v mysli, už cítil, že na ni jeho tělo vzrušeně reaguje.

„To na mě budeš takhle civět celou noc?“ zeptala se.

„Možná,“ odpověděl. „Když se mi bude chtít,“ dodal a usmál se na ni tak vřele, že se pokusila nasadit vlídnější výraz.

„Potom se na tebe budu muset i já dívat celou noc,“ řekla.

„A proč, Madelyne?“ Jeho hlas byl tichý a mírně zastřený.

„Jestli si myslíš, že usnu a ty mě pak ve spánku zneužiješ, moc se mýlíš, barone.“

Vypadala tak rozhořčeně. „A jak bych tě měl zneužít, Madelyne?“ zeptal se.

Teď už měl ústa roztažená od ucha k uchu a jeho úsměv se odrážel v hloubce jeho očí.

Madelyne se kousala do rtů. Že nebyla zticha! Bože, vždyť mu sama nasadila do hlavy neslušné myšlenky.

„Raději bych o tom mlčela,“ vykoktala. „Jestli můžeš, zapomeň na to, že jsem něco říkala.“

41

„Ne, nemůžu. Myslíš, že se chystám uspokojit svou žádostivost a svést tě, zatímco budeš spát?“

Sklonil hlavu, až ucítila na tváři jeho dech. Působilo mu potěšení dívat se, jak se červená.

Madelyne mlčela.

„Že se mě nebudeš dotýkat?“ vyhrkla najednou. „Jistě jsi příliš unavený, abys myslel na takové věci. A navíc jsme venku… Ne, vím že se mě nebudeš dotýkat,“ zakončila.

„Možná.“

Co to má znamenat? Zahlédla v jeho očích záhadný lesk. Copak mu opravdu dělá potěšení vyvolávat v ní úzkost? Rozhodla se, že se mu v žádném případě nevzdá bez odporu. S

touto myšlenkou zvedla ruku a udeřila ho. Mířila mu pěstí těsně pod pravé oko. Rána dopadla tam, kam měla, ale Madelyne si hned uvědomila, že ublížila víc sobě než jemu. Však také vykřikla bolestí, zatímco on ani nehnul brvou. Bože, vždyť si snad zlomila ruku, a jemu nic neudělala.

„Copak jsi z kamene?“ zamumlala zklamaně.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se po chvíli zvědavě.

„Abys poznal, že s tebou budu bojovat na život a na smrt, jestli se na mě opovážíš sáhnout,“ vyhrkla. Chtěla, aby to znělo hrdě a statečně, ale sílu jejích slov pokazil rozechvělý hlas. Nešťastně si povzdechla.

Duncan se znovu usmál. „Na život a na smrt, Madelyne?“

Z výrazu jeho tváře usoudila, že se mu ta myšlenka zamlouvá.

„Děláš ukvapené závěry,“ pokračoval. „A to je chyba.“

„Vyhrožoval jsi mi. A to je mnohem větší chyba.“

„Ne,“ odporoval jí. „Ty jsi o tom začala mluvit.“

„Jsem sestra tvého nepřítele,“ připomněla mu. Potěšilo ji, že se zamračil. „To nemůžeš popřít,“ dodala.

Najednou z ní spadlo napětí. Tenhle argument měla použít dřív.

„Když zavřu oči, nepoznám, jestli jsi, nebo nejsi Louddonova sestra,“ řekl Duncan. „Slyšel jsem, že jsi žila u kněze, který přišel o svou kněžskou hodnost. Prý jsi mu dělala děvku. Jenže když je

42

tma, tak mě to nezajímá. Jakmile dojde na postel, jsou všechny ženy stejné.“

Madelyne si přála, aby měla odvahu udeřit ho ještě jednou. Odporná pomluva, kterou vyslovil, ji rozzuřila, až se jí oči zalily slzami. Chtěla na něho vykřiknout a říct mu, že otec Berton je v dobrém vztahu se svým Bohem i se svou církví, navíc je to jediný člověk, který se o ni kdy staral. A jediný, kdo ji má rád. Chtěla Duncanovi vykřiknout do tváře, jak se odvažuje špinit jeho pověst.

„Kdo ti ty odporné pomluvy namluvil?“ zeptala se šeptem. Duncan viděl, že ji jeho slova hluboce ranila, a uvědomil si, že řeči, které o ní a o jejím strýci slyšel, jsou lživé. Přesně tak, jak předpokládal. Madelyne nedokázala skrýt bolest. Navíc už předtím poznal, že je nevinná.

Madelyne byla jeho záludnými slovy skutečně otřesená.

„Myslíš, že tě budu přesvědčovat o tom, že všechno, co jsi slyšel, jsou odporné lži?“ zeptala se. „Rozmysli si to sám, barone. Věř si, čemu chceš. Jestli mě máš za děvku, pak jsem děvka.“

Byl to první opravdový projev hněvu, který mu dala pocítit od chvíle, kdy ji zajal. Fascinovaly ho její neuvěřitelně modré oči, které nyní blýskaly rozhořčením. Ano, bylo nade všechny pochyby, že je nevinná.

Aby ji ušetřil dalšího rozrušení, rozhodl se rozhovor skončit.

„Nechme toho. Spi už,“ poručil jí.

„Jak mám spát, když se bojím, že mě ve spánku zneužiješ?“ namítla.

„Opravdu si myslíš, že bys to mé zneužívání prospala?“ zeptal se, jako by nevěřil, že to myslí vážně. Urazila ho, přesto se na ni nemohl zlobit. Věděl, že je příliš naivní, aby si to uvědomila.

Zakroutil hlavou. „Kdybych se rozhodl tě zneužít, slibuju ti, že tě probudím, než s tím začnu. A teď zavři oči a spi.“

Přitáhl si ji do náruče a přinutil ji, aby se opřela o jeho hruď. Bylo to dost intimní objetí, vždyť jedna jeho paže spočívala na oblině jejího ňadra. Druhou přetáhl přes oba plášť a také on zavřel oči. Snažil se nemyslet na ni.

To se však lehčeji řekne, než udělá. Jak měl poručit svým smyslům, aby nevnímaly její vůni a měkkost jejího těla? Její 43

blízkost na něho působila jako opojný nápoj. Věděl, že bude trvat dlouho, než ho přemůže spánek.

„Jak se to říká?“ ozvala se najednou zpod pláště. Její hlas byl ztlumený látkou, přesto rozuměl každému slovu. Než však pochopil, na co se ho ptá, musel chvíli uvažovat. O čem to spolu mluvili?

„Myslíš, když muž ženu zneužije?“ zeptal se.

Cítil, že přikývla. „Že ji znásilní,“ zamumlal jí do temene hlavy.

Trhla sebou a bolestivě ho udeřila do brady. Začínal s ní ztrácet trpělivost. Proboha, proč o tom vůbec začal mluvit? „Nikdy jsem žádnou ženu k ničemu nenutil, Madelyne. Nemusíš se o svou ctnost bát. Jsi v bezpečí. A teď už konečně spi.“

„Opravdu nikdy?“ ujišťovala se šeptem.

„Říkám, že nikdy!“ vykřikl vztekle.

Věřila mu. Připadalo jí to zvláštní, ale teď se už cítila bezpečná a věděla, že jí během spánku neublíží. Opět jí začalo být v jeho náruči dobře.

Brzy ji jeho teplo ukonejšilo a upadla do blaženého stavu polospánku. Přitulila se k němu těsněji a zavrtěla se, aby si našla pohodlnější polohu. Ze tmy se ozval jeho nespokojený povzdech. Malátně uvažovala, co mu vadí. Když ji chytil za bok a pevně ji stiskl, usoudila, že ho svými pohyby vytrhla ze spánku.

Stáhla si boty a opatrně vklouzla nohama mezi jeho lýtka, aby si je ohřála jeho teplem. Snažila se příliš nevrtět, aby ho znovu nepodráždila.

Jeho teplý dech jí zahříval ze strany krk. Zavřela oči a tichounce povzdechla. Věděla, že by měla odolat pokušení, jeho teplo ji však zmáhalo a ukolébávalo k spánku. Vzpomněla si na jeden ze svých nejoblíbenějších příběhů o Odysseovi a jeho dobrodružství se Sirénami. Ano, Duncanovo teplo bylo jako

marnivý zpěv, jímž mytické nymfy lákaly Odyssea a jeho druhy do jisté záhuby. Odysseus je však přelstil tím, že si zacpal uši voskem a jejich neodolatelnému zpěvu unikl.

Madelyne si přála, aby byla stejně chytrá a vynalézavá jako bojovník z prastarého eposu.

44

Vítr bezútěšně hvízdal a skučel, Madelyne se však cítila v Duncanově náruči v bezpečí. Zavřela oči a přiznala si pravdu – podlehla svůdnému zpěvu Sirén.

Během celé noci se vzbudila jen jednou. Záda měla teplá od Duncanova těla, ale na hrudi a pažích cítila chlad. Pomaličku a opatrně, aby ho nevzbudila, se v Duncanově náruči otočila. Pak se přitiskla tváří k jeho rameni a vklouzla mu rukama pod halenu.

Byla stále v polospánku, a když si Duncan podrbal bradu o její čelo, spokojeně si povzdechla a ještě víc se k němu přitulila. Náhle ji zašimraly v nose jeho vousy. Zaklonila hlavu a pomalu otevřela oči.

Duncan se na ni díval. Nestřežený výraz jeho tváře byl laskavý

a něžný, přesto jeho ústa vypadala tvrdá. Madelyne napadlo, jaký

by to asi byl pocit, kdyby je políbila.

Neřekli si jediné slovo, jakmile se však pohnula směrem k němu, vyšel jí vstříc.

Její ústa chutnala tak nádherně, jak tušil. Nebyla úplně

probuzená, proto se nijak nebránila. Neměla však ústa tak otevřená, aby do nich mohl vniknout. Rychle to vyřešil tím, že jí stiskl palcem bradu dolů a dřív, než mohla vytušit, co má v úmyslu, jí vsunul jazyk do úst.

Prudce se nadechla a on jí odpověděl slastným zasténáním.

Když se pak nesměle pokusila zapojit do jeho milostné hry svůj vlastní jazyk, převalil ji na záda a vklínil se mezi její nohy. Sevřel jí rukama hlavu a držel ji, aby nemohla jeho něžnému útoku uniknout.

Měla ruce uvězněné pod jeho halenou. Uvědomila si to až ve chvíli, kdy mu začala hladit prsty hruď a jemně ho dráždit, až mu po kůži probíhaly vlny vzrušení.

Netušil, že bude tak spontánně reagovat, a náhle zatoužil

objevit všechna její tajemství a najít v nich uspokojení. Teď hned. Jejich polibek byl čím dál žhavější a stále víc vtahoval oba do zrádného víru vášně. Duncan si uvědomil, že může stačit málo a ztratí nad sebou vládu. Jeho ústa se znovu a znovu dychtivě přisávala k jejím rtům a jazyk pronikal do jejího vlhkého tepla a 45

bral si plnými doušky slast. Bože, v tu chvíli měl pocit, že se jí snad nikdy nenasytí.

Byl to nejneuvěřitelnější polibek, jaký kdy zakusil, a zřejmě by

ho nedokázal ukončit, kdyby se Madelyne nezačala chvět. Z hloubi jejího hrdla se vydralo tiché zakňourání. Zvuk plný smyslnosti ho téměř zbavil rozumu.

Madelyne byla příliš ohromená, když se od ní Duncan náhle odtrhl, a nezmohla se ani na protest. Zůstal ležet na zádech vedle ní, oči měl zavřené, a jediné, co připomínalo jejich polibek, byl jeho přerývaný dech.

Madelyne nevěděla, co by měla udělat. Bože, jak se teď za sebe styděla. Co ji to napadlo? Vždyť se chovala jako nemravná

obhroublá ženština. A ze zachmuřeného výrazu Duncanovy tváře usoudila, že se mu tím nijak nezavděčila.

Náhle jí bylo do pláče.

„Duncane?“ Měla pocit, že její hlas zní, jako by už plakala. Neodpověděl. Podle toho, že povzdechl, však poznala, že ji slyšel.

„Je mi líto, že jsem…“

Otočil se na bok a pohlédl na ni. Cítil bolest v bedrech a nedokázal se zbavit zachmuřeného výrazu.

„Za co se mi omlouváš?“ zeptal se popuzený tím, jak stroze zní jeho hlas.

Věděl, že v ní znovu vzbudil strach, protože se k němu okamžitě otočila zády. Chvěla se tak, že si toho nemohl nevšimnout.

Už se chystal přitáhnout si ji zpátky do náruče, když mu konečně odpověděla.

„Za to, že jsem tě zneužila.“

Nevěděl, jestli má věřit svým uším. Byla to nejabsurdnější omluva, jakou kdy slyšel.

Mrak na jeho tváři se pomalu proměnil v úsměv. Bože, náhle měl chuť naplno se rozesmát a zřejmě by to i udělal, kdyby její

slova nezněla tak neuvěřitelně upřímně. Podvědomá snaha hlídat si své pocity mu však pomohla smích potlačit. Nevěděl, proč

46

potřebuje své city chránit, ale ta potřeba v něm byla a neustále se mu vnucovala.

Zhluboka si povzdechl. Madelyne to zaslechla a okamžitě ve

své úzkostné nejistotě usoudila, že jí tím dává najevo své naprosté znechucení. „Nezlob se na mě, prosím tě. Slibuju ti, že se to už víckrát nestane.“

Duncan ji objal kolem pasu a přitáhl si ji. „A já ti slibuju, že stane.“

Madelyne měla pocit, že to zní jako přísaha. 47

Kapitola 4

Ďábel je člověk, který ví, co je čest, ale zavrhl ji.

Baron Louddon byl jen půlden ostré jízdy od místa, kde tábořil

Duncan se svými vojáky. Štěstí Louddonovi přálo, na jasné obloze svítil úplněk a umožnil mu jet celou noc. Jeho vojáci byli svému pánu stejně věrní, jako byli věrní Duncanovi jeho vojáci, a všichni se okamžitě podřídili novému rozkazu.

Všechno se změnilo potom, co je celý bez sebe dostihl sluha a přinesl zlou zprávu. Okamžitě se vrátili do pevnosti a tam našli vzkaz, který jim zanechal baron Wexton – vypálený hrad a zmrzačené mrtvoly svých druhů, kteří tu zůstali. První zděšení se záhy proměnilo v společně sdílený hněv a touhu po pomstě a každý z mužů přísahal, že to bude on, kdo zabije Duncana.

I když možná dříve někteří cítili, že Louddon jedná vůči

baronu Wextonovi zrádně, teď na to zapomněli a všechny ovládla jediná myšlenka na pomstu.

Louddon se rychle rozhodl a zavelel vyrazit za svým nepřítelem. Měl k tomu dvojí důvod. Především si uvědomil, že jeho plán zabít Wextona nečestným způsobem vyšel najevo, a kdyby se zpráva o tom rozšířila, zesměšnil by se před celým královským dvorem jako zbabělce. Nepochyboval, že o tom Wexton podá Vilémovi zprávu, jestliže unikne, a král, i když je Louddonovi nakloněn, by mezi ně musel vstoupit s vojskem a to, co by zřejmě považoval za banální rozmíšku, násilím ukončit.

Viléma, přezdívaného pro jeho rudou tvář a ohnivou povahu 48

Rufus, by určitě takový malicherný spor popudil. A Louddon si byl příliš dobře vědom, že by z boje s Duncanem vyšel jako poražený, kdyby se proti němu postavil sám. Baron Wexton byl nepřemožitelný válečník, který už nesčetněkrát prokázal, jak je v boji silný. Ano, Duncan by ho jistě zabil, kdyby mu k tomu Louddon dal příležitost.

Louddon byl nadaný muž, jeho schopnosti se však projevovaly v jiných oblastech a proti lidem, jako byl Duncan, mu příliš nepomáhaly. Byl však natolik silný, že s ním dvůr musel počítat.

Přestože neuměl číst ani psát a přenechával tyto záležitosti dvěma kněžím, plnil u dvora roli sekretáře. Když pořádal Vilém dvorní recepci, bylo především na Louddonovi, aby rozhodl, koho král má, nebo nemá přijmout. Byla to velmi vlivná pozice. Louddon byl mistr v zákulisních machinacích. Uměl vnést do řad šlechticů

nižšího postavení strach a ti mu pak ochotně zaplatili za to, že jim umožnil promluvit s králem. Louddon si k těmto dychtivcům připravoval cestu a pak si plnil kapsy jejich zlatem.

Pokud by ovšem vyšlo najevo, že se pokusil Duncana zabít, mohl všechno ztratit.

Madelynin bratr byl považován za hezkého muže. Měl rovné světlé vlasy, jejichž lesk nenarušovala jediná kadeř, a oříškově hnědé oči, v nichž prosvítaly zlaté skvrnky. Byl vysoký a hubený jako tyčka, zato měl dokonale tvarované rty. A když se usmál, dámy u dvora upadaly do vytržení. Louddonovy sestry Clarissa a Sára měly podobné vlasy i oči jako jejich bratr, a také ony byly hezké a téměř stejně vyhledávané jako on.

Louddon měl u žen úspěch, a kdyby chtěl, mohl mít

kteroukoliv ženu v Anglii. On však chtěl Madelyne. Jeho nevlastní sestra byla druhý důvod, proč se rozhodl pronásledovat Duncana. Madelyne se vrátila domů do jeho sídla teprve před dvěma měsíci a její zjev na Louddona mocně zapůsobil. Po pravdě řečeno byl téměř šokován, když uviděl, jak se změnila. Vždyť si ji pamatoval jen jako malé nehezké děvčátko. Měla příliš silný spodní ret, téměř pořád se tvářila rozmrzele a vzdorovitě a její velké modré oči působily v drobné tvářičce nepřirozeně, jako by v sobě všechny její rysy pohlcovaly. Navíc byla velmi hubená, až to vyvolávalo dojem, 49

že trpí nějakou nemocí. Ano, Madelyne byla neohrabané dítě s dlouhýma kostnatýma nohama a pokaždé, když se pokusila udělat úklonu, zakopla nebo se jiným směšným pohybem znemožnila.

Teď si však Louddon uvědomil, že špatně odhadl, co v jeho sestře je. Když byla malá, neviděl v jejím zjevu žádnou známku toho, že by se jednou mohla podobat své matce. Madelyne však vyrostla z ošklivého neohrabaného děvčátka v krásnou ženu, která zjevem zastínila i své nevlastní sestry.

Kdo by to řekl, že u ní dojde k takové proměně? Také Louddonovi přátele jen němě zírali, když ji poprvé uviděli. Jeho nejdůvěrnější přítel ho dokonce požádal o Madelyninu ruku a ke své žádosti přidal několik liber zlata.

Louddon si nebyl jistý, jestli někdy Madelyne dovolí odejít k jinému muži. Vždyť byla tak podobná své matce. Když před ním

stanula poprvé, musel se velmi přemáhat, aby se ovládl. Tak mocně na něho zapůsobila. Bylo to první velké vzrušení po mnoha letech, které v něm vyvolala žena, a Louddon nevěděl, co si počít. Takhle na něho dokázala zapůsobit jen Madelynina matka. Ach Ráchel, láska jeho srdce. Zničila ho, pokud šlo o vztah k jiným ženám. Teď už Ráchel neměl, vzal mu ji jeho vlastní hněv.

Louddon doufal, že jeho posedlost k Ráchel skončí zároveň s její smrtí. Teď však viděl, že to byla bláhová naděje. Ne, jeho posedlost stále žila. Madelyne. Jeho nevlastní sestra mu mohla poskytnout druhou příležitost, aby si dokázal, že je muž.

Louddon se cítil, jako by ho někdo napínal na skřipec. Zmítal

jím nesnesitelný neklid. Nemohl se rozhodnout, čemu dát přednost

– jestli vyhovět své chtivost po bohatství, nebo ukojit chlípnost. Chtěl si nechat Madelyne pro sebe, zároveň však chtěl i zlato, které by mu přinesla. Kdybych byl chytrý, říkal si, možná bych mohl mít obojí.

Madelyne se probudila v nejtrapnější pozici, jakou si lze představit – ležela na Duncanovi. Tváří spočívala na jeho tvrdém plochém břiše, nohy měla propletené s jeho nohama a ruce vmáčknuté mezi jeho stehny.

50

Ještě chvíli po probuzení byla jako omámená a vůbec si neuvědomila, kde ruce má. Duncanovo tělo bylo tak teplé, i když… tak tvrdé. Panebože! Teprve teď s hrůzou zjistila, že má ruce přitisknuté k nejintimnější části jeho těla.

Vytřeštila hrůzou oči, strnula a bála se vydechnout. Bože, ať ještě spí, modlila se, když pomalu a s nejvyšší opatrností vytahovala ruce z jeho tepla.

„Takže jsi už konečně vzhůru,“ řekl najednou Duncan. Tušil, že se lekne, ale tohle nečekal. Madelyne sebou škubla,

jako by ji uštkla zmije, a udeřila ho loktem do rozkroku. Duncan zaúpěl. K čertu, ještě pár takových nocí a udělá z něho eunucha. Madelyne se převalila na bok, ani se na něho neodvážila pohlédnout. Chvíli uvažovala, že by se mu měla omluvit, ale pak tu myšlenku zavrhla. Vždyť by podle toho poznal, že si je dobře vědoma toho, kde ruce měla.

Ach nebesa, jak se teď styděla! A on se opět mračil.

Nevypadal, že by byl ochotný poslouchat její omluvy. Pustila to tedy z hlavy.

Po očku na něho pohlédla. Vypadal tak děsivě. S čerstvým strništěm tmavě hnědých vousů skutečně připomínal víc vlka než muže. Celou noc ji sice zahříval, ale to nic neznamená. Stejně tak jí mohl ublížit. Vtom si uvědomila, že v sobě schválně povzbuzuje strach z něho. A právě proto si musela přiznat, že z něho opravdový strach nemá. Ano, svým způsobem se Duncana bála.

Byl to však zcela jiný pocit než ten, který v ní vyvolával Louddon.

Dnešní ráno bylo po mnoha týdnech první, kdy se neprobudila s žaludkem sevřeným strachem. A také věděla proč. Nablízku nebyl Louddon.

Duncan byl úplně jiný než Louddon. Věděla, že muž, který by jí chtěl ublížit, by ji ve spánku nezahříval. A Duncan také držel slovo. Nezneužil ji… Bože, vždyť ho dokonce sama políbila!

Najednou si vzpomněla na všechno, co se v tom okamžiku dělo, a rozbušilo se jí srdce.

Naštěstí uměla své pocity skrývat. Byla přesvědčená, že na ní není poznat, jaké hrozné myšlenky ji napadají. Ano, utěšovala se s 51

povzdechem – Duncan v žádném případě netuší, co se jí honí v hlavě.

Duncan ji pozoroval a bavil se tím, jak před ním odhalovala všechno, co se v ní děje. Prozrazovaly ji její oči. Nejdřív v nich viděl strach, pak rozpaky a nakonec úlevu.

Navykl si zkoumat lidi a hledat jejich slabiny. Když v boji věděl, co se děje v mysli jeho soka, mohl na jeho akce rychleji odpovědět. Naučil se také vycítit, čeho si jeho nepřítel nejvíce

cení…, a pak mu to vzal. Takhle se choval a jednal v boji. Bojové návyky mu však přešly do krve natolik, že je podvědomě uplatňoval i v běžných osobních vztazích. Proto do Madelyne viděl. Už teď mu o sobě hodně prozradila. Poznal, že jí záleží na tom, aby se v každé situaci ovládla a skryla své city. Dokázala mu, že ne všechny ženy se nechají ovládat svými emocemi. Za celou dobu, kdy byla svědkem pustošení svého domova, vlastně jen jednou navenek projevila, co se v ní děje. Bylo to ve chvíli, kdy vykřikla při pohledu na zmrzačené tělo jednoho Louddonova

vojáka.

Duncan se snažil odhalit všechna její tajemství a to, co se o ní dosud dověděl, ho mátlo. Madelyne v něm však nevyvolávala jen zmatek, ale také jiné pocity. Bože, jak se mu líbila!

Raději se od ní odtáhl. Nebyl si jistý, zda dokáže odolat znepokojující touze obejmout ji a znovu ji políbit. Náhle zatoužil být už doma. Věděl, že nebude mít klid, dokud nebude mít Madelyne v bezpečí za zdmi své pevnosti.

Vstal, protáhl se a zamířil ke svým mužům. Slunce pomalu stoupalo na oblohu zahalenou clonou mléčně bílých mraků. Zřejmě se nedočkají jediného hřejivého paprsku, který by rozpustil noční námrazu. Do odjezdu bylo třeba udělat spoustu věcí. I když se zdálo, že je čeká chladný den, Duncana potěšilo, že fouká jen mírný větřík.

Madelyne věděla, že brzy po rozednění vyrazí na další cestu. Rychle si natáhla boty, oprášila se od listí a suché trávy a přehodila si přes ramena plášť. Tušila, že vypadá hrozně, a rozhodla se, že s tím musí něco udělat.

52

Šla a vyhledala Ansela. Panoš už byl připravený na další cestu a stál u Duncanova hřebce. Madelyne se ho zeptala, kde je vak s jejími věcmi. Držela se v úctyhodné vzdálenosti od obrovského koně a musela svou otázku hlasitě zavolat. Když jí mladík vak hodil, s úklonou mu poděkovala.

Hodlala si pouze vymýt spaní z očí, čistá voda však byla příliš svůdná. Rychle se svlékla, umyla si tělo vonným mýdlem, které měla ve vaku, a převlékla si tuniku.

Bože, jak byla voda studená! Madelyne se třásla jako osika ve větru. Oblékla si bleděžlutou tuniku dlouhou až ke kotníkům a na ni kabátek zlatavé barvy s rukávy lemovanými modrou krajkou. Znovu si sbalila vak, potom poklekla k potoku a začala si rozčesávat vlasy. Teď, když byla odpočinutá a mysl jí neochromoval strach, měla dostatek Času uvažovat o své situaci. Nejvíc ji trápila otázka, proč ji vlastně Duncan s sebou veze. Řekl, že mu patří. Nechápala, co tím mínil, bála se ho však na to zeptat. Pak pro ni přišel Gilard. Zaslechla, že se blíží, a otočila se.

„Je čas vyrazit,“ křikl na ni tak hlasitě, že málem leknutím

spadla do vody. Pak ji vzal neomaleně za paži a přinutil ji vstát.

„Ještě si musím zaplést vlasy. Pak budu připravená. A nemusíš na mě křičet, nejsem hluchá,“ dodala tiše.

„Cože? Že si musíš zaplést vlasy?“ Gilard na ni ohromeně zíral. „K čertu, jsi náš vězeň,“ vykoktal potom.

„Na to jsem už přišla,“ odpověděla. Její hlas byl klidný jako

ranní vánek. „Ale netušila jsem, že jako vězeň nemám právo trochu se před další cestou upravit.“

„Chceš mě dráždit?“ houkl na ni. „Lady Madelyne, tvoje postavení je velmi nejistě. Jsi tak prostoduchá, že si to neuvědomuješ?“

Zavrtěla hlavou. „Proč se na mě zlobíš? Každé své slovo vztekle vykřikuješ. Máš to ve zvyku, nebo se tak chováš jen ke mně, protože jsem Louddonova sestra?“

Neodpověděl. Podle toho, jak mu zrudla tvář, však poznala, že přemáhá hněv. Neměla z toho radost, přesto pokračovala stejným tónem. Viděla, že se Gilard přestává ovládat, a doufala, že jí v rozčilení řekne, co s ní hodlají udělat. Byl mnohem prostší než jeho 53

bratr, a když bude dost chytrá, možná se jí podaří vyzvědět od něho, co ji zajímá.

„Proč jste mě vlastně zajali?“ vyhrkla. Vzápětí si uvědomila, že tohle příliš chytré nebylo. Gilard jí však k jejímu překvapení odpověděl.

„Tuhle válku začal tvůj bratr. On určil, o co v ní jde. To přece víš dobře.“

„Nic nevím,“ namítla. „Buď tak laskav a vysvětli mi to. Ráda bych věděla, na čem jsem.“

„Nehraj si přede mnou na neviňátko!“ odsekl. „Každý člověk v Anglii ví, k čemu došlo.“

„Zřejmě ne každý, Gilarde,“ odpověděla. „Přijela jsem do bratrovy pevnosti teprve před dvěma měsíci. Předtím jsem žila mnoho let daleko, téměř odříznutá od světa.“

„To je pravda,“ zašklebil se Gilard. „Chápu, byla jsi u toho svého neřestného kněze.“

Madelyne cítila, že ztrácí klid. Opět ta nesnesitelná arogance. Chtělo se jí vykřiknout, že to, co Gilard říká, není pravda. Copak

všichni v Anglii té odporné pomluvě věří?

„Dobře, řeknu ti pravdu, abys už nemohla předstírat, že nic nevíš,“ prohlásil Gilard. Zdálo se, že si vůbec nevšiml, jaký hněv v ní

vyvolal.

„Louddonovi vojáci přepadli

dvě pevnosti

Duncanových věrných poddaných. A v obou zabíjeli ženy a děti. Jen tak, bez důvodu. Louddon předtím Duncana nijak nevaroval a do poslední chvíle předstíral, že je jeho přítel. Vojáci tvého bratra prostě přitáhli k pevnostem, vtrhli do nich a zabíjeli každého, kdo jim padl do rukou.“

„Ale proč? Proč to Louddon udělal? Co tím chtěl získat?“ Snažila se nedat najevo, jak je zděšená z toho, co slyší. Bylo jí jasné, že její bratr je schopen takové proradnosti. Nechápala však, jakou záminku si k tomu našel. „Musel přece vědět, že se Duncan pomstí.“

„V to právě doufal. Chce Duncana zabít,“ dodal a hrubě se zasmál. „Tvůj bratr dychtí po moci a Duncan je v celé Anglii jediný, koho se bojí. Oba jsou stejně silní. Pravda, Louddon má na své straně královu přízeň, naši vojáci jsou však nejudatnější na 54

světě. Král oceňuje Duncanovu věrnost, jenže stejně si cení Louddonova přátelství.“

„A král strpěl, co Louddon udělal?“ zeptala se Madelyne.

„Strpěl nestrpěl… Vilém odmítá jednat, když nemá důkazy,“ odpověděl Gilard znechuceně. „Nechce se stavět na žádnou stranu. Ale říkám ti, lady Madelyne, až se král vrátí z Normandie, bude muset ten problém řešit.“

„Takže když Duncan nedokázal ubránit své poddané, rozhodl se místo toho zničit sídlo mého bratra?“ zeptala se.

„Jsi naivní, jestli si myslíš, že se Duncan Louddonovi nepostavil. Okamžitě proti němu vytáhl a jeho vojáky z dobytých pevností vyhnal.“

„A oplatil mu stejnou mincí?“ Madelyne vyslovila otázku šeptem, jako by se bála odpovědi „Taky zabíjel nevinné?“

„Ne,“ odpověděl Gilard. „Ženy a děti nechal na pokoji. Wextonové nejsou vrahové, Madelyne. A naši vojáci se neskrývají za falešnými barvami, když proti někomu vytáhnou.“

„Louddon mi o tom nic neřekl,“ bránila se. „Zapomněl jsi, že jsem pouhá žena, i když jeho sestra. Nepovažuje mě za hodnou toho, aby se mnou sdílel své záležitosti.“ Svěsila ramena. Bože, najednou slyšela tolik věcí, které si bude muset přebrat v hlavě. Tolik záhad k přemýšlení. „Co se stane, když se král přikloní na Louddonovu stranu? Co potom bude s tvým bratrem?“

Gilard si dobře všiml, že v jejím hlase zazněla obava. Nevěděl,

co si o tom myslet. Proč se chová, jako by měla o Duncana strach? Vždyť to nedává smysl. Je přece jeho vězněm. Byl z ní zmatený.

„Duncan nepatří k lidem, kteří se vyznačují přílišnou shovívavostí. Jeho trpělivost má své meze. Tím, že se Louddon dotkl cti Wextonů, zpečetil svůj osud. Duncan nebude čekat, až se král vrátí do Anglie. Vyřídí si účty s tvým proradným bratrem sám. Zabije toho bastarda bez ohledu na to, na čí stranu se král postaví.“

„Co jsi myslel tím, že se Louddon dotkl cti Wextonů?“ zeptala se. „Louddon někoho z vás urazil nebo pomluvil?“ zkoušela uhádnout.

„Chceš říct, že opravdu nic nevíš? Ani to, co se stalo Adéle?“ obrátil se na ni s údivem.

55

Madelyne postřehla, že v jeho očích blýskl zlověstný svit, a opět se jí sevřel žaludek strachem. „Ne. Pověz mi to, prosím,“ řekla se skloněnou hlavou, aby unikla jeho nenávisti. „Musím to vědět. Kdo je Adéla?“

„Naše sestra.“

Madelyne k němu prudce vzhlédla. „Vy vedete válku kvůli své sestře?“ zeptala se.

Vypadala, jako by žasla, že je něco takového možné. Opět Gilarda zmátla. Nedovedl si vysvětlit, co v ní vyvolalo takový údiv. „Naše sestra odešla ke dvoru a tam ji Louddon zastihl

samotnou a znásilnil ji,“ řekl. „A nejen to. Surově ji přitom ztloukl, že jen zázrakem přežila. Její tělo se vyléčilo, ale mysl zůstala

zlomená.“

Maska Madelyniny vyrovnanosti spadla. Obrátila se ke Gilardovi zády, aby neviděl slzy zděšení, které jí tekly po tvářích.

„Bože, to je mi líto, Gilarde,“ zašeptala.

„A ty mi věříš? Ty věříš tomu, co jsem ti právě řekl?“ naléhal Gilard chraptivým hlasem. Chtěl mít jistotu, že Louddonova sestra už nikdy nepopře pravdu.

„Ano. Části toho, co jsi řekl, věřím,“ odpověděla. „Vím, že Louddon je schopen zbít ženu k smrti, i když si nejsem jistá, jestli by ji dokázal znásilnit. Když však říkáš, že je to pravda, věřím i tomu. Můj bratr je zlý člověk. Nehodlám se ho zastávat.“

„Čemu tedy nevěříš?“ zeptal se Gilard. Opět na ni téměř křičel.

„Že si tak ceníte své sestry,“ přiznala. „To mě mate.“

„O čem to, proboha, mluvíš?“

„Vztekáš se na mě za to, že Louddon zneuctil čest Wextonů, nebo že skutečně miluješ svou sestru?“

Její otázka Gilarda tak popudila, že ji chytil za ramena a prudce otočil k sobě. „Samozřejmě že miluju svou sestru,“ houkl na ni.

„Ale oko za oko, Madelyne. Vzali jsme tvému bratrovi to, čeho si nejvíc cení. Tebe! Přijde si pro svou sestru. A až to udělá, zemře.“

„Takže já jsem zodpovědná za hříchy svého bratra?“

„Jsi rukojmí, které vytáhne ďábla z jeho doupěte,“ odpověděl Gilard.

56

„Bohužel váš plán má vadu,“ zašeptala Madelyne a opět sklonila hlavu hanbou. „Louddon si pro mě nepřijde. Mýlíte se, když si myslíte, že si mě cení. Nic pro něho neznamenám.“

„Louddon není hlupák,“ řekl Gilard podrážděně. Najednou si uvědomil, že to Madelyne myslí vážně.

Ani jeden z nich nezaslechl, že se k nim přiblížil Duncan.

„Pusť ji, Gilarde. A hned!“

Gilard okamžitě poslechl, dokonce o krok ustoupil.

Duncan na bratra pohlédl. Viděl, že Gilard je rudý hněvem, a chtěl vědět, proč Madelyne pláče.

Madelyne mezi ně rychle vstoupila. „Nic mi neudělal. Jen mi vysvětluje, jak se mnou hodláte naložit. To je všechno.“ Duncan viděl v jejích očích bolest. Než se však stačil zeptat,

proč pláče, obrátila se, zvedla vak se svými věcmi a dodala: „Je čas vyrazit.“ Pak vykročila k táboru.

Duncan si všiml, že jí Gilard rychle uhnul z cesty.

Jeho mladší bratr vypadal znepokojeně. „Snažila se, abych uvěřil, že nic neví,“ zamumlal.

„Ona tě o tom přesvědčovala?“

„Ne,“ připustil Gilard a pokrčil rameny. „Vůbec se

neobhajovala. Ale chovala se tak, jako by opravdu nic nevěděla. K čertu, nerozumím tomu. Jako by ji hrozně překvapilo, že se staráme o svou sestru. Řekl bych, že i v tom byla upřímná.

Dokonce se mě zeptala, jestli si Adély vážíme.“

„A když jsi odpověděl, že ano?“ zeptal se Duncan.

„Připadala mi ještě zmatenější,“ zamumlal Gilard. „Čím dřív náš plán uskutečníme, tím líp. Mám dojem, že lady Madelyne je trochu jiná, než jsem čekal.“

„Je spíš naprostý opak toho, co jsem čekal,“ doplnil ho Duncan. „Bože, vždyť ona vůbec nechápe svou hodnotu.“ Povzdechl si, jako by mu právě to dělalo problémy. „Pojďme,

opravdu je nejvyšší čas vyrazit. Když si pospíšíme, budeme před setměním doma.“

Cestou k táboru se Madelyne rozhodla, že nikam nepojede. Zůstala stát uprostřed mýtiny s pláštěm přehozeným přes ramena. Ansel jí vzal vak, ale ona se s ním nepřela. Bylo jí jedno, co se s 57

jejími věcmi stane. Bože, v tu chvíli měla pocit, že už jí bude navždy všechno jedno. Chtěla být jen sama.

Duncan zamířil k panošovi. Cestou ukázal Madelyne, aby nasedla na jeho hřebce, a pokračoval dál. Náhle se však zastavil a pomalu se k ní otočil. Nemohl uvěřit tomu, co slyšel.

Znovu mu řekla, že nikam nepojede. Duncan byl tak užaslý, že na ni zprvu jen hleděl. Madelyne potřetí zavrtěla hlavou, pak se náhle obrátila a zamířila zpátky do lesa.

„Madelyne!“

Vykřikl na ni, aby se zastavila. Instinktivně se otočila a v duchu se modlila, aby měla dost odvahy znovu se mu vzepřít.

„Okamžitě se vrať a nasedni na mého koně!“

Dlouho na sebe jen mlčky hleděli. Pak si Madelyne všimla, že

všichni nechali své práce a sledují je. Věděla, že si Duncan nemůže dovolit, aby před ní ustoupil. Pohled, který na ni upíral, to říkal naprosto jasně.

Pozvedla si sukni, přiběhla k němu a postavila se přímo před něho. Ano, všichni je sledují, ale když bude mluvit tiše, nikdo neuslyší, co mu říká.

„Já s tebou nepojedu, Duncane. A kdybys nebyl tak tvrdohlavý, pochopil bys, že jsi měl vzal do zajetí zbytečně. Louddon si pro mě nepřijde. Jen se mnou ztrácíš čas. Nech mě tady.“

„Tady, v pustině? Samotnou?“ zeptal se jí. Mluvil stejně tiše jako ona. „Nepřežila bys tu ani den.“

„Přežila jsem už v horších situacích, milorde,“ odpověděla a hrdě se napřímila. „Rozhodla jsem se. Nepůjdu s tebou.“

„Madelyne, kdyby mi některý z mých mužů odepřel poslušnost tak, jako teď ty, už by se tím nikdy nikomu nepochlubil. Když vydám rozkaz, čekám, že bude bez výhrad splněn. Neopovažuj se ještě jednou zavrtět hlavou, nebo tě srazím k zemi a vynutím si tvou poslušnost násilím.“

Byla to nechutná výhrůžka, a sotva ji Duncan vyslovil, hned svých slov litoval. Sevřel jí paži tak silně, že zkřivila tvář bolestí. Nechtěl jí ublížit a hned ji pustil, čekal však, že teď už bez váhání splní jeho rozkaz.

58

Jenže Madelyne se nepohnula. Zírala na něho a ve tváři už

měla opět ten svůj neotřesitelný klid. „Jsem zvyklá na rány, klidně si troufni. A až se opět postavím, můžeš mě srazit znovu, jestli si budeš přát.“

Její slova ho vyvedla z míry. Věděl, že mluví pravdu. Zamračil se. Tentokrát ho však nerozhněval její odpor, ale představa, že se někdo odvážil takhle s ní zacházet. Věděl, že ten někdo byl Louddon. „Proč tě tvůj bratr…?“

„To teď není důležité,“ přerušila ho, než stačil otázku

dopovědět. Začínala litovat, že vůbec něco řekla. Netoužila po jeho soucitu. Chtěla, aby ji všichni nechali na pokoji. Nic víc.

Duncan si povzdechl. „Běž a nasedni na mého koně.“

Viděla, že se mu pohybují svaly na čelisti, a ztratila odvahu dál mu odporovat.

Z Duncanova hrdla se vydral hluboký vrčivý zvuk. Hněv, který v sobě cítil, se musel uvolnit. Obrátil ji směrem k místu, kde stál

přivázaný jeho hřebec, a jemně ji postrčil. „Dala jsi mi další důvod k tomu, abych Louddona zabil,“ zašeptal za ní.

Otočila se. Chtěla se ho zeptat, co tím míní, ale rychle si to rozmyslela. Temný svit v jeho očích jasně naznačoval, že jeho trpělivost je u konce. Uznala, že nemá jinou možnost, než se mu podrobit. Duncan byl rozhodnutý odvézt ji s sebou bez ohledu na to, co ona říká nebo dělá.

Dlouze si povzdechla a vykročila k jeho koni. Většina vojáků pořád ještě stála, málokdo se vrátil ke své práci. Všichni hleděli na ni. Snažila se působit klidně a vyrovnaně, srdce jí však bušilo, jako by jí chtělo vyskočit z hrudi. I když samozřejmě měla strach z Duncanovy nevyzpytatelné povahy, bylo tu ještě něco jiného – jiná hrozba, mnohem větší, která ji právě teď trápila. Duncanův hřebec. Teď na ni nečekaly silné ruce, které by ji chytily a zvedly do sedla. Musela na tu obludu nasednout sama bez pomoci.

„Bože, jaký jsem to – zbabělec!“ zamumlala si pro sebe polohlasně. Vzpomněla si na otce Bertona, ten měl ve zvyku mluvit sám k sobě. Jednou jí vysvětlil proč. „Nikdo nemá větší zájem o to, co řeknu, než já sám,“ prohlásil. Musela se při té vzpomínce usmát.

59

Ach otče, kdybys mě viděl, jak tu stojím a nejraději bych se propadla hanbou. Mám nasednout na ďábelskou obludu a určitě se přitom zesměšním.

Ironie situace konečně pronikla i do jejího strachu a začala jej nahlodávat. „Proč se bojím, že se zesměšním, když mě Duncanův kůň ušlape k smrti? Co bude záležet na tom, jestli mě budou považovat za zbabělce? Vždyť už budu mrtvá a nebudu nic vědět.“

Cítila, že se pomalu uklidňuje. Všimla si, že se na ni hřebec dívá. Zdálo se, že se ani ona jemu nelíbí. Alespoň tak soudila z

toho, jak dupal předníma nohama do země. Dokonce na ni zafrkal. To hloupé zvíře snad převzalo všechny protivné vlastnosti svého pána.

Sebrala odvahu a odhodlaně k němu přistoupila ze strany. Ani to se mu podle všeho nelíbilo, protože udělal pohyb, jako by ji

chtěl zadkem odstrčit pryč. Madelyne se natáhla a chytila se sedla. Kůň však zaržál a ona se lekla, až uskočila stranou.

Zlostně si založila ruce v bok. „Obludo jedna! Jsi sice větší než já, ale určitě mnohem hloupější.“ Potěšilo ji, že k ní zvíře otočilo hlavu. Bylo jí jasné, že jí kůň nemůže rozumět, ale stejně se cítila líp, když viděla, že si získala jeho pozornost.

Usmála se na něj a opatrně postoupila o krok dopředu. Rychle sáhla po uzdě a přinutila zvíře sklonit hlavu. A pak mu začala šeptem vysvětlovat, jaký má z něho strach. „Nikdy jsem se neučila jezdit na koni, proto se tě bojím. Jsi velký a silný, mohl bys mě udupat. Neslyšela jsem, jak se jmenuješ, ale kdybys patřil mně, říkala bych ti Silén. Je to jméno jednoho z mých nejoblíbenějších bohů ze starých bájí. Silénos byl divoký a nezkrotný, úplně jako ty. Ano, Silén, to je jméno, které se pro tebe hodí.“

Když svou samomluvu skončila, zase uzdu pustila. „Dostala jsem od tvého pána příkaz, abych se vyškrábala na tvůj hřbet, Siléne. Stůj, prosím tě, klidně, protože se tě pořád moc bojím.“

Nenápadně se ohlédla. Viděla, že Duncan stojí na druhé straně mýtiny a s rostoucím údivem pozoruje, jak promlouvá k jeho koni. Neslyšel, co zvířeti říká, zato viděl, že se chystá nasednout z nesprávné strany. Už na ni chtěl zavolat, aby ji varoval, protože si byl jistý, že hřebec uskočí. Výkřik mu však uvízl v hrdle. Najednou 60

uviděl, že Madelyne je už v sedle. Bože, jak je to možné? povzdechl si. Pomalu začínal chápat, proč se k němu tak tiskla, když spolu jeli. Bála se jeho koně. Nevěděl jen, jestli se její směšný strach omezuje pouze na jeho hřebce, nebo se bojí všech koní bez výjimky.

Jankovitý hřebec se ani nepohnul, když na něho Madelyne nemotorně vylézala. A nejen to, Duncan s úžasem sledoval, že se sklonila k hlavě zvířete a znovu k němu promlouvá.

„Viděl jsi to?“ ozval se Gilard za jeho zády.

Duncan přikývl, ale neotočil se. Stále hleděl na Madelyne a v koutcích úst mu poškubával úsměv.

„Kdo myslíš, že ji učil jezdit na koni?“ zeptal se Gilard a také

on pobaveně zavrtěl hlavou. „Zdá se, že nemá ponětí ani o tom, jak se nasedá.“

„Nikdo ji neučil jezdit,“ poznamenal Duncan. „To je naprosto jasné, Gilarde. Jenom nechápu, že mému hřebci vůbec nevadí, jak s ním zachází.“

Z druhé strany přistoupil k Madelyne mladý panoš Ansel. Na pihovaté tváři mu hrál úsměv – zřejmě ji chtěl poučit o základních věcech. „Musíš nasedat vždycky zleva,“ řekl důležitě. Vzal Madelyne za ruku, jako by ji chtěl přimět, aby sestoupila a nasedla správně. Vtom hřebec neklidně poskočil a bokem poslal panoše k zemi.

„Už se jí nikdy nedotýkej,“ houkl na Ansela Duncan, který hned přiběhl. Panoš vstal a horlivě přikývl.

Ubohý chlapec byl tak vyděšený, že se ho Madelyne musela zastat. „Tvůj panoš byl tak hodný, že mě chtěl učit,“ řekla. „Chtěl mi pomoct na zem, protože jsem ve spěchu zapomněla, z které strany se má správně nasedat.“

Ansel na ni vrhl vděčný pohled, pak se otočil a svému pánovi

se uklonil. Duncan přikývl. Madelynino vysvětlení ho uspokojilo. Vtom Madelyne uviděla, že se i Duncan chystá nasednout, a zavřela oči. Byla si jistá, že se vzápětí ocitne na zemi.

Duncan si všiml, že zavřela oči a zkřivila tvář strachem. Zavrtěl hlavou. Proboha, co to s ní zase je? Pak se vyhoupl do sedla a jediným rychlým pohybem si ji přitáhl na klín. Než si 61

stačila uvědomit, co dělá, byla zabalená v jeho plášti a opřená o jeho hruď.

„Nejsi o nic lepší než Louddon,“ zamumlala spíš pro sebe.

„Ani ses neobtěžoval pohřbít své mrtvé, než jsi opustil pevnost mého bratra. Myslíš si, že jsem si toho nevšimla? Jsi stejně krutý jako Louddon. Zabíjíš bez sebemenší známky lítosti.“

Musel sebrat veškerou svou schopnost sebeovládání, aby ji nechytil a nezatřásl jí, až by dostala rozum. „Madelyne, nemohl jsem naše mrtvé pohřbít, protože nebylo koho. Žádné mrtvé jsme neměli. V pevnosti tvého bratra nepadl jediný můj muž.“ Odpověď ji tak překvapila, že se na něho odvážila pohlédnout.

Jakmile zvedla hlavu, vrazila mu temenem do brady. Na omluvu však ani nepomyslela. „Ale vždyť nádvoří bylo pokryté mrtvolami.“

„Ano, ale mrtvolami Louddonových vojáků, Madelyne. Ne mých,“ odpověděl.

„Chceš, abych uvěřila, že tví vojáci jsou tak skvělí a nezranitelní, že…?“

„Chci, abys mě přestala dráždit, Madelyne.“

Věděla, že to myslí vážně. Vzápětí svá slova stvrdil tím, že jí přetáhl přes hlavu plášť.

Usoudila, že je to hrozný člověk. Navíc nemá srdce. Ano, kdyby měl v sobě kouska citu, nebyl by schopen s takovou samozřejmostí zabíjet.

Madelyne si nedovedla představit, že někdo může vzít jinému člověku život. Měla pocit, jako by ani nepatřila do světa, v němž se nyní ocitla. Předtím žila v ústraní s otcem Bertonem a jeho dvěma druhy a na lidi podobné Louddonovi a Duncanovi nebyla připravená.

Vždycky slýchávala, že největší ctnost je pokora. Proto se nutila být před svým bratrem navenek mírná a pokorná, i tehdy,

když v ní bouřil hněv. Modlila se, aby neměla tak temnou duši jako Louddon. Vždyť měli společného jednoho z rodičů. Madelyne věřila, že si vzala jen dobro z matčiny strany rodiny, a nic z nízkých a odporných povahových rysů svého otce. Ale kde získat jistotu, že to tak opravdu je? Že neklame sama sebe?

62

Brzy pocítila takovou únavu, že jí začalo být všechno jedno. Tahle cesta byla nad její síly. Cítila, že má nervy napnuté k prasknutí. Zaslechla, jak jeden z vojáků říká, že jsou skoro doma. Věřila, že konec útrap je už na dohled, a možná proto se jí zdála každá další míle nekonečná.

Těžký kopcovitý terén jejich postup velmi zpomaloval. Ani Duncan už nebyl schopen udržet své předchozí krkolomné tempo a jeho hřebec několikrát klopýtl a zakolísal. Madelyne strávila většinu dlouhého mučivého dne se zavřenýma očima a s hlavou opřenou o Duncanovu hruď a paži. Nevěděla, jestli je víc vyčerpaná trampotami cesty, nebo neustálým strachem. Vždyť kdykoliv otevřela oči a rozhlédla se, zdálo se jí, že se musí každou chvíli zřítit do některé z hlubokých a rozeklaných roklí, kolem nichž projížděli. Měla pocit, že Silén si dává záležet, aby se co

nejvíc přiblížil k jejich nejistým okrajům.

Náhle jeden z vojáků vykřikl, že konečně překročili hranice Wextonova panství. Údolím zazněl radostný pokřik ostatních. Madelyne si vydechla úlevou. Znovu klesla na Duncanovu hruď a cítila, že se v ní uvolňuje všechno nashromážděné napětí. Byla příliš unavená, aby se trápila úvahami, co s ní bude, až vjedou do Duncanova sídla. Věděla, že konečně bude moct sesednout ze Siléna, a to jí pro tuto chvíli úplně stačilo.

Během dne se značně ochladilo. Madelyne byla čím dál netrpělivější, kdy už zahlédne Duncanovu pevnost. Stále však jeli dál, jako by cesta neměla nikdy skončit.

Když Duncan vyhlásil přestávku, začínalo se už pomalu šeřit. Přiměl ho k tomu Gilard. Z výměny několika ostřejších slov mezi oběma bratry Madelyne usoudila, že Duncanovi není zastávka po chuti. Všimla si však také, že Gilard se vůbec nezdál být dotčený Duncanovými nevlídnými slovy.

„To nevydržíš ani tolik, co žena?“ zeptal se Duncan, když na něho bratr naléhal, aby se na chvíli zastavili k odpočinku.

„Vůbec necítím nohy,“ opáčil Gilard a pokrčil rameny.

„Lady Madelyne si nestěžuje,“ poznamenal Duncan. Zvedl však ruku a dal svým mužům znamení, aby sesedli.

63

„Protože má strach cokoliv říct,“ odsekl Gilard. „Je schovaná pod tvým pláštěm a pláče ti na prsou.“

„Pochybuju, že by plakala,“ řekl Duncan. Rozhrnul plášť, aby Gilard viděl na Madelyninu tvář. „Vidíš snad někde nějaké slzy, Gilarde?“ obrátil se pobaveným tónem na bratra.

Gilard zavrtěl hlavou. Bylo mu jasné, že se Duncan snaží, aby se před krásnou ženou zastyděl za svou slabost. Ani v nejmenším

ho to však nevyvedlo z míry, dokonce se pro sebe usmál. Bylo mu jedno, co si o něm Madelyne myslí. Teď netoužil po ničem jiném, než aby si mohl natáhnout nohy a dát si pořádný hlt piva. A také ulevit svému močovému měchýři, který už hrozil prasknutím.

„Tvoje zajatkyně je zřejmě příliš prostoduchá, aby věděla, co je to strach,“ poznamenal Gilard s úšklebkem.

Duncan na něho ostře pohlédl a zamračil se tak, že mu Gilard šel raději z očí.

Duncan pomalu sesedl. Sledoval bratra, dokud nezmizel v lese, a pak se obrátil zpátky k Madelyne. Natáhla k němu ruce, aby jí

pomohl dolů, a když přistoupil blíž, opřela se o jeho široká ramena. Dokonce se na něho pokusila usmát.

Duncan jí úsměv neoplatil. Přesto mu trvalo nekonečně dlouho, než ji postavil na zem. Svíral ji rukama kolem pasu a bezděčně ji přitahoval k sobě. Nechal toho, teprve když stála pevně na zemi a dělila je sotva píď.

Madelyne si s bolestným zaúpěním protáhla nohy. Cítila snad každý sval v těle.

A Duncan projevil tolik neomalenosti, že se jejím potížím smál.

V tu chvíli měla pocit, že v ní probudil její nejhorší vlastnosti. Jak jinak si měla vysvětlit, že ji náhle přemohla nutkavá touha rozkřiknout se na něho. Ano, dráždil ji, jako by chtěl úmyslně vyvolat na světlo temné stránky jejího charakteru. Vždyť si nepamatovala, že by někdy na někoho křičela. Byla přece jemná žena s laskavou, klidnou povahou. Otec Berton jí to řekl mnohokrát.

Teď se však tenhle hrubý bojovník ze všech sil snaží, aby v sobě objevila dryáčnici.

64

Ne, to nesmí dopustit! Nepodaří se mu vyprovokovat ji, aby se přestala ovládat. Nepodaří, ať se jí vysmívá jakkoliv.

Pohlédla mu pevně do očí rozhodnutá, že tentokrát neuhne. Také on se na ni upřeně díval, jako by doufal, že v jejích očích nalezne odpověď na nevyřešenou záhadu, která ho trápí.

Jeho pohled pomaličku klesal dolů, až se zastavil u jejích úst.

Co to má zase znamenat? Uvažovala o tom, dokud si neuvědomila, že i ona se mu dívá na ústa.

Zrudla, i když nevěděla proč. „Gilard se mýlí. Nejsem prostoduchá.“

Jeho provokativní úsměv se rozšířil. K čertu s jeho temnou duší!

„Už mě můžeš pustit.“ Změřila si ho ostrým pohledem, aby mu naznačila, že se nad jeho hrubostí cítí povznesená.

„Jestli tě pustím, upadneš na nos,“ oznámil jí klidně.

„A udělala bych ti tím radost?“ zeptala se. Snažila se to říct stejným šeptavě měkkým tónem, jakým pronesl svoji znevažující poznámku.

Pokrčil rameny a konečně ji pustil.

Bože, ten mizera měl zase pravdu. Věděl přesně, co se stane. Podlomily se jí nohy, a kdyby ji nezachytil, spadla by ne na nos, ale na zadek. „Nejsem zvyklá jet tak dlouho na koni,“ zablekotala.

Věděl, že vůbec není zvyklá jezdit na koni. Mátla ho čím dál

víc. Lady Madelyne byla nejzáhadnější žena, s jakou se kdy setkal. Její chůze byla ladnost sama, dokázala být však také neuvěřitelně nemotorná. Tolikrát mu vrazila hlavou do brady, že už musí mít temeno odřené.

Madelyne neměla nejmenší potuchy, co se mu nyní honí hlavou. Viděla však, že se na ni usmívá, a to bylo znepokojující.

Konečně byla schopná od něho odstoupit. Obrátila se k němu zády a pomalu zamířila do lesa. Věděla, že se šourá jako stařena, a vroucně si přála, aby ji nepozoroval.

Když se vrátila, chvíli chodila sem a tam, aby si před další cestou trochu rozhýbala tělo.

65

Zdálo se, že Duncan najednou s povelem k odjezdu nijak nespěchá. Madelyne nevěděla, co si má o tom myslet. Vždyť byl tak podrážděný, když ho Gilard žádal, aby se na chvíli zastavili. Teď se však rozhlížel kolem a lelkoval, jako by nevěděl, jak utratit čas. Madelyne zakroutila hlavou. Duncan z Wextonu byl nejzáhadnější muž, s jakým se kdy setkala.

Jí však nevadilo, že se zastávka protahuje. Byla za to vděčná. Potřebovala být chvíli sama, aby se vyčistila hlavu a zbavila se strachu a nepokoje. Potřebovala chvíli tiché samoty.

Slunce se sklánělo k západu a den se pomalu chýlil ke konci. Na obloze se k obzoru táhly jasně oranžové a rudé pruhy a vyvolávaly dojem, že se tam někde v dálce dotýkají země.

Madelyne si uvědomila, kolik krásy je v přírodě, třeba i v ostrém chladu nastávající zimy. Každá roční doba má své zvláštní kouzlo. Snažila se nebrat na vědomí hluk za sebou a soustředila se na nádheru přírodní scenérie kolem. Vtom však její pozornost upoutal

jakýsi záblesk mezi stromy.

Byl to opravdu jen záblesk, trval jen kratičký okamžik. Vzápětí ho však zahlédla znovu, tentokrát na jiném místě, víc dole v údolí. To je zvláštní, pomyslela si.

Světélka najednou začala vyskakovat na mnoha místech, až to vypadalo, že tam dole někdo v jediném okamžiku zapálil množství svíček. Světélka poblikávala a chvěla se.

Bylo to dost daleko, ale Madelyne se zdálo, jako by zapadající slunce přitahovalo záblesky blíž a blíž. Co to může být? Vypadá to jako mihotavé plameny, uvažovala…, nebo jako odlesky.

Vzápětí pochopila. Co jiného může způsobit v přírodě takové odlesky než zbroj bojovníků? A musí jich být stovky.

66

Kapitola 5

Svévolníci utíkají, i když je nikdo nepronásleduje, ale spravedliví žijí v bezpečí jako lvíče.

STARÝ ZÁKON, PŘÍSLOVÍ 28:1

Bože, někdo se na ně chystá ze zálohy zaútočit! Madelyne zůstala, jako by jí nohy vrostly do země. Začala se třást strachem. Vzápětí se však zastyděla, že tak rychle ztrácí klid, narovnala ramena, nabrala zhluboka dech a přinutila se uvažovat střízlivě. Tušila, že bude potřebovat chladnou hlavu.

Jak si teď přála mít odvahu! Ruce se jí křečovitě svíraly a mačkaly záhyby pláště tak silně, že ji bolely prsty.

Zavrtěla hlavou a v duchu se modlila, aby jí Bůh pomohl rozhodnout se, co dělat.

Byla Duncanův vězeň a nebylo její povinností varovat ho před blížícím se nebezpečím. Mohla být zticha, a jakmile by se rozpoutal boj, mohla toho využít a nepozorovaně utéct.

Sotva jí ta myšlenka bleskla hlavou, hned ji zavrhla. Uvědomila si, že zřejmě opět dojde k dalšímu zabíjení. Kdyby řekla Duncanovi, co mu hrozí, třeba by mohli uniknout všichni.

Ano, ještě je možná čas vyhnout se boji a krveprolití. Copak není záchrana životů důležitější než její plány na útěk?

Rozhodla se. Pozvedla si lem sukně a rozběhla se k svému

únosci. Je to ironie, že právě ona ho bude varovat před hrozícím útokem, napadlo ji.

Duncan stál v kruhu svých vojáků, vedle něho Gilard. Madelyne se protáhla mezi muži a dostala se těsně za Duncana. 67

„Barone, musím ti něco říct,“ skočila mu do řeči. Řekla to sice naléhavě, ale příliš tiše. Možná to byl důvod, proč se neotočil. Prostě ji neslyšel.

„Musím s tebou mluvit,“ ozvala se znovu, teď už mnohem hlasitěji. Dokonce se odvážila šťouchnout ho do ramene. Ani teď jí však nevěnoval pozornost.

Strčila do něho znovu a důrazněji.

Duncan pouze zvýšil hlas a dál mluvil ke svým mužům. Madelyne věděla, že to, co jim říká, je v porovnání s její zprávou zcela nedůležité.

Bože, jak je ten člověk paličatý! Zoufale uvažovala, že každý okamžik váhání může být drahý. Nepřátelští vojáci se už třeba hrnou do svahu a každou chvíli na ně mohou vyrazit.

Rozhodla se, že nemůže čekat, až se Duncan rozhodne

milostivě jí věnovat pozornost. Ovládl ji hněv. Rozmáchla se a vší silou ho kopla zezadu do podkolení.

Vzápětí si uvědomila, jak je pošetilá – to když pocítila v noze prudkou bolest. Určitě si zlomila některý prst. Jedinou útěchou jí byla skutečnost, že ji Duncan konečně vzal na vědomí. Tentokrát až příliš rychle. Obrátil se jako vlk připravený skočit po kořisti. V jeho tváři byl spíš úžas než hněv a Madelyne si nemohla nevšimnout, že má ruce zaťaté v pěst. Zkřivila tvář bolestí, kterou pocítila v prstech, vzápětí však zjistila, že stejně nepříjemný pocit jí přináší pohled do Duncanovy tváře. Raději se otočila a podívala se na Gilarda. To jí skutečně pomohlo, protože Duncanův mladší

bratr se tvářil tak komicky, že měla co dělat, aby se při vší vážnosti situace nerozesmála.

„Chtěla bych s tebou mluvit o samotě,“ řekla, když se konečně odvážila pohlédnout znovu na Duncana.

Toho přece jen zarazila naléhavost a napětí, které v jejím hlase zaslechl. Přikývl, vzal ji za paži a poodešel s ní stranou.

Vlastně ji vlekl na druhou stranu mýtiny – tak rychle, že mu

sotva stačila a dvakrát klopýtla.

Když klopýtla podruhé, Duncan si dlouze povzdechl. 68

Madelyne však bylo jedno, jestli se jí snaží dát najevo, že ji má za méně důležitou než třísku zadřenou pod kůží. Až mu řekne, co viděla, určitě si přestane myslet, že je protivná ženská, která ho nepřístojným způsobem vyrušuje. Možná jí dokonce bude vděčný, i když pochybovala, že je něčeho takového vůbec schopen.

O vděčnost však teď nešlo, důležitější bylo zabránit krveprolití. To jí dodalo odvahy pohlédnout mu do očí. „Dole v údolí jsou ozbrojení muži. Vojsko. Postupují k nám,“ vyhrkla.

Čekala, že okamžitě něco podnikne nebo se jí alespoň začne vyptávat. Duncan však na ni jen upřeně hleděl. Mlčel a na tváři se mu nepohnul jediný sval.

Byla nucena mu svou zprávu zopakovat. „Táhnou k nám vojáci. Viděla jsem, jak se jim v slunci lesknou štíty. Myslíš, že můžeš něco udělat?“

Copak je nutné, aby uběhla celá věčnost, než se k něčemu odhodlá? napadlo ji, když čekala, až konečně něco řekne.

On však na ni stále upřeně hleděl, jako by mu nešlo o nic jiného, než ji zneklidnit. Teď už se ale na jeho tvrdé, ostře řezané

tváři objevil zmatek. Madelyne měla dojem, že v jeho očích navíc zahlédla záblesk cynismu. Uvědomila si, že se zřejmě rozhoduje, jestli jí má věřit.

„Nikdy v životě jsem neřekla lež, barone. Pojď se mnou, ukážu ti, že mluvím pravdu.“

Duncan na ni pořád jen hleděl. Viděl úžasnou, krásnou ženu, která před ním stála tak hrdě, že si nedovedl představit, že by byla schopná klamu. A její modré oči se na něho upíraly s takovým očekáváním. Díval se na ni a obdivoval její tvář, do níž jí spadaly praménky kaštanově hnědých vlasů. Všiml si, že má na nose špinavou šmouhu.

„Proč mi to říkáš? Proč mě varuješ?“ zeptal se.

„Přece abychom jim mohli uniknout,“ odpověděla. Nemohla pochopit, proč se tak hloupě ptá. „Nechci být svědkem dalšího zabíjení.“

Duncan přikývl. Zřejmě ho její odpověď uspokojila. Obrátil se

ke Gilardovi, který stál pár kroků za nimi a snažil se zachytit, o čem spolu mluví.

69

„Lady Madelyne teprve teď zjistila, že nás sledují,“ poznamenal.

Gilard se zatvářil překvapeně. Bylo zřejmé, že neví, o čem jeho bratr mluví. „Že nás sledují? Kdo? A jak dlouho o tom víš, Duncane?“

„Od dnešního poledne,“ odpověděl s pokrčením ramen.

„Že by vyvrženci?“ ptal se dál Gilard. Snažil se napodobit bratrovu nenucenost a nedat na sobě znát vzrušení. A také hněv. Cítil se dotčený, že se Duncan neobtěžoval říct mu, co se děje. Přesto byl i on zmaten a nedovedl si vysvětlit, proč je varuje zrovna Madelyne.

„Ne, žádní vyvrženci, Gilarde.“

Mezi oběma bratry nastalo dlouhé ticho. Výraz Gilardovy tváře se pomalu měnil. Bylo zřejmé, že začíná chápat. „Takže krysa se rozhodla pronásledovat vlka?“ zeptal se.

„Dej Bůh, aby tentokrát opravdu vedl své muže,“ řekl Duncan. Gilard se zasmál. Duncan přikývl. „Myslel jsem, že se s nimi střetneme u Creek Crossingu, blíž našemu domovu. Tyhle kopce nám však dávají stejnou výhodu. Řekni všem, ať se připraví.“ Gilard se otočil a spěchal přes mýtinu. Za chvíli bylo slyšet, že dává příkaz nasedat.

Madelyne byla tak zděšená, že ze sebe nemohla vypravit ani slovo. Její dobrá vůle zabránit krveprolití byla marná. Uvědomila si to, když viděla Gilardův dychtivý výraz, přestože těm pár slovům, která si oba bratři vyměnili, příliš nerozuměla. Mluvili o jakési kryse a vlkovi a jí to nedávalo žádný smysl.

„Takže jsem měla pravdu,“ vyhrkla po chvíli. „Jsi úplně stejný jako Louddon.“

Duncan na její hněvivý výbuch neodpověděl. „Nasedni na

mého koně, Madelyne,“ řekl jí místo toho. „Vyjedeme vstříc tvému bratrovi společně.“

Madelyne cítila příliš velký hněv a neměla chuť se s ním přít. Uvědomila si, že byla naivní, když si myslela, že by se Duncan mohl obrátit k nepříteli zády a prchat před ním. Copak se dost

nepoučila tím, jak se ho marně snažila přesvědčit, aby uprchl z Louddonovy pevnosti?

70

Než si stačila uvědomit, co dělá, seděla na Silénově hřbetu. Hněv jí dal zapomenout na všechen strach. Dokonce si ani nedokázala vzpomenout, z které strany nasedla.

Teď už přišel ke koni i Duncan, vzal hřebce za uzdu a vedl ho přes mýtinu.

Madelyne se držela sedla, jak by jí šlo o život. Třmeny visely příliš nízko, takže na ně nedosáhla a při každém kroku zvířete se nebezpečně zakývala. Věděla, že musí vypadat žalostně, a byla Duncanovi vděčná, že se na ni nedívá. „Jak svému koni říkáš?“ zeptala se ho.

„Kůň,“ odpověděl jí přes rameno. „Je to kůň, jak bych mu měl říkat?“

„Přesně to jsem čekala. Jsi tak chladný a bezcitný, že se ani neobtěžuješ dát svému věrnému oři slušné jméno. Ale já jsem už pro něho jméno našla. Říkám mu Silén. Co si o tom myslíš?“ zeptala se.

Neodpověděl. Jindy by ho zřejmě rozzlobilo, že se Madelyne opovážila dát jeho hřebci jméno. Teď však neměl na podobné hlouposti myšlenky, byl soustředěný pouze na nadcházející boj. Madelyne se pro sebe usmála. Měla radost z toho, jak ho popíchla. Náhle se vedle ní objevil Ansel s jiným koněm, šedým grošákem, který vypadal mnohem povolnější než Silén. Duncan se otočil, hodil Madelyne uzdu a vyhoupl se do sedla grošáka.

Úsměv na Madelynině tváři ztuhl. Chytila uzdu a v tu chvíli si zděšeně uvědomila, co to znamená. Duncan rozhodl, že pojede na Silénovi sama. Hřebec musel poznat, jaký strach se jí zmocnil, protože hned začal uskakovat do strany. Jeho těžká kopyta bila do země s takovou silou, že se její strach změnil v hrůzu. Teď trpce litovala, že se snažila působit sebejistě a předstírala, že už jí jízda na koni nedělá žádné problémy.

Náhle se na druhé straně objevil Gilard na svém hnědákovi. Zajel až těsně k Madelyninu hřebci a nedal mu prostor, aby jankovitě uskakoval.

„Ještě pořád jsou kus cesty za námi,“ poznamenal Gilard k

Duncanovi. „Budeme na ně čekat, bratře?“

„Ne,“ odpověděl. „Vyjedeme jim naproti.“ 71

Ostatní vojáci už byli seřazeni za nimi. Dělali hrozný hluk a Madelyne si myslela, že Duncan čeká, až se utiší, než jim vydá povel.

„Zůstanu tady, dokud se nevrátíte,“ řekla. Hlas měla stažený úzkostí. Duncan se na ni podíval, zavrtěl hlavou, pak se obrátil zpátky a pohlédl dolů do údolí.

„Zůstanu tady,“ opakovala Madelyne s takovou rozhodností, jaké jen byla schopná.

„Nezůstaneš.“ Ani se neobtěžoval na ni pohlédnout.

„Ach lady Madelyne, přece bys nebyla taková, abys upřela Louddonovi pohled na svou rozkošnou tvář.“ poznamenal Gilard s úsměvem. „Slibuju ti, že to bude poslední, co uvidí před svou smrtí,“ dodal.

„Ty se na boj těšíš, že?“ obrátila se na něho. Byla vyděšená a třásl se jí hlas.

„Abych řekl pravdu, těším,“ odpověděl Gilard a pokrčil rameny.

„Jsi stejně posedlý jako tvůj bratr, Gilarde.“

„To bude asi tím, že oba máme dobrý důvod chtít vidět tvého bratra mrtvého,“ odpověděl. Z jeho tváře pomalu mizel úsměv.

„Stejně tak, jako si bezpochyby ty přeješ vidět mrtvé nás.“ dodal s úšklebkem.

Madelyne pohlédla na Duncana, aby viděla, jak se na bratrovu poznámku tváří. Baron však zřejmě jejich výměně názorů nevěnoval pozornost. Znovu se tedy obrátila ke Gilardovi. „Chápu, že máte důvod zabít Louddona. V tom druhém se však mýlíš.

Nechci vás vidět mrtvé. Nevím, proč bych si to měla přát,“ dodala. Gilard se zatvářil zmateně. „Máš mě za hlupáka, lady

Madelyne? Chceš mi namluvit, že nejsi na Louddonově straně? Je přece tvůj bratr.“

„Nejsem na žádné straně,“ opáčila. „Jen se nechci dívat na to, jak kolem mě umírají lidé.“

„Teď jsem pochopil, co máš v úmyslu,“ ozval se podrážděně Gilard. Téměř na ni křičel. „Počkáš, jak boj dopadne, a pak se

přidáš k vítězi. To je od tebe náramně chytré.“ 72

„Mysli si, co chceš,“ odpověděla. „Jsi úplně stejný jako tvůj bratr,“ dodala a zakroutila znechuceně hlavou.

Gilard se na ni zazubil a Madelyne si uvědomila, že mu svou poznámkou udělala radost.

„To nebyla pochvala, Gilarde. Naopak. Chtěla jsem říct, že jsi stejně tvrdohlavý a bezohledný jako Duncan. A zřejmě máte oba stejně rádi zabíjení.“

Sotva to dořekla, hned se svých slov zhrozila. Co když popudí Gilarda tak, že se přestane ovládat? Nemohla si však pomoct, musela mu to říct.

„Jsi schopná podívat se mi do očí a říct mi, že ke mně necítíš nenávist?“ zeptal se jí Gilard. Byl tak rozčilený, že mu na krku vyvstaly žíly. Madelyne měla dojem, že se ji chystá udeřit.

„Samozřejmě že k tobě necítím nenávist,“ odpověděla.

„Přiznávám, že bych si ji přála cítit, ale necítím ji, Gilarde.“

„A proč ne?“ zeptal se, jako by ji nechápal.

„Protože miluješ svou sestru.“

Gilard se jí chystal říct, že je podle jeho mínění nejprostodušší žena, s jakou se kdy setkal, ale nedostal se k tomu. Jeho pozornost upoutal Duncan. Gilard okamžitě pustil Madelyne z hlavy a chopil se meče.

Duncan konečně dal znamení. Madelyne se prudce rozbušilo srdce. Byl tak vyděšená, že si v tu chvíli nemohla vzpomenout na jedinou modlitbu.

Opravdu se chystá boj na život a na smrt? Věděla, že Duncan má tak neústupnou povahu, že se nestará, jaké jsou jeho šance a jestli jde proti přesile.

Snažila se odhadnout počet vojáků, kteří postupovali do svahu směrem k nim, ale nedařilo se jí to. Viděla jen, že jich je jako kobylek.

Budou Duncanovi muži opět čelit přesile?

Zdálo se jí, že je nečeká nic jiného než masakr. A to všechno jen kvůli tomu, že Duncan je fanatik cti a pro Louddona

neznamená čest nic. Jak je to prosté. Bohužel při takových střetech obvykle strana čestných prohrává. Duncan zřejmě zapomněl, že ho

73

Louddon už dříve podvedl, že porušil dočasné příměří, které Duncan ctil. Vždyť ho Louddon zajal právě pomocí nečestné lsti. Madelyne znala svého bratra lépe než Duncan. Louddon byl schopen bojovat jako lev, pokud na své straně cítil sladkou vůni vítězství.

Madelyne si říkala, že je jí jedno, kdo zvítězí. Jestli se chtějí navzájem pozabíjet, budiž. Bude to jejich vůle, ne její.

„Je mi to jedno,“ šeptala si pro sebe znovu a znovu, až se její slova změnila v modlitbu zoufalství.

Ať je však opakovala nesčetněkrát, nebyla pravdivá. 74

Kapitola 6

Moudrost tohoto věku je bláznovstvím před Bohem.

PRVNÍ LIST KORINTSKÝM

Baron Wexton se nijak nesnažil svého protivníka překvapit. Jeho bojový pokřik zazněl celým údolím a nesl se jako předzvěst bouře. Vzápětí se ozvaly trubky, a aby toho nebylo dost, vše završilo dunění kopyt koní ženoucích se po svahu dolů.

Madelyne byla uzavřená mezi Duncanem a jeho bratrem a ze všech stran je navíc obklopovali vojáci se zdviženými štíty. Duncan a Gilard jimi před ní rozhrnovali větve stromů, aby ji nesmetly ze sedla.

Když dospěli na malý hřeben vysoko nad místem, které

Duncan vybral pro boj, trhl Duncan uzdou a vykřikl na zvíře povel. Hřebec se okamžitě zastavil. Pak Duncan sáhl volnou rukou a vzal Madelyne za bradu. Nemohla mu uniknout, jeho silná ruka jí to nedovolila.

Šedé oči upřeně hleděly do modrých. „Neodvažuj se odsud hnout.“ řekl.

Pustil ji a chtěl odjet, Madelyne ho však zadržela. „Jestliže zemřeš, nebudu pro tebe plakat.“ zašeptala.

Pohlédl na ni, a dokonce se na ni usmál. „Ale ano, budeš.“ prohlásil jako vždy arogantně a zároveň něžně.

Neměla čas mu odpovědět. Duncan pobídl koně do cvalu a vrhl

se dolů, kde se už rozpoutal boj. Kolem Madelyne se přehnalo ještě několik Duncanových vojáků, ale pak už zůstala na holém hřebenu sama.

75

Zdola k ní doléhal děsivý hluk bitvy. Kovové zvuky zbraní třeskajících o sebe se mísily s bojovým řevem mužů, ale také s bolestnými výkřiky zraněných a umírajících. Madelyne nebyla tak blízko, aby viděla do tváří jednotlivých bojovníků, nespustila však oči z Duncanových zad. Grošáka, na němž jel, bylo dobře vidět mezi jinými koni. S úzkostí sledovala, jak se Duncan bije. V jednu chvíli ho obklopilo několik nepřátelských jezdců a zdálo se, že jim nemůže odolat. Baronovi z Wextonu však musel pomáhat Bůh a vést jeho ruku. Těžkými ranami srážel své protivníky jednoho po druhém k zemi, a jakmile s nimi byl hotov, hned se vrhal do další šarvátky.

Madelyne zavřela oči. Když je po chvíli otevřela a podívala se na bitevní scénu, byl grošák pryč. Horečně pátrala pohledem a hledala Duncana a také Gilarda. Ani jednoho však neviděla. S hrůzou si uvědomila, že se boj přesunul o kus blíž k ní.

Za celou dobu však ani jednou nespatřila svého bratra. Věděla,

že uprostřed bitvy být nemůže. Na rozdíl od Duncana byl Louddon poslední, kdo měl chuť pozvednout meč. Boj, to bylo příliš velké riziko. A Louddon si svého života velmi cenil, na rozdíl od Duncana, jemuž jako by na životě vůbec nezáleželo. Louddon nechával boj mužům, kteří mu přísahali věrnost, a Madelyne nepochybovala, že ho sleduje odněkud zpovzdálí. A kdyby se vyvíjel v jeho neprospěch, byl by první, kdo by prchal.

„Tohle není moje bitva.“ vykřikla najednou ze všech sil. Trhla uzdou rozhodnutá odjet odtud, jak nejrychleji dokáže. Už se na tu hrůzu odmítala dívat. Ano, odjede pryč, někam daleko. Uteče od nich, ode všech.

„Pojď, Siléne, pojedeme.“ řekla a pobídla koně, jak to viděla

dělat Duncana. Hřebec se však ani nepohnul. Prudce trhla uzdou ve snaze přimět ho, aby ji poslechl. Nemohla dál váhat, viděla, že vojáci se už šplhají do svahu.

Duncan byl bez sebe hněvem. Jezdil po bojišti jako divý, hledal Louddona, ale za celou dobu ho ani nezahlédl. Bylo mu jasné, že

pokud mu ten zbabělec opět unikne, bude dnešní vítězství naprosto bezcenné. Vrhl rychlý pohled směrem k Madelyne a s hrůzou zjistil, že se dívka ocitla téměř uprostřed bojujících. Uvědomil si, 76

že se nechal příliš strhnout zuřivou snahou najít Louddona a na ni přestal myslet. Teď si vyčítal, že neprojevil tolik prozíravosti, aby u ní nechal pár mužů jako stráž.

Odhodil štít a ostře hvízdl. Modlil se, aby ho jeho hřebec

uslyšel. Pak se rozběhl do svahu a hnal se k hřebeni, na němž stála. Srdce cítil až v krku. Teď už vůbec nemyslel na Louddona, před sebou viděl jen ji, Madelyne. Byla jeho zajatkyní a on byl zodpovědný za její bezpečí. Když pomyslel, že by se jí mohlo něco stát, zmocnila se ho taková zuřivost, že vydal výkřik, jako by se vrhal do bitvy.

Hřebec jeho hvizd opravdu uslyšel a dal se do klusu. Teď už by Madelyne dovolil, aby ho řídila, jenže ona leknutím pustila uzdu, když vyrazil dopředu.

Silén přeskočil dva vojáky, kteří se právě dostali na vrchol svahu, a zadníma nohama je srazil k zemi. Oba se s bolestným křikem kouleli dolů.

Madelyne se v okamžiku ocitla uprostřed bojové vřavy. Všude kolem ní se míhali muži na koních a zem byla pokrytá mrtvými. Nemohla nic dělat, jen se přitiskla k hřebcově šíji a modlila se, aby to vše rychle skončilo.

Náhle uviděla, že se k ní prodírá Gilard. Byl bez koně. V jedné ruce držel zkrvavený meč a v druhé štít, kterým odrážel útoky, zatímco mečem rozdával napravo i nalevo rány.

Vtom se k Madelyne vrhl jeden z Louddonových vojáků. V

očích mu plál šílený svit, jako by ho boj a hrůzy kolem připravily o rozum.

Madelyne věděla, že ji chce zabít. Zoufale vykřikla Duncanovo jméno, zároveň si však uvědomila, že ji může zachránit jen vlastní duchapřítomnost. Poznala, že nemůže jinam než na zem, a sklouzla po hřebcově boku dolů. Nebyla však dost rychlá. Unikla sice plné ráně meče, přesto ji hrot vojákovy zbraně zachytil a poznamenal na levém stehně dlouhou, hlubokou ránou. Vykřikla strachem a bolestí. Vzápětí dopadla na zem, vyrazila si dech a výkřik se jí

zadrhl v hrdle.

Chvíli ležela ohromená tím, co se stalo. Na hrudi měla zmuchlaný plášť. Pomalu se začala hýbat a shrnovat si plášť dolů, 77

jako by to bylo v tuto chvíli to nejdůležitější, co mohla udělat. Zprvu byla bolest ve stehně tak prudká, že si myslela, že musí zemřít.

Po chvíli ji však obestřela zvláštní otupělost, která bolest

ztlumila a umožnila jí sebrat síly. Namáhavě vstala. Byla omámená a zmatená, tiskla si plášť k hrudi a tupě pozorovala bojující muže kolem sebe.

Vtom ucítila, že ji někdo šťouchl do zad a málem srazil zpátky k zemi. Ohlédla se. Byl to Duncanův hřebec. Přitiskla se k jeho

boku. Byla mu vděčná za to, že neutekl pryč. Teď ji mohutné tělo zvířete chránilo jako štít před dalšími útoky.

Po tvářích jí tekly proudem slzy. Neplakala ani tak bolestí, jako spíš hrůzou z pachu smrti, který ji obklopoval. Zaslechla, že na ni Gilard něco křičí, ale nerozuměla mu. Nedokázala víc než se dívat, jak se k ní namáhavě probíjí. Viděla, že na ni znovu vykřikl, ještě hlasitěji, jeho slova však opět splynula s bojovou vřavou.

Myslela, že Gilard chce, aby mu šla naproti, a rozběhla se k němu. Dvakrát zakopla o těla mrtvých, kteří leželi na zemi s rozhozenými údy jako nepotřebná veteš. Nedívala se však na ně. Upínala se pouze ke Gilardovi, jedinému člověku, kterého v té spoustě zkázy kolem poznávala. Její mysl byla otupělá, odmítala dál snášet všechny ty hrůzy. Kdesi v podvědomí v ní však žila naděje, že se jí Gilard ujme a odvede ji k Duncanovi. A pak už bude v bezpečí.

Byla už jen pár kroků od Gilarda, ten se však musel otočit, aby odrazil dalšího útočníka. Náhle Madelyne uviděla, že se situace chystá využít další Louddonův voják. Pozvedl meč, aby zaútočil na Gilarda zezadu.

Madelyne chtěla vykřiknout, aby Gilarda varovala. Hlas jí však selhal a z hrdla se jí vydralo pouze zoufalé zakňučení.

Bože, vždyť je jediná, kdo je Gilardovi blízko, kdo mu může pomoct! To vědomí jí dodalo sílu. Vytrhla ze ztuhlých prstů mrtvého vojáka těžký palcát, sevřela ho oběma rukama, aby ho

udržela, a vrhla se ke Gilardovi. Postavila se tak, že se téměř dotýkala jeho zad, a čekala připravená na nepřítelův útok.

78

Voják se jí samozřejmě nezalekl. Viděl v ní ženu, která nemůže jeho síle a dlouhému meči odolat. Jeho tváří se mihl zlý škleb. Vykřikl a vrhl se proti ní, aby ji jedinou ranou zabil.

Madelyne čekala do posledního okamžiku, teprve pak se rozmáchla. Hrůza jí dala netušenou sílu. Chtěla jen odrazit vojákův útok, ostré hroty vyčnívající z kovové koule palcátu však protrhly útočníkovu kroužkovou košili a pronikly mu hluboko do těla.

Mezitím už Gilard zabil svého soka útočícího z druhé strany a prudce se obrátil. Netušil, že má Madelyne za zády, a málem ji porazil. Otočil se však právě včas, aby viděl, že zbraň v její ruce udeřila vojáka do prsou a srazila ho k zemi. Z mužova hrdla se vydralo hrůzné zachrčení. V tu chvíli Gilard pochopil, že mu Madelyne kryla záda a zřejmě mu zachránila život.

Byl tak užaslý, že na ni chvíli jen hleděl.

Vtom zaslechl, že dlouze a úzkostně zaúpěla, a viděl, že se předklonila s rukama složenýma v klíně. V tu chvíli ho napadlo, že může být zraněná. Rychle k ní přiskočil, aby jí pomohl, a jemně se dotkl jejího ramene.

Madelyne byla tak přemožena hrůzou z toho, co právě udělala, že na Gilarda úplně zapomněla. Dokonce zcela přestala vnímat bojovou vřavu kolem sebe.

Také Duncan viděl, že zabila vojáka, který ji ohrožoval. Bleskově se vyhoupl na koně a pobídl ho směrem k bratrovi. Gilard mu uskočil z cesty a Duncan se rychle sehnul a zvedl Madelyne k sobě do sedla.

Bitva byla téměř u konce a Duncanovi vojáci pronásledovali rozprášenou Louddonovu hordu údolím.

„Dokonči to tady,“ houkl Duncan na Gilarda. Pak pobídl koně a vyrazil do svahu.

Zvíře pádilo zrádným terénem, jako by se i ono chtělo rychle dostat pryč z bitevního pole.

Duncan odhodil v průběhu boje plášť i štít a neměl teď nic, čím by chránil Madelyninu tvář před větvemi, než pouhou paži.

Madelyne se však o jeho ohleduplnost neprosila, dokonce se jí

vzepřela. Měla pocit, že by dala přednost tvrdé zemi před jeho blízkostí. Vzbuzovala v ní ošklivost.

79

Byla to jeho vina, že musela zabít člověka. Nebýt jeho, nikdy by se to nestalo.

Duncan se ji ani nepokoušel uklidnit. Teď bylo nejdůležitější rychleji dostat do bezpečí. Bez ohledu na její odpor tedy dál pobízel koně a přitáhl mu uzdu, teprve když se ocitli na okraji malého lesíka. Bylo to tiché, chráněné místo, kde konečně mohl vydechnout.

Měl na sebe vztek, že ji vystavil takovému nebezpečí. Pohlédl na ni, a když uviděl, že jí po tváři tečou slzy, bezmocně si povzdechl.

„Můžeš přestat plakat, Madelyne,“ řekl. „Tvůj bratr není mrtvý. Ušetři si slzy.“

Vůbec si neuvědomovala, že pláče. Když však slyšela, jak si

její slzy vysvětluje, vzbouřil se v ní takový hněv, že mu byla stěží schopná odpovědět. Je to ohavný bídák, nic jiného, pomyslela si. Utřela si tvář a zhluboka se nadechla. Její hněv však neopadl.

„Do dnešního dne jsem nevěděla, co je to opravdová nenávist, barone. Ty jsi však dal tomu odpornému slovu nový význam. Teď vím, že tě z duše nenávidím a budu tě nenávidět do nejdelší smrti. A sebe taky,“ dodala rozhořčeně. „Hnusím se sama sobě. Moje duše je zatracená a patří do pekla. A všechno jen kvůli tobě.“ Přestože ji ovládal hněv, mluvila tiše a Duncan se k ní musel naklonit, aby rozuměl, co říká. Dokonce se dotkl hlavou jejího čela.

Vůbec nechápal, o čem mluví.

„Copak jsi mě neslyšela?“ obrátil se na ni znovu. Cítil, že se jí chvějí ramena. Tušil, že je na pokraji zhroucení, a chtěl ji uklidnit. Snažil se být k ní něžný, i když to považoval téměř za slabost, a musel si opakovat, že to dělá jen proto, že je za ni zodpovědný.

„Právě jsem ti řekl, že se tvému bratrovi nic nestalo. Není mrtvý…, alespoň zatím ne,“ dodal. Musel k ní být upřímný.

„Ty jsi mě neposlouchal,“ opáčila. Rozplakala se ještě víc a chvíli nemohla pokračovat. „Kvůli tobě jsem utratila lidský život.

Je to smrtelný hřích a ty na něm neseš stejnou vinu jako já. Kdybys

mě sem nepřivlekl, nikoho bych nezabila.“ 80

„Chceš říct, že jsi tak rozrušená, protože jsi někoho zabila?“ zeptal se s úžasem. Musel si připomenout, že Madelyne je jen žena a málokterý muž dokáže pochopit, co působí na ženské city a vyvádí ženy z míry. Musel také uvážit, co všechno musela v posledních dvou dnech vydržet. „Ale vždyť já jsem zabil mnohem víc lidí.“ řekl v naději, že tím ulehčí jejímu svědomí.

Opět chyba. „Je mi úplně jedno, jestli jsi povraždil celé legie vojáků.“ vybuchla. „Nemáš duši, takže nezáleží na tom, kolika lidem jsi vzal život.“

Na takové obvinění neměl Duncan odpověď, navíc si

uvědomil, že nemá smysl se s ní přít. Byla příliš rozrušená a také vyčerpaná, aby dokázala uvažovat logicky. Vždyť ani nebyla schopná na něho křičet, pouze šeptala.

Svíral ji v náruči a nepovolil, dokud se mu nepřestala vzpírat. Pak si spíš pro sebe unaveně povzdechl. „Bože, co mám s tebou dělat?“

Slyšela ho a hned mu odpověděla: „Je mi jedno, co se mnou uděláš.“ Trhla hlavou dozadu a podívala se na něho. Teprve teď si všimla rozeklané rány těsně pod jeho pravým okem. Lemem rukávu své tuniky mu opatrně setřela krev. Aby si však nemyslel, že se vůči němu obměkčila, doprovodila to slovy plnými hněvu.

„Nech mě tady, nebo mě zabij. Mně na tom nezáleží, co se mnou uděláš. Neměl jsi mě odvážet, Duncane.“

„Mýlila ses ve svém bratrovi. Vidíš, že se tě snažil vyrvat z mých rukou.“ poznamenal.

„Ty se mýlíš,“ odporovala mu. „Hnala ho jen touha po pomstě za to, že jsi mu vypálil hrad. Na mně mu nezáleželo. Kdybys byl

schopen rozumně uvažovat, určitě bych tě o tom přesvědčila. Jenže ty máš svou hlavu a nejsi zvyklý komukoliv naslouchat. Nemá žádný smysl s tebou mluvit. Ano, nemá to smysl! Přísahám, že už s tebou nepromluvím ani slovo.“

Rozhořčení ji připravilo o poslední síly. Vyčerpaně mu klesla na hruď a přestala na něho myslet.

Lady Madelyne byla jeden velký paradox. Duncan byl na pokraji dojetí, když cítil, jak se jemně dotýká jeho tváře a s

nejvyšší opatrností se snaží ošetřit mu ránu. Dokonce měl 81

podezření, že si vůbec neuvědomuje, co dělá. Náhle si vzpomněl na to, jak se střetla s Gilardem v Louddonově pevnosti. Také tam v jejím jednání pozoroval podobnou rozporuplnost. Hleděla na Gilarda klidně a vyrovnaně, ale křičela na něho jako fúrie a přitom se celou dobu tiskla k Duncanově paži.

Teď zase na něho chrlila rozhořčené výčitky a současně mu jemnými doteky ošetřovala ránu. Opřel si bradu o temeno její hlavy a uvažoval, jak může být tak jemná a v podstatě laskavá žena sestrou člověka, který je ztělesněním zla a podlosti.

Otupělost začala ustupovat. Teď, když přešla vlna největšího hněvu, začala Madelyne cítit bolestivé škubání ve stehně. Zranění jí zakrýval plášť a Madelyne byla přesvědčená, že Duncan o něm nemá tušení. Bylo zvláštní, jaké až zvrácené uspokojení z toho měla. Nevěděla proč, teď však o tom nehodlala uvažovat. Byla příliš unavená, hladová a sužovala ji bolest, takže nebyla vůbec schopná o čemkoliv přemýšlet.

Ostatní muži se postupně připojili ke svému vůdci a zakrátko celý průvod opět vyrazil k Wextonově pevnosti. O hodinu později už Madelyne cítila tak silnou bolest, že si na své zranění nestěžovala už jen z pouhé zatvrzelosti.

Vydržela to však jen do chvíle, kdy se Duncan otřel náhodným pohybem rukou o její zraněné stehno. Se zaťatými zuby potlačila výkřik. Okamžitě mu ruku odstrčila, palčivá bolest po jeho doteku však přetrvávala a byla k nesnesení.

Cítila, že se jí začíná dělat nevolno. Obrátila se na Duncana.

„Musíme se na chvíli zastavit,“ řekla. Měla chuť ze všech sil na něho zakřičet a také se jí chtělo plakat. Opět se však opanovala pevně rozhodnutá zachovat si alespoň poslední zbytek důstojnosti. Věděla, že ji slyšel, ostatně potvrdil to i kývnutím hlavy. Přesto jeli dál. Ještě chvíli čekala, potom však usoudila, že se rozhodl její žádost ignorovat.

Bože, co je to za nelidského mizeru! I když věděla, že si tím nepomůže, v duchu pro něho vymýšlela nejrůznější vulgární jména, která by mu nejraději vmetla do tváře. Uspokojovalo ji to, jen však do doby, než si uvědomila, že tím klesá na jeho úroveň. K

čertu, vždyť ona není žádný bojovník, ale jemná žena. 82

Její žaludek se však nechtěl uklidnit. Zařekla se sice, že na Duncana nebude mluvit, okolnosti ji však přinutily ozvat se znovu.

„Jestli se hned nezastavíme, celého tě pozvracím.“

Duncan okamžitě zvedl ruku a dal povel k zastávce. Vzápětí sklouzl z koně, a než se stačila připravit, zvedl ji ze sedla a postavil na zem.

„Proč zastavujeme?“ zeptal se Gilard, který už také seskočil z koně a spěchal k bratrovi. „Vždyť jsme už skoro doma.“

„Lady Madelyne,“ odpověděl Duncan. Víc neřekl.

Madelyne už mířila nejistým krokem k nedalekému lesu, když však zaslechla Gilardovu otázku, zastavila se. „Zůstaň tam a počkej na mě, Gilarde.“

Znělo to jako rozkaz. Gilard zvedl překvapeně obočí a obrátil

se k bratrovi. Duncan hleděl za dívkou a mračil se. Gilard usoudil, že je zřejmě podrážděný něčím, co mu Madelyne řekla. „Je toho na ni moc,“ pospíšil si, aby ji omluvil.

Duncan zavrtěl hlavou. Stále sledoval Madelyne pohledem, dokud nezmizela v lese. „Něco s ní není v pořádku,“ zamumlal. Vraštil čelo, jak se snažil přijít na to, co ho na ní mate.

Gilard si povzdechl. „Asi je jí špatně, ne?“

„Hrozila mi, že…,“ Duncan nedořekl a vykročil k lesu. Gilard se ho pokusil zastavit. „Dopřej jí trochu soukromí, Duncane. Za chvíli se vrátí. Tady nemá kam se schovat.“ Duncan mu odstrčil ruku. Viděl jí na očích, že přemáhá bolest,

a všiml si, jak toporně jde. Instinktivně tušil, že v tom není pouhá žaludeční nevolnost. Proč by jinak odlehčovala levou nohu? A kdyby jí bylo špatně, určitě by běžela, aby se dostala včas z dohledu vojáků. Ne, něco s ní nebylo v pořádku a on musí rychle zjistit co.

Stála se skloněnou hlavou a opírala se o pokroucený dub.

Duncan se zastavil. Nebyl si jistý, jestli ji může rušit. Viděl, že pláče. Po chvíli si pomalu rozhalila plášť a nechala ho spadnout na zem. Náhle Duncan pochopil pravý důvod jejích potíží. Levá strana její tuniky byla až k lemu roztržená a potřísněná krví.

83

Vůbec si neuvědomil, že něco zavolal. Viděl však, že zvedla hlavu a zděšeně vykřikla. Neměla sílu utíkat před ním a ani se mu nesnažila vzpírat. Poklekl před ní a přinutil ji dát ruce ze stehna. Když jí poranění ohledával, chvěly se mu ruce. Zděšením a hněvem. Přitom musel být velmi opatrný, vždyť měla tuniku přilepenou ke stehnu zaschlou krví.

Rána byla hluboká a táhla se téměř po celé délce stehna. Navíc všude kolem byla špína. Duncan věděl, že je třeba ji vyčistit a sešít, aby se nerozvírala.

„Ach Madelyne,“ povzdechl. „Kdo ti to, proboha, udělal?“

Jeho hlas zněl jako laskavé pohlazení a Madelyne v něm

slyšela upřímný soucit. Měla strach, že se opět rozpláče, projeví-li jí Duncan ještě víc laskavosti. Věděla, že se její sebeovládání zhroutí, praskne jako křehká větvička, o niž se před chvílí opřela. Ne, to si nemohla dovolit. „Nestojím o tvůj soucit,“ vyhrkla.

Napřímila se a vrhla na něho chladný pohled. „A přestaň mi sahat na nohu. Není to slušné.“

Řekla to tak vážně, že se Duncan málem rozesmál. Pohlédl na ni a uviděl v jejích očích hněv. Věděl, o co se snaží. Jedinou její

obranou byla hrdost. Už dřív si všiml, jak je pro ni důležité ovládat se a nedat před ním najevo slabost.

Znovu sklopil oči k její ráně. Usoudil, že teď se s ní nedá nic dělat. Nemohl jinak než ji poslechnout.

Vstal a pohlédl na ni. „Žádný soucit jsem ti neprojevil, Madelyne.“ řekl drsně. „Jsem jako vlk. Nepotrpím si na lidské city.“

Neřekla na to nic, po jeho poznámce se jí pouze široce rozevřely oči. Duncan se usmál a znovu k ní poklekl.

„Nech mě být,“ ohradila se znovu.

„Ne.“ řekl klidně. Vytáhl dýku a uřízl jí ze sukně dlouhý pruh.

„Co to děláš? Zničil jsi mi tuniku.“ protestovala.

„Proboha, Madelyne, tvoje tunika je už tak jako tak zničená.“ odpověděl klidně.

Opatrně jí nohu ovázal. Když obvaz utahoval, ucítil, že mu položila ruku na rameno.

84

„Bolí to.“ sykla přes zaťaté zuby. Styděla se, že se nedokázala

přemoct. K čertu, možná se dokonce rozpláče.

„Nebolí.“

Zalapala po dechu a úplně zapomněla na pláč. Měla pocit, že ji schválně dráždí. Jak si může dovolit jí odporovat? Trpí přece ona, ne on.

„Rána se bude muset sešít,“ řekl.

Když navíc pokrčil rameny, neudržela se a plácla ho.

„Nic se šít nebude!“ prohlásila vztekle.

„Jsi hrozně paličatá, Madelyne.“ Sehnul se, vzal její plášť a přehodil jí ho přes ramena. Pak ji opatrně zvedl, aby nezavadil o poraněnou nohu.

Madelyne mu bezděčně položila paži kolem krku, i když měla chuť vyškrábat mu oči za to, jak se k ní choval. „Ty jsi paličatý, Duncane. Já jsem mírná dívka, která se před tebou musí bránit, abys ji nezničil. A na mou duši, že teď je to naposledy, co s tebou mluvím.“

„Jsi mírná dívka a navíc tak čestná, že bys nikdy neporušila dané slovo. Že je to tak, lady Madelyne?“ zeptal se, když se s ní blížil k čekajícím mužům.

„Samozřejmě.“ odpověděla bez váhání. Zavřela oči a opřela si hlavu o jeho hruď. „A ty máš mozek vlka, víš to? A vlci mají velmi malý mozek.“

Byla tak unavená, že se jí nechtělo ani otevřít oči a podívat se, jak se na její poznámku zatvářil. Cítila, že ji každé jeho slovo dráždí, a docela by jí vyhovovalo, kdyby se urazil a přestal si jí všímat. Vždyť ji zase tak dopálil, že zapomněla i na bolest, navíc neschopnost soucitu, kterou projevil, jí pomohla potlačit nutkání zhroutit se a v náruči se mu rozplakat. To by bylo nedůstojné, kdyby před ním plakala jako malé dítě. Vždyť důstojnost a hrdost jsou dvě věci, na nichž si vždy nejvíc zakládala. Ano, bylo by to nedůstojné a ponižující. Maličko se pousmála přesvědčená, že to Duncan nevidí. Je to hloupý muž, pomyslela si. Právě jí pomohl zachránit hrdost, a vůbec o tom neví.

Duncan si povzdechl. V jednom okamžiku řekne, že by nikdy neporušila své slovo, a vzápětí ho poruší tím, že na něho promluví. 85

Necítil potřebu jí to připomenout, ale stejně nad tím pocítil

škodolibou radost.

Chtěl, aby mu vylíčila, jak k jejímu zranění došlo a kdo jí ho způsobil. Nevěřil, že by to udělal někdo z jeho mužů. Jenže i Louddonovi vojáci přece věděli, kdo Madelyne je, a museli mít rozkaz chránit ji. Nebo snad ne?

Rozhodl se, že si na odpověď počká, až přemůže hněv a bude mít klidnou hlavu. Teď bylo důležitější postarat se o ni.

Potřebovala ošetřit ránu a odpočinout si.

Bylo těžké odhadnout, jak se k ní chovat. Duncan nepatřil k těm, co jsou zvyklí potlačovat hněv. Když usoudil, že se někdo staví proti němu nebo mu škodí, okamžitě si to s ním vyřídil.

Přesto mu bylo jasné, že teď musí být opatrný. Věděl, že Madelyne je na pokraji zhroucení, a kdyby na ni teď naléhal, aby mu vylíčila, co se stalo, mohlo by ji to příliš rozrušit.

Jakmile se znovu vydali na cestu, přitiskla se Madelyne k Duncanově hrudi a v jeho teple našla únik před bolestí.

Opět cítila, že je v bezpečí. Mátlo ji, jak na ni Duncan působí. Něco jí říkalo, že je jiný než Louddon, i když by to před ním za nic na světě nepřiznala. Konec konců byla jeho zajatkyní, jeho rukojmím, které hodlal použít proti jejímu bratrovi. Přesto k němu necítila nepřátelství. Duncan se jejímu bratrovi pouze mstil za to, co mu provedl, a ona se ocitla mezi nimi.

„Uvidíš, že ti uteču.“

Vůbec si neuvědomila, že to řekla nahlas. Poznala to, až jí odpověděl. „Neutečeš.“

„Konečně jsme doma,“ zvolal Gilard a pohlédl na Madelyne. Viděl její tvář jen z boku, ale zdálo se mu, že je klidná. Pomyslel si, že spí, a byl rád. Po pravdě řečeno nevěděl, jak se k ní teď chovat. Cítil se v trapné pozici. Od počátku s ní jednal pohrdavě a ona mu to oplatila tím, že mu zachránila život. Dobře věděl, že to tak je. Nechápal, proč to udělala, proč pro něho tak riskovala a vrhla se mu na pomoc v lítém boji. Toužil to však vědět a chtěl se jí na to zeptat. Zatím to však neudělal, protože měl pocit, že by se mu její odpověď nelíbila.

86

Když uviděl hradby, pobídl koně, aby se dostal před Duncana a byl první, kdo projede vnějším opevněním. Podle starého zvyku

vjížděl Duncan do bezpečí silných hradeb jako poslední. Vojáci měli tento rituál rádi, protože jim připomínal, že jejich pán si cení jejich životů nad svůj. I když všichni přísahali baronu Wextonovi věrnost a byli připraveni poslechnout jakýkoliv jeho rozkaz a následovat ho do boje, uvědomovali si zároveň, že se všichni musí spoléhat na jeho ochranu.

Bylo to přirozené spojenectví, jehož základem byla hrdost.

Ano, každý z těchto mužů byl hrdý na to, že patří k Duncanovým vojákům.

Byli to nejlépe vycvičení vojáci v celé Anglii. Duncan toho dosahoval tím, že jim ukládal úkoly, které by jiní považovali za nesplnitelné. I když měl téměř šest set mužů, všichni byli pečlivě vybíráni. Byli pověstní svou silou a o jejich pozoruhodných siláckých činech se mezi prostým lidem vyprávěly zkazky.

Duncanovi vojáci ctili zásady svého vůdce, který vládl mečem lépe než kterýkoliv z nich. Duncan z Wextonu byl muž, s nímž nebyly žerty. Jeho nepřátelé už zanechali pokusů objevit jeho slabé stránky a považovali ho v boji za téměř nezranitelného. Zdálo se, že světská lákadla ho nechávají chladným. Ne, Duncan nikdy nepropadl šalebnému lesku zlata jako mnoho jiných šlechticů.

Nedopřál okolnímu světu, aby poznal, kde je jeho Achillova

pata. Byl zkrátka železný muž, alespoň za takového ho považovali ti, co by mu velmi rádi uškodili. A také ho považovali za muže, kterého netrápí výčitky svědomí, za muže bez srdce.

Madelyne však toho o Duncanovi a jeho pověsti mnoho nevěděla. Teď se choulila v jeho náruči a po očku pozorovala, jak vojáci jeden po druhém projíždějí kolem. Nevěděla, na co Duncan čeká.

Obrátila pozornost k pevnosti, která před ní vyvstala. Mohutná stavba stála na vrcholu holého kopce, jehož strohost a pustotu nenarušoval jediný strom. Pevnost obklopovaly mohutné šedivé hradby, jejichž obvod musel měřit nejméně dvě stě metrů. Viděla také část kulaté věže, která čněla vysoko nad ně. Madelyne se zdálo, že sahá snad až k mrakům.

87

Cesta k padacímu mostu se klikatila skalnatým terénem jako had. Duncan počkal, až po dřevěném můstku přes hradní příkop

přejede poslední voják, a potom pobídl i svého koně. Hřebec cítil svou stáj, neklidně přešlapoval a uskakoval na stranu a neustálé otřesy znovu rozjitřily bolest v Madelynině poraněné noze.

Zkřivila tvář a ani si neuvědomila, že stiskla Duncanovi paži. Duncan věděl, že Madelyne trpí bolestí. Pohlédl na ni, všiml si jejího výrazu a zachmuřil se.

„Už brzy si odpočineš. Ještě to chvíli vydrž,“ řekl jí tiše. Přikývla a zavřela oči.

Sotva vjeli do nádvoří, rychle seskočil na zem a vzal ji do náruče. Chvíli ji držel pevně přitisknutou k hrudi a hleděl na ni, pak se otočil a vykročil ke vchodu do svého sídla.

Procházel špalírem vojáků. Přímo před vchodem stál Gilard s dvěma muži. Madelyne otevřela oči a pohlédla na něho. Zdálo se jí, že se tváří rozpačitě, ale nevěděla proč.

Teprve když se dostali blíž, uviděla, že Gilard se nedívá na ni. Díval se na její nohy. Rychle se podívala dolů a uviděla, že se jí rozhalil plášť a odkryl poraněné stehno. Roztržená tunika se za ní táhla jako rozervaný praporec. Nahotu jejího stehna zakrývala pouze šmouha zaschlé krve.

Vtom se Gilard vzpamatoval a spěchal otevřít velká těžká

vrata, před nimiž vypadal jako trpaslík. Sotva jimi prošli a vstoupili do krátké chodby, zavanul na Madelyne teplý vzduch.

Nalevo bylo točité schodiště s širokými stupni do oblouku. Madelyne připadlo, že je něčím zvláštní, něčím, co ji mátlo. Nemohla však přijít na to, co to je. Uvědomila si to, teprve až s ní Duncan vystoupil do půli.

„To schodiště je na špatné straně,“ řekla náhle.

„Je na správné straně,“ odpověděl Duncan.

Měla pocit, že v jeho hlase opět zazněl pobavený tón. „Ne,“ odporovala mu. „Schodiště se vždycky staví na pravé straně chodby. To přece ví každý,“ dodala důrazně.

Z nějakého důvodu ji opět rozzlobilo, že není ochoten přiznat zřejmou chybu svého sídla.

88

„Ano. Schodiště se staví napravo, pokud ovšem není postaveno záměrně nalevo,“ odpověděl. Řekl to pomalu a zřetelně s důrazem na každé slovo. Choval se k ní, jako by poučoval nepříliš bystré

dítě.

Madelyne nevěděla, proč je ochotná se o takovou hloupost přít. Přesto si řekla, že musí mít poslední slovo. „Spíš se mi zdá, že je to výsledek nevědomosti než záměr.“ prohlásila. Pohlédla na něho a litovala, že se na ni nepodíval.

„Jsi paličatý muž.“

„A ty jsi paličatá žena,“ opáčil. Usmál se, jako by ho ten postřeh potěšil.

Gilard, který šel za nimi, nechápal, proč se přou o něco, co nestojí za řeč. Byl však příliš znepokojený, než aby měl chuť se jejich malicherné při zasmát.

Věděl, že na ně čeká Edmond. Prostřední bratr už byl jistě v

síni. A možná i Adéla. Gilard si najednou uvědomil, že má strach, aby se Madelyne nedostala do nepříjemné situace. Doufal, že bude mít dost času, aby Edmondovi vysvětlil, že Madelyne je jemná lady a neměl by ji urážet.

Když však viděl, že Duncan v prvním poschodí nezamířil do velké síně, pustil pro tuto chvíli obavy z přivítám z hlavy. Duncan se dal na opačnou stranu k dalšímu schodišti, po němž se dostal do spodní části věže. Tady už byly schody užší a ostře zatočené, takže po nich musel stoupat pomalu.

Kruhová místnost na vrcholu věže byla studená jako led. Uprostřed stál krb a napravo bylo velké okno. Bylo otevřené a průvan bouchal dřevěnými okenicemi o kamennou zeď.

U stěny stála postel a Duncan na ni Madelyne opatrně položil. Pak se otočil ke Gilardovi, který vstoupil za nimi a hned se sehnul, aby naskládal do krbu dřevěná polena. „Pošli sem Gerty s jídlem

pro Madelyne a řekni Edmondovi, aby přišel se svou skříňku s léky a nástroji. Bude potřebovat jehlu.“

„Připrav se, že kolem toho povede řeči,“ poznamenal Gilard.

„Možná povede, ale udělá to.“

„Kdo je Edmond?“ zeptala se tiše Madelyne. 89

Oba muži se k ní otočili. Snažila se posadit, byla však tak vyčerpaná a navíc jí zuby jektaly zimou, že klesla zpátky na postel.

„Náš prostřední bratr,“ řekl Gilard.

Madelyne se zamračila. „Kolik vás Wextonů vlastně je?“

„Celkem pět,“ odpověděl opět Gilard. „Naše nejstarší sestra Catherine, pak Duncan, Edmond, potom Adéla a nakonec já,“ dodal s úsměvem. „Edmond ti ošetří ránu. Vyzná se v léčení. Než se naděješ, budeš zase v pořádku.“

„Proč?“

Gilard svraštil čelo. „Co proč?“

„Proč chcete, abych byla zase v pořádku?“ zeptala se očividně zmatená.

Gilard nevěděl, jak jí má odpovědět. Obrátil se k Duncanovi a doufal, že jí to vysvětlí on. Duncan zapálil oheň a právě zavíral okenice. „Gilarde, běž a udělej, co jsem ti přikázal,“ řekl, aniž se otočil.

Tón jeho hlasu nepřipouštěl odmluvu. Gilard to věděl a beze slova poslechl. Zamířil ke dveřím, vtom ho však Madelyne zarazila: „Nevoď sem svého bratra. Postarám se o své zranění bez jeho pomoci.“

„Běž, Gilarde,“ řekl ostře Duncan. Dveře zabouchly.

Teprve pak se Duncan otočil k ní. „Dokud budeš tady, nebudeš odporovat jedinému mému příkazu. Rozumíš?“

Pomalým odměřeným krokem přistoupil k posteli.

„Jak bych mohla něčemu rozumět, milorde?“ zašeptala. „Jsem přece pouhá figurka v tvé hře. Není to tak?“

Raději zavřela oči, aby neviděla, jak se na ni zaškaredí. Zimomřivě složila ruce na hrudi.

„Necti mě umřít v klidu,“ zašeptala dramaticky. Bože, jak si přála, aby měla dost sil a odvahy zakřičet na něho, co si o něm

myslí. Cítila se tak uboze. A to ji čekala další bolest, až se jí dotkne Edmond. „Nemám už sílu, abych snášela, co se mnou bude dělat tvůj bratr.“

„Ale máš, Madelyne. Máš.“ 90

Řekl to vlídně, Madelyne však už opět ovládal hněv a

neocenila to. „Proč, proboha, musíš odporovat všemu, co řeknu? To je hrozná vlastnost.“

Kdosi zaklepal na dveře. „Dál.“ houkl Duncan. Přistoupil ke krbu, opřel se o jeho římsu a pohlédl na svou zajatkyni.

Madelyne byla příliš zvědavá, aby vydržela mít zavřené oči. Dveře se se zaskřípáním otevřely a na prahu se objevila starší žena. V jedné ruce nesla podnos s jídlem a v druhé konvici. Pod paží měla zastrčené dvě kožešiny. Žena, zřejmě služebná, byla baculatá a měla ustrašené hnědé oči. Vrhla na Madelyne rychlý pohled, hned se však otočila k svému pánovi a pokusila se o nemotornou úklonu.

Madelyne usoudila, že má z Duncana strach. Sledovala ubohou ženu, jak se snaží pokleknout a nevysypat jídlo z podnosu, a ovládl ji soucit.

Ani Duncan se služebné nepokusil pomoct. Krátce jí pokývl a pak ukázal k Madelyne. Neřekl jediné slovo, kterým by ženě poděkoval nebo jí projevil trochu laskavosti.

Služebná okamžitě vstala a samou horlivostí se k Madelyne téměř vrhla.

Položila podnos s jídlem na lůžko a nabídla jí konvici. „Jak ti říkají?“ zeptala se jí Madelyne šeptem, aby to Duncan neslyšel.

„Gerty,“ odpověděla žena.

Vtom si vzpomněla na kožešiny, které držela pod paží, rychle vzala jídlo a položila ho na dřevěnou truhlu vedle postele. Pak Madelyne kožešinami přikryla.

Madelyne se na ni vděčně usmála a tím dodala Gerty odvahu, aby jí obalila kožešinami nohy. „Vidím, že se třeseš jako osika. Musíš být celá promrzlá,“ zašeptala.

Gerty samozřejmě nevěděla o Madelynině zranění. Když jí zastrkávala kožešinu pod poraněnou nohu, zavřela Madelyne oči a zaťala zuby, aby mučivou bolest vydržela. Nevydala však ani hlásku.

Duncan si všiml Madelynina bolestného výrazu. Chtěl

služebnou okřiknout, aby dala pozor, ale pak si to rozmyslel. Už se stalo. Gerty teď podávala Madelyne jídlo.

91

„Děkuju, Gerty. Jsi moc laskavá,“ řekla Madelyne.

Duncan zůstal úplně ohromený. Chvíli na svou zajatkyni nechápavě hleděl a pak zavrtěl hlavou. Místo aby na služebnou hněvivě vybuchla, ještě jí poděkovala za laskavost.

Náhle se rozletěly dveře, až bouchly o zeď. Madelyne se

otočila a oči se jí rozšířily strachem. Na prahu stál obrovitý muž. Ruce měl založené za zády a tvář staženou zlým zamračeným výrazem. Madelyne si rezignovaně povzdechla. Usoudila, že to nemůže být nikdo jiný než Edmond.

Sotva obr udělal krok do místnosti, Gerty se kolem něho protáhla a zmizela na schodech. Za Edmondem se objevila suita služebných s mísami s vodou a podnosy, na nichž byly džbánky

podivných tvarů. Služebné položily podnosy na zem vedle postele, pak se uklonily Duncanovi a odešly. Všechny vypadaly vystrašené, jako by jim šlo o život. Jak by ne? pomyslela si Madelyne.

Ocitnout se v místnosti se dvěma vlky, to nažene strach každému, nejen ubohým služebným.

Edmond stále neřekl bratrovi jediné slovo. Duncan nechtěl, aby se teď střetli. Věděl, že by se rozčilil, a to by Madelyne vyděsilo. Přesto nehodlal před Edmondem couvnout.

„Neřekneš svému bratrovi ani slovo na pozdrav, Edmonde?“ zeptal se.

Trik zabral. Edmond na něho překvapeně pohlédl a jeho

zlostný výraz přece jen změkl. „Proč jsi mi neřekl, že máš v plánu přivézt s sebou zpátky Louddonovu sestru? Teprve teď jsem zjistil, že Gilard o tom věděl od začátku.“

„A předpokládám, že se tím i chlubil,“ řekl Duncan a zavrtěl hlavou.

„To víš, že chlubil.“

„Gilard přehání, Edmonde. Neměl tušení, co mám v úmyslu.“

„A máš nějaký důvod, proč jsi svůj úmysl tajil, Duncane?“ zeptal se Edmond.

„Mám. Nechtěl jsem poslouchat tvé námitky.“ řekl Duncan. Usmál se, jako by mu najednou dělalo radost hádat se s bratrem. Madelyne žasla nad tím, jak se Duncanovo chování změnilo.

92

A jak byl mužně hezký, když se jeho tvář rozjasnila. Ano, najednou vypadal lidsky. Vtom se zarazila. Dost! Víc o jeho zjevu nesmí přemýšlet.

„Od kdy se se mnou odmítáš radit?“ houkl Edmond na bratra, až se zatřásly zdi. Madelyne napadlo, jestli nejsou oba muži nahluchlí.

Když teď stáli vedle sebe, viděla, že Edmond není tak vysoký jako Duncan. Uvažovala, že je víc podobný Duncanovi než Gilardovi. Když se však mračil, vypadal hrozivě. Rysy tváře měli oba téměř totožné, Edmond však neměl tak tmavé vlasy jako

Duncan. Jejich barva připomínala čerstvě zoranou bohatou půdu. A když na ni Edmond pohlédl, měla Madelyne dojem, že v jeho tmavě hnědých očích zahlédla záblesk úsměvu. Opravdu však jen záblesk, protože vzápětí už byly opět chladné jako led.

„Jestliže i na mě hodláš křičet, Edmonde, musím ti říct, že tě nebudu poslouchat.“ ozvala se Madelyne.

Edmond neodpověděl. Pouze si složil ruce na hrudi a upřel na

ni dlouhý tvrdý pohled. Pohnul se, teprve když ho Duncan požádal, aby se podíval na její zranění.

Přistoupil k lůžku. Madelyne se opět zmocnil strach. „Byla

bych radši, kdybys mě nechal na pokoji.“ řekla. Snažila se, aby se jí nechvěl hlas.

„Nezajímá mě, co bys radši.“ řekl téměř tak tiše jako ona. Věděla, že jí nezbývá, než se podřídit. Nemohla se mu vzpírat. Sebrala síly, aby vydržela to, co ji čeká.

Edmond odhrnul přikrývku a pohlédl na ránu. Nehnul ani brvou. Madelyne si dala záležet, aby před ním pečlivě zakryla zbytek svého těla. Byla slušná lady a záleželo jí na tom, aby to Edmond od počátku pochopil.

Duncan přistoupil k lůžku z druhé strany. Zamračil se, když se Edmond dotkl Madelyniny nohy a její tvář se zkřivila bolestí.

„Bylo by lepší, kdybys ji podržel, Duncane,“ poznamenal Edmond. Teď už byl jeho hlas klidný a mírný. Bylo zřejmé, že se soustřeďuje na svůj úkol.

„Ne! Duncane…?“

Pokusila se zvednout a dívala se na něho vyděšenýma očima. 93

„Není třeba,“ řekl Duncan bratrovi. Pohlédl na ni a dodal:

„Podržím ji, až to bude třeba.“

Madelyne opět klesla na lůžko. Přikývla a úzkost, která jí stahovala tvář, povolila.

Duncan si byl jistý, že ji bude muset podržet, aby sebou

netrhala, jinak by jí Edmond nemohl ránu vyčistit a sešít. Věděl, že

se to nedá provést bez bolesti a že ji to bude opravdu moc bolet. A věděl také, že pro ženu není žádná hanba, když přitom vykřikne. Edmond si rozložil nástroje. Konečně byl připravený začít.

Podíval se na bratra, a když Duncan kývl, obrátil se zpátky k Madelyne. Její výraz ho velmi překvapil. V jejích nádherných modrých očích viděl důvěru a ani stopu strachu. Musel si přiznat, že je opravdu tak krásná, jak tvrdil Gilard.

„Můžeš začít, Edmonde,“ zašeptala a přerušila jeho úvahy. Gestem mu naznačila, že čeká. Málem se jejímu projevu autority usmál. Také její chraptivý hlas ho překvapil. „Nebylo by

lepší, kdybys použil horkého nože, abys zranění uzavřel?“ zeptala se.

Než stačil odpovědět, dodala: „Nechci ti radit, co máš dělat. Neuraz se, ale zdá se mi barbarské sešívat lidské tělo jehlou a nití.“

„Barbarské?“

Edmond se na ni podíval, jako by nechápal, o čem mluví. Madelyne si rezignovaně povzdechla. Byla unavená a neměla sílu na dlouhé vysvětlování. „Dobře, tak už začni, Edmonde. Jsem připravená.“

„Můžu?“ zeptal se Edmond a krátce pohlédl na Duncana. Ten se tvářil zasmušile a napjatě. Neměl ani pomyšlení na to, aby se s ní teď přel.

Edmond se obrátil zpátky k Madelyne. „Nejsi trochu panovačná?“ řekl, ale usmál se přitom.

„Dej se do toho, Edmonde,“ pobídl ho Duncan. „Čekání je horší než cokoliv jiného.“

Edmond přikývl. Přestal myslet na všechno ostatní a soustředil

se na svůj úkol. Čekal, že Madelyne vykřikne bolestí, jakmile se jí dotkne.

94

Začal s čistěním rány. Madelyne zatínala zuby, z hrdla se jí

však neozval jediný zvuk. Duncan si mezitím sedl na kraj postele a ona k němu okamžitě otočila hlavu. Zdálo se mu, jako by se pokoušela vtisknout se pod něho. Zaryla mu prsty do stehen.

Duncan však pochyboval, že si uvědomuje, co dělá.

Madelyne se vší silou bránila mučivé bolesti. Neustále jí napadalo, že už to nevydrží ani vteřinu. Dál však zatínala zuby a

zoufale potlačovala výkřik. Byla vděčná, že je vedle ní Duncan, i když nevěděla, proč jí jeho blízkost pomáhá. Nyní o tom však nedokázala přemýšlet. Přijala jako fakt, že je teď pro ni jediným pevným bodem, který ji drží při životě. Věděla, že nebýt jeho, už by se zhroutila.

Právě v okamžiku, kdy měla pocit, že už bolest dál nevydrží a vykřikne, ucítila jehlu. Pak už necítila nic.

Duncan okamžitě poznal, že omdlela. Pomalu odsunul její ruku ze svého stehna a jemně jí otočil hlavu, aby jí viděl do obličeje. Setřel jí slzy z tváře.

„K čertu, byl bych radši, kdyby křičela,“ zamumlal Edmond. Rychle však pokračoval v práci s jehlou a nití.

„To by ti tvůj úkol moc neulehčilo,“ řekl Duncan. Jakmile Edmond skončil, vstal a sledoval, jak bratr ovazuje Madelyninu nohu dlouhým pruhem plátna.

„K čertu, Duncane, stejně asi dostane horečku a zemře,“ zamumlal Edmond zachmuřeně.

Jeho slova Duncana téměř rozzuřila. „Ne! To nedovolím!“ Edmond na něho pohlédl. Překvapilo ho, s jakou vehemencí to Duncan řekl.

„To ti na ní tak záleží, bratře?“

„Ano, záleží,“ přiznal Duncan.

Edmond nevěděl, co říct. Stál a málem s otevřenými ústy sledoval, jak jeho bratr vychází ven.

Pak ho s unaveným povzdechem následoval.

Duncan vyšel z hradu a zamířil k jezeru. Vyhovovalo mu, že venku panuje ostrý chlad, protože mu nedovoloval přemýšlet nad neodbytnými otázkami, které ho trápily.

95

Přesto cítil potřebu vystavit svou mysl i tělo tvrdší zkoušce, která by ho utužila a pomohla mu zahnat neklid. Tou tvrdší

zkouškou bylo noční plavání v ledové vodě, jeho rituál. Netěšil se na něj jako na příjemnou věc, ale nikdy, ať v létě či zimě, se ho nevzdal.

Svlékl se a vklouzl do ledové vody. Doufal, že ho její chlad zcela pohltí a alespoň na chvíli mu pomůže potlačit myšlenky na Madelyne.

Nedlouho potom už seděl u večeře. Společně s ním byli u stolu ještě Edmond a Gilard. To nebylo obvyklé, protože Duncan měl ve zvyku jíst sám. Oba jeho bratři hovořili o různých věcech, ani jeden se však nedovážil Duncana zeptat na lady Madelyne. Jejich bratr seděl zachmuřený a celou dobu mlčel.

Duncan si nevzpomínal, co jedl. Když vstal od stolu, rozhodl

se, že si konečně odpočine. Sotva však ulehl, znovu se mu vrátily myšlenky na Madelyne. Viděl ji, jako by stála před ním. Zvykl si mít ji vedle sebe a namlouval si, že to je zřejmě důvod, proč nemůže usnout. Uběhla hodina, pak další, a on se stále jen převaloval a hleděl do tmy.

Uprostřed noci konečně svůj marný boj o spánek vzdal. Celou cestu nahoru do věže se proklínal a namlouval si, že se na Madelyne jde jen podívat a přesvědčit se, že se mu opět nevzpírá a nechystá se umřít.

Dlouho stál ve dveřích, dokud si nebyl jistý, že slyší její pravidelné oddychování. Teprve pak se odvážil vstoupit. Opatrně zavřel dveře, přiložil na oheň další polena a pak zamířil k lůžku. Spala na pravém boku. Sukni měla zmuchlanou kolem nohou.

Snažil se ji upravit, ale stále se mu to nedařilo. Nakonec v rozčilení vytáhl dýku a neposlušnou sukni rozřízl. Pak se už nezastavil, dokud jí neuvolnil všechno, co měla na sobě. Říkal si, že se bude cítit bez všech těch zmuchlaných hadrů pohodlněji.

Zůstala jí jen bílá košilka, jejíž kulatý výstřih poodhaloval obliny ňader. Výstřih byl zakončený širokým lemem s jemným vzorem jarních květin vyšitým červenými, žlutými a zelenými nitěmi. Byla to krásná, navýsost ženská práce a Duncan se ni nemohl vynadívat. Věděl, že nad ní strávila dlouhé hodiny.

96

Napadlo ho, že Madelyne je stejně krásná jako květiny na její košilce. Hleděl na její tvář a obdivoval, jak je něžná a jemná. Na její pleti, zbarvené do zlatova poblikávající září ohně, neviděl jediný kaz.

Bože, jaké je to úžasné stvoření, zamumlal si pro sebe. Teď, když ji nehalila dlouhá tunika, mu připadala ještě krásnější. Náhle si všiml, že se začala chvět chladem, a lehl si vedle ní. Cítil, jak se pomalu uvolňuje a opadává z něho napětí. Ano, zvykl

si mít ji vedle sebe, proto se teď cítil tak spokojený.

Přetáhl přes oba přikrývku. Chystal se obejmout ji paží kolem pasu a přitáhnout si ji blíž, Madelyne ho však předběhla. Ucítil, že se její zadek tiskne k jeho klínu.

Usmál se. Také lady Madelyne si zřejmě zvykla mít ho vedle sebe, i když si to neuvědomovala. Zatím…

97

Kapitola 7

Vlídná odpověď odvrací rozhořčení…

STARÝ ZÁKON, PŘÍSLOVÍ 15:1

Madelyne spala celou noc a skoro celý den. Když konečně otevřela oči, místnost ozařovalo jen pár úzkých paprsků odpoledního slunce, kterým se podařilo proniknout zavřenými okenicemi. Připadalo jí, že všechno kolem je obestřené mlhou, a dokonce byla tak zmatená, že si nemohla uvědomit, kde je.

Pokusila se posadit, vzápětí však zkřivila tvář bolestí. Pak si na vše vzpomněla.

Bože, jak jí bylo hrozně! Tělo ji bolelo, jako by ji někdo

ztloukl holí nebo jí přitiskl horkou železnou tyč k noze. V žaludku jí kručelo, ale na jídlo neměla chuť. Měla jen velkou žízeň a připadalo jí, že jí tělo spaluje oheň. Chtělo se jí strhnout ze sebe všechen oděv a postavit se před otevřené okno.

Nemohla se té lákavé myšlenky zbavit. Pokusila se vstát, aby otevřela okenice, byla však tak slabá, že nedokázala ani odhrnout přikrývku. Snažila se o to do té doby, dokud nezjistila, že na sobě nemá své oblečení. Bože, někdo ji svlékl a oblékl do něčeho jiného! Než tu hrůzu stačila domyslet, uvědomila si, že nemá nejmenší ponětí, kdy a jak se to stalo.

Měla na sobě jakousi bílou bavlněnou košili, velmi neslušnou, protože jí nesahala ani ke kolenům. Zato rukávy byly až příliš dlouhé. Snažila se je ohrnout a přitom si náhle uvědomila, co ten kus oblečení vlastně je. Vždyť to je mužská košile! A podle toho, jak byla široká v ramenou, nemohla patřit nikomu jinému než 98

Duncanovi. Ano, vzpomínala si, že přesně takovou košili měl

Duncan na sobě, když ležel minulou noc vedle ní v provizorním stanu… Nebo to bylo před dvěma dny? Stále ještě napolo spala a nemohla si vzpomenout. Rozhodla se ještě na chvíli zavřít oči a přemýšlet o tom.

Měla klidný, příjemný sen plný pohody. Bylo jí jedenáct let a žila u svého milovaného strýce otce Bertona. Do domu v Grinsteadu přišli strýce navštívit otec Robert a otec Samuel a složili také poklonu stařičkému Mortonovi, pánu grinsteadského

panství. Kromě venkovanů, kteří pracovali na malém statku barona Mortona, byla Madelyne jediná mladší osoba v domě. Kolem ní byli příjemní laskaví muži, všichni tak staří, že mohli být jejími dědečky. Otec Robert i otec Samuel přišli z přeplněného claremontského kláštera a lord Morton jim nabídl, že v jeho sídle mohou trvale bydlet. Stařec měl přátele otce Bertona ve veliké oblibě. Oba hráli výborně šachy a rádi poslouchali baronovy oblíbené historky z mládí.

Madelyne byla obklopená dětinskými starci, kteří ji považovali

za nejnadanější dítě na světě. Všichni se ji snažili učit číst a psát. A právě v tomto prostředí za jednoho zvlášť klidného večera se odehrával Madelynin sen. Seděla u stolu a předčítala svým strýcům ze sešitu to, co sama opsala. V krbu plápolal oheň, v místnosti bylo teplo a naplňovala ji tichá, klidná atmosféra. Madelyne vyprávěla zvláštní příběh – příběh z dobrodružné cesty jejího oblíbeného hrdiny Odyssea. Mocný bojovník byl s ní po celou dobu snu. Stál vedle ní a usmíval se na ni, zatímco ona četla o úžasných příhodách, které na své dlouhé cestě prožil.

Když se znovu probudila – a určitě uplynula jen chvilka od okamžiku, kdy se rozhodla zavřít oči –, hned si uvědomila, že jí předtím někdo sklopil rukou víčka. „Jak se odvažuješ takhle se mnou zacházet?“ zamumlala rozhořčeně, i když nevěděla, ke komu mluví.

Cítila na čele cosi mokrého. Chtějí jí zavázat oči! Strhla tu urážlivou věc a doprovodila to kletbami, za něž by se zastyděl leckterý obhroublý vesničan. Zvláštní, měla pocit, že se tomu někdo zasmál. Snažila se na ten zvuk soustředit, mysl jí však 99

vypovídala službu. Vzápětí si uvědomila, že už má na čele znovu

mokrý hadr. To už naprosto přestávala chápat. Copak si ho před chvílí nestrhla? Zavrtěla nad tím vším zmateně hlavou.

Někdo k ní mluvil, nerozuměla však, co říká. K čertu, kdyby přestal šeptat a každé slovo tak podivně nekomolil. Pomyslela si, že ať k ní mluví kdokoliv, musí být hrozně hrubý a navíc rozčilený.

Vtom si vzpomněla, že je jí hrozné horko, jenže někdo ji

přikryl až po ramena další houní. Věděla, že se musí dostat k oknu a pořádně se nadechnout blahodárného chladného vzduchu. To je jediné, co ji může zachránit před horkem, které ji spaluje. Proboha, kdyby nebyla při smyslech, myslela by si, že je v pekle. To snad ne! Je přece slušná dívka, to by nemohla být pravda. Ne, ona se dostane do nebe, do žádného pekla.

Proč nemůže otevřít oči? Cítila, že ji někdo táhne za ramena, a pak se dotkla jejích rtů studená voda. Pokusila se dlouze napít, sotva však okusila nepatrný doušek, voda náhle zmizela. Zřejmě si s ní někdo krutě zahrává. Zamračila se a usilovně se snažila přijít na to, co se kolem ní děje.

Najednou začalo být všechno křišťálově jasné. Vždyť je v podsvětí, v Hadově říši, ne v pekle a je vydaná na milost a nemilost monstrům a démonům, kteří se pokoušeli obelstít Odyssea. A teď se snaží obelstít ji.

Pomyšlení, že je v moci démonů, ji vůbec nevyděsilo. Naopak, rozzuřilo ji to. Její strýcové jí tedy lhali. Příběhy o Odysseovi nejsou žádné báchorky nebo legendy, které si dávní lidé vymysleli a pak vyprávěli svým dětem. Teď viděla, že Hadova říše se svými monstry skutečně existuje. Cítila, že ji obludy obklopují a Čekají pouze, až otevře oči.

Ale kde je Odysseus? Jak je možné, že ji opustil a nechal, aby s démony bojovala sama? Jako by nevěděl, co má dělat. Copak mu nikdo neřekl o jeho triumfech?

Vtom ucítila, že se někdo dotkl jejího stehna a vyrušil ji z myšlenek. Znovu si strhla hadr, který jí spaloval oči, a otočila hlavu. Právě včas, aby uviděla, kdo klečí vedle její postele.

Vykřikla. Před ní se tyčil jednooký obr a zíral na ni. Na jeho pokřivené tváři byl zlý škleb. A pak si vzpomněla, že není 100

vystrašená, ale hněvá se. Ano, určitě to je jeden z Kyklopů, možná

jejich vůdce Polyfemos, ten nejohavnější z nich. A natahuje se, aby ji uchvátil. To mu nesmí dovolit.

Zaťala pěst a vší silou obra udeřila. Mířila na jeho nos. Rána dopadla kousek vedle, přesto byla spokojená. A také vyčerpaná. Znovu klesla na lůžko a najednou se cítila slabá jako moucha. To jí však nebránilo, aby se samolibě neusmála, protože Polyfemos zaskučel bolestí.

Odvrátila od Kyklopa hlavu rozhodnutá nevšímat si monstra, které ji pořád rýpalo do stehna. Pohlédla ke krbu. A pak ho uviděla. Vždyť stál přímo před ohněm a kolem jeho nádherné postavy zářilo světlo. Byl mnohem větší, než si představovala, a mnohem přitažlivější. Připomněla si, že je také nesmrtelný. Zřejmě proto je tak obrovský, a proto se kolem něho šíří takové tajemné

světlo. „Kde jsi celou dobu byl?“ zeptala se ho. Musela vykřiknout, aby si jí vůbec všiml.

Nebyla si jistá, jestli mytičtí bojovníci mohli rozmlouvat s pouhými smrtelníky. Rychle usoudila, že tenhle nemohl nebo teď nemůže, protože tam pořád jen stál a hleděl na ni, aniž na její otázku jediným slovem odpověděl.

Řekla si, že to zkusí ještě jednou, i když ji velmi popuzovalo, že ji nebere na vědomí. Proboha, vždyť tu jsou Kyklopové, a jestliže s ní Odysseus nebude mluvit, nedozví se, že s nimi má bojovat. „No tak, Odyssee, pusť se do něj,“ žádala ho a ukázala prstem na monstrum klečící u jejího lůžka.

K čertu, proč tam pořád jen stojí a zmateně se na ni dívá? Je

sice veliký a silný, ale nezdá se, že by oplýval inteligencí. „Copak za sebe musím pořád bojovat sama?“ naléhala. Křičela, až ji bolely svaly na krku, jak ho napínala. Slzy zoufalství jí zastřely zrak, nemohla se jim však ubránit. Odysseus se pokoušel rozplynout ve světle. Jak je to od něho podlé, pomyslela si.

Přece mu nemůže dovolit uniknout. Ať je nechápavý, nebo ne, je jediný, koho má. Pokusila se usmířit si ho. „Slibuju ti, že ti navždy odpustím, že jsi dovolil Louddonovi, aby mi ublížil. Ale neodpustím ti, jestliže mě teď necháš samotnou.“

101

Zdálo se, že Odysseus o její sliby ani výhrůžku příliš nedbá. Teď už ho sotva rozeznávala. Věděla, že se brzy ztratí úplně, a

uvědomila si, že mu bude muset pohrozit důrazněji, jestliže se od něho nedočká pomoci.

„Opustíš-li mě, Odyssee, pošlu na tebe někoho, kdo tě naučí, jak se chovat k ženě. Ano,“ rozehřívala se, „pošlu na tebe

nejhroznějšího ze všech bojovníků. Jen se odvaž odejít a uvidíš, co se stane!“ Odmlčela se a ukázala na Kyklopa. „Pošlu na tebe Duncana.“

Teď byla se sebou spokojená. Zavřela oči a povzdechla si. Byla si jistá, že vyděsila nejskvělejšího z mužů, mocného Odyssea, k smrti, když mu pohrozila, že na něho pošle Duncana.

Po chvíli se odvážila podívat se jedním očkem, jak hrozba zapůsobila. Usmála se. Odysseus vypadal znepokojený. Usoudila, že to úplně stačí. Má-li jít bojovat s Kyklopy, nesmí být ustrašený, ale odhodlaný a plný hněvu. „Duncan je opravdový vlk, rozumíš, a roztrhal by tě na kusy, kdybych mu řekla,“ chlubila se. „Udělá všechno, o co ho požádám,“ dodala. „Stačí, abych udělala takhle…“ Pokusila se lusknout prsty, ale příliš se jí to nepodařilo. Znovu zavřela oči. Cítila se, jako by právě vyhrála důležitou bitvu. A všechno zvládla několika slovy, připomněla si. Vůbec nepotřebovala sílu. „Jsem přece jemná žena,“ vykřikla. „Ať mě čert vezme, jestli nejsem.“

Po tři dny a tři noci bojovala s mytickými monstry, která se znovu a znovu objevovala a snažila se ji odnést do Hadovy říše. Odysseus byl neustále při ní a bránil ji, kdykoliv ho požádala o pomoc.

Časem s ní zarputilý obr dokonce hovořil. Obvykle byl

zvědavý na její minulost, a když pochopila, na co se ptá, vždy mu hned odpověděla. Zdálo se, že Odyssea nejvíc zajímá její dětství. Chtěl, aby mu řekla, jak to bylo, když zemřela její matka a její poručnictví převzal Louddon.

102

Na tyto otázky nerada odpovídala. Chtěla mluvit jen o tom, jak žila s otcem Bertonem. Nechtěla však, aby se Odysseus rozzlobil a opustil ji.

„Nechci o něm mluvit,“ vykřikla.

Duncana zřejmě její výbuch vystrašil. Něco si mumlala, a on jí nerozuměl. Rychle přistoupil k lůžku, sedl si vedle ní a vzal ji za

ruku. „Tiše, tiše,“ zašeptal. „Nemluv a raději spi, Madelyne.“

„Když mě odvezl od otce Bertona k sobě, byl tak… hrozný. Každou noc se vkradl do mého pokoje a pak tam stál u postele. Cítila jsem, že na mě civí. Myslela jsem, že když otevřu oči… Měla jsem takový strach.“

„Už na Louddona nemysli,“ uklidňoval ji Duncan. Jakmile uviděl, že začíná plakat, lehl si vedle ní a vzal ji do náruče. Snažil se před ní skrýt své pocity, ale uvnitř v něm bouřil hněv. Věděl, že Madelyne vlastně nechápe, o čem mluví. On to však chápal víc než dobře.

Uklidněná jeho blízkostí znovu usnula. Nespala však dlouho, a jakmile se vzbudila, Odysseus byl stále u ní. Na stráži. Když ho cítila vedle sebe, přestávala se bát. Odysseus byl ten nejskvělejší bojovník. Byl sice domýšlivý, třebaže teď mu tu chybu nezazlívala, ale silný a měl dobré srdce.

Rád si však hrál a jeho nejoblíbenějším kouskem bylo, že

měnil podobu. Vždycky se to stalo tak rychle, že Madelyne neměla ani čas vydechnout překvapením. V jednom okamžiku předstíral, že je Duncan, a vzápětí byl už opět Odysseem. A jednou za temné noci, kdy se nejvíc bála, se dokonce proměnil v Achilla. Seděl vedle ní na židli, která mu byla malá, a upíral na ni velmi zvláštní pohled.

Achilles neměl boty. To ji znepokojilo a hned ho varovala, aby

si chránil patu před zraněním. Achilles se zatvářil zmateně, jako by nechápal, o čem mluví. Musela mu tedy připomenout, že ho jeho matka po narození ponořila do zázračné vody řeky Styx a učinila celé jeho tělo nezranitelným, s výjimkou malého místa na patě, za něž ho držela, aby ho vířící voda neodnesla.

„To je jediné místo na tvém těle, kde tě může nepřítel zranit,“ poučovala ho. „Chápeš, co tím míním?“

103

Z jeho zmateného pohledu usoudila, že ji vůbec nechápe. Zřejmě si jeho matka nenašla čas, aby mu jeho příběh vyprávěla.

Madelyne si povzdechla a vrhla na něho smutný, soucitný pohled. Ona věděla, co se s Achillem stane, ale neměla srdce mu říct, aby si dával pozor na zbloudilé šípy. Však on to brzy pozná sám.

Připomněla si, jak Achilles skončí, a rozplakala se nad jeho

osudem. Najednou vstal a přistoupil k ní. Už to však nebyl Achilles. Ne, byl to Duncan, kdo ji vzal do náruče a utěšoval ji. Zvláštní však bylo, že jeho dotyk vnímala, jako by byl Odysseův. Ukázala mu, aby si vedle ní lehl, a pak se okamžitě převalila na něho a opřela si hlavu o jeho hruď, aby mu viděla do očí. „Moje vlasy jsou jako závěs,“ řekla mu. „Závěs, který tvoji tvář skrývá přede všemi kromě mne. Co si o tom myslíš, Duncane?“

„Takže už jsem zase Duncan?“ zeptal se. „Nevíš, co říkáš, Madelyne. Hoříš horečkou. To si o tom myslím,“ dodal.

„Chystáš se ke mně zavolat kněze?“ zeptala se ho. Zřejmě se své otázky sama lekla, protože se začala chvět a do očí jí opět vstoupily slzy.

„Ty bys chtěla, abych to udělal?“ zeptal se Duncan.

„Ne,“ vykřikla rychle. „Kdybys zavolal kněze, věděla bych, že umírám. A já ještě nechci umřít, Duncane. Ještě toho musím hodně udělat.“

„A co bys tedy chtěla?“ zeptal se. Musel se nad jejím zděšeným výrazem usmát.

Najednou se k němu naklonila a otřela se nosem o jeho bradu.

„Myslím, že bych tě ráda políbila. Rozzlobilo by tě to?“

„Teď musíš odpočívat, Madelyne,“ řekl. Snažil se převalit ji ze sebe na bok, ale ona na něm lpěla jako klíště. Nechtěl ji přemáhat silou, protože se bál, že by jí mohl nevhodným pohybem způsobit bolest. Vlastně mu dělalo dobře, že je tam, kde je.

„Kdybys mě jen jednou políbil, už bych potom odpočívala,“ slibovala. Nedala mu čas na odpověď, sevřela mu obličej rukama a přitiskla na něj svou tvář.

Bože, ona ho opravdu políbila! Její ústa byla horká, otevřená a nesmírně vzrušující. Byl to tak vášnivý a žádostivý polibek, že Duncan nemohl udělat nic jiného, než ho opětovat. Pomalu ji 104

rukama obemknul kolem pasu. Náhle ucítil její nahé tělo a uvědomil si, že má sukni vyhrnutou a on hladí její měkký zadeček. V tu chvíli měl pocit, že se ho zmocňuje stejná horečka, jakou má ona.

Madelyne ho líbala divoce a nevázaně. Její ústa dychtivě sála jeho rty, její jazyk mu pronikal do úst, laskal se s jeho jazykem, až

nemohla popadnout dech.

„Když tě líbám, nechce se mi skončit. To je hříšné, že?“ zeptala se ho, když se od něho na chvíli odtrhla.

Všiml si, že se při svém přiznání netváří nijak zvlášť kajícně, a usoudil, že ji horečka zcela zbavila zábran. „Teď jsi na zádech a mohu si s tebou dělat, co chci, když budu chtít.“

Duncan si povzdechl. Když mu však vzala ruku a nestoudně si ji přitiskla na ňadro, zasténal utrpením.

„Ne, Madelyne,“ zamumlal, přestože si přál, aby tam jeho ruka mohla zůstat navždy. Bože, jak bylo její tělo měkké a teplé! Cítil, že jí ztuhla bradavka, když přes ni bezděčně přejel palcem. Znovu zasténal. „Teď není vhodná doba na milování. Víš vůbec, jaká muka mi působíš?“ Bože, jeho hlas zněl stejně drsně jako vítr skučící venku.

Okamžitě začala plakat. „Řekni mi, že ti na mně záleží, Duncane. Řekni mi to, i kdyby to měla být lež.“

„Ano, Madelyne, záleží mi na tobě,“ odpověděl. Objal ji kolem pasu a převalil ji na bok. „A není to lež. Je to pravda.“

Věděl, že ji musí od sebe odsunout, jinak boj se sladkou mučivou touhou prohraje. Přesto si nedokázal odepřít, aby ji ještě jednou nepolíbil.

Zdálo se, že ji to uklidnilo, a než se znovu stačil rozechvěle nadechnout, spala.

Horečka ovládala Madelyninu mysl a Duncanův život. Neodvažoval se nechat ji s Gilardem nebo s Edmondem samotnou. Když viděl, jaká vášeň v ní dřímá, nemohl připustit, aby se v horečném poblouznění vrhla také na některého z nich. Ne, v těchto pohnutých chvílích, kdy ztrácí zábrany, u ní může být pouze on.

Jen on jí dokáže poskytnout útěchu. 105

V průběhu třetí noci konečně démoni odešli. Ráno čtvrtého dne se Madelyne probudila slabá, ale přece jen s jasnou hlavou.

Duncan seděl na židli vedle krbu. Vypadal vyčerpaně a Madelyne uvažovala, jestli neonemocněl. Už se ho na to chtěla zeptat, když si najednou všiml, že na něho hledí. Rychle vstal a přistoupil k lůžku. Zvláštní, Madelyne se zdálo, jako by se mu na tváři objevil výraz úlevy.

„Měla jsi horečku,“ oznámil jí strohým hlasem.

„Tak proto mě škrábe v krku,“ řekla. Bože, vždyť sotva svůj hlas poznávala. Zněl tak chraptivě, tak hrubě.

Rozhlédla se po místnosti a všimla si, jaký je kolem nepořádek. Zavrtěla hlavou. Copak tu došlo k nějakému boji, zatímco spala? Obrátila se k Duncanovi, aby zjistila, co se tu dělo, a zachytila jeho pobavený úsměv.

„Říkáš, že tě bolí v krku?“

„Je snad na tom něco k smíchu?“ zeptala se rozladěná jeho reakcí.

Duncan zavrtěl hlavou na znamení, že ne. Ale jak by ji o tom mohl přesvědčit, vždyť se na ni stále zubil.

Nebesa, jak se jí dnes ráno líbil! Byl sice v strohém černém oblečení, když se však usmál, jeho šedé oči vůbec nevypadaly chladně ani hrozivě. Někoho jí připomínal, ale nemohla si vzpomenout koho. Zvláštní, byla si jistá, že by si vzpomněla, kdyby se někdy setkala s člověkem, který by se jen vzdáleně podobal baronu Wextonovi. Přesto tu zůstávala prchavá vzpomínka na někoho jiného…

Z přemýšlení ji vytrhl Duncanův hlas. „Když ses konečně probudila, pošlu pro služebné, aby se o tebe postaraly. Neodejdeš odsud, dokud nebudeš zdravá, Madelyne.“

„Bylo to se mnou špatné?“ zeptala se.

„Dost špatné,“ připustil. Otočil se a zamířil ke dveřím. Madelyne si pomyslela, že má naspěch, aby už byl od ní pryč. Odhrnula si z očí rozcuchané vlasy a hleděla na Duncanova záda.

„Bože, musím mít hlavu jako koště,“ zamumlala si pro sebe.

„To opravdu máš,“ potvrdil jí. 106

Dobře slyšela, že se jí posmívá. Zamračila se a zavolala na něho: „Duncane, jak dlouho jsem ležela v horečce?“

„Déle než tři dny.“

Otočil se, aby viděl, jak se tváří. Hleděla na něho v úžasu. „Zdá se, že si na nic nevzpomínáš, že?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. Byla naprosto zmatená, protože Duncan se na

ni opět usmíval. Proboha, co je to za zvláštního člověka? Pořád se směje něčemu, co jí vůbec směšné nepřipadá.

„Duncane?“

„Co ještě chceš?“

Zaslechla v jeho hlase podráždění a naježila se. „To jsi tu byl celé tři dny se mnou? Tady v té místnosti?“

Byl už venku a zavíral dveře. Madelyne si myslela, že jí už neodpoví. Odpověděl. Pevně a neústupně.

„Nebyl.“

Dveře za ním zabouchly.

Nevěřila, že jí řekl pravdu. Nemohla si pamatovat, co se tu dělo, přesto instinktivně cítila, že se od ní nehnul.

Proč to však popřel? „Jaký jsi vzpurný a tvrdohlavý muž,“ zašeptala.

Pak se její tvář roztáhla do úsměvu. 107

Kapitola 8

Všecko zkoumejte, dobrého se držte.

PRVNÍ LIST TESALONICKÝM

Madelyne seděla na kraji postele a přemýšlela. Přála si, aby se jí vrátily síly a mohla zase vstát. Chvíli po Duncanově odchodu

zaklepal kdosi nesměle na dveře a do místnosti vstoupila hubená, unaveně vyhlížející služebná se sehnutými rameny a širokým čelem plným starostlivých vrásek. Také její chůze byla unavená a těžkopádná.

Služebná se přiblížila k posteli, ale stále pokukovala po dveřích, jako by byla připravena kdykoliv utéct. Madelyne napadlo, že se jí zřejmě bojí.

Usmála se na ni. Chtěla jí trochu pomoct, aby se uklidnila, i když její bázlivé chování nechápala.

Žena držela cosi za zády. Teprve po chvíli nejistě vytáhla Madelynin vak a vyhrkla: „Přinesla jsem ti tvé věci, milady.“

„To je od tebe velmi laskavé,“ řekla Madelyne.

Zdálo se jí, že její vlídná odpověď ženu potěšila. Teď už nevypadala tak úzkostně, spíš jako by byla trochu zmatená.

„Nevím, proč se mě tak bojíš,“ pokračovala Madelyne. „Já tě přece neukousnu. Co ti o mně bratři Wextonové napovídali, že jsi

ze mě tak vystrašená?“

Bylo vidět, že se žena po jejích trochu neomalených slovech uvolnila. „Neřekli mi o tobě nic, milady, ale nejsem hluchá. Slyšela jsem až v kuchyni, jaký křik se odtud ozýval. A většinou to byl tvůj hlas.“

108

„Já že jsem křičela?“ zhrozila se Madelyne. Hleděla na služebnou, jako by pochybovala o jejím zdravém rozumu. To není možné, ta žena se musí mýlit.

„Ano, milady,“ odpověděla služebná a živě přikývla hlavou.

„Vím, že jsi měla horečku, ale stejně… Gerty ti za chvíli přinese jídlo. Já jsem přišla, abych ti pomohla převléknout se do tvých věcí, jestli si to přeješ.“

„Mám hlad,“ řekla Madelyne a opatrně se pokusila postavit. „A jsem slabá jako moucha. Ale pověz mi, jak ti mám říkat?“

„Jmenuju se Maude. Po královně.“ pochlubila se. „Samozřejmě po té, co už je mrtvá, protože král Vilém se ještě neoženil.“ Madelyne se usmála. „Myslíš, že bych se mohla vykoupat, Maude? Jsem celá upocená a špinavá.“

„Vykoupat, milady?“ zhrozila se pro změnu Maude. „Teď uprostřed zimy?“

„Jsem zvyklá koupat se každý den, Maude, a zdá se mi, že už uběhla celá věčnost od doby, kdy jsem naposledy…“

„Koupat se každý den? Proboha proč?“

„Abych měla pocit, že jsem čistá,“ odpověděla Madelyne. Pohlédla na služebnou a pomyslela si, že i jí by lázeň velmi prospěla. Raději jí však nic neřekla, aby tu laskavou ženu ještě víc nezmátla. „Myslíš, že by mi tvůj pán dovolil takovou marnivost?“

Maude pokrčila rameny. „Pokud budeš v téhle místnosti, máme ti obstarat všechno, co si budeš přát. Baron jen nechce, aby ses

pokoušela něco dělat a uškodila si. Jsi prý slabá a musíš odpočívat. Seženu nějakou káď a řeknu svému muži, aby ji sem nahoru vynesl.“

„Ty máš rodinu, Maude?“

„Ano. Mám dobrého muže a synka. Tomu bude už skoro pět let. Je to takový malý divoch.“

Maude pomohla Madelyne vstát a dovedla ji k židli vedle krbu.

„Jmenuje se Vilém – myslím ten můj chlapec,“ pokračovala.

„Pojmenovali jsme ho po našem zemřelém králi, ne po tom, co vládne teď.“

Po chvíli se otevřely dveře a na prahu se objevila další služebná s podnosem, na němž nesla jídlo. Ještě ani nestačila 109

vstoupit, a už na ni Maude zavolala: „Gerty, nemusíš se bát. Ona se nezbláznila, jak jsme si myslely.“

Gerty se usmála. Byla to baculatá žena s pěknou, čistou pletí a hnědýma očima. „Jsem kuchařka.“ oznámila Madelyne. „Slyšela jsem, že jsi moc pěkná, i když hubená. Až moc hubená. Musíš sníst všechno, co jsem ti přinesla, jinak tě odfoukne první silnější vítr.“

„Chce se vykoupat, Gerty.“ řekla Maude.

Gerty povytáhla udiveně obočí. „Dobře. Proč ne. Ale doufám, že to nebude na nás, až se nachladí.“

Obě ženy začaly uklízet místnost a povídaly si přitom. Zřejmě byly dobré přítelkyně a Madelyne byla ráda, že může jejich klábosení poslouchat.

Obě jí pomohly s koupelí. Madelyne po ní byla tak unavená, že se sotva držela na nohou. Umyla si také vlasy, ale trvalo celou věčnost, než jí uschly. Sušila si je před krbem, kde seděla na měkké kožešině. Snažila se držet prameny vlasů blíž ohně, aby

schnuly rychleji, vydržela to však jen krátkou dobu, protože ji brzy rozbolely ruce. Pak si řekla, že si chvilku odpočine, a s hlasitým zívnutím se na kožešině natáhla. Měla na sobě jen košilku, nechtěla se však víc oblékat, dokud nebude mít vlasy suché a spletené do copu.

Když vstoupil Duncan, spala, jako by ji do vody hodil. Byl to lákavý pohled, vidět ji, jak spí před plápolajícím ohněm. Nohy měla přitažené k hrudi a většinu tváře jí zakrývala záplava nádherných vlasů.

Duncan se musel usmát. Bože, připomínala mu kotě stočené do klubíčka. Ano, byl to krásný obrázek, a také svůdný. Uvědomil si však, že Madelyne zřejmě zmrzne, když s ní něco neudělá.

Vzal ji tedy a přenesl do postele. Ani přitom na něho nezamžourala, pouze se mu bezděčně přitulila k hrudi. Duncan se spokojeně usmál. Také si navýsost spokojeně povzdechla. A opět

omamně voněla po růžích.

Duncan ji položil na lůžko a přikryl ji. Snažil se ovládnout, a i když nevěděla o světě, chovat se k ní jako džentlmen. Nedokázal si však odepřít, aby lehounce nepřejel prsty po její hebké tváři.

110

Vypadala ve spánku tak bezbranná, že od ní nemohl odtrhnout oči. To byl důvod, proč hned neodešel. Přemohl ho pocit, že u ní musí zůstat a chránit ji. Byla tak nevinná a důvěřivá. Teď už věděl, že nikdy nepřipustí, aby se vrátila k svému bratrovi. Byla anděl a on nedovolí, aby byla nucena znovu žít vedle ďábla.

Duncan cítil, že se jeho svět obrací naruby. Povzdechl si a

zamířil ke dveřím. K čertu, vždyť už nezná ani sám sebe, pomyslel si.

Bylo to Madelynino dílo, i když ona o tom jistě vůbec neví. Způsobila, že tu třeští jako mladíček, který ztratil hlavu, a když je mu nablízku, není schopen rozumně uvažovat.

V jednom okamžiku se pevně rozhodl, že to tak nejde, že se od ní musí odpoutat. To však trvalo jen chvíli. Dobře věděl, že se bez ní bude jen trápit. V duchu zaklel. Obrátil se a pomalu za sebou zavřel dveře.

Madelyne byla pořád ještě slabá, a proto jí příliš nevadilo, že je v kruhovém pokoji ve věži sama, oddělena od ostatních. Přesto se po dalších dvou dnech, kdy k ní občas přicházely jen Gerty a

Maude, začala cítit jako vězeň. Chodila po místnosti sem a tam, až znala nazpaměť každou její píď, každý předmět. A potom začala přivádět služebné k zoufalství. Neustále chtěla dělat práce, o nichž si ony myslely, že jí nejsou důstojné. Drhla podlahu, utírala prach, čistila zdi… Fyzická práce jí však příliš nepomáhala. Stále se cítila jako zvířátko zavřené v kleci. A celou dobu čekala, kdy za ní přijde Duncan.

Namlouvala si, že by měla být jen ráda, že na ni Duncan zapomněl. Bože, jako by na to nebyla zvyklá, ocitat se v zapomnění.

Když minuly další dva dny, měla pocit, že se snad vrhne z

okna, aby nějak zpestřila svůj čas. Byla tak zmožená nudou, že se jí chtělo křičet.

Stála u okna, hleděla na zapadající slunce a myslela na

Duncana.

A potom přišel. Myslela si, že ho přivolala svými myšlenkami, protože se objevil právě ve chvíli, kdy ji opět mučila mocná touha 111

uvidět ho. Dveře se rozlétly, až narazily na zeď, a na prahu stál on. Divoký a mocný, ale také příliš hezký, aby dokázala udržet klidnou mysl. Bože, vždyť by se na něho mohla dívat třeba celý večer a nenasytila by se toho pohledu.

„Edmond ti přijde sundat obvazy,“ řekl.

Vstoupil do místnosti, přešel ke krbu a zůstal před ním stát. Složil si ruce na hrudi, jako by jí chtěl naznačit, že ho nudí chodit za ní a sdělovat jí takové zprávy.

Jeho chladné chování se Madelyne bolestně dotklo. Snažila se

to však nedat najevo, a když se na něho podívala, měla na tváři ten nejklidnější výraz, jaký svedla.

Bože, jaký to byl na ni pohled! Měla na sobě tuniku krémové barvy a na ní modrý kabátek. Štíhlý pas jí stahovala splétaná šňůra a zdůrazňovala její ženské tvary.

Vlasy neměla stažené dozadu, ale nechala je splývat dolů,

takže měkce spočívaly na oblinách ňader jako lesklá vlnitá záplava. Duncan si pomyslel, že takové vlasy by mohly zdobit královnu.

Vzpomínal si, jaké to bylo, když se jich naposledy dotýkal a cítil jejich hedvábnou hebkost.

Zamračil se. Opět ho začíná vyvádět z rovnováhy. Přesto od ní nemohl odvrátit pohled…, třebaže si zároveň začínal uvědomovat, že udělal chybu, když ji sem přivedl. Zatím si to otevřeně nepřiznal, ta myšlenka ho však stále víc znepokojovala.

Náhle si všiml, že Madelyne je oblečená v jeho barvách, a usmál se. Pochyboval, že by si toho byla vědomá. Kdyby

nevypadala tak svůdně, zřejmě by jí to řekl, aby viděl, jak se na to bude tvářit.

Madelyne cítila, že už na něho déle nemůže hledět. Co kdyby poznal, jak moc jí chyběl a jak toužila, aby za ní přišel? Dovedla si představit, jakou by z toho měl škodolibou radost.

„Ráda bych věděla, co se mnou hodláš udělat, Duncane.“ řekla a sklopila oči. Neodvažovala se podívat, jak se na její otázku zatváří. Bála se, že by ztratila sled myšlenek.

Ano, její schopnost soustředit se a rozumně uvažovat byla v jeho přítomnosti vždy ohrožená. Nerozuměla pocitům, které v ní vyvolával, ale přijímala je a nebouřila se proti nim. Byl schopen 112

vyvést ji z míry, aniž řekl jediné slovo. Narušoval klid její mysli a mátl ji. Když jí byl nablízku, přála si, aby odešel. Když byl pryč, zase jí chyběl.

Otočila se k němu zády a znovu se zahleděla ven z okna.

„Chceš mě tady v té věži držet až do konce mého života?“

Duncan se musel usmát, když slyšel, jak se jí chvěje hlas

obavou. „Nejsi tu jako vězeň, Madelyne. Nejsi zamčená a tvé okno není zamřížované.“ odpověděl.

„Vysmíváš se mi?“ zeptala se. Otočila se a upřela na něho pohled plný nedůvěry. „Chceš říct, že dveře byly celý týden odemčené?“ Bože, jakou měla chuť zakřičet na něho. „Že jsem odtud mohla utéct?“

„Ne, to by se ti nepodařilo. Ale z téhle místnosti jsi klidně mohla odejít,“ odpověděl.

„Nevěřím ti,“ prohlásila rozhodně. Aby zesměšnila jeho pózu, složila si jako on ruce na hrudi. „Lžeš a děláš to jen proto, abych se cítila jako hlupačka. Jsi proti mně ve výhodě, protože já nikdy nelžu.“

Vtom se v otevřených dveřích objevil Edmond. Jako obvykle se mračil, navíc se tvářil ostražitě a hodnou chvíli na Madelyne hleděl, než vkročil dovnitř.

„Tentokrát ji budeš muset držet,“ řekl Duncanovi.

Madelyne s obavou pohlédla na Duncana, ale uviděla, že se na

ni usmívá. „Už nemá horečku, Edmonde. Neměj strach, už je mírná jako kotě,“ řekl. Pak se obrátil k ní a řekl jí, aby si lehla na postel, že jí Edmond sejme obvazy.

Madelyne přikývla. Věděla, že se to musí udělat, přesto jí přemohla stydlivost. „Ráda bych, abyste oba na chvíli odešli. Potřebuju se na to připravit.“

„Jak?“ nechápal Duncan.

„Jsem slušná žena,“ vyhrkla. „Chci se připravit tak, abyste viděli jen moje zranění, nic víc.“

Celá zrudla rozpaky a Duncan si uvědomil, že to myslí vážně.

Edmond začal kašlat, Duncanův povzdech byl však hlasitější.

„Madelyne, teď není vhodná doba na stydlivost. Kromě toho jsem už tvé… nohy viděl.“

113

Madelyne se napřímila, vrhla na něho pohled plný hněvu a pak zamířila rázným krokem k posteli. Zdvihla kožešinovou přikrývku, která spadla na zem, a když se položila na lůžko, přikryla se a vysunula jen poraněnou nohu.

Rozvázala konec obvazu a sama si začala pomalu plátno odmotávat.

Jakmile byl obvaz dole, klekl si Edmond k ní. Madelyne si všimla, že má pod levým okem temný stín, a napadlo ji, jak asi k modřině přišel. Bratři se zřejmě pohádali a došlo mezi nimi k pěstní výměně názorů, usoudila. Jsou to hrozní lidé, sveřepí a hrubí. Svůj úsudek nezměnila, ani když viděla, jak se Edmond ze všech sil snaží být při vytahování nití z kůže jemný a opatrný.

„Nebolí to o nic víc než štípnutí, Edmonde,“ prohlásila s úlevou.

Také Duncan už přišel blíž a stál teď vedle lůžka. Vypadal, že je připravený se na ni vrhnout, kdyby se pohnula.

Bylo jí nepříjemně, když si uvědomila, že oba muži civí na její nahé stehno. Znovu pocítila stud. Aby odvedla Duncanovu pozornost, řekla první, co jí přišlo na mysl. „Proč máte zámky na obou stranách dveří?“

„Cože?“ pohlédl na ni Duncan zmateně.

„Ptám se, proč jsou na dveřích závory z obou stran. Jaký to má účel?“ Předstírala, že jí problém dveří a závor z nějakého důvodu náramně zajímá.

Její směšná lest kupodivu zabrala. Duncan se otočil, chvíli zíral na dveře a pak se opět obrátil k ní. Teď jí však hleděl do tváře a na chvíli zapomněl na její obnažené stehno.

„Tak proč?“ opakovala svou otázku. „To jste si nebyli jisti, kdo se před kým bude zamykat?“

„Víš, Madelyne, ty závory jsme nechali udělat na obou

stranách ze stejného důvodu, z jakého jsme dali postavit schody na levé straně,“ odpověděl Duncan a v jeho očích opět zazářily žertovné jiskřičky. Madelyne změna jeho výrazu potěšila. Jakmile

se usmíval, byl mnohem snesitelnější.

„Ale mě zajímá, jaký je to důvod,“ zeptala se znovu a chtě nechtě se usmála.

114

„Důvod? Prostě jsem si řekl, že by to tak mohlo být.“

„To je špatný důvod,“ poznamenala.

Usmívala se na něho, dokud si neuvědomila, že ji drží za ruku. Rychle mu ji vytrhla a obrátila se k Edmondovi.

Ten pohlédl na Duncana a vstal. „Je to zahojené,“ prohlásil. Madelyne obrátila oči k ošklivé rozeklané jizvě, která se jí táhla po celé délce stehna. Zašklebila se odporem, hned si však uvědomila, že není žádná marnivá žena, a ovládla se. „Díky, Edmonde,“ řekla a přetáhla si přes vystrčenou nohu kožešinu. Duncan, který neviděl výsledek bratrovy práce, se naklonil dopředu a chtěl kožešinu opět odhrnout. Když však po ní sáhl, Madelyne mu ruku odstrčila. „Slyšel jsi přece, že je to zahojené, Duncane.“

Jenže on se chtěl přesvědčit na vlastní oči. Chytil kožešinu za okraj a trhl jí. Madelyne vyjekla leknutím a rychle si stáhla dolů košili. Duncan jí však sevřel ruku a znovu košili pomalu a rozvážně vyhrnul, až bylo celé zraněné stehno odhalené.

„Žádná infekce, vypadá to dobře,“ poznamenal Edmond stojící na druhé straně lůžka.

„Ano, rána je vyléčená,“ konstatoval Duncan spokojeně. Pustil Madelyninu ruku a ta si hned nohu přikryla. „Ty nevěříš svému bratrovi?“ zeptala se potom udiveně.

Duncan s Edmondem si vyměnili pohledy. Madelyne však nepoznala, co to znamená. „Samozřejmě že nevěříš,“ rozohnila se.

„A tu modřinu jsi mu určitě udělal také ty. To je vám podobné.“ Duncan se podrážděně zvedl a s hlasitým povzdechem zamířil ke dveřím. Edmond ještě chvíli stál a zamračeně na Madelyne hleděl, pak se otočil a následoval Duncana.

Madelyne se pozvedla na lokti. „Vím, že ti to přikázal Duncan, abys mě ošetřil, Edmonde. Ale stejně ti děkuju,“ zavolala za ním.

Byla přesvědčená, že nevlídný Edmond takový dík odmítne, a

v duchu se připravila, že jí odsekne nějakou urážkou. Umínila si, že ať jí řekne cokoliv, nebude na to reagovat.

Edmond se však s odpovědí neobtěžoval. Madelyne pocítila zklamání. Jak má těm obhroublým Wextonům ukázat, že je slušná žena, když jí k tomu nedají příležitost?

115

„Až se bude podávat večeře, můžeš k ní zasednout s námi. Gilard pro tebe přijde,“ řekl klidně Duncan a vyšel ven.

Edmond se však na prahu zastavil, pomalu se otočil a pohlédl na ni. Vypadal, jako by se jí chtěl na něco zeptat.

„Kdo je to Polyfemos?“

Madelyne na něho vytřeštila oči. Co ho to napadlo?

„Polyfemos? To byl obr, Kyklop ze starých Homérových bájí,“ odpověděla. „Polyfemos byl obluda s jedním velkým okem uprostřed čela. Snědl Odysseovy vojáky k večeři,“ dodala a pokrčila rameny.

Bylo vidět, že Edmonda její odpověď příliš neuspokojila.

„Proboha…“ zabručel.

„Neměl bys brát boží jméno nadarmo,“ napomenula ho. „A jak tě napadlo ptát se mě, kdo je Polyfemos?“

Neodpověděl a za chvíli uslyšela, že sestupuje ze schodů.

Ani další projev Edmondovy obhroublosti jí nemohl pokazit radost. Vyskočila z postele a rozesmála se. Bože, konečně bude moct opustit tuhle místnost! Ani teď však nevěřila, že po celý dlouhý týden nebyly dveře zamčené. Duncan to jistě řekl, jen aby ji uklidnil. Ano, chtěl, aby si o sobě myslela, že je hloupá.

Začala horečně přehrabávat vak se svým oblečením. Přála si, aby se mohla převléknout do krásného roucha, vzápětí si však uvědomila, jak je její přání pošetilé. Pořád je jen pouhý zajatec, žádný vítaný host.

Za chvíli byla připravená. Potom dlouho přecházela po

místnosti a nakonec přistoupila ke dveřím, aby se přesvědčila, jak pevně jsou zajištěné. Sotva vzala za kliku, otevřely se dokořán.

Byla tím tak překvapená, že málem spadla ze schodů.

Opět ji napadlo, že je Duncan nechal schválně odemčené, aby si z ní udělal legraci. Usoudila, že to tak opravdu bude. Potom si však vzpomněla, že to nemohl udělat, protože odešel před Edmondem.

Otevřeným schodištěm doléhaly zdola jakési zvuky a přitáhly

Madelyne na podestu. Naklonila se přes zábradlí a snažila se zaslechnout, o čem tam dole mluví. Byla však příliš daleko a nezachytila jediné zřetelné slovo. Nakonec toho nechala a otočila 116

se, aby se vrátila do místnosti. Vtom uviděla, že vedle dveří je opřený o kamennou zeď dřevěný trámek, který sloužil jako závora. Dostala nápad. Zvedla trámek, vzala ho do místnosti a schovala pod postelí. Pak se spokojeně usmála. „Teď se mohu zavřít já před tebou, Duncane, místo abys mě ty zavíral uvnitř jako vězně.“ zamumlala si pro sebe.

Měla co dělat, aby se nahlas nerozesmála. Bože, vždyť tu byla tak dlouho zavřená! Není divu, že ji vlastní myšlenky dovedou tak pobavit.

Trvalo celou věčnost, než pro ni Gilard přišel. Dokonce si myslela, že si s ní Duncan zahrál nepěknou hru a pozvání k večeři si vymyslel. Byla přesvědčená, že by toho byl schopen.

Když však uslyšela na schodech kroky, s úlevou se usmála a rychle se postavila vedle okna. Upravila si tuniku, přihladila si vlasy a nasadila co nejklidnější výraz.

K jejímu překvapení se Gilard ani trochu nemračil. Dokonce se

jí líbil. Stál před ní v jasně zeleném oblečení a Madelyne si musela přiznat, že mu to sluší.

„Lady Madelyne.“ spustil místo pozdravu příjemným hlasem.

„Chtěl bych si s tebou o něčem promluvit, než půjdeme dolů.“ Nejistě na ni pohlédl, složil si ruce za zády a došel až před ni.

„Bude s námi zřejmě i Adéla. Ví, že jsi tady, a…“

„…a není nadšená, že mě uvidí. To jsi chtěl říct?“

„Ano. Jenom… možná je to ještě mnohem horší. Neřekla nic, když jsme jí oznámili, že s námi budeš večeřet. Ale když jsem uviděl její oči…, dost mě to znepokojilo.“

„A proč mi to říkáš?“ zeptala se ho.

„Proč? Mám pocit, že ti to musím říct, aby ses mohla připravit.“

„A proč máš o mě takovou starost? Zdá se, že jsi o mně změnil mínění. To proto, že jsem ti tenkrát pomohla v boji?“

„Ano…, samozřejmě že proto,“ vykoktal.

„Byla bych radši, kdyby tenhle důvod vůbec neexistoval,“

řekla.

„Lituješ toho, že jsi mi zachránila život?“ zeptal se. 117

„Ne, špatně jsi mě pochopil. Lituju jen toho, že jsem musela utratit život jiného člověka, abych zachránila tvůj,“ vysvětlila mu.

„Toho, že jsem ti mohla pomoct, vůbec nelituju.“

„Ale to si protiřečíš, lady Madelyne,“ řekl Gilard. Mračil se a vypadal zmateně.

Zřejmě jí nebyl schopen porozumět. Málo platné, je až moc podobný svému bratrovi, usoudila Madelyne. Ano, stejně jako Duncan je Gilard zvyklý zabíjet a nikdy nepochopí, jakou hanbu cítí ona za to, co se stalo. Bože, vždyť snad její jednání považuje za hrdinský čin! „Byla bych raději, kdybys našel něco dobrého na mně a kvůli tomu o mně změnil mínění.“

„Nerozumím ti,“ řekl Gilard a pokrčil rameny.

„Já vím.“ Řekla to tak smutně, že ji hned spěchal utěšit.

„Myslím si o tobě, že jsi neobyčejná žena.“

„Vidíš, a já se spíš snažím taková nebýt – i když je to vzhledem k mé minulosti těžké.“

„Myslel jsem to jako pochvalu, že jsi neobyčejná žena,“ řekl a usmál se na ni. Proboha, copak si myslí, že být neobyčejný je nějaká vada? uvažoval.

Zavrtěl hlavou a raději se otočil a vedl ji dolů po úzkých točitých schodech. Cestou ji nabádal, aby šla opatrně, a kdyby uklouzla, aby se chytila jeho ramen. Schody byly vlhké a místy skutečně kluzké.

Gilard neustále mluvil, Madelyne však byla příliš nervózní, aby ho poslouchala. S úzkostí očekávala, jak to bude u večeře vypadat a jak dopadne její setkání s Adélou.

Když vstoupili do síně, obrátil se Gilard k ní a nabídl jí rámě. Raději však jeho galantní gesto odmítla. Obávala se, že by to jeho bratři nemuseli přijmout s porozuměním. Napravo od krbu stál na vyvýšeném dřevěném stupínku těžký dubový stůl. Byl dost dlouhý, aby k němu mohlo zasednout nejméně dvanáct lidí. Po obou stranách kolem něho byla řada stoliček bez opěradla a většina z nich byla převržena.

Madelyne ucítila podivný pach a bezděčně pokrčila nos.

Rozhlédla se a hned viděla, co tak nelibě zavání. Rákosové rohože na podlaze byly plné plesnivých skvrn, a jako by to nestačilo,

118

přidával se k tomu pach těl asi tuctu psů, kteří se ve spánku tiskli jeden k druhému a tvořili uprostřed místnosti jeden velký, spokojený, ale zapáchající chumel.

Madelyne se zhrozila, rozhodla se však, že se přemůže a nedá

na sobě znát, co si o tom myslí. Jestli Wextonům vyhovuje žít jako zvěř, budiž. Ona jim tady pořádek dělat nebude.

Ucítila, že ji Gilard postrčil, a vykročila směrem ke stupínku. Edmond už seděl za stolem obrácený zády ke zdi a pozoroval ji. Vypadal, jako by nad něčím dumal. Snažil se proniknout pohledem až do ní, právě tak jako se snažila ona chovat bezstarostně.

Sotva zaujala společně s Gilardem místo u stolu, nahrnuli se do síně vojáci. Obsadili zbývající stoličky s výjimkou jediné v čele stolu hned vedle Madelynina místa. Madelyne se dovtípila, že tam bude sedět Duncan, protože on byl hlavou Wextonova klanu.

Chtěla se zeptat Gilarda, kdy Duncan přijde, vtom však Edmond houkl: „Gerty!“

Vykřikl tak hlasitě, že okamžitě na svou otázku zapomněla. Vzápětí se z místnosti napravo, zřejmě kuchyně, ozvala stejně hlasitá odpověď. „Jo, slyšíme.“

Pak se Gerty objevila. V jedné ruce nesla jako žonglér haldu prkének a v druhé velkou mísu plnou masa. Za Gerty vyšly dvě služebné s dalšími mísami plnými jídla. Průvod uzavírala poslední žena, která držela v rukou a pod pažemi bochníky chleba.

Co se dělo dál, bylo tak nechutné, že Madelyne nebyla schopná slova. Gerty bouchla mísou doprostřed stolu a další dvě služebné udělaly totéž. Potom Gerty rozdala, nebo spíš rozházela, mezi stolovníky prkénka a po nich masivní džbány s pivem. Muži včetně Edmonda se hned pustili do jídla.

Vůně masa také okamžitě probudila spící psy. Ti vyskočili, a jako by to měli nacvičené, rozestavili se za zády stolovníků. Madelyne zprvu nechápala, co to má znamenat. Když však přes rameno jednoho z vojáků přeletěla kost a několik psů se po ní vrhlo, hned jí to bylo jasné. Kost samozřejmě uchvátil největší z nich, levrier, dvakrát větší než chrti, kteří se s ním o kost servali.

Záhy letěla vzduchem další kost a následovala další vzteklé vrčení. 119

A tak to pokračovala dál, až všichni kolem Madelyne, psi i muži, zuřivě trhali maso a krmili se, jako by týden hladověli.

Madelyne jen zděšeně zírala. Teď už nedokázala zamaskovat

svůj odpor a ani se o to nesnažila. Na jídlo ztratila jakoukoliv chuť. Stolovníci si během večeře neřekli jediné slušné slovo. Kolem Madelyne se ozývalo pouze mlaskání a hekání mužů a za jejími zády vrčení psů.

Zprvu si myslela, že je to jen odporný žert, kterým ji chtějí znechutit. Když však žranice pokračovala dál, až si muži dosyta naplnili břicha a začali spokojeně říhat, uvědomila si, že z jejich pohledu to opravdu byla docela normální večeře.

„Ty nic nejíš, Madelyne. Copak nemáš hlad?“ zeptal se jí Gilard s plnými ústy, neboť si konečně všiml, že se masa ani nedotkla.

„Teď už hlad nemám,“ zašeptala.

Sledovala, jak se Gilard dlouze napil piva a potom si utřel ústa rukávem. Zavřela oči. „Řekni mi, Gilarde,“ obrátila se k němu po chvíli, „proč jste nepočkali na Duncana? Myslela jsem, že bez něho večeře nemůže začít.“

„Ach Duncan, ten s námi nikdy nevečeří,“ odpověděl Gilard. Ulomil z podlouhlého bochníku velký kus a nabídl jí ho. Madelyne jen zavrtěla hlavou.

„Duncan s vámi nikdy nejí?“

„Ne. Od doby, kdy zemřel otec a Mary onemocněla,“ upřesnil.

„A kdo je Mary?“

„Kdo byla Mary,“ opravil ji Gilard. „Teď už je mrtvá.“ Říhl si a pokračoval: „Byla to naše hospodyně. Vedla nám domácnost.

Byla hrozně stará, už dávno měla být pod drnem,“ prohlásil necitlivě. „Myslel jsem, že nás všechny přežije. Adéla ji nechtěla vyměnit. Říkala, že na to nemá srdce. Ke konci už byla Mary napolo slepá a dělalo jí problém najít stůl.“

Okousal další obrovskou kost a odhodil ji. Udělal to tak ledabyle, že Madelyne musela uhnout, aby ji nezasáhl. Pocítila novou vlnu hněvu.

120

„Zkrátka a dobře,“ pokračoval Gilard klidně, „Duncan je tady pánem. Prostě si drží odstup. Od všech, i od rodiny. Ale i tak si myslím, že jí raději sám.“

„Úplně ho chápu,“ zamumlala si Madelyne pro sebe. Nemohla se dočkat, až bude zpátky ve svém věžním pokoji.

„Jedí jeho muži vždycky s takovou vervou jako dnes?“ zeptala se ještě.

Gilard se zatvářil zmateně. Pak pokrčil rameny a řekl: „Divíš se jim, když jsou celý den venku?“

Když si Madelyne myslela, že už tu odpornou žranici dál nevydrží, byl najednou konec. Muži jeden po druhém vstávali a s hlasitým říháním odcházeli. Kdyby to nebylo tak nechutné, mohl by jí celý rituál připadat humorný.

Také psi se líně stáhli a po chvíli utvořili před krbem nový chumel, aby se vzájemně zahřívali. Madelyne napadlo, že se možná chovali ukázněněji než jejich páni. V každém případě po skončení hostiny neříhali.

„Ale vždyť ty ses jídla ani nedotkla,“ poznamenal Gilard.

„Nejsi zvyklá večeřet?“ zeptal se. Řekl to tiše a Madelyne si pomyslela, Že nechce, aby ho slyšel Edmond. „Copak to byla večeře?“ obrátila se k němu Madelyne. Už se nedokázala ovládnout a nesnažila se potlačit hněv v hlase.

„A co to tedy bylo?“ vmísil se mezi ně Edmond s hrozivým mrakem na tváři.

„Já bych to nazvala krmení dravé zvěře.“

„Nevím, co tím míníš,“ řekl Edmond.

„Jestli po tom toužíš, vysvětlím ti to,“ odpověděla Madelyne.

„Už jsem viděla zvířata, která si počínala u žrádla slušněji. Jenže slušní lidé nežerou, ale jedí, Edmonde. To, čeho jsem tady byla svědkem, nebyla večeře. To bylo krmení zvířat oblečených jako lidé. Je ti už jasné, co jsem tím mínila?“

Edmond během její řeči zrudl a vypadal, jako by chtěl

přeskočit stůl a uškrtit ji. Madelyne však ovládl takový hněv, že jí bylo jedno, co Edmond udělá. Byl to hněv nashromážděný za delší dobu a cítila, že ho musí uvolnit.

„Podle mě řekla jasně, co si myslí. Nezdá se ti, Edmonde?“ 121

Bože, to byl Duncan. A jeho hlas se ozval přímo za jejími zády. Neodvážila se otočit, aby neztratila odvahu, kterou v sobě před chvílí našla.

Věděla, že stojí těsně za ní. Když se nepatrně naklonila dozadu, ucítila na zádech jeho stehno. Vzápětí si uvědomila, že to neměla dělat. Příliš dobře věděla, jaká se v těch svalnatých stehnech skrývá síla.

Náhle se rozhodla, že ho shodí ze stupínku. Prudce vstala a chtěla ho odstrčit. Nešlo to však. Baron Wexton stál jako skála.

Neustoupil ani o coul a Madelyne byla nucena protáhnout se kolem něho. Pozvedla si sukni, sestoupila ze stupínku a obrátila se. Byla rozhodnutá, že řekne Duncanovi pěkně od plic, co si o té jejich barbarské večeři myslí. Udělala však chybu. Pohlédla předtím do jeho šedých očí a rázem ztratila odvahu.

Uvědomila si, jaké je to neštěstí, že má nad její myslí takovou mystickou moc. Teď ji opět uplatnil a vzal si její myšlenky, bědovala v duchu. Bože, vždyť už ani neví, co mu chtěla říct. Beze slova se otočila a pomalu odcházela. Považovala to za dostatečné vítězství. Vlastně odjakživa dávala přednost útěku před bojem.

Byla už v půli cesty ke dveřím, když ji zastavil Duncanův hlas.

„Madelyne, nedovolil jsem ti odejít.“ Řekl to klidně, pomalu a každé slovo pečlivě vyslovil.

Madelyne se zastavila. Otočila se, nasadila falešný úsměv a pak mu stejným tónem, jaký použil on, odpověděla.

„Ale já jsem tě o žádné dovolení nežádala.“

Než se k němu opět obrátila zády, stačila zahlédnout jeho užaslý výraz. Znovu vykročila ke dveřím. Říkala si, že je pouhé rukojmí, a proto není povinna plnit příkazy svého únosce. Je

slušná, jemná lady a nemá zapotřebí nechat se takhle urážet. Těch křivd, které musela vytrpět, už bylo tak jako tak dost.

Byla zabraná do svých rozhořčených úvah, že neslyšela, jak se za ní vrhl. Byl rychlý jako vlk. Uvědomila si to, když ucítila jeho ruku na rameni.

Zastavil by ji, i kdyby ji jen lehce stiskl. Ani to však nebylo třeba. Stačil pouhý jeho dotek a svěsila ramena a poddala se mu. 122

Klesla mu do náruče a Duncan cítil, že se chvěje. Pak si

uvědomil, že ho vůbec nevnímá. Upírala pohled k východu ze síně. Hleděla na Adélu.

123

Kapitola 9

Ošklivte si zlo, lněte k dobrému.

NOVÝ ZÁKON, ŘÍMANŮM 12:9

Madelyne se zhrozila. Pohled, který se jí naskytl, v ní vyvolala mrazení. Okamžitě poznala, že je to Adéla, protože žena, na niž hleděla, byla nápadně podobná Gilardovi. Měla stejně jako on hnědé vlasy a také hnědé oči. Nebyla však tak vysoká jako on, navíc byla velmi hubená a její bledost naznačovala, že není zdravá. Měla na sobě roucho, které zřejmě bylo kdysi světlé, možná béžové, teď se však původní barva téměř ztrácela pod špínou a mastnými skvrnami. Také její dlouhé rovné vlasy vypadaly špinavé a mastné. Madelyne si však pomyslela, že na té ženě musí být něco víc než jen špína a neupravenost.

Jakmile se vzpamatovala z prvního šokujícího dojmu, uvědomila si, že ji Adélin zjev neodpuzuje. Teprve teď si všimla očí ubohé dívky. Byla v nich bolest a taková beznaděj, že se Madelyne chtělo plakat. Bože, a to všechno způsobil její bratr!

Věděla, že Louddon nezasluhuje nic jiného než nekonečná pekelná muka.

Duncan jí položil ruku kolem ramen a hrubě si ji přitáhl k sobě. Nevěděla, proč to udělal, v jeho objetí se však přestala chvět.

„Zabiju ji, Duncane!“ vykřikla Adéla.

Najednou se objevil na scéně Edmond. Madelyne viděla, že se vrhl ke své sestře a vzal ji za paži.

Adéla ho pomalu následovala ke stolu. Edmond jí něco říkal, mluvil však tak tiše, že Madelyne nerozuměla jedinému slovu. 124

Zdálo se, že se Edmond snaží sestru uklidnit. Adéla několikrát přikývla a její strnulý krok se trochu uvolnil.

Sotva se však posadila vedle Edmonda ke stolu, náhle opět vztekle vykřikla: „Zabiju ji! Mám na to právo, Duncane.“

V jejích očích byla taková nenávist, že by Madelyne zřejmě ucouvla, kdyby ji Duncan pevně nedržel.

Nevěděla, jak na Adélinu hrozbu odpovědět. Nakonec přikývla, aby dala nešťastné dívce najevo, že jí rozuměla. Pak si však uvědomila, že to může vypadat jako souhlas, a dodala: „Jen to zkus, Adélo.“

Dívka prudce vstala. Bylo zřejmé, že už není schopná držet hněv na uzdě.

„Však počkej, až se ke mně otočíš zády…“

„Tak dost!“ zaburácel Duncanův hlas a ještě chvíli v tichu rezonoval mezi zdmi. Jeho rozhodnost okamžitě zapůsobila. Adélin postoj vybičovaný hněvem rázem ochabl a Madelyne se zdálo, že dívka před jejíma očima doslova zvadla.

Edmondovi se zřejmě nelíbilo, jak Duncan jejich sestru okřikl. Vrhl na bratra zlostný pohled, pak se shýbl, zvedl Adélinu stoličku a přinutil sestru, aby se posadila.

Duncan zamumlal tichou kletbu. Pustil Madelynina ramena, stále ji však držel za ruku. Potom vykročil k východu a táhl Madelyne za sebou. Musela běžet, aby mu stačila.

Nezpomalil a nepovolil svůj stisk, dokud nevystoupili na úzkou podestu před kruhovou místností nahoře ve věži.

„Jak jsi mohl dopustit, co se z ní stalo?“ obrátila se na něho Madelyne.

„Dopustit? To je dílo tvého bratra,“ odpověděl temně Duncan. Chtělo se jí plakat, ale vzepřela se tomu. „Jsem hrozně unavená, Duncane. Už bych chtěla být v posteli.“

Pomalu vkročila do místnosti. Vroucně si přála, aby ji nechal

být a odešel. Když pak uslyšela jeho kroky na schodech, věděla, že to pochopil. Zůstala sama.

Otočila se, zavřela dveře, a než došla k posteli, rozplakala se. Duncan sešel dolů a zamířil do síně. Musel si promluvit se svými bratry a přinutit je, aby s nim na jeho plánu spolupracovali. 125

Edmond s Gilardem stále ještě seděli u stolu a střídavě upíjeli z jednoho džbánku s pivem. Adéla už naštěstí odešla.

Když si Duncan sedl, posunul Gilard džbánek k němu. V tu

chvíli promluvil Edmond. „Mám tomu rozumět tak, že teď budeme

my, Wextonové, chránit Louddonovu sestru před svou vlastní sestrou?“

„Madelyne Adéle nic neudělala,“ ozval se Gilard. „Je úplně jiná než její bratr a ty to zatraceně dobře víš, Edmonde. Chovali jsme se k ní špatně, přesto ani slovem neprotestovala.“

„Nesnaž se z ní přede mnou udělat hrdinku,“ odsekl Edmond.

„Vím, že je statečná,“ připustil s pokrčením ramen. „Ale už mi, prosím tě, neříkej, jak ti v bitvě kryla záda. Tuhle historku jsem od tebe slyšel tolikrát, že ji znám nazpaměť.“ Pohlédl na Duncana.

„Problém není v tom, jaká je. Adélu vyvádí z klidu už jen to, že ji vidí.“

„Ano,“ vmísil se mezi ně Duncan. „A já jsem rád, že to tak je.“

„Cože? Jak to myslíš?“ obrátil se k němu užasle Edmond.

„Poslyš, Edmonde, dřív, než zase vztekle vybuchneš, mi odpověz na jednu otázku. Kdy na tebe Adéla naposledy promluvila?“

„Přece tenkrát v Londýně. Hned potom, co jsme ji našli,“ zabručel Edmond podrážděně. Duncan se však nedal vyvést z klidu.

„A co ty, Gilarde? Kdy naposledy promluvila tvoje sestra na tebe?“

„Taky v Londýně, jako na Edmonda,“ odpověděl Gilard.

„Řekla mi, co se stalo, a to bylo všechno. Víš přece, že od toho večera nepromluvila s nikým ani slovo.“

„Ano. Teprve dnes to porušila,“ připomenul mu Duncan.

„Promluvila na Madelyne.“

„A tobě se zdá, že je to dobré znamení?“ zeptal se Edmond udiveně. „Ano. Adéla konečně promluvila. Ale o čem? O zabíjení. Bože, naše hodná, mírná sestra přísahala, že Madelyne zabije. To se mi nezdá jako známka toho, že se uzdravuje.“

„Ale je to známka toho, že se k nám vrací,“ snažil se mu vysvětlit Duncan. „Ano, je v ní hněv – tak velký, že zcela ovládá 126

její mysl. Ale já si myslím, že s Madelyninou pomocí by se opravdu mohla uzdravit.“

Edmond zavrtěl hlavou. „Když přišla na návštěvu Catherine, Adéla se na ni ani nepodívala. Proč si myslíš, že by jí mohla

Madelyne pomoct, když to nedokázala Adélina vlastní sestra?“ Duncan nevěděl, jak jim vysvětlit, co cítí. Neměl ve zvyku radit se se svými mladšími bratry o čemkoliv významném. Byl zvyklý vydávat příkazy a očekával, že každý bude splněn k jeho

naprosté spokojenosti. Vládl své rodině stejně pevnou rukou jako svým vojákům. A nikdy nepochyboval, že je to správné, protože přesně tak byl zvyklý vládnout svému klanu jeho otec. Jedinou výjimkou z tohoto posvátného zákona bylo, když Duncan cvičil se svými vojáky. Tehdy působil současně jako velitel i prostý voják a od svých mužů požadoval pouze takové výkony, kterých byl schopen sám.

To, co se chystal řešit teď, však nebyla běžná záležitost a jeho bratři si zasluhovali vědět, co má v úmyslu. Konec konců Adéla byla i jejich sestra. Ano, měli právo vyslovit své mínění.

„Já říkám, že bychom měli znovu poslat pro Catherine,“ ozval se Edmond a vzdorně vystrčil bradu.

„To není nutné,“ odporoval mu Duncan. „Madelyne Adéle pomůže. Musíme jí jen říct, jak se má chovat,“ dodal a pokusil se o úsměv. „Je jediná, kdo chápe, co se děje v Adélině mysli. Nakonec se na ni Adéla obrátí sama.“

„Ano, Duncane, souhlasím. Nakonec se Adéla na Madelyne obrátí sama. Ale s dýkou v ruce a vražednou myšlenkou v hlavě. A my tomu musíme zabránit.“

„Nechci, aby byla Madelyne vystavena nebezpečí,“ ozval se Gilard. „Podle mě jsme ji neměli brát s sebou. Nic by se jí nestalo, Louddon by ji brzy našel. A Madelyne není Duncanova, Edmonde. Jsme za ni odpovědní všichni stejně.“

„Madelyne je moje, Gilarde,“ prohlásil Duncan. Řekl to tiše, ale z toho, jak se na ně díval a jak proti nim vystrčil ramena, oba bratři poznali, že nestrpí, aby o tom pochybovali.

Gilard neochotně přikývl. Edmond oba pozoroval. Tón, jakým to Duncan řekl, se mu pranic nelíbil.

127

Kupodivu tentokrát zcela souhlasil s Gilardem, což bylo něco mimořádného, protože on a Gilard měli téměř na všechny sporné otázky rozdílný názor. „Možná bychom měli Madelyne odvézt zpátky,“ řekl.

Duncanova pěst dopadla na stůl s takovou silou, že džbánek s pivem poskočil a málem se převrhl.

„Madelyne zůstane tady, Edmonde! Ptám se tě naposledy, budeš mě v mém rozhodnutí podporovat, nebo ne?“ Mezi oběma bratry nastalo dlouhé ticho.

„Tak to tedy je,“ řekl konečně Edmond.

Duncan přikývl. Gilard na oba zmateně hleděl. Zřejmě mu něco ušlo, ale nechápal co.

„Ano, tak to je,“ potvrdil Duncan pevným hlasem. „Máš proti tomu námitky?“

Edmond si povzdechl a po chvíli zavrtěl hlavou. „Ne. Budu tě podporovat, Duncane, i když tě musím varovat. Tvé rozhodnutí může přinést problémy.“

„To mě nezviklá, Edmonde.“

Nezdálo se, že by se Duncan chystal svou záhadnou rozmluvu

s Edmondem vysvětlit. Gilard však usoudil, že bude lepší počkat, až bude s Edmondem sám. Pak se ho zeptá, co to všechno znamená. Navíc ho jedna Duncanova poznámka podnítila k jiné otázce. „Duncane, co jsi mínil tím, že musíme Madelyne říct, jak se má chovat, aby Adéle pomohla?“

Duncan se konečně obrátil ke Gilardovi. Byl rád, že se mu podařilo získat Edmondovu podporu, a jeho nálada se pozvedla.

„Madelyne má zkušenosti, které jí s naší sestrou pomohou. Navrhuju, abychom se snažili svést obě ženy co nejčastěji dohromady. Edmonde, tvou povinností bude přivést Adélu každý večer ke společné večeři, a ty, Gilarde, zase přivedeš Madelyne. Z tebe nemá strach.“

„A ze mě snad má?“ ozval se Edmond.

Duncan neodpověděl, pouze mu dal podrážděným pohledem najevo, že nemá rád, když ho někdo přerušuje. „Není důležité, že se Adéla s Madelyne nesnese a že se budou obě bránit, aby se 128

setkávaly. Jestliže to bude nutné, přitáhneme je sem násilím. Ale budou jíst spolu.“

„Adéla Madelyne zničí,“ vyhrkl najednou Gilard. „Madelyne je jemná a tichá a neobstojí proti…“

„Jemná a tichá Madelyne dovede zuřit jako zimní vichřice,“

přerušil ho Duncan podrážděně. „Stačí ji k tomu jen trochu nasměrovat.“

„Co to říkáš?“ téměř vykřikl Gilard a užasle na bratra zíral.

„Madelyne je jemná dívka. Vždyť…“

Vtom si všiml, že se Edmond uculuje, a odmlčel se. „Vždyť vypadá tak mile, tak sladce, že, Gilarde?“ řekl Edmond. „Jenže my s Duncanem už víme, co tahle milá a sladká dívka dokáže. Řádila tak, že ji musela slyšet celá Anglie.“

„Protože měla horečku a nevěděla, co dělá. Říkal jsem ti, abychom jí ostříhali vlasy a nechali z ní vyjít démony, Duncane. To nebyla ona. Řádily a křičely v ní cizí síly. Vždyť vůbec neví, že udělala Edmondovi modřinu pod okem.“

Duncan zavrtěl hlavou. „Není třeba, abys přede mnou Madelyne bránil.“

„Dobře, tak co tedy hodláš s Madelyne udělat?“ zeptal se Gilard. I když se snažil ovládnout, byla v jeho hlase patrná naléhavost.

„Bude tu mít bezpečné útočiště, Gilarde,“ řekl Duncan. Vstal a chystal se odejít. Vtom se ozval Edmond. „Nebude bezpečné, dokud se Adéla neuzdraví. Do té doby to bude pro Madelyne tvrdá zkouška.“

„Tvrdá zkouška to bude pro nás všechny,“ odpověděl Duncan.

„Ale Bůh snad dá, že brzy skončí.“

Duncan odešel. Opustil bratry a zamířil k jezeru, aby si zaplaval v ledové vodě.

Myšlenky se mu však stále vracely k Madelyne. Bylo nepopiratelné, že je zcela jiná než její bratr. Zvláštní ironií ji osud ušetřil jeho zlé, úchylné povahy. Byla žena, s níž se muselo počítat. Skrývala svou pravou povahu sama před sebou. Když o tom uvažoval, zahrál mu na tváři úsměv. On však měl vzácnou příležitost nahlédnout do ní a poznat, jaká je skutečná lady

129

Madelyne. Musela ji zachvátit krutá horečka, aby se projevil její vášnivý duch. Ano, třebaže si to vůbec neuvědomovala, on dobře poznal, jak je vášnivá a jak prahne po životě. A to ho těšilo a zároveň vzrušovalo.

Dělal si naděje, že Madelyne pomůže Adéle k rozumu, ale

třeba zase Adéla pomůže jí. Možná nějak nevědomky přispěje k tomu, že se Madelyne zbaví svých zábran, za nimiž se skrývá. Teprve ledově chladná voda mu vyhnala neodbytné myšlenky z hlavy. Přesto si slíbil, že až skončí s plaváním, vrátí se k ní.

Madelyne ho viděla. Otevřela okenice právě ve chvíli, kdy šel k jezeru, a pak se zatajeným dechem sledovala, jak se svléká a vstupuje do vody.

Nepocítila žádný stud, když ho uviděla bez oděvu. Jeho nahota ji neuváděla do rozpaků, protože byla příliš ohromená tím, co ten bláznivý člověk dělá. Navíc k ní byl obrácený zády a neviděla ho tedy celého.

Stále nevěřila, že opravdu do vody vstoupí. On to však udělal a ani na okamžik nezaváhal.

Úplněk zářící na jasné obloze dával dost světla, takže mohla sledovat, jak Duncan plave přes jezero a zpět. Pozorovala ho celou dobu, když se však chystal vystoupit, raději zavřela oči. Chvíli čekala, a jakmile usoudila, že už musí být oblečený, oči opět otevřela.

Duncan stál na břehu pouze v kalhotách. Vypadal jako bůh, alespoň tohle přirovnání ji napadlo, když uviděla jeho úžasné tělo.

Přestože byl zimní večer, vůbec se neobtěžoval obléct si košili a pouze si ji nedbale přehodil přes rameno. Copak mu nebyla zima? Oknem dovnitř zavanul chlad a Madelyne se zimomřivě zachvěla. Duncan se však choval, jako by byl teplý jarní den.

Nespěchal do tepla, vracel se pomalým, téměř loudavým krokem, jako by o něčem přemýšlel.

Když přišel blíž, ucítila, že se jí zrychluje tep. Bože, jak dokonalé měl tělo! Byl štíhlý v bocích, zato ramena měl neuvěřitelně široká. A hruď… I v mdlém měsíčním světle viděla,

jak mu hrají svaly. Síla z něho přímo vyzařovala. Uvědomila si, že 130

ji jeho tělo přitahuje, že ji vábí, zároveň však zvláštním způsobem znepokojuje.

Náhle se Duncan zastavil, zvedl hlavu a uviděl, že na něho hledí. Bezděčně zvedla ruku a chtěla mu zamávat, vzápětí však

zaváhala. Na tu dálku nemohla vidět, jak se tváří, přesto se jí zdálo, že je zamračený. Bože, opravdu se mračil. Nebo si ho už ani

nedovede představit jinak?

Otočila se a rychle se vrátila do postele. Dokonce ve spěchu zapomněla zavřít okenice.

Stále se však nedokázala uklidnit a vzpamatovat ze setkání s Adélou. Pokaždé, když si Duncanovu sestru představila, měla pocit, že musí křičet. Místo toho však plakala, až měla opuchlé oči.

Vzpomínka na Adélu byla krutá a vyvolávala v ní bouři hněvu nad tím, co musela nešťastná dívka vytrpět.

Madelyne chápala, jaké to je být někomu vydán na milost a nemilost. Věděla, co se v Adélině nitru odehrává, a nemohla jinak, než cítit nad jejím osudem lítost.

Ano, to byl hlavní důvod jejího hněvu. Zároveň však cítila

hněv vůči bratřím Wextonům. Vždyť tím, jak se k sestře chovali, její utrpení ještě zhoršovali.

Náhle se rozhodla, že se dívky ujme sama. Ne proto, že Adéle tak hrozně ublížil právě Louddon. Přestože to byl její bratr, Madelyne necítila za jeho podlý čin vinu. Chtěla Adéle pomoct, protože viděla, jak je dívka bezbranná a ve své bolesti ztracená. Umínila si, že bude na Adélu laskavá a trpělivá. Snad si dívka po čase uvědomí, že se jí snaží pomoct a nemá s její pohanou nic společného.

Opět se dala do pláče. Cítila se jako chycená v pasti. Byla tak blízko domova sestřenice Edwythe, jenže všechno se najednou zkomplikovalo a vypadalo to, že bude muset se svým útěkem počkat. Adéla potřebuje její lásku a pomoc, protože její barbarští bratři nejsou ničeho takového schopni. Ano, Adéla ji potřebuje, pomyslela si a znovu si umiňovala, že zde zůstane, dokud se duše Duncanovy sestry neuzdraví.

V místnosti začalo být chladno. Madelyne se ještě víc schoulila pod přikrývky a teprve po chvíli si uvědomila, že nechala otevřené 131

okenice. Vstala a s houní kolem těla spěchala k oknu, aby je zavřela.

Začalo pršet. Pomyslela, že to je počasí, které se přesně hodí k její náladě. Mimoděk pohlédla k jezeru, jestli tam Duncan stále ještě není, a potom zvedla oči nahoru, k temné hradbě kopců rýsující se nad cimbuřím.

A pak uviděla jakési zvíře. Velké, skoro jako šelma. Rozbušilo

se jí srdce. Aniž věděla proč, vystoupila na špičky a vyklonila se z okna. Měla z té neznámé šelmy strach, současně se však bála, že zvíře náhle uskočí a zmizí ve tmě.

Zdálo se jí, že se podivná šelma na ni dívá. A pak si uvědomila, že její mysl je stejně rozjitřená jako Adélina. Bože, vždyť to zvíře připomínalo vlka. Vypadalo tak úžasně!

Zavrtěla hlavou, přesto se nemohla odtrhnout od okna a zírala

na zvíře jako uhranutá. Viděla, že náhle zaklonilo hlavu, jako by se chystalo výt. Žádný zvuk však k jejím uším nedolehl – zřejmě ho odvál vítr nebo ho přehlušil déšť bubnující do střechy.

Netušila, jak dlouho stála u okna a šelmu pozorovala. V jednu chvíli schválně zavřela oči, ale když je opět otevřela, zvíře tam bylo stále.

„Je to jen pes,“ řekla si. Ano, nějaký divoký pes, žádný vlk.

„Ale hrozně velký,“ dodala.

Kdyby byla pověrčivá, mohla by si pomyslet, že je to osudové znamení.

Zavřela okenice a vrátila se do postele.

Obraz tajemného vlka jí však nešel z mysli a ještě dlouho v ní zůstával. Teprve pak ji přemohl spánek.

Někdy uprostřed chladné noci se zachvěla a procitla. Zdálo se jí, že ji objímá Duncanova paže a vtahuje ji do svého tepla.

Usmála se svému snu a znovu tvrdě usnula. 132

Kapitola 10

Za oněch věků žili na zemi bohatýři, mužové pověstní.

STARÝ ZÁKON, GENESIS 6:4

Madelyne byla přesvědčená, že týden, který následoval po jejím rozhodnutí pomoct Adéle, si bude pamatovat do nejdelší smrti.

Byly to dny, jež se daly přirovnat snad jen ke vpádu vévody Viléma, i když tenkrát ještě nebyla na světě a nemohla být svědkem toho, co se dělo. Nynější události však téměř zničily její jemnou povahu i samotný zdravý rozum. A možná jen proto, že si

nebyla jistá, na čem jí víc záleží, si podržela obojí.

Vždyť musela prožít tolik napětí, že by snad i svatý zatínal zuby. Příčinou všeho byli samozřejmě Wextonové.

Madelyne se sice mohla volně pohybovat po celém hradu, Duncan jí však přidělil vojáka, strážce, který za ní chodil, kamkoliv se hnula. Dokonce jí dovolil, že může jít krmit zvířata, když ho o to požádala. Voják, který ji měl na starosti, o Duncanově svolení věděl a pomohl jí přemluvit stráž u padacího mostu, aby jí ho spustili. Madelyne pak táhla na kopec za hradbami plný pytel masa, drůbeže a zrní. Nevěděla, co její divoký pes žere, a nesla mu různé věci, aby ho přilákala.

Její věrný stín, hezký muž jménem Anthony, brblal, že s ní musí jít tak daleko. Navrhl jí, aby jeli na koni, Madelyne však trvala na tom, že půjdou pěšky. Říkala, že jim oběma pohyb jen prospěje – ve skutečnosti jí však šlo jen o to, aby neviděl, že to s koněm neumí.

133

Když se vrátila, Duncan už na ni čekal. Nevypadal, že by měl z jejího výletu radost. Naopak, mračil se jako čert. „Nepamatuju se, že bych ti dovolil jít ven mimo hradby,“ přivítal ji.

„Dovolil jsi jí přece, aby šla krmit zvířata,“ přispěchal jí na pomoc Anthony.

„Ano, dovolil,“ přidala se Madelyne tím nejpříjemnějším hlasem a ještě se na Duncana usmála. Chtěla, aby viděl, že je klidná a spokojená.

Duncan jen přikývl.

Tvářil se však mrazivě a Madelyne měla dojem, že by se jí nejraději zbavil. Přesto zachoval klid a nekřičel na ni. Duncan málokdy křičel, dokonce málokdy pozvedl hlas. Neměl to zapotřebí. Když se mu něco nelíbilo – jako třeba teď – zamračil se. To úplně stačilo.

Madelyne se ho však nebála, i když si musela několikrát denně připomínat, že nemá důvod mít z něho strach. A také neměla odvahu zeptat se ho, jak to vlastně mínil, když řekl, že patří jemu. Umiňovala si, že s ním o tom promluví, stále to však odkládala, protože se jeho odpovědi bála.

Namlouvala si, že na to bude dost času, až se Adélin stav

zlepší. Pak se začne zajímat o svůj vlastní osud. Zatím se bude vrhat do všech bitev, které se kolem ní semelou.

„Byla jsem jen tam na tom kopci,“ odpověděla. „Bojíš se, že ti uteču a půjdu pěšky až do Londýna?“

„Proč jsi tam vlastně šla?“ zeptal se. Její poznámku o útěku do Londýna přešel bez povšimnutí.

„Chtěla jsem nakrmit svého vlka.“

Chvíli vychutnávala jeho užaslý výraz a pak se na něho usmála.

„Klidně se mi můžeš smát, jestli máš chuť. Viděla jsem z okna velké zvíře. Byl to buď obrovský pes, nebo vlk. Řekla jsem si, že mu budu nosit žrádlo, aby přes zimu nezahynul.“

Duncan se k ní otočil zády a odešel.

Madelyne měla chuť se rozesmát. Duncan jí nezakázal chodit ven z pevnosti a ona měla ze svého vítězství nad ním škodolibou radost. Od toho dne, kdy zvíře uviděla, je každý večer znovu a 134

znovu vyhlížela. Podivný pes nebo vlk, nebo co to bylo, se však už víckrát neobjevil. Někdy si v noci schoulená pod přikrývkou říkala, zda to, co viděla, opravdu bylo skutečné zvíře, a ne pouhý výplod její zjitřené fantazie.

To však před Duncanem nikdy nepřiznala a pokaždé, když přecházela padací most, pocítila zlomyslnou radost. Žrádlo, které v lese na kopci nechávala, vždy zmizelo. Zřejmě ho nějaká zvířata našla. Madelyne byla ráda, že nepřišlo nazmar, ještě větší uspokojení jí však přinášelo vědomí, že svými výlety znepokojuje Duncana.

Ano, dělala to především proto, aby ho dráždila. A z toho, že se jí vyhýbal, usuzovala, že se jí to daří.

Její dny by ubíhaly celkem příjemně, nebýt svíravého strachu z večera a ze společné večeře. To jí nakládalo tíhu na ramena, to v ní vyvolávalo napětí, kterého se nedokázala celý den zbavit.

Zůstávala venku co nejdéle a nevadil jí ani déšť a zima. Gerty

jí přinesla oblečení odložené po Duncanově starší sestře Catherine. Madelyne bylo příliš velké, naštěstí měla jehlu a nit, a když si ho trochu pospravila, docela jí vyhovovalo. Nezáleželo jí na parádě. Nejdůležitější bylo, že se ve věcech po Catherine cítila dobře a

nebylo jí zima.

Každé odpoledne chodila do stájí, aby přinesla Duncanovu hřebci, bílému krasavci, kterému dala jméno Silén, nějakou dobrotu. Chtěla, aby si ji oblíbil, a zdálo se, že se jí to daří. Silén

dokonce projevoval takovou radost, když za ním přišla, že vyváděl, jako by chtěl své dřevěné stání zbourat. Jakmile však na něho promluvila, uklidnil se a zkrotí jako beránek. Madelyne věděla, že se před ní chce ukázat, a vždy ho poplácala a pochválila, jak je silný.

Ano, Silén si ji opravdu oblíbil. Vždy, když stála vedle něho, ji šťouchal hlavou do ruky, aby ho pohladila. A jakmile přestala a opřela se o zábradlí, nedal pokoj a znovu ji šťouchl. Madelyne si s ním takhle hrála a byla šťastná, protože viděla, že o ni hřebec stojí.

Stájník neměl z jejích návštěv radost a dával jí to hlasitě najevo. Láteřil, že Madelyne hřebce kazí, a hrozil jí, že to řekne svému pánovi. Přesto to neudělal, naopak v skrytu dívku

135

obdivoval, jak se dokázala s divokým hřebcem skamarádit. Vždyť on sám musel být opatrný, když Siléna sedlal, a tahle křehká dívka se chovala, jako by z něj neměla sebemenší strach.

Pak se jednou dal stájník s Madelyne do řeči a zanedlouho už byli přátelé.

Dověděla se, že se jmenuje James a že je Maudin manžel.

Jejich syn William byl ještě malý a držel se máminy sukně. James se však nemohl dočkat, až William povyroste a bude ho moct vzít do učení. „Rád bych, aby syn pokračoval v tradici,“ vysvětlovat Madelyne důležitě.

„Skoro bych řekl, že by tě Silén nechal na sobě jet i bez sedla,“ prohlásil, když se smířil s tím, že Madelyne pronikla do jeho panství.

Madelyne se usmála. Měla radost, že si James zvykl říkat Duncanovu koni jménem, které mu dala ona. „Nikdy jsem neseděla na neosedlaném koni,“ odpověděla. „I když je pravda, že jsem toho moc nenajezdila ani na osedlaném.“

„Až přejde zima a ustanou deště, určitě se naučíš pořádně jezdit.“

Madelyne přikývla.

„Nechápu, jak jsi mohla cestovat, když tě nikdo nenaučil jezdit,“ divil se James.

„Všude jsem chodila pěšky,“ odpověděla a zasmála se jeho překvapenému výrazu. „Přiznávám to, není to žádný hřích.“

„Mám jednu klidnou a mírnou klisnu, na které by ses mohla učit jezdit,“ navrhl jí.

„Ne, myslím, že to by se Silénovi nelíbilo,“ odpověděla Madelyne. „Určitě by se to dotklo jeho hrdosti a to nemůžeme připustit.“

James na ni zmateně hleděl.

„Budu se Silénem zacházet dobře,“ dodala.

„Ale vždyť je to kůň našeho pána, milady,“ koktal James. Zdálo se, že váhá.

„Já dobře vím, komu patří,“ řekla Madelyne. „A nemusíš si

dělat starosti, že je tak veliký,“ snažila se uklidnit jeho obavy. „Už jsem na Silénovi jela.“

136

„Ale dovolil ti to pán?“

„Ještě jsem ho o to nepožádala, ale určitě mi to dovolí, Jamesi.“

Znovu se na něho usmála a stájník rázem zapomněl na všechny rozumné námitky, které se ještě chystal říct. Když na něho Madelyne upřela své krásné modré oči, náhle zjistil, že souhlasí se vším, co říká.

Jakmile vyšla ze stáje, opět se k ní připojil její strážce. Byl pro

ni a pro všechny ostatní neustálou připomínkou, že tu není vážený host, ale zajatec. Už ji to však ani příliš nepopuzovalo.

Anthony zřejmě nebyl jen tak nějaký voják. Bylo to zřejmé z toho, jak se k němu chovali ostatní vojáci a jak ho zdravili.

Madelyne viděla, že se mezi nimi těší velké vážnosti. Měl milý, chlapecký úsměv, což působilo zvláštním dojmem, protože to byl obrovský muž, žádný mladík. Madelyne nemohla pochopit, proč právě jeho určil Duncan jejím strážcem. Zdálo se jí, že by se k tomu nedůležitému úkolu hodil někdo, kdo má mezi vojáky mnohem nižší postavení, jako třeba panoš Ansel.

Nakonec jí to tak dlouho vrtalo hlavou, až se na to Anthonyho zeptala. „Copak jsi něco provedl, že jsi dostal za trest úkol hlídat

mě?“

Anthony na ni nechápavě pohlédl.

„Všimla jsem si, jak se závistivě díváš na ostatní, když se

vracejí z výcviku. Určitě bys byl raději s nimi, než chodil za mnou jako pejsek.“

„Nedělá mi to žádné potíže,“ ujišťoval ji Anthony.

„Ale stejně nechápu, proč mi Duncan přidělil právě tebe. Musel ses nějak provinit, ne? Jinak to není možné.“

„Hodí se mi, že teď nechodím na výcvik. Musím si doléčit jakési zranění,“ vysvětlil jí. Řekl to nejistě a Madelyne si všimla, že se přitom začervenal.

Připadlo jí zvláštní, že by takový válečník upadal do rozpaků. Aby ho uklidnila, řekla: „Taky jsem utrpěla zranění a řeknu ti, že nijak lehké.“ Vypadalo to, jako by se chlubila, chtěla mu však jen naznačit, že se nemá zač stydět. „Dokonce jsem měla namále, ale Edmond mě vyléčil. Mám přes celé stehno ošklivou jizvu.“

137

Anthony vypadal čím dál rozpačitěji, jako by se mu to téma příliš nezamlouvalo. „Proč se tak díváš?“ zeptala se ho nakonec.

„Copak je to pro vojáka hanba, být zraněn v boji?“

„Samozřejmě že není,“ odpověděl. Založil si ruce za zády a zrychlil krok.

Madelyne náhle napadlo, že je zřejmě zraněn na místě, za něž se stydí. Proto je tak nesvůj. Viděla, že nohy a ruce má naprosto zdravé. Zbývala tedy hruď nebo…

„Dobře, už o tom nemluvme,“ vyhrkla. Cítila, že ji polilo

horko. Když Anthony okamžitě zpomalil, poznala, že to je ono. Je zraněn na choulostivém místě a nechce o tom mluvit.

I když se na to Anthonyho nikdy neptala, připadalo jí zvláštní,

že vojáci cvičí každý den tak dlouho. Jistě to musí být těžké, bránit svého pána, který má tolik nepřátel. Nepochybovala, že s Duncanem není lehké vyjít. Byl všechno, jen ne diplomat. Vždyť měl zřejmě u dvora Viléma II. víc odpůrců a těch, kdo ho nenáviděli, než opravdových přátel.

Měla pohříchu spoustu času o Duncanovi přemýšlet. Nebyla zvyklá jen se povalovat nebo chodit od ničeho k ničemu. Když nebyla venku s Anthonym, přiváděla k zoufalství Gerty a Maude

tím, že si neustále vymýšlela, jak vylepšit Duncanovu domácnost. Maude byla důvěřivější než Gerty a zdálo se, že si nachází záminky, aby mohla za Madelyne zajít na návštěvu. Často s sebou brala svého synka Willieho. Chlapec zprvu jen hleděl s prstem v puse, když mu ho však Madelyne vytáhla a malý Willie se osmělil, nestačila se Madelyne divit. Pusa mu jela málem jako jeho matce, a to už bylo co říct.

Vždy, když se začal den chýlit k večeru, stáhl se Madelyne žaludek a v hlavě jí začalo bušit. Jak by ne, vždyť ji čekala společná večeře s Wextonovou rodinou – zkouška, před níž by snad utekl i samotný Odysseus.

Jenže Madelyne před ní utéct nemohla. Mohla jen před Duncanem padnout na kolena a prosit ho, aby směla jíst sama ve svém pokoji. Duncan jí však nevyhověl. Trval na tom, že se musí připojit k jeho rodině, a pak měl tu drzost, že se sám vzdálil a nechutné žranice, k níž ji téměř násilím přitáhl, se nezúčastnil. On 138

sám jedl vždy jinde a u společného stolu se objevil až poté, co služebné všechno uklidily a spoušť na zemi zametly.

A co teprve Adéla! Zatímco vojáci odhazovali za sebe ohlodané kosti, Duncanova sestra chrlila na Madelyne jednu odpornou nadávku za druhou.

Madelyne každou chvíli uvažovala, že už ta muka dál nevydrží. Říkala si, že Adéla je nemocná, a snažila se zachovat klid. Její úsměv však byl strojený a křehký jako suchý pergamen.

Sedmý večer se Madelynin klid zhroutil. To, co v sobě do té doby potlačovala, v ní vybuchlo s takovou silou, že všichni kolem ní jen zděšeně zírali a neodvážili se proti ní zasáhnout.

Došlo k tomu ve chvíli, kdy jí Duncan dovolil, aby se vzdálila. Madelyne vstala, omluvila se a zamířila ke dveřím.

Hrozněji bušilo v hlavě a myslela jen na to, jak se Adéle zeširoka vyhnout. Cítila, že už není schopná dál snášet její oplzlé výkřiky. Duncanova sestra šla proti ní.

Madelyne na Adélu ostražitě pohlédla, přitom si všimla, že z kuchyňských dveří vykukuje malý Willie. Chlapec se na ni smál a Madelyne se zastavila, aby s ním prohodila pár slov.

Willie se rozběhl a chtěl se k ní kolem Adély protáhnout. Právě

v tu chvíli se však Adéla rozmáchla k pohrdlivému gestu, kterým vždy doprovázela své urážky, a nešťastnou náhodou udeřila chlapce hřbetem ruky do tváře. Willie se zapotácel a upadl.

A pak to začalo. Chlapec vřískal, jako když ho na nože bere, vzápětí cosi zahřměl Gilard a nad vším zazněl pronikavý, hysterický Madelynin výkřik. Její zuřivý výbuch všechny ohromil, dokonce i Adélu, která podvědomě o krok ustoupila. Bylo to vlastně poprvé, co před Madelyne nějak couvla.

Gilard chtěl vstát, Duncan ho však chytil za ruku a zadržel ho. Gilard se mu chtěl vzepřít, ale Duncan ho zmrazil pohledem tak, že klesl zpátky na stoličku.

Madelyne se vrhla k chlapci. Pomohla mu na nohy, chvíli se ho snažila utěšit, líbala ho na hlavu a něco mu šeptala. Nakonec ho postrčila k matce, která vyběhla z kuchyně následovaná Gerty. Obě ženy byly vyděšené, protože nevěděly, co se stalo.

139

Pak se Madelyne obrátila proti Adéle. Kdyby Duncanova sestra projevila alespoň náznak lítosti, možná by v sobě hněv potlačila. Jenže to Adélu ani nenapadlo. Když navíc pohrdlivě zamumlala cosi o protivném spratkovi, přestala se Madelyne ovládat.

Adéla otevřela ústa k dalším urážkám, ale už je nestačila

vyslovit, protože ji Madelyne tvrdě udeřila do tváře. Adéla byla tak ohromená, že se zapotácela a upadla na kolena. Vtom se na ni Madelyne vrhla jako smyslů zbavená, chytila ji za vlasy a strhla jí hlavu dozadu. „Jestli vyslovíš ještě jednu sprostotu, tak ti tu hlavu utrhnu, Adélo. Rozumíš?“ křičela na ni.

Všichni na ni zírali jako zkoprnělí. První se vzpamatoval Edmond. „Pusť ji, Madelyne!“ vykřikl.

„Ty se do toho nepleť, Edmonde,“ vyštěkla na něho Madelyne hněvem bez sebe. „Už mám toho všeho dost! Dáváš mi za vinu, co se s tvou sestrou stalo, i když víš, že to není pravda. Ale teď jsem se rozhodla vzít tu věc do svých rukou. A hned!“

Duncan seděl a neřekl ani slovo. „Nedávám ti nic za vinu,“ vykřikl Edmond. „A pusť ji! Její mysl je…“

„Její mysl nepotřebuje nic jiného než pořádně pročistit, Edmonde.“

Madelyne viděla, že na ni Maude s Gerty hledí ode dveří, a

obrátila se k nim. Stále držela Adélu pevně za vlasy. „Myslím, že budeme potřebovat dvě kádě, abychom tuhle žalostnou osobu zbavily vší její špíny. Dej ohřát vodu, Gerty. A ty, Maude, přines pro svou paní čisté oblečení.“

„Ty se chceš koupat, milady?“ zeptala se nechápavě Gerty.

„Adéla se bude koupat,“ odpověděla Madelyne. Znovu se obrátila k Adéle. „A tobě říkám, jestli ještě vyslovíš jedinou urážku, nacpu ti do úst mýdlo a bude od tebe pokoj.“

Teprve teď Adélu pustila a pomohla jí vstát. Adéla se jí snažila vytrhnout, Madelyne jí to však nedovolila. Hněv jí dal téměř herkulovskou sílu. „Jsi vyšší než já, ale já jsem zase silnější, a navíc bych tě nejraději uškrtila, tak si na mě dej pozor. Jestli mě donutíš, abych tě nahoru do věže odtáhla za vlasy, věř mi, že to udělám.“

140

Adéla začala plakat, Madelyne s ní však neměla slitování. Už jí projevila dost soucitu a k ničemu to nevedlo. A stejně tak Edmond a Gilard. Ani jeden si zřejmě neuvědomil, že tím své sestře jen ubližují. Madelyne byla přesvědčená, že jediné, co Adéla potřebuje, je pevná ruka. A Madelyne měla ruku dost pevnou.

Zvláštní, dokonce ji přestala bolet hlava.

„Klidně si plač, jak chceš. To ti nepomůže. Řekla jsi o malém Williem, že je spratek, ale ta nadávka se hodí spíš na tebe. Ano, jsi rozmazlený spratek, který tady všechny terorizuje. Ale to se teď změní, to ti slibuju.“

Pokračovala v mumlání výhrůžek celou cestu až do svého pokoje a Adéla se jí už neodvážila ani jednou vzepřít.

Než muži přinesli kádě a nalili do nich horkou vodu, všechna vzpurnost z Adély vyprchala. Gerty s Maude jí svlékly. „Spalte ty hadry,“ poručila jim Madelyne a ukázala na Adélin páchnoucí oděv.

Když Adélu ponořily do první kádě, tvářila se jako Lotova žena. Seděla jako vytesaná z kamene a nepřítomným pohledem

zírala kamsi do dálky. Madelyne však dobře věděla, že v dívce vře hněv.

„Proč potřebujeme dvě kádě?“ zeptala se Maude a nervózně si tiskla ruce. Najednou se Adéla probudila a znovu se v ní vzedmul

odpor. Zcela nečekaně chytila Madelyne za vlasy, jako by jí je chtěla vyškubat.

Madelyne se však nedala. Maude zděšeně hleděla, jak žena,

kterou měla za jemnou a příjemnou dívku, chytila její paní za hlavu a ponořila ji pod vodu. Proboha, copak chce baronovu sestru utopit?

„Ne, lady Madelyne, to nemůžeš!“ vykřikla. „Vždyť se udusí. Pod vodou nemůže dýchat.“

„Alespoň se po mně přestane sápat,“ odsekla Madelyne vztekle.

„Bože, to je hrozné,“ vydechla Gerty zoufale. Náhle se otočila a vyběhla ze dveří.

Maude tušila, co se stane. Věděla, že Gerty řekne prvnímu, na koho narazí, co se tady děje, a za chvíli tu může být baron Wexton. 141

Když však pohlédla na Madelyne, dostala strach. Takhle zuřivou ještě žádnou ženu neviděla. Co kdyby napadla i ji? Nejlépe když uteče jako Gerty, napadlo ji. Potom si však vzpomněla, že se Madelyne zastala jejího synka, a přinutila se zůstat.

„Adéla je tak špinavá, že jedna lázeň nestačí. Proto potřebujeme dvě kádě.“

Maude téměř neslyšela, co Madelyne říká. Adéla sebou začala zmítat a křičet a všude kolem stříkala voda, až byla Madelyne celá zmáčená.

„Podej mi, prosím tě, mýdlo,“ křikla Madelyne na Maude. To, co se dělo v následující hodině, bylo neuvěřitelné. Gerty letěla dolů po dvou schodech a spěchala povědět Edmondovi a

Gilardovi, co se nahoře děje. Když ale všechny vzbouřila a vrátila se s nimi nahoru, nemohla uvěřit svým očím. Lady Adéla seděla tiše před krbem a lady Madelyne jí česala vlasy. Ano, bylo to neuvěřitelné. Zdálo se, jako by Madelyne s Maude smyly z Adély současně se špínou i všechen její vzdor a zatrpklost.

Potom, co muži vynesli vodu i obě kádě, odešly z věže i Maude a Gerty.

Adéla a Madelyne osaměly. Obě mlčely. Náhle se ve dveřích opět objevila Maude. „Chtěla jsem ti poděkovat, že jsi pomohla mému synkovi,“ vyhrkla.

Madelyne jí už chtěla odpovědět, služka však pokračovala:

„Víš, já to lady Adéle nemám za zlé. Nemůže za to, jaká je. Ale ty ses Willieho zastala a já ti jsem za to moc vděčná.“

„Nechtěla jsem ho udeřit,“ ozvala se náhle Adéla.

Byla to první klidná a mírná slova, která řekla. Maude a Madelyne na sebe pohlédly a usmály se.

Jakmile se za Maude zavřely dveře, Madelyne si přitáhla židli a posadila se proti Adéle.

Dívka sklopila hlavu a hleděla na ruce složené v klíně.

Nyní měla Madelyne dostatek času, aby si Duncanovu sestru pořádně prohlédla. Teprve teď viděla, že Adéla je velmi hezká dívka. Měla velké hnědé oči a zlatavě hnědé vlasy, mezi nimiž po umytí svítily zcela světlé prameny. Bylo překvapivé, co všechno dokázala špína skrýt.

142

Vzhledem se Duncanovi příliš nepodobala, nepochybně však

byli oba stejně paličatí a zatvrzelí. Madelyne si uvědomila, že bude muset být velmi trpělivá, bude-li ji chtít změnit.

Dlouho seděly mlčky, až konečně Adéla zvedla hlavu a pohlédla na Madelyne. „Co ode mě chceš?“ zeptala se.

„Abys mi řekla, co se ti stalo.“

Adéla zrudla. „Chceš to slyšet do poslední podrobnosti, Madelyne? Budeš z toho mít potěšení?“ Začala nervózně žmoulat rukáv čisté noční košile.

„Ne, nebudu z toho mít žádné potěšení,“ odpověděla Madelyne smutně. „Musíš to však někomu povědět. Je to v tobě jako jed a potřebuješ se toho zbavit. Uvidíš, že se budeš cítit líp, až to budeš mít za sebou. A už nebudeš muset pokračovat před bratry v té dětinské hře.“

Adéla na ni vytřeštila oči. „Jak jsi…“ Náhle si uvědomila, co na sebe prozrazuje.

Madelyne se usmála. „I kdybych byla hloupá, musela bych

poznat, že ke mně necítíš nenávist. Příliš ses do ní nutila, bylo to na tobě poznat.“

„Ale já tě opravdu nenávidím.“

„Nevěřím ti,“ řekla Madelyne. „Vždyť nemáš důvod mě nenávidět. Já jsem ti ničím neublížila. Ocitly jsme se ve válce mezi

našimi bratry. Obě jsme nevinné.“

„Já už nejsem nevinná,“ řekla tiše Adéla. „A Duncan tráví každou noc v tvé posteli, takže i o tvé nevinnosti pochybuju.“

Madelyne užasla. Z čeho Adéla usoudila, že Duncan tráví noci

v její posteli? Samozřejmě se mýlí, ale tím se teď nechtěla zabývat. Teď se musí soustředit na Adélin problém. Proti tomu nesmyslu se ohradí později.

„Zabila bych tvého bratra, kdybych k tomu měla příležitost,“ prohlásila Adéla. „Proč mě nenecháš na pokoji? Chci umřít v klidu.“

„Neříkej takové hříšné věci,“ odpověděla Madelyne. „Jak ti mám, Adélo, pomoct, když mi…“

„Proč, proboha? Proč mi chceš pomáhat? Jsi přece Louddonova sestra.“

143

„To nic neznamená. Ani v nejmenším ho nechci hájit. Jestliže jsem k němu někdy měla blízký vztah, už dávno ho zničil. Kdy ses s ním vlastně setkala?“ zeptala se jakoby mimochodem.

„Jednou v Londýně,“ odpověděla Adéla. „To je všechno, co ti řeknu.“

„Musíme si o tom promluvit, Adélo, ať je to pro tebe jakkoliv bolestné. Věř mi, že tvé tajemství nikomu neprozradím.“

„Tajemství? Žádné tajemství neexistuje, Madelyne. Všichni vědí, co se mi stalo.“

„Chci slyšet pravdu od tebe,“ naléhala Madelyne. „Jsem ochotná sedět tu s tebou třeba celou noc.“

Adéla na ni dlouho hleděla. Bylo vidět, že se nerozhoduje

lehce, jestli Madelyne vyhovět. Bože, byla už vším tím klamáním tak unavená a cítila se na světě tak sama! „A až se vrátíš, řekneš Louddonovi každé slovo, co ode mě uslyšíš?“ zeptala se téměř šeptem.

„K Louddonovi se nikdy nevrátím,“ prohlásila rozhodně Madelyne. V jejím hlase zazněl hněv. „Chci od něj odejít ke své sestřenici. Žije ve Skotsku. Zatím sice nevím, jak se tam dostanu, ale nevzdám se, i kdybych tam měla jít pěšky.“

„Věřím ti, že Louddonovi nic neřekneš. Ale co Duncanovi? Před ním budeš taky mlčet?“

„Nebudu o tom mluvit s nikým, jestliže mi to výslovně nedovolíš.“

„Setkala jsem se s tvým bratrem, když jsem byla u dvora,“

začala tiše Adéla. „Je to hezký muž. Řekl mi, že mě miluje, a slíbil mi sňatek.“

Dala se do pláče a teprve po chvíli se uklidnila, aby mohla pokračovat.

„Byla jsem zasnoubená s baronem Geraldem. Dohodlo se to už dávno, když mi bylo deset. Byla jsem s tím srozuměná, dokud jsem nepoznala Louddona. Geralda jsem od svých dětských let neviděla a jsem si jistá, že bych ho už ani nepoznala. Duncan mi dovolil odjet s Edmondem a Gilardem ke dvoru. Gerald tam měl být taky, a protože jsme měli mít příští léto sňatek, moji bratři usoudili, že by nebylo na škodu, kdybych se se svým budoucím manželem

144

seznámila. Víš, Duncan si myslel, že Louddon je s králem v Normandii. Jinak by mi nedovolil ke dvoru odjet.“

Adéla se zhluboka nadechla a po chvíli pokračovala. „Gerald tam nebyl. Měl k tomu důvod,“ dodala hned. „Kdosi podnikl útok na sídlo jednoho jeho poddaného a on se musel pomstít. Přesto jsem byla zklamaná a nazlobená.“

Pokrčila rameny. Madelyne se k ní naklonila a vzala ji za ruku.

„I já bych byla zklamaná,“ ujistila ji.

„Všechno se stalo tak rychle, Madelyne. Byli jsme v Londýně teprve druhý týden. Věděla jsem, že Duncan nemá Louddona rád, ale nevěděla jsem proč. Své schůzky jsme tajili. Louddon byl ke mně laskavý a milý a mě jeho pozornost těšila. Také naše schůzky nebylo těžké domluvit, protože tam Duncan nebyl.“

„Louddon by si k tobě našel cestu tak jako tak,“ řekla Madelyne. „Myslím, že tě zneužil proto, aby urazil tvého bratra. Není schopen milovat nikoho jiného než sebe. Teď už to vím.“

„Ani se mě nedotkl.“

Chvíli bylo ticho. Madelyne na ni ohromeně hleděla. Pak se přinutila zachovat klidný výraz a řekla: „Pokračuj, prosím.“

„Dohodli jsme si schůzku v pokoji, který Louddon našel den předtím prázdný. Bylo to dost daleko od pokojů ostatních hostů, taková zastrčená místnost. Věděla jsem, co dělám, Madelyne.

Souhlasila jsem s tou schůzkou. Myslela jsem, že tvého bratra miluju. Teď samozřejmě vím, že to byl hrozný omyl, ale tehdy… Nemohla jsem si pomoct, prostě jsem to tak cítila. Vždyť Louddon byl tak hezký! Bože, Duncan by mě zabil, kdyby se dověděl pravdu.“

„Netrap se, Adélo. Duncan se nic nedozví, pokud mu to sama neřekneš.“

„Louddon na schůzku přišel,“ pokračovala Adéla. „Nebyl však sám. Přivedl si s sebou přítele. Ten mě pak… zneuctil.“

Naštěstí byla Madelyne zvyklá skrývat své pocity, to ji zachránilo. Vůbec na sobě nedala znát, jak na ni Adélino šokující přiznání zapůsobilo.

Adéla na ni hleděla a čekala, kdy Madelyne vybuchne odporem. „Copak tě…“

145

„Dopověz, co bylo dál,“ zašeptala Madelyne.

Adéla jí vylíčila zbytek svého nešťastného příběhu. Zprvu hovořila váhavě, potom však stále rychleji, jako by to už chtěla mít za sebou. Když skončila, Madelyne ji chvíli nechala, aby se uklidnila.

„A kdo byl ten Louddonův přítel, který tě…? Řekni mi jeho jméno.“

„Morcar.“

„Morcar? Znám toho bastarda!“ vybuchla Madelyne, neboť už nebyla schopná potlačovat hněv. Adéla na ni pohlédla téměř se strachem. Madelyne se snažila ovládnout se. „Proč jsi to všechno neřekla Duncanovi? O tom, že jsi šla na schůzku s Louddonem z vlastní vůle, jsi mohla pomlčet. O Morcarovi jsi mu však říct mohla.“

„Nemohla,“ odpověděla Adéla. „Cítila jsem hroznou hanbu. Navíc jsem byla tak zbitá, že jsem si opravdu myslela, že umřu. Louddon byl za to všechno zodpovědný stejně jako Morcar. A když jsem před Gilardem a Edmondem řekla Louddonovo jméno, nechtěli už nic víc slyšet.“

Začala opět plakat, tentokrát ji však Madelyne nenechala.

„Dobře,“ zarazila ji rychle. „Teď mě, Adélo, poslouchej. Tvým jediným hříchem je, že ses zamilovala do špatného muže. Chtěla

bych, abys našla odvahu říct Duncanovi, že tě vlastně zneuctil Morcar. Nechám to však na tobě, nebudu tě k tomu nutit. Jestliže chceš, abych mlčela, slibuju ti, že tvé tajemství nikomu ani slůvkem neprozradím.“

„Věřím ti,“ řekla Adéla. „Celý týden jsem tě pozorovala. Jsi úplně jiná než tvůj bratr. Věřím taky tomu, že ho nemáš ráda.“

„Díky bohu,“ povzdechla si Madelyne tak upřímně, že se Adéla musela usmát.

„Ale chci se tě zeptat ještě na jednu věc, Adélo, jestli dovolíš,“ obrátila se k ní Madelyne. „Proč ses chovala, jako bys byla poblázněná? Kvůli svým bratrům?“

Adéla přikývla.

„Ale proč?“ zeptala se Madelyne celá zmatená. 146

„Když jsem se vrátila domů, poznala jsem, že neumřu. A pak jsem se začala bát, že bych v sobě mohla nosit Morcarovo dítě. Kdyby to tak bylo, Duncan by mě zřejmě nutil ke sňatku, a…“

„Ke sňatku s Louddonem, že? Z toho jsi měla strach?“ přerušila ji Madelyne.

„Ne, to ne,“ řekla Adéla. „Ale někoho by pro mě našel, o tom jsem přesvědčená. Vím, že se mi všemožně snaží pomoct.“

„A máš v sobě dítě?“ zeptala se Madelyne. Cítila, že se jí při pomyšlení na to sevřel žaludek.

„Nevím. Teď mi sice ty věci nepřišly, ale jinak se cítím normálně. Navíc jsem své dny nikdy nemívala pravidelně.“ Adéla zrudla studem.

„Asi je ještě brzy, aby se dalo říct něco určitějšího,“ poznamenala Madelyne. „Ale jestli nosíš dítě, jak to chceš před

Duncanem zatajit? Je tvrdohlavý jako mezek, ale ne slepý, Adélo.“

„Myslela jsem, že nebudu vycházet ze svého pokoje, až bude příliš pozdě. Vím, že to teď zní pošetile. Neměla jsem to rozmyšlené. Vím jen, že se raději zabiju, než bych se musela za někoho vdát.“

„I kdyby to byl baron Gerald?“ zeptala se Madelyne.

„Ten to být nemůže. Smlouva s ním už neplatí,“ řekla Adéla.

„Už nejsem panna.“

Madelyne povzdechla. „Baron ti oznámil, že od smlouvy

odstupuje?“

„Ne. Ale Duncan řekl, že už svůj závazek nemusí dodržet.“ Madelyne přikývla. „Takže se nejvíc bojíš toho, že tě bude Duncan nutit do nějakého sňatku?“

„Ano.“

„Zaměřme se nejdřív na tuhle věc. Uděláme si plán, jak té obavě uniknout.“

„Copak to jde?“

Madelyne dobře slyšela dychtivost v Adélině hlase a také

viděla, jak jí v očích zasvítily jiskřičky naděje. To ještě posílilo její odhodlání. Vstala a začala přecházet sem a tam. „Nevěřím, že by byl tvůj bratr tak krutý, aby tě nutil do sňatku s kýmkoliv.“ Zvedla ruku, protože měla dojem, že ji chce Adéla přerušit, a potom

147

pokračovala. „Ale to není důležité, v co já věřím, nebo nevěřím. Co kdybych získala od Duncana slib, že tu můžeš žít, jak dlouho budeš chtít, bez ohledu na okolnosti? Ulevilo by se ti, Adélo?“

„A řekneš mu, že možná nosím dítě?“

Madelyne hned neodpověděla. Dál pomalu přecházela po místnosti a uvažovala, jak, proboha, vymámit z Duncana jakýkoliv slib.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla nakonec. Zastavila se přímo před Adélou a usmála se na ni. „Nejdřív od něho musím získat ten slib. Co bude pak, to se stejně brzy dozví, ne?“

Adéla se usmála. „Jsi chytrá, Madelyne. Teď už tvůj plán chápu. Jakmile Duncan něco slíbí, už od svého slova neustoupí. Ale až pozná, že jsi ho oklamala, bude se na tebe hrozně zlobit,“ dodala a znovu se jí na tváři objevil úzkostný výraz.

Madelyne pokrčila rameny. „Na to jsem zvyklá. Duncan se na mě zlobí pořád. Ale já se tvého bratra nebojím, Adélo. Když se rozzlobí, chvíli burácí jako vítr za bouře, ale pak se zase uklidní.

Vím, že je v jádru mírný. Jsem o tom přesvědčená,“ řekla. V duchu se však modlila, aby měla pravdu.

„A teď mi slib, že se nebudeš trápit nejistotou, že můžeš mít

dítě. Máš za sebou zlý zážitek, proto tvé dny nepřišly,“ uklidňovala ji. „Něco o tom vím. Frieda, žena jednoho dřevorubce u nás, utrpěla nervový otřes potom, co se její syn nešťastnou náhodou

přiotrávil a dlouho se nemohl vzpamatovat. Chlapci se nakonec nic nestalo, ale slyšela jsem od jiné služky, že Frieda neměla celé měsíce své dny. Ta služka také Friedu uklidňovala a říkala jí, že je to přirozené, když žena prožije nějaký otřes. Nakonec se potvrdilo, že měla pravdu.“

Adéla přikývla.

„A kdybys opravdu nosila dítě,“ pokračovala Madelyne,

„prostě bys je měla. Přece bys je neodvrhla, Adélo.“ Madelyne nedokázala potlačit obavu v hlase. „To malé dítě by bylo stejně nevinné jako ty.“

„Ale mělo by černou duši jako jeho otec,“ řekla Adéla. „Vždyť by byli jedné krve.“

148

„Kdyby to tak bylo, musela bych být stejná jako Louddon, nemyslíš?“

„Ne, ty nejsi jako Louddon. Jsi úplně jiná,“ ozvala se Adéla rychle.

„A stejně tak by tvé dítě, kdybys nějaké měla, nebylo jako Morcar. Však bys to sama poznala.“

„Jak?“

„Tím, že bys ho milovala a pomáhala mu, aby si vybralo správnou cestu, až by bylo tak velké, že by tomu rozumělo.“ Madelyne si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Pořád ti však říkám, že vůbec žádné dítě mít nemusíš, takže neřešme problém, který vůbec nemusí nastat. Vidím, že jsi velmi unavená. Poslala bych tě spát, tvůj pokoj se však musí pořádně uklidit a vyčistit. Vyspi se dnes tady v mé posteli. Já si už najdu místo, kde složit hlavu.“

Adéla ji poslušně následovala k posteli a dívala se, jak jí její nová přítelkyně chystá lůžko. „Kdy se pokusíš získat od Duncana slib, o kterém jsi mluvila?“

Madelyne počkala, až si Adéla lehne, a teprve pak odpověděla.

„Zítra s ním promluvím. Neboj se, nezapomenu na to. Poznala jsem, že je to pro tebe ze všeho nejdůležitější.“

„Nechci, aby se mě ještě někdy v životě dotkl nějaký muž,“ řekla Adéla. Její hlas byl stažený úzkostí a Madelyne dostala strach, že všechna její snaha dívku uklidnit byla marná.

„Dobře. Ale teď už buď tiše a spi,“ zašeptala a přitáhla jí přikrývku až k bradě. „Odpočiň si. Uvidíš, že všechno dopadne dobře.“

Adéla se musela usmát, když viděla, jak se o ni její přítelkyně stará. „Madelyne?“ ozvala se ještě. „Je mi líto, že jsem se k tobě tak chovala. Jestli ti to pomůže, řeknu Edmondovi, aby promluvil s Duncanem o tom, že bys chtěla do Skotska.“

Madelyne si dobře všimla, že se Adéla nabídla promluvit s Edmondem, ne přímo s Duncanem. To jen posílilo její přesvědčení, že dívka má ze svého nejstaršího bratra strach.

149

Adéla si povzdechla a dodala: „Ale abych řekla pravdu, nebyla bych ráda, kdybys odtud odešla. Jsem tu tak sama. Myslíš, že je to ode mě sobecké, když tě chci mít tady?“

„Jsi upřímná a říkáš, co si myslíš,“ odpověděla Madelyne. „Za upřímnost se nemusíš stydět. Já ji obdivuju ze všeho nejvíc,“ dodala. „Sama jsem nikdy v životě nikomu nezalhala,“ pochlubila se.

„Opravdu?“

Madelyne zpozorovala v jejích očích jiskřičky a usmála se.

„Alespoň si nevzpomínám, že bych to někdy udělala,“ řekla. „A slibuju ti, že tu zůstanu, dokud mě budeš potřebovat. Stejně teď v zimě nemám chuť nikam cestovat.“

„Ale ty jsi tady taky jako zneuctěná, Madelyne. Všichni si budou myslet…“

„To je nesmysl, co říkáš,“ přerušila ji Madelyne. „Ani jedna z

nás nemůže za to, co se stalo. Obě jsme ve svém srdci ctnostné. To je jediné, na čem podle mě záleží.“

„Obdivuju tvůj postoj, Madelyne,“ řekla po chvíli tiše Adéla.

„Myslela jsem, že nás Wextony musíš všechny nenávidět.“

„Je pravda, že vyjít s tvými bratry není snadné,“ připustila Madelyne. „Ale žádnou nenávist k nim necítím. Víš, že se tu cítím v bezpečí? Že je to zvláštní? Být někde jako zajatec, a zároveň cítit, že tam člověku nic nehrozí. Opravdu zajímavé.“

Madelyne svraštila čelo, jako by sama žasla nad tím, co právě řekla. „Opravdu zajímavé,“ opakovala si tiše pro sebe. „Budu o tom muset přemýšlet.“

Poklepala Adélu po paži a obrátila se ke dveřím.

„Ale s tím Morcarem… Nehodláš udělat nějakou hloupost, že ne, Madelyne?“

„Proč se na to ptáš?“

„Protože jsem si všimla, jak ses zatvářila, když jsem vyslovila jeho jméno,“ řekla Adéla. „Že se nebudeš o nic pokoušet?“

V Adélině hlase opět zazněl strach. „Neznepokojuj se. Máš

moc živou fantazii,“ odpověděla Madelyne vyhýbavě. „Ale já taky. To je další věc, kterou máme společnou,“ dodala, aby se vyhnula dalším otázkám o Morcarovi.

150

Zřejmě se jí to povedlo, protože Adéla se opět usmála.

„Myslím, že dnes už mě nebudou trápit zlé sny. Jsem hrozně unavená. A ty bys taky měla jít brzy spát, Madelyne. Potřebuješ si pořádně odpočinout, než budeš mluvit s Duncanem.“

„Myslíš, že to s ním bude tak těžké?“ zeptala se Madelyne.

„Doufám, že ne,“ odpověděla Adéla. „Věřím, že ti Duncan slíbí cokoliv, co od něho budeš chtít.“

Bože, jakou v ni chová ta nešťastná dívka důvěru, pomyslela si Madelyne a cítila, že jí klesla ramena.

„Vidím, jak se na tebe Duncan dívá,“ pokračovala Adéla. „A zachránila jsi Gilardovi život. Slyšela jsem, jak o tom vyprávěl Edmondovi. Klidně to Duncanovi připomeň a on ti nebude moct nic odmítnout.“

„Dobře. A teď už spi, Adélo.“

Madelyne vyšla ze dveří, když se je však chystala zavřít, ozvala se Adéla ještě jednou. „Na lady Eleanor se Duncan nikdy nedívá jako na tebe.“

Madelyne se zarazila. „A kdo je lady Eleanor?“ zeptala se pokud možno lhostejně, aby se neprozradila. Jakmile se však obrátila a viděla, že se Adéla usmívá, bylo jí jasné, že dívku neoklamala.

„Jedna žena. Duncan uvažuje, že by se s ní oženil.“ Madelyne na sobě nedala nic znát. Pouze přikývla, aby Adéla věděla, že ji slyšela.

„Pak ji lituju, protože nebude celý život dělat nic jiného než skákat kolem tvého bratra. Neber to jako urážku, Adélo, ale podle

mě je tvůj bratr arogantní sobec, který myslí jen na sebe.“

„Řekla jsem, že uvažuje, že by se s ní oženil, Madelyne. Ale neožení se s ní.“

Madelyne neodpověděla. Zavřela dveře, přešla podestu, a teprve pak se rozplakala.

151

Kapitola 11

„Nejlepší jen ten, kdo se cvičí v nejtěžší disciplíně.“

SPARTSKÝ KRÁL ARCHIDÁMOS II.

Madelyne nechtěla, aby někdo viděl, že pláče. Když odešla od Adély, neměla tušení, kam se obrátit. Chtěla pouze najít nějaké klidné místo, kam by se mohla uchýlit a v klidu si utřídit rozhárané myšlenky.

Nejdříve pomyslela na velkou síň. Sotva se však přiblížila ke vchodu, zaslechla, že tam Gilard s někým mluví. Pokračovala tedy po schodech až dolů, vzala si z věšáku svůj zimní plášť a chvíli zápolila s těžkými vraty, aby je alespoň na štěrbinu otevřela a protáhla se ven.

Vzduch byl tak mrazivý, že by se i medvěd roztřásl. Madelyne se však zachumlala do pláště a nedala se odradit. Na jasné obloze svítil měsíc a dával dost světla, aby viděla na cestu. Minula řezníkův domek, až došla ke kamenné zdi opevnění a opřela se o ni. Tam se rozplakala jako dítě. Plakala nahlas, protože byla

nešťastná a zoufalá a neviděla sebemenší naději, že by to mělo být někdy jinak. Bolela ji hlava, tváře jí pálily a škytala tak, že se celá otřásala.

Hořkost a hněv však neustupovaly.

Jakmile se Adéla rozhodla svěřit se jí se svým příběhem, řekla

jí úplně všechno. Madelyne na sobě nedala znát, jak na ni ta hrůza působí, ale srdce jí překypovalo bolestí. Morcar! Ten mizera.

Byl stejně vinný jako Louddon, přesto se nikdo o jeho podlé úloze v celé záležitosti nedozví.

152

„Co tu, proboha, děláš?“ ozvalo se náhle vedle ní. Madelyne se zajíkla leknutím. Duncan! Krve by se v ní

nedořezal.

Pokusila se k němu obrátit zády, on jí to však nedovolil. Chytil ji za bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala.

Musel by být slepý, kdyby si nevšiml, že plakala. Madelyne si myslela, že se krátce omluví a zmizí, jakmile se jí však Duncan dotkl, znovu se rozplakala.

Přitáhl si ji do náruče a zdálo se, že je odhodlaný držet ji tak dlouho, dokud se neuklidní. Zřejmě si byl zaplavat v jezeře, protože byl do pasu nahý a měl mokré vlasy. Madelyne ho však zmáčela ještě víc. Teď se už ani nesnažila ovládnout a usedavě plakala, až mu její slzy stékaly po hrudi hustě porostlé jemnými chlupy.

„Zmrzneš, jestli budeš chodit v zimě polonahý,“ vypravila ze sebe škytavě mezi jednotlivými vzlyky. „A tentokrát ti už nohy zahřívat nebudu.“

Jestli jí Duncan odpověděl, neslyšela ho, protože měla obličej přitisknutý k jeho rameni a téměř nic nevnímala. Pouze mu hladila hruď. Duncan to cítil a nechal ji. Věděl, že si zřejmě neuvědomuje, co dělá, a doufal, že je jí u něho dobře.

Náhle se od něj pokusila odtrhnout. Vrazila mu hlavou do

brady, zamumlala cosi na omluvu a pak udělala chybu a pohlédla na něho. Jeho ústa byla tak blízko. Dívala se na ně a nemohla od nich odpoutat pohled. Příliš jasně si vzpomínala na to, jaké pocity se jí zmocňovaly, když ho tenkrát v tu noc ve stanu nestydatě líbala.

Teď měla chuť líbat ho znovu.

Duncan jí snad musel číst myšlenky, protože pomalu sklonil hlavu a přiblížil svá ústa k jejím rtům.

Chtěl jí dát jen lehký, něžný polibek. Ano, chtěl ji pouze utěšit, vzápětí však ucítil, že se mu Madelyniny paže ovinuly kolem krku a její ústa se mu otevřela. Co měl dělat jiného, než vklouznout jazykem do jejich vlhkého tepla a najít její jazyk.

Bože, jakou slast přitom pocítil. A jak rychle ho dokázala rozpálit. Vždyť mu vůbec nedovolila, aby ji políbil lehce a něžně. 153

Sten, který se jí vydral z hloubi hrdla, mu prudce rozbušil srdce a myšlenky na to, že ji musí uklidnit, byly ty tam.

Cítil, že se Madelyne chvěje, a teprve pak si uvědomil, kde jsou. Váhavě se od ní odtáhl, i když očekával, že ho zahrne

proudem výčitek. Rozhodl se, že jí to nedovolí, a než mohla otevřít ústa k protestu, přisál se znovu k jejím nádherným měkkým rtům.

Madelyne cítila, že v ní zažehl žár. Nemyslela si, že v sobě

najde sílu vymanit se mu, dokud neucítila, že jí jemně přejel rukou po ňadru. Bože, málem se jí zatočila hlava. Než si stačila uvědomit, že by chtěl víc, odtáhla se od něho.

„Musíš dovnitř do tepla, nebo zmrzneš a bude z tebe kus ledu,“ řekla rozechvělým hlasem.

Duncan si povzdechl. Už se opět dostala do své role a zkouší

ho komandovat. Vzal ji do náruče, a aniž si všímal jejích protestů, vykročil s ní ke vchodu. „Mluvila s tebou Adéla o tom, co se jí stalo?“ zeptal se, když se uklidnil a opět byl schopen jasně uvažovat.

„Ano,“ odpověděla. „Ale nic ti neřeknu, i kdybys naléhal nevím jak. Můžeš mě mučit, jestli chceš, můžeš…“ Přerušil ji dlouhým povzdechem „Madelyne.“

„Slíbila jsem Adéle, že nikomu nic neřeknu, a zvláště ne tobě. Víš, že se tě tvoje sestra bojí, Duncane. Je to smutné, nezdá se ti?“ dodala.

Čekala, že se rozzuří, a byla překvapená, že jen pokýval

hlavou. „To je v pořádku. Tak to má být.“ Pokrčil rameny. „Jsem sice její bratr, ale taky pán. A to druhé má přednost.“

„Ne, to není v pořádku,“ odporovala mu. „Rodina by měla

držet při sobě. Všichni by měli jíst pohromadě a nikdy se nehádat. Všichni by měli…“

„Jak můžeš, k čertu, právě ty vědět, co by rodina měla a neměla? Vždyť jsi žila se svým strýcem,“ řekl a zakroutil podrážděně hlavou.

„A přesto to vím,“ pohlédla na něho vzpurně.

„Madelyne, nedělej mi kázání, jak se mám chovat ve svém vlastním sídle,“ zavrčel. „Raději mi pověz, proč jsi plakala.“ 154

„Kvůli tomu, co udělal můj bratr Adéle,“ zašeptala. Opřela si hlavu o jeho rameno. „Myslím, že se Louddon bude na věky smažit v pekle.“

„V to doufám,“ poznamenal Duncan.

„Zasloužil by si, aby ho někdo zabil. Neodsuzuju tě za to, že jsi to měl v úmyslu udělat, Duncane.“

Pohlédl na ni a zavrtěl hlavou. „A už se cítíš líp, když mě za to neodsuzuješ?“ zeptal se.

Řekl to vážně, Madelyne však měla dojem, že v jeho hlase přece jen zaslechla pobavený tón. „Ano, změnila jsem názor na zabíjení. Možná právě proto jsem plakala. A taky kvůli tomu, co musím udělat.“

Duncan čekal, že mu vysvětlí, co tím míní. Došel s ní k vratům

a lehce je otevřel, aniž ji musel postavit na zem. Znovu užasla nad tím, jakou má sílu. Zatímco ona se musela do vrat opřít oběma rukama, aby se pak protáhla ven úzkou mezerou, on je jediným pohybem otevřel dokořán, jako by nebylo nic lehčího.

„Co musíš udělat? Jak tomu mám rozumět?“ zeptal se, když viděl, že se k žádnému vysvětlování nemá.

„Musím zabít jednoho muže.“

Právě v tu chvíli bouchla vrata a Duncan si nebyl jistý, jestli dobře slyšel. Rozhodl se však, že bude trpělivý a nebude se jí dál vyptávat, dokud ji nedonese do své ložnice.

Přes její protesty, že klidně může jít sama, ji nesl do schodů, minul síň a pokračoval dál do dalšího poschodí. Madelyne celou dobu věřila, že ji nese zpátky do věže. Když se však dostali k patě kruhového schodiště, zamířil na opačnou stranu a pokračoval temnou chodbou. Byla tam taková tma, že netušila, kam vede.

Přemohla ji zvědavost. Tady nikdy nebyla. Došli na konec chodby. Duncan otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Madelyne hned poznala, že tady Duncan spí, a napadlo ji, že je od něho velmi laskavé, když pro dnešní noc přepustí svou ložnici jí.

Uvnitř bylo příjemně. V krbu plápolal oheň, od něhož se do stroze zařízené místnosti šířilo teplo a měkká zář. Uprostřed protější stěny bylo jediné okno zakryté koženým závěsem místo 155

okenice. U kamenné zdi, v níž byl zabudovaný krb, stála široká postel a vedle ní truhla.

To byl jediný nábytek, jinak byla místnost prázdná. A také čistá…, až úzkostlivě čistá. Madelyne se usmála. Nevěděla, proč ji

to potěšilo, ale byla ráda, že Duncan nemiluje nepořádek o nic víc než ona.

Proč tedy trpí nepořádek a špínu ve velké síni a u stolu? Teď, když viděla, jak vypadá jeho ložnice, ji to mátlo o to víc. Rozhodla se, že se ho na to zeptá, jakmile ho zastihne v dobré náladě. Pak se znovu usmála. Napadlo ji, že by z ní mohla být stará žena, než se u něho dočká rozpoložení, které by se dalo nazvat dobrou náladou.

Vypadalo to, že Duncan nijak nespěchá, aby ji opustil.

Přistoupil ke krbu, opřel se ramenem o masivní kamennou římsu a začal se o ni drbat, jako by ho najednou něco svědilo. Stále ji však držel v náruči. Bože, jak si přála, aby měl alespoň košili! Tohle není vůbec slušné, říkala si, i když jen těžko zapuzovala myšlenku, že je jí dotek jeho nahého těla příjemný. Vypadal jako socha boha odlitá z bronzu. Jeho kůže byla teplá, a když se mu opírala dlaněmi o ramena, cítila, jak se mu vlní a napínají svaly.

Přála si, aby jednou porozuměla pocitům, které v ní vyvolává. Vždyť jí opět srdce tlouklo jako splašené. Odvážila se zvednout oči a krátce na něho pohlédnout. Když však uviděla, že se na ni upřeně dívá, hned je zase sklopila. Bože, jak byl hezký! Skoro chtěla, aby byl ošklivý, to by pak bylo všechno jednodušší. „Hodláš mě takhle držet celou noc?“ zeptala se po chvíli.

Duncan pokrčil rameny a málem ji shodil. Chytila se ho ještě pevněji. Viděla, že se na ni směje, a hned věděla, že to udělal schválně, aby se k němu těsně přitiskla. A povedlo se mu to.

„Nejdřív mi odpověz, na co se tě zeptám, a pak tě pustím,“ řekl.

„Dobře, tak se ptej.“

„Řekla jsi, že zamýšlíš zabít jednoho muže?“

„Ano.“ Dívala se mu přitom na bradu.

Dlouho čekala, co na to odpoví. Předpokládala, že jí udělá přednášku o tom, že je na takový úkol příliš slabá.

156

Na co ovšem nebyla vůbec připravená, byl jeho smích. Začal jako temné brumlání hluboko v hrudi, pak se rychle vydral ven z hrdla a rozezněl se naplno. Duncan se téměř zalykal, jak se smál. Takže přece jen slyšel dobře. Madelyne hodlá zabíjet! Pořád si však myslel, že žertuje. Dovolil jí, aby mu vyklouzla z náruče, ale

stále ji objímal kolem ramen, aby nemohla utéct. „A kdo je ten nešťastník, který má zemřít tvou rukou?“ vypravil ze sebe nakonec.

„Snad někdo z nás Wextonů?“

Vymanila se z jeho sevření. „Samozřejmě že to není žádný Wexton, i když ti po pravdě řeknu, že kdybych měla zlou duši, byl bys první na řadě ty, koho bych měla chuť oddělat, milorde.“

„Ach,“ odpověděl Duncan a stále se smál. „Jestliže to tedy není někdo z nás, milá, jemná lady, koho to tedy míníš oddělat?“ zeptal se. Schválně zdůraznil slovo, které znělo z jejích úst víc než směšně.

„Ano, máš pravdu, Duncane. Jsem milá a jemná lady a je nejvyšší čas, abys to pochopil,“ odpověděla. V tu chvíli však její hlas nezněl nijak zvlášť jemně.

Přistoupila k posteli a sedla si na kraj. Dlouho si upravovala sukni a pak složila ruce do klína. Teprve teď se zhrozila, s jakým klidem před ním mluví o tom, že chce někomu vzít život. Na druhou stranu muž, kterého má na mysli, si smrt nepochybně zaslouží.

„Jeho jméno ze mě nedostaneš, Duncane. Je to moje věc, ty s tím nemáš nic společného.“

Duncan byl samozřejmě jiného názoru, rozhodl se však počkat a nevymlouvat jí to.

„A až toho muže zabiješ, Madelyne, zase se zbavíš dočista všeho, co budeš mít v žaludku?“

Mlčela. Duncan měl za to, že si konečně uvědomila svou pošetilost. „A budeš potom zase plakat?“ zeptal se a vzpomínal, co ještě dělala, když zabila vojáka, který se chystal napadnout zezadu Gilarda.

„Dám si pozor, abych předtím nic nejedla, Duncane. A jestli potom budu mít chuť plakat, najdu si nějaké místo, kde bych byla sama, aby mě nikdo neviděl. Stačí ti to?“

157

Zhluboka se nadechla a zoufale se snažila zachovat klidný výraz. Bože, vždyť se už teď cítila jako vražednice. „O smrti se

nežertuje,“ řekla po chvíli. „Ani spravedlnost se však nedá brát na lehkou váhu.“

Duncan se znovu rozesmál. To ji rozzuřilo. „Jsem unavená.

Ráda bych už spala, tak, prosím, odejdi.“

„Chceš říct, abych odešel ze své vlastní ložnice?“ zeptal se. Teď už se nesmál. Madelyne neměla odvahu na něho pohlédnout.

„Ano,“ odpověděla. „Omlouvám se, jestli ti připadá, že ti neprojevuju dost úcty. Ty však víš, že neumím lhát. Je od tebe laskavé, že se pro dnešní noc vzdáváš své postele, a já jsem ti za to opravdu vděčná. Zítra, až bude Adélin pokoj uklizený, se zase vrátím do věže.“

Málem nemohla popadnout dech, když skončila.

„Tvoje upřímnost je roztomilá,“ řekl.

„Možná, ale způsobuje mi spoustu nepříjemností,“ povzdechla si. Stále hleděla na své ruce a úpěnlivě si přála, aby se co nejdříve zvedl a odešel. Pak zaslechla měkké žuchnutí. Zvedla hlavu a uviděla, že si Duncan stahuje druhou botu. Také tu hodil na podlahu.

„Je neslušné, abys přede mnou zůstával bez košile,“ vypravila ze sebe. „A teď si navíc před odchodem svlékáš další věci. To se před lady Eleanor taky takhle předvádíš?“

Cítila, že rudne. Byla rozhodnutá si ho nevšímat. Nevěděla,

čeho se od něho ještě dočká, kdyby však před ní začal chodit nahý, zavře prostě oči. A také bude mlčet, neřekne už jediné slovo.

Příliš pozdě pochopila, co má Duncan v úmyslu. Stále dělala,

že si ho nevšímá, koutkem oka ho však pozorovala. Klekl si před krbem a přiložil na oheň další velké poleno. Málem mu poděkovala, ale v poslední chvíli si připomněla, že ho ignoruje. Bože, už ji zase tak zmátl, že se nedokáže soustředit na jedinou myšlenku.

Náhle vstal a zamířil ke dveřím. Konečně! Jenže než si stačila uvědomit, co Duncan dělá, zašoupl závoru.

158

Oči se jí rozšířily úžasem. Byla zamčena v jeho ložnici! To by ještě nebylo tak hrozné, problém byl však v tom, že Duncan zůstal na špatné straně dveří. A ani lady slušných mravů nemohla pochybovat o tom, co to znamená.

Pobouřeně vydechla, seskočila z postele a rozběhla se ke dveřím. Měla jediný úmysl – musí okamžitě pryč! Pryč z této

místnosti, pryč od Duncana.

Chvíli ji sledoval, jak se pachtí s masivní závorou, a když se ujistil, že s ní nic nezmůže, přistoupil klidně k posteli. Madelyne vypadala, že už má opět pláč na krajíčku.

„Nech toho a pojď si lehnout,“ řekl a natáhl se na tlustou houni, kterou měl jako přikrývku.

„Vedle tebe spát nebudu,“ vykoktala.

„Vždyť jsme už spolu spali…“

„Jen jednou…, tam ve stanu. A to jen z nutnosti. Byla zima a jeden druhého jsme zahřívali.“

„Ne, Madelyne. To bylo poprvé. Od té doby vedle tebe spávám každou noc,“ oznámil jí klidně.

Obrátila se a vytřeštila na něho oči. „To není pravda!“

„Ale je, Madelyne. Je.“

Viděla, že se na ni směje. „Jak můžeš tak lhát?“ obrátila se na něho.

Nečekala, co jí odpoví, a znovu začala cloumat závorou. Opřela se do ní vší silou, až jí ruka sklouzla a sjela po dveřích. Pocítila ostré bodnutí v palci.

„A teď jsem si kvůli tobě zadřela třísku,“ vykřikla zoufale a prohlížela si zranění.

Duncan si otráveně povzdechl. Madelyne to zaslechla. Nezaslechla však, že vstal a šel k ní. Když ji najednou vzal za ruku, trhla sebou leknutím a vrazila mu hlavou do brady. „Plížíš se jako vlk,“ řekla plačlivě, ale dovolila mu, aby ji odvedl ke krbu, kam padalo světlo od ohně. „A nemínila jsem to jako poklonu, takže se můžeš přestat usmívat.“

Duncan si jejích řečí nevšímal. Sáhl na krbovou římsu a vzal odtud dýku, jejíž hrot byl ostrý málem jako jehla. Madelyne zavřela oči. Nedívala se, dokud neucítila píchnutí. Teď už musela 159

oči otevřít, protože by jí zřejmě uřízl celý palec, kdyby na něho nedávala pozor. Naklonila se a přitom mu nechtěně zaclonila výhled.

Duncan si její ruku přitáhl, aby ji měl v lepším světle, a také on sklonil hlavu. Vtom se dotkli čely. Ani jeden z nich neuhnul.

Jak krásně voněl.

Zase voněla jako růžička.

Tříska byla venku. Madelyne neřekla ani slovo, pouze na něho hleděla s výrazem plným důvěry. Duncan si znovu povzdechl. Nebyl schopen myslet na nic jiného než na to, jak by ji sevřel v náruči a líbal. K čertu, pomyslel si znechuceně, stačí, aby na něho pohlédla, a už by ji nejraději svlékal.

Hodil dýku na římsu a zamířil k posteli. Stále však držel Madelyne za ruku, vlastně ji za sebou táhl. „Chceš zabít muže, a přitom si ani neumíš vytáhnout třísku,“ zabručel.

„Nespala jsem s tebou,“ řekla důrazně. Zastavila se u postele rozhodnutá za každou cenu prosadit svou. „Jsi ten nejdomýšlivější a nejtvrdohlavější chlap, s jakým jsem se kdy setkala. Ale moje trpělivost není nekonečná. Říkám ti, že už ty tvé způsoby nebudu dál snášet.“

Vzápětí si se zděšením uvědomila, že udělala chybu, když se k němu při své výhrůžce naklonila tak blízko. Duncan ji přitáhl, zvedl a doslova si ji hodil na sebe. Přistála na něm s žuchnutím jako pytel ovsa. Pak si ji překulil k boku, stále ji však držel ruce. Zavřel oči, jako by se ji snažil vypudit z mysli. Madelyne na něho hleděla.

„Přiznej, že jsi lhal, Duncane. Jak bys se mnou mohl spát, když mě tak nenávidíš. Nespali jsme spolu, to bych si musela pamatovat.“

„Nemůžeš si nic pamatovat. Přece jsi spala,“ řekl. Pořád měl zavřené oči, ale usmíval se. „A o tom, že tě nenávidím, nic nevím, Madelyne.“

„Ale ano, je to tak. Nenávidíš mě, to je jisté,“ opáčila ostře.

„Neodvažuj se to popřít.“

Dlouho čekala, co na to řekne. Když mlčel, pokračovala: „Byl

to nešťastný okamžik, který nás svedl dohromady. Zachránila jsem 160

ti život a podívej se, jak ses mi odvděčil. Odvlekl jsi mě do svého hradu na konci světa a neustále zneužíváš mé bezelstnosti. A taky jsi zapomněl, že jsem zachránila život Gilardovi.“

Bože, proč neotevře oči, aby alespoň z nich vyčetla, co si

myslí. „A teď se starám o Adélu, jako by to byla má vlastní sestra. Dokonce uvažuju, jestli sis to všechno takhle nenaplánoval.“

Zamračila se při pomyšlení, že by to tak opravdu mohlo být, hned však pokračovala: „Teď už bys měl přiznat, že jsem se ve tvých intrikách ocitla nevinně. Zneužil jsi mě. Když uvážím, co všechno jsem musela vytrpět…“

Pohrdlivě odfrkl. Náhle pocítila takový hněv, že měla chuť vykřiknout mu přímo do ucha, až by ohluchl.

„Já bych měla nenávidět tebe,“ zamumlala si místo toho pro

sebe. Upravila si sukni a položila se na záda. „Kdybych neměla své vlastní plány, musela bych tě proklít za to, že jsi zničil mou pověst, Duncane. Už nikdy se slušně nevdám, to je jisté. Ale přiznávám, že to mě ani moc nemrzí, protože tím ztratí především Louddon, ne já. Chystal se dát mě tomu, kdo za mě nejvíc zaplatí. Prodat mě.

Alespoň mi řekl, že to chce udělat. Teď mu nezbývá než mě zabít, jestli mě někdy najde. A to všechno kvůli tobě,“ zakončila s důrazem.

Cítila se hrozně unavená. „Jak tě mám teď přinutit, abys mi vůbec něco slíbil. A to jsem dala ubohé Adéle slovo, že to dokážu,“ dodala a unaveně zívla.

Teprve teď se pohnul. Nečekala to. Stačila jen otevřít oči a viděla, že se nad ní sklonil. Byl tak blízko, že cítila na tváři jeho horký dech. A také těžké stehno, kterým ji sevřel a uvěznil jako v pasti.

Bože, vždyť leží na zádech!

„Buď si jistý, že jednou té tvé lady Eleanor řeknu, jak jsi mě zneužil,“ vyhrkla.

Duncan zoufale obrátil oči ke stropu. „Madelyne, zdá se, že nemyslíš na nic jiného než na…“

Zakryla mu ústa dlaní a tak mu ji držela. „Neodvažuj se to vyslovit,“ zarazila ho rychle. „A proč bys na mně jinak ležel jako houně, kdybys nechtěl…“

161

Oba si současně povzdechli. „Chceš ze mě dělat hlupačku,“ osopila se na něho.

„Hlupačka už jsi,“ oznámil jí klidně.

„Slez ze mě. A hned! Jsi těžší než ta hrozná vrata dole.“ Duncan se opřel o lokty, ale pánví se stále opíral o její klín. Cítil její teplo.

„Jaký slib ode mě potřebuješ?“ zeptal se.

Zmateně na něho pohlédla. „Mluvila jsi o Adéle,“ připomenul jí.

„Aha,“ upamatovala se. „Myslela jsem, že si s tebou o Adéle promluvím až zítra. Nepočítala jsem s tím, že mě budeš nutit, abych spala s tebou. Navíc jsem doufala, že tě zastihnu v lepší náladě…“

„Madelyne.“ Z toho, jak vyslovil její jméno a zaťal zuby, poznala, že už s ní přestává mít trpělivost.

„Chtěla bych, abys mi dal slovo, že tu necháš Adélu, jak dlouho bude chtít, a že ji nebudeš za žádných okolností nutit k sňatku. Řekla jsem to dostatečně jasně?“

Duncan se zamračil. „Zítra si s Adélou promluvím,“ řekl.

„Tvoje sestra se tě boji, Duncane. Nedokáže s tebou mluvit otevřeně. Ale kdybych jí řekla, že jsi jí to slovo dal…, nebudeš se stačit divit, jak se změní. Je plná úzkosti, Duncane, a když jí ulehčíme od toho, co ji tíží, bude se cítit mnohem líp.“

Měl chuť se rozesmát. Madelyne se ujala role Adéliny matky.

Byl šťastný, že mu jeho plán vyšel. „Dobře,“ zabručel naoko neochotně, „řekni Adéle, že má mé slovo. Budu muset promluvit s Geraldem,“ dodal po chvíli, jako by ho něco napadlo.

„Gerald si bude muset najít jinou nevěstu. V každém případě si Adéla myslí, že teď už ji smlouva s ním nezavazuje. Navíc Gerald bude jistě chtít neposkvrněnou ženu, proto ho mám už teď ráda asi jako tu třísku v prstu.“

„Vždyť jsi ho v životě neviděla,“ řekl podrážděně. „Jak ho můžeš tak jednoduše odsuzovat?“

Zamračila se. Duncan měl pravdu, i když pro ni bylo téměř bolestné přiznat si to. „Ví Gerald všechno o tom, co se Adéle stalo?“

162

„Teď už to ví celá Anglie. Louddon se o to postaral.“

„Bože, ten člověk je ztělesněné zlo.“

„Má na něho tvůj strýc Berton stejný názor jako ty?“ zeptal se Duncan.

„Odkud znáš jméno mého strýce?“ podivila se.

„Ty jsi mi ho řekla,“ odpověděl a usmál se, když uviděl, jak

vytřeštila oči.

„Kdy? Mám výbornou paměť, ale nevybavuju si, že bychom spolu o něm mluvili.“

„Když jsi ležela v horečce, řekla jsi mi o svém strýci všechno.“

„Nevím, co jsem říkala v horečce, ale v každém případě od tebe bylo neslušné, že jsi to poslouchal.“

„A co jsem měl dělat? Zacpat si uši?“ Duncan se při

vzpomínce usmál. „Ani to by nepomohlo. Neřekla jsi jediné slovo normálně. Pořád jsi křičela.“

Samozřejmě přeháněl, aby ji ještě víc podráždil. Když se nehlídala, měla tak roztomile nevinný výraz, že od ní nemohl odtrhnout oči. „Tak mi pověz, co jsem ještě říkala,“ dožadovala se. Zřejmě začínala mít podezření.

„To by trvalo příliš dlouho. Smiř se s tím, že jsi mi řekla úplně všechno.“

„Úplně všechno?“ opakovala zděšeně.

Polilo ji horko. Co když mu řekla, jak ráda ho líbá?

V očích mu zasvítily jiskřičky. Možná si s ní jen hraje. To by mu ostatně bylo podobné. Dobře, tak si s ním pohraje i ona. „Už

tedy zřejmě znáš i jména všech mužů, kteří se mnou byli v posteli. Je to tak? Vidím, že jsem se svou hrou skončila,“ povzdechla si.

„Se svou hrou jsi skončila ve chvíli, kdy jsme se setkali,“ řekl. Jeho hlas zněl měkce, jako by ji hladil. Madelyne zmateně uvažovala. „Co tím chceš říct?“ zeptala se po chvíli.

Duncan se usmál. „Moc mluvíš,“ řekl. „To je další chyba, nad níž by ses měla zamyslet.“

„To je směšné,“ bránila se. „Za celý týden jsem málem s nikým nepromluvila, a ty jsi mě navíc nebral na vědomí. Jak můžeš říkat takové nesmysly, že moc mluvím?“ rozhorlila se. Dokonce ho rýpla do ramene.

163

„Neříkám žádné nesmysly, pouze konstatuju skutečnost,“ odpověděl. Pozoroval ji a všiml si, že jí v jejích modrých očích zablýsklo.

Nebylo nic lehčího než dobírat si ji. Věděl, že už by toho měl nechat, ale nemohl si pomoct – působilo mu radost vidět, jak se na jeho návnady chytá. Ale co, vždyť jí tím neuškodí. Najednou však

byla nedůtklivá jako fúrie.

„Nelíbí se ti, když ti říkám, co si myslím?“ Duncan přikývl.

Pomyslela si, že právě teď vypadá jako naprostý ničema. Do

čela mu padala kadeř černých vlasů, navíc se zubil jako podvodník. Nad takovým člověkem by i svatý zaklel. „Tak prostě přestanu mluvit a bude to. Přísahám, že už neřeknu ani slovo. Jsi spokojený?“

Znovu přikývl, i když tentokrát mnohem pomaleji. Zhluboka se nadechla, aby mu řekla, co si o jeho neomalenosti myslí. Duncan ji však umlčel. Sklonil hlavu o trochu níž a otřel se rty o její ústa. To stačilo, aby okamžitě zapomněla na jakýkoliv odpor a zcela se mu poddala.

Aniž ji to kdo učil, otevřela ústa a s rozkoší mu dovolila, aby

do nich vnikl svým smyslným jazykem. A Duncan věděl, co s ním. Věděl, jak pomalými dráždivými pohyby rozněcovat její vzrušení. Jaký žár v ní cítil! Sevřel jí hlavu a prsty cuchal její nádherné vlasy.

Bože, jak moc ji chtěl! Polibek se rychle změnil z něžného laskání v divokou vášeň. Jejich jazyky se znovu a znovu dotýkaly, proplétaly se, navzájem se dráždily a Duncan byl téměř šílený touhou vzít si víc. Věděl, že to musí skončit, a už se od ní chystal odtrhnout. Náhle však ucítil, že se dotkla rukou jeho zad. Bylo to jen váhavé pohlazení, zprvu lehounké jako dotek motýlích křídel. Jakmile však zasténal rozkoší a znovu vnikl jazykem do vzrušujícího tepla jejích úst, její doteky zesílily, až ho tiskla ze

všech sil a zatínala mu prsty do kůže. Jejich ústa byla horká a vlhká a přisátá k sobě.

Když se od ní konečně odtrhl, ucítil, že se zachvěla a z hrdla se jí vydral táhlý sten.

164

Její oči byly zamžené touhou. Rty měla rudé a napuchlé, ale o to víc vábivé, jako by ho vyzývaly, aby je okusil ještě jednou.

Duncan věděl, že by neměl začínat to, co nemůže dokončit. Celé tělo mu pulsovalo žádostí a musel sebrat všechnu svou vůli, aby se od ní odtáhl.

Znovu dlouze zaúpěl potlačovanou touhou a převalil se na bok.

I teď ji však objal kolem pasu a přitiskl si ji k sobě. Madelyne se chtělo plakat. Nechápala, jak mu mohla dovolit, aby ji znovu líbal. Ještě horší však bylo, že i ona líbala jeho a

počínala si, jako by z toho měla rozkoš. Ano, vždyť vůbec nemohla přestat. Bože, co se to s ní stalo? Chovala se jako nějaká lehká holka.

Stačilo, aby se jí dotkl, a její sebeovládání se zcela zhroutilo. Začalo jí bušit srdce, do dlaní jí vstoupila horkost a pak se už nedokázala bránit znepokojivé touze brát si víc a víc.

Vtom zaslechla, že zívl. Pocítila hořké zklamání. Takže pro něho ten polibek moc neznamenal.

Dělá si s ní, co chce. Hraje si s ní. Podrážděně si umiňovala, že se od něho musí držet dál. Vzápětí se však k němu přitiskla a všechno odhodlání vzepřít se mu bylo pryč.

Bože, jaký je to nemožný člověk! Copak ho nenapadne, že je pro ni trapné spát vedle něho v šatech, v nichž chodí přes den?

Znovu se pohnula a ucítila, že sebou trhl. Měla strach, že ho vzbudí a on se na ni osopí.

Ale co, je příliš unavená, aby na něho brala ohled. Dlouze zívla a za chvíli usnula.

Duncan cítil muka. Byla to nejtěžší zkouška, jakou si mohl představit, navíc věděl, že v ní selže, pohne-li Madelyne zadkem ještě jednou.

Nikdy netoužil po žádné ženě tak jako po ní. Zavřel oči a zhluboka se nadechl. Znovu se zavrtěla a on začal počítat do deseti. Sliboval si, že až dospěje k tomu magickému číslu, bude zase klidnější.

To nevinné stvoření tulící se k němu nemá vůbec ponětí o tom, jak je nebezpečné. Celý týden ho přiváděla téměř k šílenství.

Představoval si ji, jak jde, jak se ladně pohupuje v bocích. 165

Co když působí i na jiné muže jako na něho? Zamračil se.

Musel připustit, že s největší pravděpodobností ano. Vždyť sám viděl, jak po ní všichni pokukují a kradmo si ji prohlížejí, zatímco se ona dívá jinam. Dokonce i Anthony, jeho nejbližší přítel a nejdůvěryhodnější vazal, podlehl jejímu kouzlu. Zpočátku s ní pořádně nepromluvil ani slovo a mračil se na ni, ke konci týdne

však už s ní rozmlouval jako galantní mladík u královského dvora. A už se netáhl pár kroků za ní. Teď ho všichni vídávali přímo po jejím boku.

K čertu, proč takhle hloupě uvažuje, pomyslel si. Anthonymu přece nemůže vyčítat, že projevil slabost pro Madelynino kouzlo.

Zato s Gilardem je to něco jiného. Zdálo se, že jeho mladší

bratr je Madelyne doslova uchvácen. Z toho by mohl být problém.

Znovu se zavrtěla a on opět pocítil prudký nával bolestné touhy. Dlouze si povzdechl, odhodil houni a vstal. Ohlédl se na lůžko – zdálo se, že se neprobudila. „Spí jako nevinné dítě,“ zamumlal si pro sebe a zamířil ke dveřím.

Věděl, že znovu půjde k jezeru. Potřeboval se ponořit do

ledové vody, jedině to ho mohlo zbavit nesnesitelného napětí, které cítil.

Nikdy nevynikal trpělivostí. Přesto chtěl mít všechny sporné

věci vyřešené, než prohlásí Madelyne za svou. Pomalu se smiřoval s tím, že do té doby se bude muset ještě mnohokrát ponořit do chladné vody jezera. Teď už ho tam však nebude vyhánět potřeba osvěžit si mysl a přemoct pohodlnost těla, nýbrž nutnost zchladit žár, který spaloval jeho klín.

Cosi znechuceně zamumlal a zavřel dveře. 166

Kapitola 12

Květ uprostřed trní…

„A někdy, Adélo, když se narodilo dítě s nápadnou vadou, hodili je spartští otcové dolů ze skály nebo odněkud z vysokého okna, aby se ho zbavili. Já vím, je to hrůza, ale opravdu to tak

dělali. Všechny staré příběhy o tvrdých spartských válečnících mi vyprávěl strýc Berton a určitě by si tuhle krutost nevymyslel jen tak. Chápej, musel mi říct, jak to bylo. Nemohl mi nic zamlčovat.“

„A jaké byly spartské ženy? Vyprávěl ti strýc Berton také o nich?“ zeptala se Adéla dychtivě. Seděla na kraji postele a snažila se nepřekážet, zatímco Madelyne přestavovala v její ložnici nábytek. Adéla už nechala pokusů přesvědčit svou přítelkyni, že není vhodné, aby se tu pachtila jako obyčejná služka. Poznala, že

Madelyne má svou hlavu a někdy nemá smysl se s ní přít.

Od chvíle, kdy mezi nimi došlo k prudkému střetu, uběhly už

víc než tři týdny a za tu dobu se z nich staly opravdové přítelkyně. Madelyne měla pravdu. Jakmile jí Adéla pověděla vše o svém trpkém osudu, palčivost pocitu viny se zmírnila. Zdálo se, že Madelyne její příběh neotřásl a kupodivu samotné Adéle se ulevilo, když ho mohla někomu sdělit. Madelyne s ní cítila, ale nelitovala ji.

Teď se Adéla nechala svou přítelkyní vést a důvěřovala jí, protože věděla, že Madelyne chce jen její dobro. Nechala se také přesvědčit, že to, co se stalo, lze napravit, a snažila se zapudit všechny úzkostné myšlenky. Samozřejmě že to nebylo lehké, 167

Madelynino upřímné a nezištné přátelství jí však moc pomáhalo a postupně získávala ztracenou vyrovnanost a čistou mysl. Velkou měrou tomu pomohlo i to, že se jí před týdnem znovu přihlásily její dny a tím jí ubyla další velká starost.

Madelyne jí také otevřela úplně nový svět. Vyprávěla jí neuvěřitelné příběhy z dávných dob. Adéla žasla nad tím, co všechno Madelyne ve své paměti chová, a moc se na každý nový příběh těšila.

Musela se zasmát, když se teď na Madelyne podívala. Její přítelkyně měla na nose špinavou šmouhu, jako by jím vymetala pavučiny, a i když měla vlasy stažené na krku modrou stuhou, postupně se jí uvolňovaly a poletovaly jí kolem hlavy.

Madelyne přestala vymetat prach z koutu místnosti a opřela se o koště. „Vidím, že tě to zaujalo,“ poznamenala. Odhrnula si neposlušný pramen vlasů a udělala si na čele další špinavou šmouhu. „Myslím, že spartské ženy musely být úplně jiné, než jsme my. Ctnost se tam zřejmě nenosila. Podle mě se musely přizpůsobit svým mužům. Jak by s nimi jinak vydržely?“ Adéla se zachichotala. Madelyne to potěšilo. Byla šťastná, protože viděla, že se Duncanova sestra mění v normální veselou dívku.

„Ale teď, když přijel ten nový kněz, si musíme dát pozor, Madelyne. Před ním o těchto věcech nemůžeme mluvit,“ zašeptala Adéla, jako by se bála, že kněz už stojí za dveřmi.

„Ještě jsem ho neviděla,“ odpověděla Madelyne. „Ale docela se těším, až se s ním setkám. Je nejvyšší čas, že se tvoji bratři rozhodli pozvat sluhu božího, aby pečoval o jejich duše.“

„Býval tu kněz,“ řekla Adéla. „Když však otec John Zemřel a potom ke všemu shořela kaple, nikdo s tím nic nedělal.“ Pokrčila rameny. „Ale pověz mi ještě něco o Sparťanech, Madelyne.“

„Dobře. K těm spartským ženám – asi všechny ztloustly, když vyrostly z dívčího věku. Ale to si jen myslím, o tom mi můj drahý strýc nic neříkal. Vím však jistě, že byly zvyklé brát si do postele víc než jednoho muže.“

168

Adéla se zajíkla zděšením. Madelyne přikývla. Byla spokojena tím, jak to na její přítelkyni zapůsobilo. „Myslíš víc mužů najednou?“ zašeptala Adéla a zrudla rozpaky.

Madelyne se kousala do rtu a chvíli uvažovala, jestli je to vůbec možné.

„To asi ne,“ rozhodla se konečně. Stála zády ke dveřím a Adelina pozornost byla zcela upřena k ní. Ani jedna si proto nevšimla, že se v otevřených dveřích objevil Duncan.

Právě se chystal něco říct, aby se ohlásil, vtom však Madelyne znovu promluvila.

„Nevěřím, že je možné ležet na zádech a mít na sobě víc mužů současně,“ prohlásila.

Adéla se znovu zachichotala. Madelyne pokrčila rameny a Duncan, který už vyslechl většinu toho, co věděla o Sparťanech, jen obrátil oči vzhůru.

Madelyne opřela koště o zeď a poklekla před Adélinou truhlou.

„Budeme z ní muset všechno vytáhnout, abychom s ní pohnuly. Chci ji přesunout na jiné místo,“ řekla.

„Ano, ale nejdřív dopověz, co jsi začala,“ naléhala Adéla. „To jsou skutečně neobyčejné věci, co mi vyprávíš, Madelyne.“ Duncan se už chtěl ozvat, ale po Adéliných slovech si to rozmyslel. Teprve teď začal být zvědavý, co se ještě dozví.

„Ve Spartě v podstatě neznali, co je to být svobodný. Dokonce

to považovali téměř za zločin, neuzavřít sňatek. Ve městech řádily tlupy neprovdaných žen, které vyhledávaly svobodné muže. A když nějakého takového našly, napadly ho.“

„Cože? Napadly?“ žasla Adéla.

„Ano, vrhly se na toho ubožáka a tloukly ho,“ vykřikla Madelyne, protože měla hlavu schovanou v truhle. „Je to naprostá pravda, co ti říkám,“ dodala.

„A co ještě?“ žádala Adéla.

„A víš, že ve Spartě zavírali mladé muže do temné místnosti se ženami, které nikdy předtím na denním světle neviděli, aby s nimi… však víš, co chci říct,“ dodala po krátkém zaváhání.

Narovnala se, aby se mohla nadechnout. „Stávalo se, že ženy měly dítě ještě dřív, než vůbec poprvé spatřily svého manžela. 169

Vím, zní to hrozně, ale když přemýšlím o tvém bratrovi, napadá mě, že by lady Eleanor mohla takovou temnou místnost přivítat, kdyby u nás něco podobného bylo.“

Myslela to jako žert, Adéla však vyjekla zděšením. Teprve teď si všimla, že ve dveřích stojí Duncan a s pobaveným výrazem je poslouchá.

Madelyne si její reakci špatně vyložila a snažila se svůj výrok omluvit. „Nezlob se. Vím, že Duncan je tvůj bratr a konec konců i pán. Nemám zájem pomlouvat ho před tebou. Řekla jsem jen to, co jsem zaslechla. Ještě jednou se ti omlouvám.“

„Dobře. Přijímám tvou omluvu.“

To však neřekla Adéla, ale Duncan. Madelyne sebou trhla, až

se udeřila hlavou do víka truhly. Krve by se v ní nedořezal, když jí dolehl k uším jeho dunivý hlas.

„Jak dlouho nás tu posloucháš?“ vyhrkla na něho rudá hanbou. Vstala a postavila se proti němu.

Duncan neodpověděl. Pořád jen stál ve dveřích a hleděl na ni,

až nevěděla, co nervozitou dělat. Rychle si upravila šaty, a protože si všimla velké špinavé skvrny nad pasem, složila si před ní ruce a snažila se ji zakrýt. Pak si zase uvědomila, že jí před levým okem visí neposlušná kadeř. Jak ji však odhrnout, aby neviděl, v jakém nepořádku má oblečení?

Musela si připomenout, že je pouze jeho zajatec a on její

věznitel. Co na tom záleží, vypadá-li nepořádně? Odfoukla si kadeř z očí a pokusila se na něho pohlédnout se vším klidem, který v sobě našla.

Její snaha však dopadla žalostně. Duncan věděl, jaký zmatek probíhá její myslí, a musel se smát. Bylo pro ni čím dál těžší skrýt před ním své pocity a jemu dělalo téměř stejné potěšení sledovat její zmatek jako dívat se na to, jak je neupravená.

Madelyne se domnívala, že se Duncan směje jejím ušpiněným šatům, a když viděla, jak si ji prohlíží, její podezření ještě zesílilo. Jeho pohled putoval pomalu od její rozcuchané hlavy až k zaprášeným botám. Úsměv na jeho tváři se stále rozšiřoval, až měl na tvářích opět ty dráždivé důlky.

170

„Běž nahoru do svého pokoje, Madelyne, a zůstaň tam, dokud pro tebe nepřijdu,“ řekl konečně.

„Mohu nejdřív dokončit práci, kterou tu mám rozdělanou?“ zeptala se co nejpokorněji.

„Ne, nemůžeš.“

„Duncane, Adéla chtěla změnit svůj pokoj, aby vypadal víc jako…“ Bože, málem mu prozradila, že Adéla chce mít pokoj stejně útulný jako má ona nahoře ve věži. Pak by odhalil, co tam udělala, a zřejmě by se rozčilil.

Vrhla pohled na Adélu. Ubohá dívka si jen tiskla ruce a upřeně zírala na podlahu. „Adélo, vždyť jsi svého bratra ještě ani nepozdravila,“ napomenula ji.

„Dobrý den, milorde,“ zašeptala Adéla okamžitě. Stále se však dívala na podlahu.

„Jmenuje se Duncan. Milord nemilord, je to přece tvůj bratr.“ Madelyne se obrátila k Duncanovi a nasupeně na něho pohlédla. Chtěla mu dát znamení, aby se neopovažoval na sestru osopit.

Duncan pozvedl obočí, a když trhla hlavou směrem k Adéle, pokrčil rameny. Neměl nejmenší potuchy, co se mu snaží naznačit.

„No tak, Duncane, ty své sestře neodpovíš, když tě tak pěkně pozdravila?“

Jeho povzdech málem rozechvěl zdi. „Chceš mě poučovat, co mám dělat?“ zeptal se.

Vypadal podrážděně. Madelyne pokrčila rameny. „Nechci, abys svou sestru vystrašil,“ vyhrkla, než se stačila zarazit. Duncan měl co dělat, aby se nerozesmál. Takže to byla pravda

– přesně jak řekl Gilard, a čemu naopak nevěřil Edmond. Plachá, mírná Madelyne se stala Adélinou ochránkyní. Jedno kotě chrání druhé, pomyslel si – pouze s tím rozdílem, že Madelyne se teď chová spíš jako tygřice. Z jejích modrých očí sršely blesky. Bože, jak usilovně se snažila skrýt před ním hněv.

Změřil si ji pohledem, kterým jí dal jasně na vědomí, co si o jejím poučování myslí, a pak se obrátil k sestře. „Dobré ráno, Adélo. Cítíš se dnes dobře?“

171

Adéla nejdřív přikývla, potom konečně zvedla oči a usmála se na něho. Také Duncan kývl hlavou. Překvapilo ho, jak dokázal obyčejný pozdrav změnit Adélinu náladu.

Otočil se a chtěl odejít. Usoudil, že udělá lépe, když se teď od

své křehké sestry vzdálí a nebude před ní dělat žádnou scénu. Však si to s Madelyne vyřídí později.

„Mohla by tu Madelyne zůstat a…“

„Adélo, prosím tě, neodporuj příkazu svého bratra,“ přerušila ji rychle Madelyne. Bála se, že Duncan ztratí trpělivost a vybuchne.

„To se nesluší,“ dodala.

Pak si pozvedla sukni a spěchala za Duncanem. „Určitě má

dobrý důvod k tomu, že mě poslal do mého pokoje,“ zavolala ještě přes rameno.

Musela téměř běžet, aby mu stačila. „Proč se musím vrátit do věže?“ zeptala se, když si byla jistá, že ji už Adéla nemůže slyšet. Jakmile došli na podestu, Duncan se k ní otočil. Měl chuť ji uškrtit, ale vtom si všiml špinavé šmouhy na jejím nose. Natáhl ruku a setřel jí špínu palcem.

„Jsi ve tváři umouněná jako služtička, Madelyne,“ řekl. „Ano, máš docela nápadnou vadu. Co kdybych tě shodil odněkud z vysokého okna? Co bys tomu říkala?“

Madelyne chvíli trvalo, než si uvědomila, na co naráží. „Své vězně Sparťané z oken nevyhazovali,“ odpověděla. „Jenom nezdravé a postižené děti. Byli to mocní válečníci s bídným srdcem,“ dodala.

„Ale vládli tak, že se jim nikdo nemohl postavit,“ řekl Duncan. Jeho palec se pomalu posunul k jejímu hornímu rtu. Neodepřel si, aby jím nepřejel po jejích ústech. „Bez slitování.“

Nedokázala před ním uhnout. Hleděla mu upřeně do očí a snažila se pokračovat v hovoru. „Bez slitování?“

„Ano, tak by měl vládnout vůdce.“

„To si myslíš ty,“ zašeptala.

Duncan přikývl. „Ano. Proto byli Sparťané nepřemožitelní.“

„Ty jsi někdy nějakého Sparťana viděl, Duncane?“ zeptala se. Pokrčil rameny a neubránil se úsměvu.

„Možná byli nepřemožitelní, teď jsou však všichni mrtví.“ 172

Bože, jak se jí chvěl hlas. Věděla moc dobře proč. Duncan na ni dychtivě hleděl a pomalu, nekonečně pomalu, si ji k sobě přitahoval.

Ale nepolíbil ji. To bylo zklamání. Povzdechla si.

„Madelyne, už to dlouho nevydržím. Už si tě nedokážu odpírat,“ zašeptal náhle. Měl skloněnou hlavu a ustájen kousíček od jejích rtů.

„Nedokážeš?“ zeptala se přiškrceným hlasem.

„Ne, nedokážu,“ zamumlal. Jeho hlas zněl, jako by potlačoval hněv. Ve zmatku zakroutila hlavou.

„Vždyť si mě nemusíš odpírat, Duncane. Dovolila bych ti, abys mě políbil.“

Odpověděl jí tím, že ji chytil za ruku a táhl ji po schodech do věže.

„Už tu moc dlouho zajatcem nebudeš,“ řekl.

„Takže přiznáváš, že jsi udělal chybu, když jsi mě sem přivlekl?“ zeptala se.

Zaslechl v jejím hlase strach. „Ne. Nikdy nedělám chyby, Madelyne.“

Ani se neobtěžoval na ni pohlédnout a nepromluvil, dokud

nedošli ke dveřím jejího pokoje. Když sáhl po klice, Madelyne se o ně opřela a zabránila mu, aby je otevřel. „Dovedu to sama,“ řekla.

„A buď ujištěn, že děláš chyby. Já jsem tvoje největší chyba.“ Myslela to jinak. Takhle to nechtěla říct. Bože, vždyť vlastně sama sebe urazila.

Duncan se usmál. Věděl, že se stydí zato, co řekla. Pak ji jemně odtáhl a otevřel dveře. Madelyne vběhla dovnitř před ním a

pokusila se za sebou zabouchnout.

Duncan jí to však nedovolil. Teď bude zle, pomyslela si a připravovala se k obraně, až začne zuřit nad změnami, které v pokoji udělala.

Duncan nemohl uvěřit svým očím. Madelyne přeměnila strohou celu v útulné hnízdečko. Stěny byly umyté a přímo před ním visel velký goblén v teplých světlehnědých barvách

znázorňující poslední Vilémovu bitvu. Postavy vojáků byly vyšité 173

červenými a modrými nitěmi. Byla to jednoduchá scéna, působila však příjemně.

Na posteli ležela modrá přikrývka a na druhé straně místnosti byla dvě velká křesla vyložená červenými polštáři. Obě stála proti krbu. Duncan si rovněž všiml, že o jedno z křesel je opřený nedokončený goblén, z něhož visely na podlahu hnědé nitě. Obrys návrhu goblénu byl však natolik zřejmý, že Duncan hned poznal, co znázorňuje – Madelynina smyšleného vlka.

Svaly v koutcích jeho úst sebou škubly. Dvakrát. Madelyne si nebyla jistá, co to znamená. Čekala a v duchu si připravovala ostrou odpověď, až na ni začne křičet.

Duncan však neřekl ani slovo. Pouze se otočil, vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Dolů po schodech ho provázela růžová vůně. Držel své podráždění na uzdě, dokud nedošel ke vchodu do síně. Tam ho uviděl Gilard a hned se k němu vrhl. „Přijímá dnes dopoledne lady Madelyne návštěvy?“ zeptal se s mladickou dychtivostí.

Duncanův řev musel být slyšet až nahoře na věži.

Gilard na něho vytřeštil oči. Ještě nikdy neslyšel bratra takhle křičet. Když do síně vstoupil Edmond, Duncan už odcházel.

„Co ho tak rozzuřilo?“ zeptal se Gilard.

„Ne co, Gilarde, ale kdo,“ opravil ho Edmond.

„Nerozumím.“

Edmond se usmál a pak plácl mohutnou rukou bratra po rameni. „Ani Duncan nerozumí. Ale vsadím se, že porozumí. A dost brzy.“

174

Kapitola 13

A spatřil jsem, že běh nezávisí na rychlých ani boj na udatných…

STARÝ ZÁKON, KAZATEL 9:11

Madelyne pracovala na goblénu, v myšlenkách však byla jinde. Stále si opakovala Duncanova slova. Co tím myslel, když řekl, že už tu moc dlouho zajatcem nebude?

Věděla, že se proti němu bude muset brzy postavit tváří v tvář. Zatím se chovala jako zbabělec – byla k sobě natolik upřímná, že si to přiznala. Přesto neměla odvahu vyslechnout jeho odpověď.

Náhle se otevřely dveře a do místnosti vběhla Adéla. Byla rozčilená a zdálo se, že má blízko k pláči.

Madelyne vyskočila z křesla. „Kdo tě tak rozrušil?“ vyhrkla a hned si v duchu odpověděla, že to nemohl být nikdo jiný než Duncan.

Adéla se skutečně rozplakala. Madelyne rychle spěchala zavřít dveře, pak vzala Adélu kolem ramen a dovedla ji ke křeslu. „Sedni si a uklidni se. Nevím, co se stalo, ale určitě to není tak hrozné, jak se ti teď zdá,“ utěšovala ji. Vroucně si přála, aby měla pravdu.

„Tak mi řekni, co ti vehnalo slzy do očí, a já ti je zase osuším.“ Adéla přikývla, jakmile však na Madelyne pohlédla, znovu začala plakat. Madelyne si sedla na stoličku před Adéliným křeslem a trpělivě čekala.

„Tvůj bratr k nám poslal vojáky, aby tě odvezli domů, Madelyne. Duncan je pustil dovnitř. Proto ti přikázal vrátit se do pokoje. Nechtěl, aby tě Louddonovi lidé viděli.“

175

„Ale proč? Všichni přece vědí, že jsem tu jako zajatec. Louddon…“

„Ne, špatně jsi to pochopila,“ přerušila ji Adéla. „Duncan prý zřejmě nechce, aby poslové viděli, že tu nejsi v žádném vězení a že s tebou zacházíme dobře. Takhle to řekl Edmond Gilardovi.“ Odmlčela se a utřela si manžetou rukávu oči. „Ale ty si nemyslíš, že tu s tebou zacházíme dobře, že?“

„Bože, proto musíš tak plakat?“ zeptala se Madelyne.

„Samozřejmě že se mnou zacházíte dobře. Jen se podívej kolem

sebe, Adélo,“ dodala a pousmála se. „Vypadá to tady snad jako ve vězeňské cele?“

„Neměla jsem poslouchat, co poslové říkají Duncanovi, ale slyšela jsem to. Byli tam i Gilard s Edmondem a také oni slyšeli každé slovo. Duncan jim neřekl, aby odešli, a mě si nikdo nevšiml, Madelyne. Jsem si tím jistá.“

„Poslal ty vojáky král, nebo můj bratr?“ zeptala se Madelyne. Měla strach, věděla však, že ho nesmí dát před Adélou najevo. Duncanova sestra byla závislá na její síle a teď ji nesmí zklamat.

„Nevím, odkud přišli. Neslyšela jsem začátek.“

„Řekni mi tedy, co jsi slyšela.“

„Mají tě okamžitě odvézt ke královskému dvoru. Jeden z poslů řekl, že tě mají odvézt, i kdybys byla… špinavá…“ Zlomil se jí hlas a chvíli se odmlčela. Madelyne se kousala do spodního rtu, až v něm ztratila cit. Musela se přemáhat, aby s Adélou nezatřásla a násilím z ní nedostala zbytek.

„Jakmile budeš v Londýně, hned tě provdají.“

„Já vím,“ zašeptala Madelyne. „Věděla jsem, že to přijde,

Adélo. Věděla jsem, že Louddon něco udělá. A zaslechla jsi jméno muže, za něhož se mám vdát?“

Adéla přikývla. „Morcar.“

Duncanova sestra si zakryla obličej rukama a usedavě se rozplakala. Teď už Madelyne nemusela skrývat, co cítí. Zatočila se ji hlava a na okamžik měla pocit, že omdlí. „A co na to Duncan, Adélo?“ přinutila se zeptat. „Co poslům odpověděl? Souhlasil, že mě vydá?“

176

„Neřekl ani slovo. Velitel vojáků odříkal své poselství a vrátil se k ostatním. Čekají venku za hradbami.“

„Kolik mužů sem Louddon poslal?“

„Nevím,“ zašeptala Adéla. „Jakmile voják odešel, začali na

sebe Edmond s Gilardem křičet. Duncan neřekl ani slovo. Jen stál před krbem s rukama založenýma za zády.“

„Zase ta jeho póza,“ řekla Madelyne.

„Nerozumím.“

„Tvůj bratr zaujímá ve vaší domácnosti dvojí pozici, Adélo. Je váš pán a současně bratr. Dovedu si představit, o co se Edmond s

Gilardem přeli. Edmond byl určitě pro to, aby mě okamžitě Louddonovi vydali, a Gilard by byl za mě ochoten bojovat až…“

Než stačila dopovědět, Adéla ji přerušila. „Ne, Edmond nechce, aby tě Duncan vydal Louddonovým poslům,“ řekla.

„Cože? Edmond se mě zastal?“

„Ano,“ přikývla Adéla. „A navrhl, aby mě poslali na krátkou návštěvu k sestře Catherine. Má strach, že by mi to všechno mohlo uškodit. Jenže já nikam nechci. Catherine je o moc starší než já a její manžel je takový… divný.“

Madelyne vstala a pomalu přešla k oknu. Otevřela okenice a zahleděla se na krajinu za hradbami. Věděla, že musí přemoct hněv, který se v ní vzmáhal. „Víš, Adélo, že Sparťané brali matkám jejich malé děti a posílali je žít s vojáky? Malé chlapce učili krást. Považovalo se za výhodné umět krást.“

„O čem to mluvíš, Madelyne? Jak můžeš mít chuť vyprávět mi teď staré příběhy?“

Madelyne se otočila. Po tvářích jí stékaly slzy. Adéla ještě nikdy neviděla Madelyne plakat.

„Nacházím útěchu ve starých příbězích, Adélo. Jsou mi důvěrně známé, vyrůstala jsem s nimi. Až se uklidním, budu schopná uvažovat jasně. Pak se rozhodnu, co dělat.“

Adéla rychle přikývla. Ohromilo ji, jakou bolest viděla v přítelčiných očích.

Madelyne se znovu otočila k oknu. Upřeně hleděla na vzdálený hřeben. Kdo bude krmit mého vlka, až budu pryč, napadlo ji. Bylo to zvláštní, že jí náhle přišel na mysl Duncan. Jako by ho se svým 177

vlkem spojila dohromady. Pak si uvědomila, že i on potřebuje, aby se o něho někdo staral. A možná ještě víc než ta divoká šelma.

Náhle se zarazila. Co to má znamenat? Kde se v ní bere ta potřeba vnést řád do jeho drsného života?

„Když jsem žila u svého strýce, sedávali jsme spolu každý večer před krbem. Naučila jsem se hrát na žaltář a někdy, když nebyl strýc příliš unavený, se mnou hrál na svou vielu. To byly krásné doby plné pohody, Adélo.“

„A nikdo mladý tam nebyl, Madelyne? Když mi vyprávíš o svém životě u strýce, mluvíš jen o samých starých lidech.“

„Strýc Berton žije na grinsteadském panství u barona Mortona. Ten je už opravdu velmi starý. Později k nám ještě přišli otec Robert a otec Samuel. Ano, skutečně jsem tam žila se samými starci. Ale všichni spolu vycházeli dobře, i když jen já jsem hrávala s baronem Mortonem šachy. Vzpomínám si, že baron hrozně podváděl. Strýc Berton mi však říkal, že to není hřích, že je to jen taková stařecká vrtošivost.“

Zmlkla a dlouho nic neříkala. Zatímco Adéla hleděla upřeně do ohně, ona upírala oči do tmy.

Tentokrát všechna její snaha ovládnout city selhávala. Cítila, že její vyrovnanost se rozpadá jako ztrouchnivělý kmen. A místo toho v ní stále víc narůstal hněv.

„Musíme najít někoho, kdo by tě chránil,“ zašeptala Adéla.

„Jestli se budu muset vrátit do Londýna, všechny moje plány se zhroutí. Chtěla jsem odejít do Skotska. Vím, že by mě Edwythe ráda ve svém domě přivítala.“

„Madelyne, ve Skotsku přece…“ Adéla chtěla říct, že ve Skotsku žije její sestra Catherine, která je tam provdaná za bratrance skotského krále.

Neměla však čas to vysvětlit. „Bože, proč se tak trápím, jestli se moje plány zhroutí?“ pokračovala Madelyne. „Stejně mě Louddon zabije nebo dá Morcarovi. A pak mě zabije Morcar.“

Madelyne se drsně zasmála. „Ale pořád se mi nechce věřit, že se se mnou Louddon zabývá. Když nás po vypálení svého sídla pronásledoval, myslela jsem, že mu jde jen o to, aby zabil

178

Duncana. A teď pro mě poslal své vojáky.“ Odmlčela se a zakroutila hlavou. „Ničemu z toho nerozumím.“

Než se Adéla rozmyslela, jak ji utěšit, Madelyne se najednou obrátila od okna a vykročila ke dveřím. „Madelyne, musíš zůstat tady,“ vykřikla Adéla.

„Duncan ti nedovolil…“

„Musím najít svého ochránce, Adélo,“ odpověděla Madelyne.

„A myslím, že by jím mohl být Duncan.“

„Co chceš dělat?“

„Nepochybuju, že tvůj bratr pošle Louddonovy muže pryč s prázdnou. A já mu k tomu musím dát pokyny.“

Než ji mohla Adéla varovat, byla na schodech a běžela dolů. Adéla spěchala za ní. „Madelyne, ty chceš Duncanovi říkat, co má dělat?“ Její hlas byl stažený úzkostí.

„Ano, chci,“ vykřikla Madelyne.

Adéla se musela posadit na schod. Nechápala, co se to s její přítelkyní najednou stalo. Musela přijít o rozum, jinak si její počínání nemohla vysvětlit. Sledovala, jak běží po točitých schodech dolů, až za ní vlají vlasy. Teprve když zmizela, uvědomila si Adéla, že by se jí měla pokusit pomoct. A i když z toho měla strach, až se jí chvěly nohy, rozhodla se, že svou přítelkyni nesmí opustit a stane před Duncanem po jejím boku.

Madelyne doběhla ke vchodu do síně a zastavila se, aby

nabrala dech. U stolu seděli proti sobě Edmond a Gilard. Duncan stál zády k ní před plápolajícím ohněm.

Edmond právě skončil a Madelyne zaslechla útržek jeho poslední věty. „Tak domluveno, že ji Duncan vezme…“ Okamžitě ji napadlo, že se bratři Wextonové shodli na tom, že ji předají Louddonovým poslům.

„Nikam nepůjdu!“ vykřikla.

Duncan se pomalu otočil a podíval se na ni. Madelyne chvíli

jeho pohled opětovala a pak se obrátila k jeho bratrům. Gilard měl tu troufalost, že se na ni usmál. Vypadalo to, jako by ho její výbuch pobavil. Edmond se jako vždy mračil.

Duncan na sobě nedal nic znát. Pozvedla si sukni a pomalu zamířila k němu. Zastavila se přímo před ním. „Ty jsi mě zajal, 179

Duncane. Bylo to tvoje rozhodnutí,“ řekla. „Teď jsem se však k něčemu rozhodla zase já a řeknu ti k čemu. Zůstanu tady. Nikam nepůjdu, slyšíš?“

V očích se mu objevilo překvapení. Ano, slyšel každé její slovo. A jak by neslyšel? Vždyť mu křičela přímo do tváře. Stále na ni jen upřeně hleděl a Madelyne napadlo, že se ji zřejmě pokouší zastrašit. Ale to se mu nepodaří, pomyslela si.

„Máš se mnou jen problémy, že, Duncane?“

K čertu, zaklela v duchu, neboť si uvědomila, že se jí chvěje hlas.

Edmond vstal a převrhl přitom stoličku. Madelyne se k němu

otočila a pomalu přistoupila ke stolu. „Přestaň se už konečně mračit, Edmonde, nebo přísahám, že tě přes tu tvou zamračenou tvář udeřím.“

Gilard na ni zmateně zíral. Takhle rozzuřenou ji nikdy neviděl. Copak opravdu věří tomu, že ji Duncan chce poslat zpátky k Louddonovi? Pomyšlení, že by mohla být tak naivní, v něm vyvolalo úsměv. Ubohá Madelyne. Je vidět, že Duncana vůbec nezná. A také si není vůbec vědoma své ceny, usoudil. Taková jemná, křehká dívka, a najednou se rozkřikuje na Duncana. Kdyby to neslyšel na vlastní uši, nikdy by nevěřil, že je to možné. Bože, nemohl si pomoct, musel se smát.

Madelyne se prudce obrátila a hleděla na něho. „Připadá ti tady něco k smíchu, Gilarde?“

Udělal chybu a přikývl. Naštěstí se na ni podíval právě včas,

aby uviděl, že chytila džbánek a vztekle ho po něm mrštila. Stačil uhnout, ale Madelyne sáhla po druhém džbánku. To už se však vzpamatoval Edmond a vytrhl jí ho z ruky. Oba stáli vedle sebe na kraji stupínku. Náhle Madelyne vrazila do Edmonda bokem, až ztratil rovnováhu, zapotácel se, a když zakopl o nohu stolu, upadl na zadek. Madelyne si ho pohrdavě změřila a otočila se zpátky ke Gilardovi. „Už nikdy se mi neodvažuj vysmívat,“ řekla výhružně.

„Madelyne, pojď ke mně,“ poručil jí Duncan. Opíral se o krbovou římsu a tvářil se znuděně. Málem že nezíval.

Bez jediného slova poslechla a zamířila k němu. Teprve v půli cesty si uvědomila, co dělá. Zastavila se a zakroutila hlavou. 180

„Žádné příkazy už od tebe přijímat nebudu, Duncane. Nemáš nade mnou žádnou moc. Jsem pro tebe jen zástava. Jestli chceš, zabij mě. Dala bych tomu přednost před návratem k Louddonovi.“ Zatínala si nehty do dlaní. Věděla, že se jí chvějí ruce, ale nemohla s tím nic dělat.

Duncan z ní nespouštěl oči. „Edmonde, Gilarde, nechte nás o samotě,“ řekl potom tiše, i když tónem ostrým jako břitva. „A svou sestru vezměte s sebou.“

Adéla se krčila za zdí hned u vchodu do síně. Když však zaslechla, co Duncan říká, vběhla dovnitř. „Chci tu zůstat, Duncane…, pro případ, že mě bude Madelyne potřebovat.“

„Půjdeš se svými bratry,“ prohlásil Duncan s důrazem, který nepřipouštěl námitky.

Gilard vzal Adélu za paži. „Jestli chceš, abych tu zůstal, Madelyne…“

„Neodporuj bratrovu příkazu,“ přerušila ho rychle, i když to nechtěla říct tak ostře.

Adéla začala plakat a Madelyne se znovu zmocnil hněv. Přistoupila k dívce a poklepala jí po rameni. Na úsměv se však nezmohla. „Nevdám se za Morcara,“ řekla. „Nevdám se za nikoho!“

„Ale vdáš,“ ozval se Duncan. Na jeho tváři se objevil úsměv. Madelyne měla pocit, jako by jí dal políček. O krok ustoupila a prudce zavrtěla hlavou.

„Nevezmu si Morcara!“

„Souhlasím. Morcara ne.“

Jeho strohá odpověď ji tak zmátla, že zůstala bezradně stát. Duncan se otočil a sledoval, jak jeho bratři spolu s Adélou odcházejí. Všichni tři se loudali a našlapovali, jako by měli v botách hřebíky. Bylo zřejmé, že chtějí zaslechnout alespoň něco z toho, o čem spolu budou Duncan a Madelyne mluvit. Duncan si toho všiml. To nebylo u Wextonů zvykem, aby někdo váhal se splněním jeho rozkazu. A za všechno může Madelyne. Ano, ona jim ukázala, že je možné mu odporovat. Než k nim přišla, všichni ho bezvýhradně poslouchali.

181

Od okamžiku, kdy lady Madelyne vkročila do jeho sídla, je všechno obrácené naruby.

Duncan neměl rád změny, i když mu bylo jasné, že se jim nevyhne. A přijdou další. Byl si jistý, že se setká s odporem, zvláště u Gilarda. Jeho nejmladší bratr byl Madelynin největší spojenec. Duncan si nad tím povzdechl. Raději by bojoval v kruté bitvě, než řešil rodinné záležitosti.

„Edmonde, najdi toho nového kněze a přiveď ho sem,“ zavolal najednou za odcházejícími.

Edmond se otočil a tázavě na něho pohlédl. „Hned teď!“ vyštěkl Duncan.

Madelyne zamrazilo. Obrátila se a chtěla Edmondovi něco říct,

Duncan ji však nepustil ke slovu. „Neodvažuj se ho navádět, aby mě neposlechl, Madelyne, nebo přísámbůh chytnu ty tvé rudé vlasy a zacpu ti jimi ústa.“

Prudce vydechla pobouřením. Duncan byl spokojený. Věděl, že ji usadil dost hrubě, ale snad už konečně pochopí, že si tu nemůže dělat, co chce. Tady je pánem on a ona ho bude poslouchat. Ano, potřeboval, aby byla poslušná a bez odporu přijala to, co bude následovat.

Když však uviděl, že vykročila proti němu s vražedným pohledem v očích, poznal, že jeho hrozba se minula účinkem. Ne, mírná a poddajná dívka vypadá úplně jinak, pomyslel si. „Jak si dovoluješ mě urážet? Nemám žádné rudé vlasy a ty to moc dobře víš. Moje vlasy jsou hnědé,“ křičela na něho. „Mít rudé vlasy přináší smůlu a já je nemám rudé!“

Duncan nevěřil svým uším. Už mu odporovala téměř ve všem, co řekl.

Zastavila se sotva půl kroku od něho. Dost blízko, aby na ni dosáhl, pomyslel si.

Je to statečná dívka, ale naivní. Hrozně naivní. To byla jediná omluva, kterou pro její vzpurnost našel. Za hradbami čekala víc než stovka Louddonových mužů a hrozila útokem, jestli jim ji do zítřejšího rána nepředá. Měla by zuřit nad tím, v jaké je situaci, a ona se s ním místo toho hádá o barvu svých vlasů. Stejně jsou víc rudé než hnědé a on nechápal, že to Madelyne nevidí.

182

„Tvoje urážky už přesahují všechny meze,“ řekla

přeskakujícím hlasem. Vzápětí se rozplakala. Teď už na něho nedokázala pohlédnout a to byl zřejmě důvod, proč mu dovolila, aby si ji přitáhl do náruče.

„Neboj se, nevrátíš se k Louddonovi, Madelyne,“ řekl chraplavým hlasem.

„Tak tu zůstanu až do jara,“ odpověděla.

V tu chvíli se ve vchodu objevil Edmond s knězem. „Přivedl jsem otce Lauranceho,“ oznámil hlasitě, aby na sebe upozornil. Madelyne se rychle vymanila z Duncanova sevření, otočila se a pohlédla na kněze. Proboha, takový mladíček, pomyslela si překvapeně. Navíc jí připadal nějak povědomý, i když si nemohla vzpomenout, odkud by ho měla znát. Že by ho někdy viděla u strýce Bertona? Toho však navštěvovalo jen málo mladých kněží. Zavrtěla hlavou. Zřejmě se jí to jen zdálo, že otce Lauranceho odněkud zná.

Duncan si ji najednou přitáhl zpátky k sobě. Stáli tak blízko ohně, že Madelyne zapomněla na kněze a začala se bát, aby jí nechytily šaty plamenem. Když se však pokusila o krok odstoupit, Duncanova ruka kolem ramen ji ještě víc stiskla a nedovolila jí pohnout se z místa. Zvláštní, po chvíli začala mít pocit, že ji jeho blízkost uklidňuje. Dokonce si složila ruce před sebou a znovu nabyla klidného výrazu.

Kněz se zdál být celý nesvůj. Nebyl to nijak přitažlivý muž, protože jeho tvář byla těžce poďobaná od neštovic. Vypadal také dost zanedbaně.

Vtom se do síně přiřítil Gilard. Byl rudý a tvářil se, jako by byl připravený se bít. Teď se situace obrátila. Edmond se usmíval a Gilard se mračil jako čert.

„Duncane, já se s ní ožením. Já jsem ochotný se obětovat,“ vykřikl. Bylo zřejmé, že slovo obětovat použil schválně, aby Duncan nepoznal, jaké skutečné city k Madelyne chová.

„Zachránila mi přece život,“ dodal, když mu Duncan hned neodpověděl.

Duncanovi však bylo jasné, co se odehrává v jeho mysli. Viděl do svého bratra jako do křišťálové vody v jezeře. Gilard byl 183

přesvědčený, že jedině on miluje Madelyne, nikdo jiný. „Nepři se se mnou, Gilarde. Už jsem se rozhodl a ty jsi povinen to přijmout. Rozuměl jsi mi, bratře?“

Duncanův hlas byl tichý, ale nesmlouvavý a Gilard dobře

slyšel hrozivý tón, který v něm zazněl. Nejmladší z bratrů Wextonů si hlasitě povzdechl a pomalu sklonil hlavu.

„Oženit se se mnou…?“ zašeptala Madelyne, jako by opakovala rouhavou kletbu.

To další však už vykřikla. „Obětovat se…?“ 184

Kapitola 14

Mějte pro své ženy porozumění, že jsou slabší, a prokazujte jim úctu…

NOVÝ ZÁKON, PRVNÍ LIST PETRŮV 3:7

„Nechci se vdát za nikoho!“ Madelyne chtěla vykřiknout, měla však tak stažené hrdlo, že ze sebe protest stěží dostala. Teprve teď pochopila, co má Duncan v úmyslu. Možná se Gilard proti jeho rozhodnutí nemůže vzepřít, ale ona může a také to udělá. O tom ani na okamžik nepochybovala.

Duncan se zdál být rozhodnutý. Nevšímal si Madelyniných pokusů vymanit se mu a dal knězi pokyn, aby zahájil obřad. Otec Laurance byl tak rozčilený, že si nemohl vzpomenout na většinu běžných frází, které se při svatebním obřadu užívají. V

Madelyne zase bouřil hněv, takže mu vůbec nevěnovala pozornost. Jak by mohla, když křičela na muže, který jí svým železným stiskem drtil ruku.

Vtom zaslechla Duncana, jak říká, že si ji bere za ženu. Prudce zavrtěla hlavou. Pak se kněz zeptal jí, zda si bere Duncana za svého manžela. „Ne!“ vykřikla bez váhání. „Neberu!“

Duncanovi bylo zřejmě jedno, co odpověděla. Stále ji tak

pevně svíral, že Madelyne začala mít strach, zda jí opravdu nechce ruku rozdrtit.

Potom jí Duncan odhodil vlasy dozadu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Odpověz ještě jednou, Madelyne,“ řekl pevně. Stačilo, aby mu pohlédla do očí, a její odhodlání vzdorovat se začalo hroutit. „Nejdřív mě pusť,“ žádala.

185

Duncan věřil, že ho míní poslechnout, a pustil ji. Jeho paže se však znovu ocitla na jejím rameni. „Polož jí otázku ještě jednou,“ řekl pak rozechvělému knězi.

Zdálo se, že otec Laurance se chystá omdlít. Přesto se mu podařilo znovu vykoktat otázku.

Madelyne už nevykřikla odmítnutí ani nezašeptala na souhlas. Neřekla vůbec nic. Nechá je tu stát třeba do rána, pomyslela si. Jí to vadit nebude. Nikdo ji nemůže donutit, aby v téhle frašce účinkovala.

Nepočítala však s Gilardem. Když se na něho podívala,

vypadal, že se chystá Duncana zabít. Dokonce mu ruka sklouzla k jílci meče a hrozivě postoupil o krok dopředu. Bože, zašeptala zděšeně, on se snad opravdu hodlá Duncanovi postavit. „Ano, beru si tě, Duncane,“ vyhrkla najednou. Stále se dívala na Gilarda, a když viděla, že zaváhal, rychle dodala: „Ochotně se ti zavazuji.“ Gilard rezignovaně svěsil ruce. Madelyne vydechla úlevou.

Náhle si všimla, že se mezi Edmondem a Gilardem objevila Adéla. Dívka se na ni usmívala. Také Edmond se usmíval. Madelyne chtěla na oba vykřiknout, ať se jí neposmívají, když však viděla zmateného Gilarda, ovládla se.

Kněz, bledý jako stěna, dokončil zbývající část obřadu, a

jakmile nakonec vykoktal cosi jako požehnání, omluvil se a rychle zmizel. Bylo zřejmé, že má z Duncana strach. Madelyne ho chápala.

Konečně ji Duncan pustil. Madelyne se k němu obrátila. „To není sňatek, ale fraška,“ zašeptala, aby ji neslyšel Gilard. „Vždyť nám kněz ani neudělil pořádné požehnám.“

Duncan v sobě našel tolik drzosti, že se na ni usmál. „Řekl jsi

mi, že nikdy neděláš chyby, Duncane. Tentokrát je však jisté, že jsi chybu udělal. A těžkou. Zničil sis život. A kvůli čemu? To jsi opravdu odhodlaný jít ve své pomstě na mém bratrovi tak daleko?“

„Madelyne, ať se ti to líbí, nebo nejsme manželé. Běž do mého pokoje a počkej tam na mě, ženo. Brzy za tebou přijdu.“

Slůvko ženo vyslovil se zvláštním důrazem. Madelyne na něho užasle hleděla. Do jeho pokoje? Viděla, že se v jeho očích zaleskl hřejivý svit.

186

Když jí pak Adéla položila ruku na rameno a snažila se jí říct, že všechno bude dobré, podrážděně sebou trhla. Jí se to lehce řekne, ona se nezavázala navždy vlkovi.

Musí od všech těch Wextonů utéct, pomyslela si. Cítila v hlavě zmatek. Je toho tolik, co si musí promyslet. Pozvedla si sukni a

pomalu zamířila k východu.

Než však ke dveřím došla, zastavil ji Edmond a položil jí ruku na rameno. „Vítám tě v naší rodině,“ řekl.

Vypadal, jako by to myslel upřímně. V Madelyne se opět vzedmul hněv. Kdyby se alespoň tak nemožně neusmíval. Byla by raději, kdyby se na ni mračil – jako obvykle. „Nesměj se mi, Edmonde, nebo tě udeřím. Víš dobře, že bych to dokázala.“

K její spokojenosti se zatvářil překvapeně.

„Ano, mám dojem, že jsi mi tím už jednou hrozila…i když z úplně opačného důvodu.“

Neměla tušení, o čem mluví, a ani se o to příliš nestarala. Teď přemýšlela o mnohem důležitějších věcech. Raději se otočila a znovu zamířila ven.

Také Gilard se za ní chtěl pustit, Edmond ho však zadržel.

„Teď už je to žena tvého bratra, Gilarde. Zvykni si na to.“ Edmond mluvil potichu, aby ho Duncan neslyšel. Jejich nejstarší bratr se k nim otočil zády a opět hleděl do ohně.

„Se mnou by byla šťastná, Edmonde. Zakusila už tolik bolesti, zaslouží si, aby byla spokojená.“

„Copak jsi slepý, bratře? To sis opravdu nevšiml, jak se na Duncana dívá a jak se dívá on na ni? Bojují spolu, ale jednomu na druhém záleží.“

„To není pravda,“ odporoval rozhořčeně Gilard. „Madelyne Duncana nenávidí.“

„Madelyne není schopná někoho nenávidět, uvědom si to.“ Edmond se na bratra usmál. „Ty si prostě nechceš přiznat pravdu. Proč myslíš, že jsem byl na ni takový… zlý? K čertu, od prvního okamžiku jsem viděl, jak je přitažlivá. Vždyť se od ní Duncan skoro nehnul, když ležela v horečce.“

„To jen proto, že se za její zranění cítil zodpovědný,“ namítl Gilard.

187

Bylo zřejmé, že nejmladší z bratrů se zoufale drží svého hněvu. Přesto i jemu začínalo být jasné, že Edmond má asi pravdu.

„Duncan se s Madelyne oženil, protože to chtěl udělat. Tobě se nezdá pozoruhodné, Gilarde, že se náš bratr oženil z lásky? V dnešní době je sňatek z lásky skoro vzácnost. Duncan jím nezíská

žádné území, žádné panství, jenom královu nemilost.“

„Nevěřím, že Madelyne miluje,“ zamumlal Gilard.

„Ale ano,“ odporoval mu Edmond. „Jenom to ještě neví.“ Duncan byl v myšlenkách zcela jinde. Nemyslel na své bratry, uvažoval o tom, co bude zítra. Louddonův posel mu naznačil, že jejich muži za úsvitu zaútočí, jestliže jim do té doby nepředá Madelyne. Duncan věděl, že je to jen planá výhrůžka. Dokonce pocítil zklamání, když si to uvědomil. Ano, toužil po dalším boji s kýmkoliv, kdo má něco společného s Louddonem. Nepochyboval, že si ten ubohý houf, co mrzne venku před hradbami, zatraceně rozmyslí podniknout pošetilost, kterou hrozil jejich vůdce. Dobře vědí, že proti nim stojí přesila lépe vyzbrojených a lépe vycvičených mužů. Louddon je zřejmě vyslal pouze proto, že nemohl předstoupit před krále, aniž se alespoň pokusí získat svou sestru zpět vlastními silami.

Spokojený se závěrem, k němuž došel, pustil Duncan zítřek z hlavy a obrátil myšlenky ke svému novému životu. Jak dlouho asi bude Madelyne trvat, než ho přijme za svého manžela? Vlastně jemu je to jedno, jak dlouho, on to vydrží, řekl si. Čím dřív si však ona zvykne na svou novou situaci, tím lépe pro klid její mysli.

Cítil to jako otázku své cti, aby jí zajistil bezpečí. Dobře věděl, jakou odvahu musela prokázat, když ho tehdy v Louddonově pevnosti osvobodila. A s jakou důvěrou se mu potom mnohokrát svěřila. Nemohl si dovolit obrátit se k ní zády. Ano, byl to především smysl pro povinnost, co ho dohnalo k chvatnému rozhodnutí uzavřít s ní sňatek. Kdyby ji poslal zpátky Louddonovi, bylo by to stejně zbabělé, jako zavřít dítě do klece se lvem.

„K čertu,“ zamumlal si pro sebe. Od samého počátku věděl, že už ji od sebe nikdy nenechá odejít. „Zhloupl jsem z ní. Dočista zhloupl,“ zabručel, aniž se staral, jestli ho někdo slyší.

188

Také mu však přinesla radost. Nikdy neuvažoval o tom, jak je jeho život strohý, dokud se neobjevila ona. Stačilo, aby na něj upřela svůj nevinný pohled, a už se v něm zvedala vlna pocitů, které dřív neznal. Když právě nepřemýšlel, jak ji zkrotit, mučila ho neodbytná touha okusit její rty. V tu chvíli mu bylo jedno, že jejím bratrem je Louddon. Madelyne neměla jeho černou duši. V její

hrudi tlouklo čisté srdce schopné lásky, která zatřásla všemi Duncanovými cynickými pravdami.

Duncan se usmál. Byl zvědavý, v jakém stavu Madelyne najde,

až vstoupí do svého pokoje. Bude na něho hledět se strachem, nebo nasadí svůj nacvičený výraz dokonalého klidu a vyrovnanosti?

Bude jeho nová žena kotě, nebo tygřice?

Opustil síň a vydal se hledat Anthonyho, aby mu dal pokyny, jak rozestavit na noc hlídky.

Pak přišel na řadu jeho obvyklý večerní rituál plavání v jezeře. Dával si na čas, a když se konečně vracel, říkal si, že Madelyne měla alespoň dost času se na něho připravit. Už to bylo déle než hodinu, co se k němu obrátila zády a vyšla nasupená ze síně.

Usoudil, že času, který jí dopřál, už bylo dost. Stoupal po dvou schodech najednou. Nebude lehké přesvědčit ji, že dnes večer spolu budou spát jako manželé. V žádném případě se však nechtěl chovat jako násilník, ať bude zkoušet jeho trpělivost jakkoliv.

Možná to bude nějak dobu trvat, ale on si počká, až se mu sama dobrovolně a ochotně vzdá.

Jeho odhodlání být trpělivý však podstoupilo zkoušku hned, když vstoupil do svého pokoje a zjistil, že je prázdný. Podrážděně si povzdechl, otočil se a zamířil do věže.

To si opravdu myslí, že se před ním schová? Připadlo mu to zábavné a na tváři se mu objevil úsměv. Vydržel mu však jen do chvíle, kdy přišel k jejím dveřím. Byly zavřené. Zevnitř, na závoru.

Madelyne měla pořád trochu strach. Vrátila se do svého pokoje

ve stavu, který neměl daleko k hysterii, a pak ještě musela čekat, až jí přinesou káď a naplní ji vodou. Maude dělala to, na co už byla každý večer zvyklá. Madelyne se snažila nedat najevo netrpělivost, pořád však měla pocit, že to dnes služce a dvěma mužům, kteří nahoru vynášeli putny horké vody, trvá déle než kdy jindy.

189

Umírala strachem, že ji Duncan najde dřív, než se před ním stačí zavřít.

Dřevěný trámek byl pod postelí, kam si ho schovala. Rychle ho vzala, prostrčila železnými oky a vyzkoušela, že nevypadne, ani když Duncan začne dveřmi lomcovat. Teprve pak se jí trochu ulevilo.

Bolelo ji rameno, které jí Duncan svíral svým železným stiskem. Stále také cítila napětí, a cokoliv jí přišlo na mysl, o tom

nebyla schopná rozumně uvažovat. Uzavřel s ní Duncan sňatek jen proto, aby rozzuřil Louddona? A co lady Eleanor?

Dlouho seděla v lázni. Vlasy si myla předchozí den, takže práci

s nimi měla ušetřenou. Aby si je nenamočila, vyhrnula si je navrch hlavy a upevnila stuhou. Než však skončila s koupáním, většina pramenů se jí uvolnila a spadla jí na ramena.

Bože, dnes jí ani blahodárná lázeň nepomohla ke klidu. Její mysl stále sužovala nejistota, co bude dál. Chtělo se jí křičet hněvem, ale také plakat ponížením, které musela strpět. Jediný důvod, proč neudělala ani to, ani ono, byl, že se nedovedla rozhodnout, čemu dát přednost.

Právě když vystupovala z kádě, zaslechla na schodech Duncanovy kroky. Poznala ho. Sáhla po županu. Chvěly se jí ruce, ale namlouvala si, že je to chladem.

Kroky se zastavily. Duncan stál před dveřmi. Madelyne se náhle zmocnil takový strach, že se rozběhla do nejvzdálenějšího koutu místnosti a tam se skrčila jako vyděšené dítě. A i když se přesvědčovala, že ji Duncan přes dveře nemůže vidět, horečně si uvazovala šňůru kolem pasu.

„Madelyne, ustup od dveří,“ ozvalo se z chodby.

Jeho hlas zněl docela mírně. Překvapilo ji to. Zamračila se a čekala, kdy jí začne hrozit. A proč chce, aby ustoupila od dveří? Na odpověď nemusela dlouho čekat. Rána byla tak prudká a ohlušující, že uskočila dozadu a udeřila se hlavou o kamennou zeď. Dřevěný trámek ve dveřích se zlomil jako tříska. Madelyne zoufale vykřikla a zřejmě by se pokřižovala, kdyby nezůstala hrůzou strnulá jako solný sloup.

190

Dveře praskly, ale stále ještě zůstaly viset. Vzápětí je však vyrazil druhý úder těžké boty.

Na prahu stál Duncan. Byl odhodlaný odvléct Madelyne do své ložnice, když však viděl, jak se krčí v koutě, najednou mu jí bylo líto. Dokonce dostal strach, aby nevyskočila z okna, než se k ní dostane. Byla tak vyděšená, že by se vůbec nedivil, kdyby se o to pokusila.

Ale vždyť on ji nechtěl děsit. Dlouze si povzdechl a téměř nedbale se opřel o dveřní rám. Usmál se na ni a čekal, až se vzpamatuje z úleku a uklidní se.

Chtěl s ní jednat rozumně a vlídnými slovy ji přesvědčit, aby šla s ním.

„Mohl jsi zaklepat, Duncane,“ řekla.

Změna, která se s ní udála, byla tak rychlá, že ani nevěděl, jak

k ní došlo. Teď se už nekrčila v koutě, ale stála před ním, mračila se a její pohled jasně říkal, že ji ani nenapadne vrhat se kvůli němu z okna. Možná dokonce uvažovala o tom, že se pokusí vyhodit z okna jeho.

Snažil se udržet vážný výraz a nerozesmát se. Věděl, že je pro

ně oba důležité, aby si zachovala pocit hrdosti. K čertu, ani trochu se mu nelíbilo, že se před ním schovává. „A otevřela bys mi, ženo, kdybych zaklepal?“ zeptal se tichým laškovným tónem.

„Nenazývej mě svou ženou, Duncane. Manželský slib, který jsem ti dala, jsem vyslovila z donucení. A teď se podívej, co jsi

udělal s mými dveřmi. Kvůli tobě a tvému nemožnému chování na mě teď bude v noci táhnout.“

„Tak otevřela bys mi, nebo ne?“ zeptal se znovu a zubil se na

ni. Nemohl se nabažit pohledu na to, jak v ní bouří hněv. Edmond měl pravdu, Madelyne je žena, která si umí pánovitě dupnout. Její dveře…to tak!

Ano jistě, je na ni rozkošný pohled. Měla sice vlasy stažené stuhou, neposlušné prameny jí však padaly na ramena a zář ohně je zbarvovala rudým nádechem. Ruce měla založené v bocích, záda rovná jako kopí a župan, který se jí rozevřela téměř až k pasu, mu nabízel úžasný pohled na úžlabinku mezi plnými ňadry.

191

Uvažoval, jak dlouho bude trvat, než si toho Madelyne všimne a zahalí se. Župan se však dál pomalu uvolňoval. Teď už si byl jistý, že pod ním nemá nic, co by zakrývalo její nahotu.

Široký úsměv na jeho tváři se pomalu stahoval a současně

temněl svit v jeho očích. Jeho nenucená póza byla ta tam. Teď stál napjatý touhou a myslel jen na to, jak se jí dotknout.

Madelyne nechápala, co se to s ním stalo. Přestal se usmívat, zvážněl a skoro se mračil. Bože, kdyby alespoň nebyl tak hezký!

„Samozřejmě že bych ti neotevřela…, ale zaklepat jsi měl

stejně,“ zablekotala nesmyslně. Cítila se jako hloupá holka. Kdyby se jen na ni přestal dívat, jako by chtěl…

„Ty že jsi nikdy v životě nevyslovila lež?“ zeptal se, když viděl, že se jí do očí vrací hněvivý svit.

Přistihl ji nepřipravenou – přesně jak měl v úmyslu. Pomalu se narovnal a vstoupil do místnosti.

„Vždycky jsem říkala pravdu, ať byla jakkoliv bolestná,“ odpověděla. „A ty to víš.“ Naježeně na něho pohlédla, a dokonce vykročila proti němu, aby ji dobře slyšel. Byla rozhodnutá říct mu od plic, co si myslí, a jistě by to udělala, kdyby nezapomněla, že její župan je příliš dlouhý a v cestě jí stojí dřevěná káď. A tak se stalo, že zakopla o jeho lem a bolestivě si narazila o káď palec – a kdyby ji Duncan včas nezachytil, zřejmě by v ní skončila.

Přestože ji stále držel kolem pasu, sehnula se, aby si nakopnutý palec promnula. „Pokaždé, když jsi nablízku, se nějak zraním.“ Zamumlala si to spíš pro sebe, Duncan však slyšel každé slovo a hned měl po ruce odpověď. „Ale já jsem ti nikdy neublížil.“

„Neublížil, ale několikrát jsi mi hrozil, že mi ublížíš,“ řekla. Narovnala se a zjistila, že má kolem pasu ovinutou jeho paži. „Pusť mě,“ zasyčela na něho.

„Mám tě donést do svého pokoje jako pytel ovsa, nebo se mnou půjdeš dobrovolně – tak, jak by měla jít novomanželka ke svému manželovi?“ zeptal se.

Pomalu ji obrátil.

Měla sklopenou hlavu a civěla mu na hruď. Duncan ji vzal jemně za bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Proč mě nenecháš na pokoji?“ zeptala se, když se jejich pohledy setkaly. 192

„Snažil jsem se o to, Madelyne.“

Pomyslela si, že jeho hlas zní měkce jako pohlazení, jako letní vánek.

Uvědomila si, že jí jemně přejíždí palcem po bradě. Jak je možné, že zcela bezvýznamný dotyk má na ni tak ohromující účinek? „Snažíš se mě očarovat,“ zašeptala. Neuhnula však, ani když palec dospěl k citlivému spodnímu rtu.

„Naopak, ty se mě snažíš očarovat,“ opáčil. Najednou zněl jeho

hlas chraptivě. Madelyne se rozbušilo srdce. Zatajila dech, a aniž si uvědomila, co dělá, jemně se dotkla jazykem jeho prstu. Nic víc, jen to. Přesto jí celým tělem projela vlna něčeho, co nedokázala nazvat jinak než slastí. Že se ho snaží očarovat? Pouhé pomyšlení na to ji vzrušovalo stejně jako jeho polibky. Ano, opravdu chtěla, aby ji políbil. Stačil by jediný polibek a pak by ho požádala, aby odešel.

Jenže Duncan vypadal, jako by tu chtěl celou noc prostát. Madelyne začala přemáhat netrpělivost. Náhle mu odstrčila ruce, vystoupila na špičky a vtiskla mu chvatný polibek na důlek v bradě.

Když ani teď nereagoval, odvážila se víc a položila mu ruce na ramena. Hleděl na ni dolů a to jí její záměr usnadnilo. Přesto zaváhala, když ucítila, jak ztuhl. „Budu tě líbat třeba celou noc,“ řekla. Stěží poznávala svůj hlas. „Mám ráda, když mě líbáš, Duncane. Ale to je všechno, co ti dovolím.“

Ani se nepohnul. Madelyne se zdálo, že snad vůbec nedýchá. Nevěděla, jestli ho její přiznání rozzlobilo, nebo mu naopak udělalo radost. Teprve když se jeho ústa dotkla jejích rtů, poznala s jistotou, že mu jejich líbání přináší stejnou rozkoš jako jí.

Spokojeně si povzdechla. Duncan zavrčel netrpělivostí.

Nedal jí svůj jazyk, dokud si to nevynutila. Potom však převzal iniciativu a pronikl hluboko do vlhkého tepla jejích úst.

Madelyne zavřela oči a zcela se oddala slastnému pocitu, který v ní vyvolal. Zoufale si přála, aby trval dlouho…pořád. Pak si uvědomila, že se od ní Duncan odtáhl.

193

Položil jí ruce na boky. Nechal ji, aby mu je sevřela, a napjatě čekal, co udělá dál. Byla nevyzpytatelná. Nikdy si nebyl předem jistý, jak se zachová.

Madelyne se na něho bála pohlédnout. Cítila, že jí hoří tváře. Určitě je celá rudá rozpaky.

Najednou ji Duncan zvedl a vzal do náruče. Musel se usmát tomu, jak si rychle přitáhla župan, který se jí rozevíral u kolen. Málem se neudržel a řekl jí, že už dlouho, od doby, kdy o ni pečoval v horečce, nemá smysl, aby si před ním hrála na cudnou.

Cítil však, že je strnulá a nejistá, a rozhodl se, že ji raději nechá na pokoji.

Když byli v půli točitých schodů, Madelyne si uvědomila, že vůbec není připravená strávit s ním noc. „Nechala jsem nahoře noční košili,“ zašeptala nejistě. „Přece nemůžu spát v…“

„Nebudeš potřebovat nic,“ přerušil ji.

„Budu,“ zamumlala.

Duncan jí neodpověděl a dál sestupoval ze schodů. Když pak

za nimi zabouchly dveře, Madelyne věděla, že teď už je pozdě. Na všechno. Byli v jeho ložnici.

Duncan ji položil na své lůžko a vrátil se ke dveřím. Zastrčil silnou dřevěnou závoru, pak se obrátil, pomalu si složil ruce na hrudi a usmál se na ni.

Už opět se mu na tvářích udělaly charakteristické jamky, které ji na něm nesmírně vzrušovaly. Kdyby nebyl tak veliký a silný,

řekla by, že to jsou dolíčky. Ale bojovníci přece nemají ve tvářích dolíčky.

Opět nebyla schopná soustředit myšlenky. Byla to však jeho vina. Proč tam tak stojí a upřeně se na ni dívá? Připadala si jako myš, která se krčí v koutě před hladovým vlkem.

„To se mi schválně snažíš nahnat strach?“ zeptala se. Hlas se jí chvěl.

Duncan zavrtěl hlavou. Poznal, že strach už má, a uvědomil si, že ji jeho nucený úsměv neuklidní. „Nechci, aby ses bála,“ řekl. Vykročil směrem k ní. „Chtěl bych, abys z toho měla radost.

Ale chápu, že pro pannu, která je s mužem poprvé, to může být…, prostě že můžeš dostat strach.“

194

Hned poznal, že jeho snaha uklidnit ji selhala. Madelyne vyskočila z postele. „Poprvé? Duncane, já s tebou nebudu… To si nemysli!“ vykřikla.

„To si myslím,“ odpověděl.

„Můžeš mě přinutit, abych s tebou spala, ale to je všechno. Nic víc dnes v noci nebude!“

„Madelyne, uvědom si, že jsme manželé. To je nejobvyklejší

věc na světě, že muž svou ženu ve svatební noci zbaví panenství.“

„A je nejobvyklejší věc na světě, že ji donutí ke sňatku málem

násilím?“

Schválně jen pokrčil rameny. Zdálo se, že se Madelyne každou chvíli rozpláče. Rozhodl se, že v ní raději znovu probudí hněv. Lépe blesky v očích než slzy. „Bylo to nezbytné,“ řekl klidně.

„Nezbytné? Spíš výhodné, nezdá se ti? A myslíš, že bude taky nezbytné, abys mě dnes v noci znásilnil?“

Nedala mu čas na odpověď a pokračovala: „Ani ses neobtěžoval vysvětlit mi své důvody, proč jsi to považoval za nezbytné. To ti neodpustím.“

„Opravdu si myslíš, že ti budu vysvětlovat, co se chystám udělat?“ zahřměl na ni. Okamžitě však zalitoval, že se přestal ovládat. Madelyne před ním zděšeně couvla, až se posadila zpátky na postel.

Přistoupil k ohni a začal si rozvazovat šňůrku u límce košile. Dělal to schválně pomalu, aby se uklidnil a současně jí dopřál čas. Ani jednou k ní neobrátil pohled. Chtěl, aby se dívala, co dělá.

Madelyne se snažila nedívat se na něho, ale nešlo to. Měla pocit, že ji Duncan ovládá. Nebyla schopná nebrat ho na vědomí.

Jeho tělo bylo do bronzova opálené a zář ohně je navíc zbarvovala zlatavým nádechem. A ta hra svalů, když se sklonil, aby si stáhl boty…

Bože, jak toužila natáhnout ruku a dotknout se ho! Vzápětí se téměř zhrozila. Zavrtěla hlavou. Dotknout se ho? To tak! Vždyť přece chce, aby odešel, aby ji nechal na pokoji. Povzdechla si. Přála by si, aby to tak bylo, ale cítila, že sama sebe obelhává. Bože, už se v sobě vůbec nevyzná.

195

„Jsem přece děvka,“ vyhrkla najednou. „Žila jsem se strýcem, kterého zbavili kněžství…sám jsi to řekl, Duncane,“ připomenula mu. „Přece nepůjdeš do postele s děvkou.“

Modlila se, aby ji poslechl.

Duncan se znovu musel usmát, když viděl, jak naivně se na něho snaží zapůsobit. „Děvky mají jisté přednosti před nezkušenými pannami, Madelyne. Myslím, že dobře víš, co tím míním.“

Nevěděla to, ale teď mu to říct nemůže. Nebo ano? Její přetvařování se jí začínalo vymykat z rukou.

„Žádné přednosti nemají,“ zamumlala.

„Nechtěla jsi říct nemáme, že?“ Vzdala to. Žádná děvka není a on to ví.

Když neodpovídala, rozhodl se pokračovat. „Prodejné ženy ovládají všechny způsoby, jak potěšit muže, Madelyne.“

„Já nejsem prodejná žena a ty to víš.“

Duncan se usmál. Ach, jak ho její upřímnost těšila. Poznal tolik klamu a proradnosti, že už ho nemohlo nic překvapit. Přesto s jistotou věděl, dokonce by na to vsadil svůj život, že Madelyne ho nikdy klamat nebude.

Svlékl ze sebe zbytek oděvu a přistoupil z druhé strany k

posteli. Byla k němu obrácená zády. Viděl, jak je strnulá, křečovitě napjatá nejistotou, co bude dál. Odhodil přikrývku a lehl si. Po chvíli sfoukl svíčku a hlasitě zívl. Kdyby mu Madelyne viděla do tváře, hned by věděla, že ospalost jen předstírá. Každý, kdo by se na něho podíval, dokonce i jeho naivní, rozmarná žena, by musel poznat, jak je vzrušený a připravený na velmi dlouhou noc.

„Madelyne.“

Nenáviděla způsob, jakým vyslovoval její jméno, když byl podrážděný. Vždy konec protáhl, takže to ve skutečnosti znělo jako Lane.

„Nejmenuju se Lane,“ zabručela.

„Pojď, lehni si.“

„Nejsem unavená.“ Byla to hloupá odpověď, Madelyne však byla příliš nervózní, aby ji napadlo něco chytřejšího. Měla lépe poslouchat Martiny historky. Teď už je na všechno pozdě. Ach 196

bože, měla pocit že jí bude každou chvíli špatně. To by snad zemřela hanbou, kdyby mu vyklopila večeři přímo do novomanželského lože. Když na to myslela, zvedal se jí žaludek ještě víc a strach, že se to může stát, sílil.

„Nevím, co mám dělat,“ zašeptala zmučeně.

Duncanovi se sevřelo srdce. „Madelyne, vzpomínáš si na první noc, kterou jsme spolu strávili v mém stanu?“ zeptal se.

Jeho hlas zněl měkce, ale zároveň chraptivě, a Madelyne si pomyslela, že se ji snaží uchlácholit.

„Tehdy jsem ti slíbil, že tě nebudu nikdy do ničeho nutit. A

porušil jsem své slovo někdy?“ zeptal se.

„Jak to mám vědět?“ odpověděla váhavě. „Zatím jsi mi na nic slovo nedal.“ Otočila se, aby viděla, jestli se po ní nechystá sáhnout. To však byla chyba, protože Duncan se neobtěžoval přikrýt a ležel vedle ní nahý jako vlk. Rychle chytila houni a hodila ji na něho. „Přikryj se, Duncane. Není slušné, abych se dívala na tvé… nohy.“

Už opět zrudla. Duncan uvažoval, jak dlouho bude schopen udržet lhostejný výraz. „Chci tě, Madelyne, ale jen tehdy, když se mi vzdáš dobrovolně. Uvidíš, že mě ještě budeš prosit, abych se s tebou miloval. Počkám si, i kdyby to mělo trvat celou noc.“

„Nikdy nebudu prosit.“

„Budeš.“

Madelyne mu hleděla do očí a snažila se z nich vyčíst, jestli se ji zase nepokouší vodit za nos. Z jeho výrazu se však naprosto

nedalo poznat, co se děje v jeho hlavě. Kousla se do spodního rtu.

„Slibuješ mi to?“ zeptala se nakonec. „Slibuješ, že mě opravdu nebudeš nutit?“

Přikývl, vůbec se však nesnažil skrýt před ní své podráždění. Hned zítra jí jasně řekne, že takhle s ním mluvit nebude, umiňoval si. Dnes ji ještě nechá.

„Věřím ti,“ zašeptala. „Je to zvláštní, ale myslím, že jsem ti vždycky věřila.“

„Já vím.“ 197

Musela se nad jeho nadutostí usmát. Potom si však vydechla úlevou. Opět se cítila bezpečná. „Když jsi mi nedovolil vrátit se pro noční košili, musím si obléct některou tvoji,“ řekla.

Nečekala, až jí to dovolí, přistoupila k truhle a začala se přehrabávat v jejím obsahu. Po chvíli vytáhla košili. Nevěděla, jestli se na ni Duncan dívá, a raději k němu zůstala obrácená zády. Shodila ze sebe župan a rychle si přetáhla přes hlavu košili, kterou našla.

Sahala jí sotva ke kolenům, proto spěchala, aby už byla přikrytá. A určitě právě spěch zavinil, že do Duncana nechtěně vrazila.

Trvalo jí dlouho, než si urovnala přikrývku tak, aby byla

spokojená. Nevěděla, jestli je to vhodné, ale chtěla mu být blízko, aby cítila jeho teplo. Konečně se uvelebila. Povzdechla si. Chtěla svým vrtěním Duncana otrávit, aby ji už nechal na pokoji. V skrytu duše však doufala, že ji obejme a pevně přitiskne k sobě.

Bože, vždyť už na to byla zvyklá a sama před sebou si musela přiznat, že se jí to nesmírně líbí. Vždycky to skončilo tak, že se k němu přitulila a cítila se spokojená a bezpečná. Skoro jako by ji miloval. Byla to samozřejmě její fantazie, přesto se jí s potěšením oddávala. Na tom přece není nic hříšného, ne?

Duncan neměl tušení, co se jí honí v hlavě. Nepředpokládal, že mu budu trvat tak dlouho, než ji dostane do postele. Plavat v ledové vodě jezera byla hračka ve srovnání se zkouškou, které byl teď vystaven. Znovu si však umiňoval, že musí být trpělivý, protože odměna, jež ho čeká, za ta muka stojí. S těmito myšlenkami se otočil na bok, opřel se o loket a pohlédl na svou ženu. Překvapilo ho, že není schovaná pod houní, ale dívá se na něho. „Dobrou noc, Duncane,“ zašeptala a přidala k tomu úsměv. Duncan však chtěl víc, mnohem víc. „Polib mě na dobrou noc, ženo.“

Zdálo se jí, že to řekl arogantním tónem. Ani ji to vlastně nepřekvapilo. Zamračila se. „Už jsi ode mě polibek na dobrou noc dostal,“ připomenula mu. „Asi to pro tebe bylo zcela bezvýznamné, že jsi na to už zapomněl.“

198

Chce si ho snad dobírat? Duncan usoudil, že ano. Zřejmě se cítí dokonale bezpečná. Vyhrála nad ním. K čertu! Řekla mu, že mu věří, a zatímco se z toho těšil, mučivý pocit vzrušení ve slabinách sílil a nedovoloval mu soustředit myšlenky. Nemohl odvrátit pohled od jejích úst. A také se nedokázal zastavit, když se nad ní pomalu skláněl a nevyhnutelně přibližoval svoje ústa k jejím rtům. Objímal ji lehce kolem pasu, aby ji zadržel, kdyby se mu pokusila uniknout. Sliboval si, že si nebude její polibek vynucovat, pouze ji bude držet blízko sebe, dokud nepřijde na to, jak ji přesvědčit.

Dotkl se rty jejích úst polibkem, kterým chtěl zlomit jakýkoliv její pokus o odpor. Jeho jazyk se dychtivě vnořil dovnitř a hledal její jazyk. Chtěl jí dát radost, aby poznala, že mu jde jen o to, o nic jiného. A když ucítil, že se konečně její jazyk do jeho smyslné hry

zapojil a že mu jemně přejela rukou po tváři, věděl, že se mu to podařilo.

Zachytil její pohled a to ho vyprovokovalo k ještě větší chtivosti. Hladil jí krk a palcem přejížděl po místě, kde cítil její vzrušený tep.

Madelyne přestala uvažovat, co bude dál. Její tělo toužilo být blíž jeho vzrušujícímu teplu. Jeho polibek byl tak krásný. Přejela

mu rukou po krku, a když se mu z hrdla vydralo hluboké zavrčení, odpověděla mu slastným povzdechem.

Duncan zvedl hlavu a pohlédl na ni. Vypadala dokonale spokojená. Její rty byly vlhké, naběhlé a v jejích očích spatřil jiskřičky, které v něm rozněcovaly další oheň. Uvědomil si, že i on se na ni usmívá, i když vlastně nevěděl proč. Když mu pak laškovně přejela rukou vzadu po krku, nemohl se ubránit, aby se znovu nesklonil k jejím ústům. Vsál do sebe její spodní ret, lehce ho stiskl zuby a pak ji za něj k sobě přitahoval. Smála se radostí, zatímco on sténal mukami.

Pustil ji, vzápětí se k ní však přisál znovu a jeho polibek byl

čím dál vzrušenější a žhavější. Sevřel jí oběma rukama tvář, a když začala odpovídat na divoké pohyby jeho jazyka, dal jí pocítit, jak velká touha v něm je.

Madelyne zasténala a přitiskla se k němu, až si uvědomila, že mu vzrušeně přejíždí prsty nohou po holeních.

199

Bože, znovu ho ovládla mučivá touha mít ji. Mít ji celou.

Sevřel jí nohy mezi svými mohutnými stehny, stále však zůstával přisátý k jejím ústům. Užíval naplno rozkoš jejich vlhkosti a jeho jazyk znovu a znovu vnikal do sladké a vzrušující dutiny, kterou mu tak ochotně nabízela.

Nemohl se jí nabažit. Jeho ruce si počínaly stejně dychtivě jako ústa, hledaly cestu stále níž, hladily ji po zádech, přejížděly od krku až dolů k vzrušujícím oblinám jejího zadečku a zase zpátky a cítily, jak jejím tělem probíhají stále silnější záchvěvy rozkoše.

Také Madelyne to cítila. Uvědomovala si, že se s jejím tělem i myslí děje něco, co je jakoby mimo ni. Strhávalo ji to s sebou. Nebyla schopná se tomu bránit a ani to nechtěla. Naopak, s rozkoší se nechala unášet novými, nikdy nepoznanými pocity, které

zaplavovaly její tělo jako rozvodněná řeka.

Zmítala se v jeho sevření, ale ne aby se mu vymanila. To ji už

ani nenapadlo. Chtěla mu být blíž. Tiskla se k jeho teplu, až ucítila na svém klíně jeho pevné mužství. Vydechla leknutím, Duncanův horký polibek ji však strhl zpět k smyslné vášni a rychle ji zbavil strachu. Nikdy nic podobného nepocítila. Zbytky jejího rozumu se vzpíraly intimním dotykům, tělo však vědělo, jak na ně odpovídat. Instinktivně sevřela jeho úd stehny a držela ho mezi nimi. Vnímala jeho tělo bez strachu, když však Duncan začal pohybovat boky a třít údem o ni, pokusila se ho zastavit tím, že ho chytila za stehna a stiskla mu je. On si to však vysvětlil jinak a začal se pohybovat čím dál rychleji. V Madelyne vířil zmatek pocitů. Intimní doteky rozněcovaly hluboko v ní oheň touhy, který ji postupně zaplavoval celou a ničil poslední zbytky jejích zábran. Netrvalo dlouho a zaťala mu nehty do zad, aby ho k sobě ještě víc přitiskla.

Duncan poznal, že ji vzplanutím své vášně vystrašil, byl však odhodlaný nepolevit a strhnout ji s sebou. Téměř hrubě jí sevřel rukama zadek a posunul si ji výš. Z hloubi jeho hrudi se vydral táhlý sten, zvuk plný primitivní smyslnosti, stejně čarovný jako zpěv Sirén. Zvuk, který Madelyne fascinoval a lákal dál. Nemohla mu odolat, zapomněla na všechno a znovu se zcela bez zábran přisála k jeho ústům.

200

Její spontánní reakce ho přivedla téměř na samý okraj, kdy se touha stává nesnesitelnou. Odtrhl svá ústa od jejích rtů a začal ji líbat horkými polibky na krku. Zoufale se snažil držet svou vášeň na uzdě, stálo ho to však obrovské úsilí. Chvílemi bylo až bolestné zdržovat se, i když nechtěl nic víc než ponořit se do ní a vnímat její tělo i duši všemi smysly. Věděl, že teď to ještě nemůže udělat, bylo to pro ni stále brzy. Pokud byl schopen, říkal si, že ji musí vést pomalu, dát jí čas. Jeho ústa i ruce však odmítaly poslouchat rozum. Bože, nemohl se od ní odtrhnout ani zastavit příval své vášně. Její omamná ženská vůně ho přiváděla téměř k šílenství.

Nikdy v životě v něm žena nevyvolala tak spalující vášeň, které je nemožné se ubránit. A vždy, když si uvědomil, že ho ještě čeká víc, mnohem víc, musel napnout všechny síly, aby nevybuchl.

Madelyne si v záblescích jasné mysli uvědomovala, že ho musí

zastavit. Ale jak? Tiskla se k němu celým svým tělem a rukama ho pevně svírala kolem pasu. Zhluboka se nadechla a zoufale se snažila ovládnout. Bylo to však nemožné. Cítila, jak ji Duncan mučí polibky na krk, jak ji dráždí k nesnesení ústy i jazykem, jak jí šeptá do ucha neopakovatelná, nestoudná, smyslná slůvka.

Říkal jí, že je krásná, že má krásné tělo a co s ní bude dělat, aby jí ukázal všechny taje vášně. A říkal jí také, že se zblázní touhou po ní, a podle toho, jak se mu chvěly ruce, když jí

odhrnoval vlasy a znovu a znovu ji líbal, poznala, že je to pravda. Uvědomovala si, že je schopen přemoct jakýkoliv její odpor.

Přesto z něho neměla strach. Věděla, že stačí jediné slovo, aby ho zastavila. Věřila mu. Duncan ji nebude přemáhat silou. Kdykoliv se jí dotkl, vždy dokázal držet svou fyzickou sílu na uzdě. Věděla však také, že v něm jsou ještě jiné síly, mnohem mocnější, kterými nad ní vítězí. Ano, přemáhal ji něžností laskání, dráždivými doteky a šeptáním zakázaných slůvek a neuvěřitelných slibů.

Kdyby jen v sobě našla sílu a dokázala se od něho odtrhnout, možná by byla znovu schopná uvažovat. Vzchopila se a odsunula se na bok.

Jenže Duncan se vzápětí převalil za ní. V tu chvíli si uvědomila, že už na sobě nemá přikrývku, ale jeho. Jejich nohy 201

byly zapletené do sebe a její neposkvrněnost chránila už jen tenká košile.

A teď jí svlékal i tu. Pomalu jí stahoval spodní lem přes boky a přes ňadra. Byl odhodlaný svléknout ji celou dřív, než se zmůže na první slovo odporu. Ona se však nevzpírala, dokonce měl pocit, že mu i pomáhá.

Ve chvíli, kdy se dotkl hrudí jejích nahých ňader, přestal myslet na opatrnost.

Madelyne ucítila, že ji na bradavkách šimrají jemné chloupky, jimiž měl porostlou hruď. Zasténala rozkoší. Jeho dech ji vzrušoval téměř stejně jako intimní dotyk jeho těla. Byl stejně horký, přerývaný a plný potlačované touhy jako její dech.

Duncan zvedl hlavu, aby na ni pohlédl. Madelyniny oči byly temné a zamžené.

„Líbáš mě rád, Duncane?“ zeptala se ho náhle.

Nebyl na její otázku připraven a odpověděl, teprve až našel

hlas. „Ano, Madelyne, moc rád tě líbám.“ Usmál se na ni. „Stejně rád, jako ty líbáš mě.“

„To je pravda,“ zašeptala. Zachvěla se a nervózně si olízla

spodní ret. Duncan na ni hleděl. Pak zasténal a na chvíli zavřel oči, než byl schopen se na ni podívat znovu.

Chvílemi měl pocit, že z ní přijde o rozum. Připadalo mu, že bojuje nejtěžší bitvu svého života. Chtěl ji. Hned teď. Věděl však, že pořád ještě není připravená a že musí pokračovat v té hrozné zkoušce trpělivosti, i kdyby měl opravdu o rozum přijít.

Zhluboka se nadechl a políbil ji na nádherně vyklenuté obočí. A potom na nos mezi její rozkošné pihy, které se mu tak líbily, i když věděl, že ona by rozhořčeně popřela, že nějaké má.

Madelyne zatajila dech a čekala, až dospěje k jejím ústům. A když se Duncan obrátil jinam a sklouzl jí horkými rty na krk, pokusila se vrátit je tam, kde je chtěla mít.

„Chci, abys mě ještě líbal, Duncane,“ zašeptala.

Věděla, že začíná ztrácet stud a bez zábran se poddává slasti. Ano, zahrávala si s nebezpečným ohněm. Říkala si však, že se chová bez zábran proto, že je příliš nezkušená. Nikdo jí nevysvětlil, co se mezi mužem a ženou smí. A nikdo ji také 202

nevaroval před spalující vášní, která ochromuje schopnost uvažovat.

Madelyne si náhle uvědomila, že boj, který bojuje sama se

sebou, není upřímný. Snažila se přimět Duncana, aby rozhodl za ni, aby pak mohla říct, že za všechno, k čemu mezi nimi došlo, je zodpovědný on. Ona zůstane nevinná, chycená do pasti vášně, kterou na ni přichystal.

Zastyděla se. Duncan ji přece k ničemu nenutí. Vůbec k ničemu. „Jsem zbabělec,“ zašeptala.

„Neměj strach,“ utěšoval ji. Jeho hlas byl plný něžnosti.

Ráda by mu všechno vysvětlila, řekla mu, co cítí a jak moc ho chce. Právě tuto noc chce být jeho. Nedoufala, že ji miluje, ale v tuto jednu jedinou noc chtěla věřit, že jeho slib u svatebního obřadu byl upřímný. Stačilo by jí, kdyby jí dal jen část sebe.

„Obejmi mě, Madelyne,“ řekl jí. Jeho hlas byl klidný, téměř

strohý, ale prsty, jimiž zkoumal obliny jejích ňader, se jí dotýkaly nevýslovně jemně a něžně.

A pak jí vzal ňadra do dlaní celá. Instinktivně se vzepjala, aby dokázala snést mučivou slast, kterou jí jeho doteky přinášely. Duncan se nenechal jejím zajíknutím odradit a palci jí jemně přejížděl po bradavkách, až ztuhly a vztyčily se. Pak se sklonil a vzal jednu z nich do úst. Jeho jazyk začal vysílat do jejího těla jednu vlnu trýznivé slasti za druhou. Madelyne zasténala nevýslovnou rozkoší. Zaťala mu nehty do ramen. Ne, tomu se nemohla ubránit.

Když se konečně zvedl, aby se přesunul k jejím ústům, byla obě její ňadra naběhlá a bolestně citlivá. A znovu se k ní přisál v dlouhém horkém polibku, kterým v ní ještě víc roznítil mučivou touhu.

Už nebyl schopen déle čekat, přestože si nejasně uvědomoval, že mu stále nedala svolení. Zvedl hlavu, a když jí pohlédl do očí, uviděl, že se v nich třpytí slzy. „Chceš, abych přestal?“ Ještě to

nedopověděl a už mu blesklo hlavou, jak by to, proboha, dokázal, kdyby řekla ano.

„Pověz mi, proč pláčeš, Madelyne.“ Zachytil palcem první slzu, která jí sklouzla z řasy.

203

Mlčela. Vjel jí prsty do vlasů a zmateně probíral jejich hedvábné prameny. „Vzdej se mi, moje ženo. Dej mi svou poctivost. Vidím v tvých očích vášeň. Řekni jediné slovo, Madelyne.“

Jeho žádost narůstala k nesnesení. Cítil žár jejího těla i to, jak se k němu tisklo a v neustálých bezděčných pohybech do něho jemně naráželo.

„Ano, vezmi si mě,“ zašeptala. „Vím, že se chovám nemravně, ale nemohu jinak. Chci tě tak moc, až cítím bolest.“

„Jsi teď moje žena, Madelyne,“ odpověděl jí staženým hlasem.

„To, co děláme, není nemravné.“ Sklonil se a znovu ji políbil a ona mu odpověděla stejnou vášní, jakou zahrnul on ji. Když mu pak zaryla prsty do zad, náhle se od ní odtrhl.

„Řekni mi, že chceš, abych do tebe vstoupil. Řekni mi to, Madelyne.“ Upřeně jí hleděl do očí a současně ji stehny pomalu

rozvíral nohy. Než si stačila uvědomit, co má v úmyslu, vklouzla jeho ruka mezi jemné chloupky pokrývající nejcitlivější část jejího těla. Prudce se nadechla. Cítila, jak ji jeho prsty laskají a dráždí, až bylo její teplo vlhké a kluzké a napjaté touhou. A celou tu dobu jí hleděl do očí a sledoval, jak jeho laskání prožívá.

A pak se jeho prsty pomalu vnořily do ní. Madelyne se proti jeho ruce instinktivně vzepjala a svou spontánní reakcí v něm vyvolala tak silnou rozkoš, že myslel, že umře.

„Už mě dál nemuč, Duncane. Pojď…, pojď ke mně.“ Zasténal její jméno a umlčel ji polibkem. Pak se pomalu,

nejpomaleji, jak svedl, vklínil mezi její sametová stehna, zvedl jí boky a začal do ní pronikat. Pohnula se, jako by ho vybízela, aby pokračoval.

Dosáhl štítu střežícího její panenství a zastavil se. „Obejmi mě nohama,“ zasípal. Přitiskl se tváří k jejímu krku. Když cítil, že ho poslechla, prudce se do ní vnořil. Madelyne vykřikla bolestí a pokusila se stáhnout zpět. „Už je to dobré, miláčku. Teď už to bolet nebude, slibuju,“ zašeptal.

Chtěl počkat, až se její tělo vyrovná s tím, co se stalo, jeho touha však byla nesnesitelná. Nedokázal se zastavit. Znovu se 204

začal pohybovat, nejdřív pomalu, potom však s čím dál větší žádostivostí a silou.

Bolest ustoupila a slast, která v horkých vlnách probíhala celým Madelyniným tělem, na ni dala brzy zapomenout. Začala odpovídat na jeho pohyby, vzepjala se v bocích, aby do ní mohl hlouběji proniknout. Cítila, že jsou spolu, že jsou součástí jeden druhého, že patří jeden druhému tělem, myslí i duší.

Její sebeovládání bylo to tam. Všechny zábrany odvrhla. Teď

byla nespoutaná, divoká jako tygřice, odhodlaná dosáhnout záhady vyvrcholení, která se nedá rozumem pochopit. Vzdala se těm pocitům, poddala se svému manželovi, své lásce. A to všechno proto, že on se poddával jí.

Šeptal jí do ucha nestoudná, smyslná slova, ona však stěží vnímala, co říká. Nemyslela na nic, pouze vnímala jeho pohyby, hlazení a neustále se stupňující žádost.

A pak přišel neskutečně mučivý okamžik, kdy už nemohla

nápor pocitů vydržet a prudce vykřikla. Byla tak vyděšená, tak bezbranná a zároveň bezpečná. Byla milovaná.

Její výkřik strhl Duncana k prudkému výbuchu vyvrcholení. Také on vykřikl a sevřel ji tak mocně, až měla pocit, že ji chce rozmačkat. A pak se na ni zhroutil a dokonale uspokojený vydechl její jméno.

Jejich těla byla zalitá potem a vzduch naplňoval pižmový pach milování. Madelyne se dotkla jazykem jeho ramene a lízala slanou chuť jeho kůže.

Duncanovi se zdálo, že nemá sílu převalit se na stranu, a

rozhodl se, že zůstane ležet na ní. V tu chvíli byl ochoten zůstat tak navždy.

Tak dokonalou radost a uvolnění ještě nikdy nepoznal. Když

byl konečně schopen sebrat myšlenky, opřel se o loket a zahleděl se na svou ženu. Přímo před sebou měl její oči. Její tváře byly zarůžovělé. Už zase je jako plaché kotě, pomyslel si a usmál se.

Bože, jak může být tak rozpačitá jen chvíli potom, co s

divokostí smyslné tygřice odpovídala na jeho vášeň. Vzpomněl si, jak do něho zatínala nehty. Nejméně týden tam bude mít škrábance.

205

„Způsobil jsem ti bolest?“

„Ano,“ přitakala.

„Velkou?“ zeptal se znepokojeně.

„Malou.“

„A udělal jsem ti radost, Madelyne?“ vyzvídal dál. Odvážila se na něho pohlédnout. Jeho domýšlivý úsměv ji zcela přemohl. „Ano,“ připustila.

„Malou?“

Zavrtěla hlavou a konečně se usmála. Najednou si uvědomila, že chce, aby mu řekla, jak nádhernou rozkoš jí dal – stejně jako ona toužila po tom, aby ji ujistil, že ona zase poskytla nádherné uspokojení jemu. „Velkou, Duncane.“

Přikývl. I když věděl, že ji dovedl k vyvrcholení, její upřímnost v něm pocit spokojenosti ještě znásobila. „Jsi vášnivá žena, Madelyne. Za to se nemusíš stydět.“ Políbil ji, a když se na ni potom znovu podíval, byl rád, že ostýchavý výraz z její tváře

zmizel. Její oči teď byly temně modré. Bože, klidně by se s ní miloval znovu.

Najednou se cítil téměř bezbranný. Nevěděl, z čeho ten pocit pramení. Bylo to něco příliš vzdálené jeho povaze, aby to pochopil. Kdyby se před ní neměl na pozoru, byla Madelyne schopná proměnit ho v Samsona. Vždyť je mnohem svůdnější než Dalila.

Kdyby jí to dovolil, dokázala by z něho hravě vysát všechnu sílu. Zamračil se, převalil se na bok a založil si ruce za hlavu.

Nevšímal si jí a hleděl na strop, dokud si neuvědomil, že se Madelyne pokouší vyprostit pramen vlasů, jenž zůstal pod jeho loktem.

Snažil se vyrovnat se všemi pravdami, které se dožadovaly jeho pozornosti. Příliš dlouho ignoroval skutečnost. Byl k sobě upřímný pouze tehdy, když se dotýkal Madelyne. V tu chvíli se neřídil rozumem, neovládal se, ať se snažil sebevíc. Madelyne. Najednou se objevila v jeho životě, aby ho zcela změnila.

Znepokojovalo ho, jakou moc nad ním má. A to nepatřil k mužům, kteří se jen tak něčím nechají zneklidnit.

Madelyne si přitáhla kožešinu a přikryla se jí až k bradě.

Ležela na zádech, přesto si stačila všimnout, že se Duncan mračí. 206

Hned dostala strach. Copak ho zklamala? Věděla, že byla trochu ostýchavá a také neobratná. „Lituješ toho, Duncane?“ zeptala se váhavě.

Nedívala se na něho. Zavřela oči a dopustila, aby v ní dál narůstala obava a pocit hanby.

„Ne.“

Řekl to strohým, drsným hlasem. Madelynina nejistota ještě vzrostla. Cítila se zahanbená. Radost z milování byla ta tam a místo ní ji ovládl skličující pocit prohry. Bože, bylo jí tak hrozně, že se dala do pláče.

Duncan jí nevěnoval pozornost, protože si právě teď uvědomil plnou pravdu.

To, k čemu dospěl, ho ohromilo. Ta nevyzpytatelná žena, která teď vedle něho pláče, že by probudila mrtvého, se mu vloudila do srdce, aniž se ho zeptala, co na to říká.

Náhle se cítil stejně zranitelný jako Achilles, o němž mu

vyprávěla. Ano, Achilles také nebyl štěstím bez sebe, když se dověděl, že ho nepřítel může zasáhnout do paty a zabít. Naopak, určitě zuřil – stejně jako teď on –, protože si do té doby myslel, že je nezranitelný.

Neměl nejmenší potuchy jak se před ní chránit. Usoudil, že potřebuje čas, aby si všechno promyslel. Čas a samotu. Jak může o všech těch složitých důsledcích svého rozhodnutí přemýšlet, když Madelyne leží vedle něho? K čertu, to je taky k nesnesení.

Dlouze si povzdechl. Věděl, co Madelyne chce, co od něho teď potřebuje. S podrážděným zamručením z ní strhl přikrývku a přitáhl si ji do náruče. Zeptal se jí, proč pláče, ale ona, jako by ho ani neslyšela, plakala dál, až byl od jejích slz celý mokrý.

Byla odhodlaná říct mu, že jím pohrdá a že s ním už nikdy v životě nepromluví. A také, že je ten nejnecitelnější a nejarogantnější člověk, s nímž se kdy setkala. Nejdřív však musí přestat plakat, jinak se její hněv rozplyne v žalostném kňourání.

„Tak co je s tebou, Madelyne? Lituješ snad toho, co se stalo?“ zeptal se, když už nemohl poslouchat její vzlyky.

Přikývla a opět mu přitom vrazila hlavou do brady. „Ano,“ řekla. „Je vidět, že jsem ti moc radosti nedala. Vím, že to tak je, 207

jinak by ses nemračil a neutrhoval se na mě. Ale to všechno jen proto, že jsem nevěděla, co mám dělat, Duncane.“

Bože, jak je nevyzpytatelná! Takže celou dobu pláče, protože i myslí, že ho neuspokojila. Musel se usmát, když si to uvědomil. Náhle se mu prudce vymanila. „Nechci, aby ses mě ještě někdy dotkl,“ vykřikla.

V hněvu úplně zapomněla, že je nahá. Duncanovo tělo okamžitě reagovalo. Seděla před ním s nohama zkříženýma pod sebou a nabízela mu pohled na plná, nádherně tvarovaná a

nevýslovně vzrušující ňadra. Něčemu takovému by neodolal snad ani slepý. Duncan se natáhl a jemně přejel po jedné z bradavek palcem. Než ho Madelyne stačila plesknout přes ruku, bradavka jí ztuhla a napřímila se.

Samozřejmě že se před ním snažila uniknout a zakrýt si ňadra. Duncan však přetahovanou vyhrál, přikrývku jí vytrhl a hodil na podlahu. Chtěla se pro ni vrhnout, on ji však chytil za ruku a

přitáhl si ji na hruď.

Pak jí sevřel obě ruce jako v kleštích a zazubil se na ni. Jenže vzápětí se jeho úsměv změnil v bolestnou grimasu, když ho Madelyne kopla kolenem mezi nohy.

Zaskučel jako raněný vlk a sevřel jí nohy svými stehny. Pak si pomalu přitahoval její hlavu dolů. Nechtěl nic víc, než ji polibkem zbavit jejího hněvu. Když už však téměř cítil její dech, zastavil se.

„Poslyš, ženo, nebyla jsi nešikovná, jenom nevinná. A dala jsi mi víc rozkoše, než jsem si vůbec kdy myslel, že je možné.“ Madelyne na něho dlouho upřeně hleděla. Opět už jí stékaly po tvářích slzy. „Opravdu, Duncane? Nelžeš mi?“

Podrážděně přikývl. Přísahal si, že jí hned zítra ráno důrazně řekne, aby už nikdy nezpochybňovala jeho slova. Vzápětí si však vzpomněl, že to si už jednou umínil.

Najednou byla mírná jako beránek a jenom zářila. „I ty jsi mi dal krásnou rozkoš,“ zašeptala.

„Já vím, Madelyne.“ Utřel jí slzy a povzdechl si, když se opět zatvářila nespokojeně. „Nemrač se na mě,“ poručil jí.

„Jak to víš?“

„Co?“ 208

„Že jsi mi dal rozkoš?“

„Protože jsi vykřikla mé jméno a prosila jsi mě…“

„Nikdy nikoho neprosím, Duncane,“ přerušila ho. „Přeháníš.“

Usmál se ještě domýšlivěji než předtím. Madelyne otevřela

ústa, aby mu konečně řekla, jak je arogantní, nadutý a nestoudný, stačil ji však zarazit polibkem.

Dlouhým a horkým polibkem. Madelyne ucítila, že mu tuhne úd. Škádlivě zahýbala boky a ještě jeho vzrušení vystupňovala. Náhle ji Duncan od sebe jemně odtlačil. „Teď už spi. Podruhé by tě to bolelo.“

Také ona ho umlčela polibkem. Usoudila, že se jí líbí, když je nahoře na něm, a stydlivě mu to zašeptala.

Duncan se usmál, stejně však trval na tom, aby už spala.

„Přikazuju ti to,“ řekl.

„Nechce se mi spát,“ odporovala mu. Kousla ho do ucha a vzrušeně se zachvěla. „Ty tak krásně voníš,“ dodala po chvíli. Její

jazyk si pohrával s jeho ušním lalůčkem a přiváděl ho do vytržení.

Duncan se rozhodl ukončit její hru dřív, než bude pozdě a nechá se od ní přemluvit, aby si ji vzal ještě jednou. Dnes už jí

nechtěl působit další bolest. Věděl však, že je příliš nevinná, aby to pochopila.

Musel jí ukázat, jak nepříjemné to pro ni bude. Vklouzl rukou do jejího klína. Když do ní vnikl prsty,

Madelyne zasténala. Cítil, že mu zaryla nehty do ramen. „A teď mi řekni, že mě chceš,“ zasípal hlasem staženým touhou, která se v něm nově probudila.

Madelyne se proti němu pomalu vzepjala. Bolest a rozkoš se smísily v pocit zmatku. Třela se ňadry o jeho hruď. „Ano, chci tě, Duncane,“ zašeptala.

Najednou věděl, že nad sebou ztrácí vládu. Cítil se tak silný, že by přemohl celý svět. Když se pokusila převalit se na záda, zavrtěl hlavou.

„To mě chceš opravdu přinutit, abych tě prosila, Duncane?“ Hlas se jí chvěl, Duncan však věděl, že je to touhou.

Políbil ji a pak do ní začal pomalu vnikat. 209

Obemkla mu boky stehny a zaúpěla rozkoší. Její poslední jasná myšlenka jí přinesla úžasný objev – teď už nebude muset ležet na zádech.

210

Kapitola 15

Neboť kde je váš poklad, tam bude i vaše srdce.

NOVÝ ZÁKON, LUKÁŠ 12:34

Duncan byl vždycky přesvědčený o tom, že je praktický muž. Věděl, že je svéhlavý a zatvrzelý, nikdy ho však nenapadlo považovat to za chyby. Měl rád, když se všechno dělo podle zaběhaného pořádku, protože považoval za záruku bezpečí a pohodlí, když věděl, co bude zítra a co pozítří. Jako vůdce svých lidí musel vyžadovat pořádek a kázeň. Vždyť bez promyšleného plánu na každý den by nastal chaos.

Ha, chaos! To slovo připomnělo Duncanovi jeho něžnou,

rozkošnou ženu. I když své mínění nikdy nevyslovil, byl přesvědčený, že Madelyne dala slovu zmatek zcela nový význam. Bože, jen on věděl, jak zmatený a nepředvídatelný začal být jeho život od okamžiku, kdy se rozhodl vzít si ji za ženu. Samozřejmě připouštěl, i když jen sám pro sebe, že jeho sňatek byl první nepraktický čin, jehož se kdy dopustil.

Duncan opravdu věřil, že může i po sňatku pokračovat ve způsobu života, na který byl zvyklý. A také měl za to, že může Madelyne ignorovat stejně, jako to dělal předtím, než si vyměnili manželský slib. V obojím se krutě mýlil.

Madelyne byla mnohem tvrdohlavější, než si myslel. To byla jediná omluva, kterou mohl vysvětlit bezostyšnost, s jakou znevažovala jeho postavení.

Duncan nenáviděl změny a se samozřejmostí sobě vlastní se domníval, že to Madelyne ví a bude to respektovat. Když jí však 211

řekl, aby přestala zasahovat do jeho věcí, upřela na něho nevinný pohled a pak šla a změnila něco jiného.

V jeho blízkosti byla jeho krásná žena pořád stejně plachá – nebo se tak alespoň tvářila. Stačilo, aby na ni Duncan upřel delší pohled, a už se červenala. Duncan si nedovedl její rozpaky

vysvětlit. Když jí však nevěnoval pozornost, chovala se sebejistě a dělala si, co se jí zlíbilo.

Změny, které Madelyne v Duncanově sídle zavedla, nebyly nijak malé. Největší byly ty, které uskutečnila v síni – zajímavé, právě na ně si Duncan nejméně stěžoval. Aniž si dělala starosti s tím, jestli bude Duncan souhlasit, poručila odstranit rozviklaný

stupínek. Také starý poškrábaný stůl dala odnést dolů do nocležny vojáků a místo něho postavila do síně nový, který na její objednávku udělal tesař.

Potom donutila zpustlé a zanedbané služebnictvo, aby celou síň zametli, vydrhli a vyčistili. Zřejmě si museli myslet, že se jejich nová paní zbláznila, nikdo se to však před ní ani před Duncanem neodvážil říct. Přesto si Duncan všiml, že se všichni mohou samou horlivostí přetrhnout, když jim Madelyne něco přikazuje. Jako by jejich nejvroucnějším přáním bylo zavděčit se jí.

Nestačil se divit. Podlaha svítila čistotou, stěny byly nově

vymalované a ozdobené goblény a na zemi ležely nové rohože podezřele vonící po růžích. Nad krbem visel obrovský praporec, na němž byl na modrém podkladu vyšitý bílými nitěmi Duncanův působivý erb. Přímo před krbem dala Madelyne postavit dvě křesla s vysokými opěradly. Síň se najednou podobala jejímu pokoji ve věži. Madelyne také celý prostor zmenšila tím, že jej rozdělila na několik samostatných koutů pro posezení. Duncan však nechápal, proč by měl někdo sedět v síni. Přestože teď síň působila příjemně, bylo to jen místo, kde se mělo jíst a možná ještě chvíli postát před plápolajícím ohněm a ohřát se. Kdo by se tam zdržoval? Jeho žena však nemohla takovou jednoduchou věc pochopit a přeměnila síň v pokoj, který svádí k lelkování a lenosti.

Duncan si také všiml, že si vojáci najednou čistí boty, než

vstoupí do síně. Opravdu nevěděl, jestli z toho má mít radost, nebo 212

ne. Vždyť se vlastně podrobovali příkazům jeho ženy a to bylo na pováženou.

Největší změnou, kterou však Madelyne prosadila, bylo, že ze síně vykázala psy a vyhnala je dolů. Jenže psům bylo těžké vysvětlit, proč už do síně nesmí, když tam byli odjakživa zvyklí lehávat, a hned se zase vrátili. I s tím problémem si však Madelyne poradila. Vypozorovala, který hafan je vůdcem smečky, a vylákala ho dolů tak, že mu držela před čumákem kus skopového. Dole ho pak přivázala a krmila ho tam spolu s ostatními psy tak dlouho, až si na to zvykli.

Tím také dosáhla, že nikdo už neodhazoval okousané kosti přes rameno na podlahu. Gilard Duncanovi vylíčil, jak se Madelyne postavila v čele stolu a se svým nejrozkošnějším úsměvem všem řekla, že buď budou jíst jako civilizovaní lidé, nebo nebudou jíst vůbec. Nikdo z mužů si nestěžoval. Naopak, zdálo se, že všichni dychtí jen po tom – podobně jako služebnictvo – aby se Madelyne zavděčili.

Ano, byla víc tygřice než kotě. Měla-li pocit, že někdo ze služebnictva není vůči některému z Wextonů dostatečně zdvořilý, hned ho napomenula a udělala mu přednášku, jak se má chovat. Když o tom Duncan přemýšlel, uvědomil si, že úplně stejně to dělá s ním. Samozřejmě se k němu chovala s větší úctou než ke

služebným, nikdy se však nerozpakovala říct mu, co si myslí. Duncana dráždilo, že neustále něco namítá proti jeho názorům. Vzpomínal si na příhodu, která se stala včera, když Madelyne vyslechla v síni jeho rozhovor s Gilardem. Mluvili o králi Vilémovi a jeho bratrech Robertovi a Jindřichovi. Sotva Gilard odešel, Madelyne Duncanovi řekla, že má o královy bratry obavy. Tónem, který nepřipouštěl námitek, prohlásila, že ani jednomu z nich nebyla dána odpovědnost úměrná jejich postavení. Podle ní se oba musí cítit nedocenění a předvídala, že jejich nespokojenost nepochybně způsobí králi problémy.

Samozřejmě neměla potuchy o čem mluví. Jak by mohla žena rozumět politice? Přesto se jí Duncan snažil trpělivě vysvětlit, že starší králův bratr Robert dostal Normandii, tedy mnohem větší 213

Území, než je celá Anglie, a prokázal svou neschopnost tím, že je zastavil svému bratrovi, aby získal peníze na vojenské tažení.

Madelyne nebrala ohled na Duncanovy logické argumenty a prohlásila, že on sám jedná jako král Vilém, protože udržuje své bratry v podřízeném postavení a nedovoluje jim prosadit žádná vlastní rozhodnutí. A pak mu udělala přednášku o svých obavách, že se Edmond i Gilard budou cítit nespokojení stejně jako královi bratři.

Nakonec si ji Duncan přitáhl do náruče a políbil ji. To byl jediný způsob, jak ji umlčet, navíc mu přinášel velké uspokojení. Duncan si nejméně desetkrát denně říkal, že se nebude zabývat podružnými problémy své domácnosti. Měl přece na práci mnohem důležitější věci. Jeho povinností bylo starat se o

bezpečnost všech a musel vychovávat z obyčejných mužů mocné bojovníky.

Proto si udržoval odstup od svých bratrů, sestry a zvlášť od své svéhlavé a nevyzpytatelné ženy.

I když si mohl dovolit přehlížet to, co se dělo v jeho

domácnosti, s problémy kolem Madelyne to už nebylo zdaleka tak jednoduché. Byl příliš zaměstnaný tím, jak ji chránit.

Po pravdě řečeno všichni jeho muži se starali, aby se jí nic nestalo. Madelyne jim však nikdy ani slovem nepoděkovala. Duncan věděl, že to není proto, že by byla nezdvořilá nebo

nevděčná. Ne, pravda byla daleko horší. Madelyne si prostě neuvědomovala, že se svou impulzivností neustále vystavuje nebezpečí.

Například jednou odpoledne tak spěchala do stáje, že vběhla

mezi vojáky, kteří cvičili střelbu z luku, a jeden z vystřelených šípů jí proletěl těsně kolem hlavy. Ubožák, který ho vypustil, okamžitě padl na kolena a děkoval bohu, že nad ní držel ochrannou ruku.

Ten den se už nedokázal ani jednou trefit do terče, jak byl rozechvělý. Samotná Madelyne si však zřejmě ani neuvědomila, že její život byl ohrožen. Spěchala dál a o zmatek, který způsobila, se ani v nejmenším nestarala.

A takových příhod, kdy chybělo jen málo, aby došlo k neštěstí, bylo tolik, že si Duncan na všechny už ani nepamatoval. Došlo to 214

tak daleko, že se hrozil, co mu zase Anthony při pravidelném večerním hlášení řekne. Bylo zřejmé, že jeho věrný voják je už ze své služby Madelynina hlídače k smrti unavený. I když si nikdy nestěžoval, Duncan na něm viděl, že by šel raději do lítého boje, než stále běhal za ženou svého velitele.

Nějakou dobu trvalo, než Duncan pochopil, proč je Madelyne tak bezstarostná a neopatrná. Měla k tomu jednoduchý důvod a

jeho nesmírně potěšilo, když ho poznal – cítila, že se jí vedle něho nemůže nic stát. V době, kdy její mysl ovládala horečka, se Duncan o ní dověděl téměř všechno. Byla tiché dítě a snažila se být pokud možno nenápadná. Madelynina matka dceru chránila před jejím otcem i bratrem, jak jen to šlo. Potom však zemřela a Madelyne strávila dva roky u Louddona. Byla to krutá a bolestná doba a Madelyne se rychle odnaučila plakat, smát se nebo projevovat radost či hněv, protože vším tím na sebe upoutávala pozornost. A ona chtěla, aby si jí její bratr raději vůbec nevšímal.

I když léta strávená u strýce Bertona byla pro ni šťastná, přesto Duncan pochyboval, že by se v té době chovala jako normální dívka. Pobyt u kněze, i když bývalého, vnášel do jejího života další omezení. Duncan nevěřil, že by vedle starého člověka chatrného zdraví, který byl zřejmě víc závislý na ní než ona na něm, prováděla běžné dětské darebnosti.

Madelyne se od svého strýce naučila sebeovládání. Duncan

věděl, že kněz se jí pouze snažil pomoct přežít. Učil ji, jak má skrývat před svým bratrem city, protože měl za to, že se k Louddonovi brzy vrátí. Stejně jako Madelyne ani on nepředpokládal, že se její návštěva protáhne na celé roky. Proto Madelyne žila v neustálém strachu, že se jednoho dne Louddon objeví na prahu strýcova domu a odveze si ji k sobě.

Se strachem samozřejmě přichází obezřetnost a podezíravost. Jenže teď se Madelyne cítila natolik bezpečná, že ji všechna opatrnost opustila.

Duncan ji chápal lépe, než Madelyne chápala sebe samu. Působila dojmem, že je neobratná, ale to jen proto, že příliš spěchala dohnat ztracené roky života a chtěla vyzkoušet všechno, na co pro samou opatrnost neměla dříve čas. A povinnost vést ji 215

nyní životem padla na jejího manžela. Madelyne byla jako mladé hříbě, které zkouší své nohy. Byla radost ji sledovat, jak vychutnává nový život, ale peklo dbát na to, aby se jí přitom nic nestalo.

Duncan nemohl pochopit, kde se najednou vzalo to, co ke své ženě cítil. Přitáhl do Louddonovy pevnosti, aby si ji odvezl jako vězně. Vedla ho k tomu odplata – oko za oko, nic víc. To považoval za dostatečný důvod.

Dokud mu nezahrála vlastním tělem nohy.

V tom okamžiku se všechno změnilo. Věděl, že od té chvíle jsou spolu spojeni…, že ji už nikdy od sebe nepustí.

A pak se s ní oženil.

Druhý den ráno opustili Louddonovi vojáci území Wextonů. Každý den nacházel Duncan nové a nové důvody k tomu, aby své rozhodnutí vzít si Madelyne za ženu shledával nepraktickým. Ano, chtěl pomocí své nadmíru logické mysli najít zdůvodnění citů, které se mu náhle usadily v srdci.

V pondělí si říkal, že si ji vzal proto, aby jí poskytl bezpečné útočiště, v němž by mohla žít klidně a bez strachu. Za svůj obětavý čin, kdy se mu snažila zachránit život, si takovou odměnu přece zaslouží.

V úterý si však už namlouval, že se s ní oženil, aby s ní mohl spát. Ano, smyslná touha je přece dostatečný důvod.

Ve středu opět změnil názor a usoudil, že ji vzal pod svou ochranu, protože je silný a ona slabá. K takovému zdůvodnění ho předurčoval celý jeho předchozí život, celé jeho založení.

Madelyne byla skoro jako jeho poddaná, a i když před ním nepoklekla a nedala mu vazalský slib, přesto bylo jeho povinností ji chránit. Nakonec tedy zjistil, že pravým důvodem, proč si ji vzal, byl soucit.

Přišel však čtvrtek a s ním nový pohled na věc. Napadlo ho, že se s Madelyne oženil nejen proto, aby ji chránil, ale také aby jí

ukázal, jakou má vlastně cenu. Neradostné roky s Louddonem v ní musely vypěstovat pocit, že je bezcenná a nezaslouží si úctu.

Nevěřila, že může mít pro někoho cenu. Louddon ji dva roky krutě urážel a ničil její sebevědomí a pak ji poslal na návštěvu ke strýci 216

Bertonovi. Bylo zřejmé, že pro něho přestala existovat. Jak jinak si vysvětlit, že ji nechal žít u starého kněze téměř deset let.

To však teď skončilo. Tím, že dal Duncan Madelyne své jméno, dal jí jasně najevo, jakou má pro něho cenu.

Ani tenhle důvod mu však nevydržel déle než den.

Duncan zatvrzele nebral na vědomí pravdu. Opravdu si myslel, že se s ní může každou noc vášnivě milovat a pak si jí během dne ani nevšimnout. Jemu to připadalo docela normální. Konec konců byl na něco podobného zvyklý, když si udržoval odstup od své rodiny. Byl pán a bratr a obě tyto role zvládal, protože v nich neviděl rozpor. Ano, znělo to docela prostě – Madelyne se mu zapsala do srdce, to však neznamená, že připustí, aby měnila jeho způsob života.

Celý týden se trápil hledáním pravdy, která ho znepokojovala stejně jako první tichá předzvěst bouře. A v pátek odpoledne, přesně dva týdny poté, co se s Madelyne oženil, propukla bouře naplno.

Duncan se právě vrátil na horní nádvoří, když zaslechl Edmondův výkřik. Otočil se a uviděl Madelyne, jak jde ke stájím.

Vrata byla otevřená. Náhle z nich vyrazil Silén. Madelyne šla se skloněnou hlavou a neviděla, že se hřebec řítí přímo proti ní. Zdálo se, že ji obrovské zvíře musí v příštích okamžicích srazit k zemi a ušlapat.

Za Silénem vyběhl stájník se sedlem v rukou. Hned za ním se objevil Anthony. Oba na Madelyne křičeli, ale ta stále klidně šla, jako by vůbec netušila, co jí hrozí.

Duncan si byl jistý, že v příštím okamžiku zemře.

„Ne!“ vykřikl zoufale. Měl pocit, jako by se kůň řítil proti němu. Jediné, na co pomyslel, bylo dostat se k Madelyne a zachránit ji.

Všichni k ní běželi, aby ji zachránili. Nebylo to však třeba. Madelyne na zmatek kolem nedbala. Šla navštívit Siléna, nesla mu trochu pochoutek, které měl rád. Když uviděla, že vyběhl ze stáje a řítí se k ní, myslela si, že jí prostě běží naproti.

217

Silén se zastavil snad jen půlkrok před ní. Madelyne mávla rukou, aby zahnala zvířený prach, a Silén se hned po ní natahoval. Nemůže se dočkat, pomyslela si.

Všichni stáli jako přimražení. Obrovský hřebec hrabal kopyty a znovu ji šťouchl nosem. Madelyne se zasmála. Byla ráda, že ji tak nadšeně vítá, a konečně natáhla ruku s odměnou.

Když si hřebec vzal poslední pamlsek, Madelyne ho poplácala po krku. Teprve teď si všimla, že pár kroků za Silénovým zadkem stojí James s Anthonym. Anthony se o Jamese opíral, jako by mu nesloužily nohy.

Madelyne se na ně usmála. „Trápí tě zranění, Anthony? Jsi bledý jako stěna.“

Anthony zavrtěl hlavou. Madelyne se obrátila na Jamese a zachytila jeho skelný pohled. „Že by to mé jehňátko strhlo vrata z veřejí? Už se o to pokouší dlouho.“

James neodpověděl a Madelyne si pomyslela, že mu asi Silén nahnal strach. Obrátila se k hřebci. „Ty jsi ale nezbedník, Siléne. Podívej se, jak jsi Jamese vylekal.“ Pomalu zvíře obešla a zamířila ke stáji. Také Silén se obrátil a kráčel klidně jako beránek za ní.

Duncan měl chuť na místě ji uškrtit za to, jak ho vyděsila. A jestli se k tomu neodhodlal, bylo to jen proto, že se mu chvěly nohy a nebyl schopen se pohnout z místa.

K čertu, dokonce se musel opřít o zeď. Teprve teď uviděl Edmonda. Jeho bratr klečel na zemi a Duncan věděl, že i jemu nohy vypověděly službu.

První se vzpamatoval Anthony. Nejistě zamířil k Duncanovi. Ten měl chuť vytáhnou meč a na místě ho zabít.

Anthony došel až k němu a položil mu ruku na rameno. Zřejmě to bylo pouhé gesto úlevy, Duncan však uvažoval, jestli to nemíní jako soustrast k tomu, jakou si vzal ženu.

„Chtěl bych ti něco říct, Duncane,“ vypravil ze sebe. Duncana zarazilo, že Anthonyho hlas je celkem klidný. „Tak mluv,“ vyzval ho zamračeně.

„Tvoje žena se rozhodla, že bude jezdit na Silénovi,“ řekl Anthony.

„Až budu mrtvý a nebudu se na to moct dívat,“ zařval Duncan. 218

Anthony měl tu drzost, že se zasmál, i když se otočil a trapně

se smích snažil před Duncanem skrýt. „Je to zatraceně těžká věc, starat se, aby se jí nic nestalo,“ řekl pak. „Když si něco usmyslí, nic ji nezastaví.“

„Zničí mého nejlepšího koně,“ láteřil vztekle Duncan.

„Ano, to zničí,“ souhlasil Anthony. Opět se musel přemáhat, aby zachoval vážný výraz.

Duncan zakroutil hlavou. „K čertu, už jsem ji viděl pod

kopyty,“ zašeptal chraptivě. Podíval se na ruce, a když zjistil, že se mu pořád ještě třesou, znovu se rozzuřil. „Uškrtím ji! Vlastníma rukama ji uškrtím! K čertu, jestli chceš, Anthony, můžeš se jít podívat, jak to udělám.“

Anthony zůstal klidný. Opřel se o zeď a jen jakoby ze zvědavosti se zeptal: „Proč?“

„Abych ti dopřál trochu radostné podívané,“ prohlásil Duncan. Anthony se zasmál. „Neptal jsem se tě, proč mě zveš, abych se šel podívat na to, jak budeš Madelyne škrtit, barone. Chtěl jsem vědět, proč ji chceš zabít.“

Anthony hned viděl, že se svému pánovi nezavděčil. „Poslyš, Anthony, co kdybych ti přidělil jinou službu?“ zahřměl Duncan.

„Co bys říkal, kdybych tě nechal nosit vodu do kuchyně? He? Putýnku za putýnkou? He?“

To byla vůči vojákovi, jakým byl Anthony, velmi urážlivá hrozba a Duncan předpokládal, že jeho vazal okamžitě projeví lítost nad tím, že ztratil před svým pánem respekt.

Zdálo se však, že Anthony má k lítosti daleko. „Dal jsi mi nebezpečný úkol, barone. Jen se zeptej Ansela, co hlídání tvé ženy obnáší.“

„O čem to, k čertu, mluvíš?“

„Tvůj panoš se kvůli ní nedávno málem utopil. Vystoupil na poslední schůdek u nádrže na dešťovou vodu a vtom ho do zad trefila jakási koule. Samozřejmě ztratil rovnováhu a…“ Duncan ho gestem zarazil. Neměl chuť poslouchat dál. Zavřel oči a modlil se, aby v sobě našel dost trpělivosti. I když nevěděl,

jak to vlastně s Anselem bylo, tušil, že jeho nehodu má na svědomí 219

Madelyne, jeho rozkošná žena. Už si všiml, že včera odpoledne učila děti novou hru.

Pomalu k nim přicházel Edmond. „Co ti tu, proboha, připadá tak zábavné, že se směješ?“ zeptal se Anthonyho. Ještě se

nevzpamatoval z leknutí a nemohl pochopit, že se v takové situaci může někdo pobaveně usmívat.

„Náš pán se chystá zabít svou ženu,“ oznámil mu Anthony. Edmond si povzdychl. „Proboha…,“ zamumlal. Chvíli na oba hleděl a pak mu začalo poškubávat v koutcích úst. „To nemyslel vážně. Podívej se na něho, vždyť Duncan by nezabil ani jehňátko.“ To už přestává všechno, pomyslel si vztekle Duncan. Bylo to ponižující. Edmond zřejmě zaslechl, že Madelyne říká jeho hřebci moje jehňátko. Podle všeho to už vědí všichni, a pokud ne, Edmond jim to určitě řekne.

„Zdá se, Anthony, že z našeho vězně se stal věznitel,“ pokračoval Edmond v popichování.

„K čertu, Edmonde, nemám náladu na tvé žertíky,“ zabručel Duncan.

„Stejně jako nemáš náladu na to, abys přiznal, že Madelyne miluješ. Podívej se na sebe, bratře, a pravda tě uhodí do očí.“ Edmond zakroutil hlavou, pak se otočil a pomalu odcházel.

„Madelyne je přece tak snadné milovat, barone,“ poznamenal Anthony, když byli opět sami.

„Snadné? Možná stejně snadné jako spolknout ježka.“

Byli skutečně prapodivný pár. Duncan tuhý a nepoddajný jako kmen starého stromu a Madelyne nestálá jako vítr.

A Duncan neměl šanci jí uniknout…věděl to od chvíle, kdy se dotkla jeho nohou. Bože, vždyť ji opravdu miluje.

„Nedopustím, aby mi někdo vnášel do života chaos,“ prohlásil Duncan, jako by odříkával přísahu.

„Možná se časem všechno vyřeší…“

„Možná. Ale nejspíš, až bude Madelyne tak stará, že nevstane z postele,“ přerušil ho Duncan. „Pak budu mít znovu klid.“

„Klid přináší nudu,“ poznamenal Anthony s úsměvem. „Tvoje žena vnesla do tvého domu nový život, pane.“

220

Anthony se snažil Duncana uchlácholit, ale z toho, jak se jeho pán zamračil, hned poznal, že se mu podařil spíš opak. Možná si Duncan teprve teď uvědomil, jak moc pro něho Madelyne znamená. Anthony usoudil, že jestli je to tak, potom z toho baron nemá vůbec radost.

Rozhodl se nechat Duncana s jeho myšlenkami, uklonil se mu a odešel.

Duncan byl rád, že je konečně sám. Potřeboval se uklidnit. Věděl však, že na ten hrůzný okamžik, kdy se jeho hřebec řítil přímo na Madelyne, nezapomene do konce života.

Ovládla jeho hřebce stejně, jako ovládla jeho. Při pomyšlení na to, co jeho něžná žena dokázala, se mu na tváři poprvé objevil úsměv. Edmond měl pravdu, Madelyne byla teď jeho věznitel, protože měla v moci jeho srdce.

V té pravdě byla zvláštní, překvapující síla. Duncan měl náhle pocit, jako by právě završil čtyřdenní půst. Skončí s tím, že nebude brát Madelyne na vědomí. Naopak, bude se jí kochat. Musel si přiznat, že je pryč doba, kdy se ji snažil ovládnout pevnou rukou.

Vykročil za svou ženou s úmyslem trochu jí domluvit, ale také ji políbit. Měl na to chuť jako hladový vlk. Je to samozřejmě její

vina. Ona za to může, že se mu při pomyšlení na ni rozbuší srdce. Náhle se ho zmocnil tísnivý strach. Neměl tenhle stav rád.

Vůbec ne. Nebyl zvyklý někoho milovat. Věděl, že bude trvat dlouho, než si všechno ujasní, a také než si na to zvykne.

Náhle ho zarazil další výkřik. Fergus, který držel jižní hlídku, volal, že vidí jezdce. Vzápětí podle barev praporce poznal, že se k bráně pevnosti blíží baron Gerald se svým doprovodem.

K čertu, ještě tohle, pomyslel si Duncan. Nedávno vyslal ke Geraldovi posla s vysvětlením, co se s Adélou stalo a v jakém je stavu. Předpokládal, že Gerald po poslovi odpoví a pošle po něm souhlas se zrušením zásnubní smlouvy. Jenže teď, když se Gerald sám obtěžoval na tak dalekou cestu, bylo jasné, že je tu nějaký problém, který je třeba vyřešit.

K čertu! zaklel Duncan v duchu ještě jednou. Bude muset

jednat a být diplomatický. A Adéla se zřejmě znovu poblázní, až se dozví, že přijel na návštěvu muž, který měl být jejím nastávajícím. 221

Pak si řekl, že možná dělá ukvapené závěry. Gerald je jeho starý přítel, a že se rozhodl přijet na návštěvu, může mít spoustu

jiných příčin. Bože, zdá se, že ta nešťastná Madelyne má na něho větší vliv, než si zatím připouštěl. Ukvapené závěry – začíná přebírat její chyby.

Kromě toho měla špatný vliv na jeho schopnost soustředit se. Před dvěma dny se chystal vydat svým mužům důležitý rozkaz a náhle uviděl, že kolem jde jeho žena. V tu chvíli se přistihl, že němě zírá na to, jak se jí vlní boky, a na rozkaz úplně zapomněl. Nemohl se při vzpomínce ubránit úsměvu. Vojáci čekali na rozkaz svého velitele, a on tam jen stál, přihlouple hleděl a neměl nejmenší ponětí, co jim chtěl říct. Naštěstí vystoupil Gilard a připomněl mu to.

Z myšlenek ho vytrhl další Fergusův výkřik. Duncan okamžitě odpověděl, aby pustili barona Geralda dovnitř.

Pak uviděl Madelyne, jak vychází ze stáje, a kývl na ni. Aniž ji pořádně pozdravil, dal jí strohý příkaz.

„Běž za Adélou a řekni jí, že přijel baron Gerald. Setká se s ním u večeře.“

Madelyne na něho vytřeštila oči. Zdálo se jí, že je to velmi poplašná zvěst. „A proč přijel, Duncane? Ty jsi pro něho poslal?“

„Ne.“ odpověděl podrážděný tím, že okamžitě nepozvedla

sukni a nerozběhla se splnit jeho příkaz. Uvědomil si, že stojí tak blízko ní, že by se stačilo pouze naklonit, aby ji políbil. „Běž a udělej, co jsem ti řekl, ženo.“

„Vždycky přece udělám, co mi řekneš,“ odpověděla s úsměvem. Otočila se a zamířila ke vchodu. „A přeju ti příjemný

den, Duncane,“ zavolala na něho vesele.

Věděl, že ho tím chtěla popíchnout – připomenout mu, že neví, co se sluší. K čertu! zaklel znovu. Bohužel teď si nemohl dovolit, aby ji na místě uškrtil.

„Madelyne!“

Zastavila se, ale neobrátila se, dokud neuslyšela jeho další příkaz. „Pojď sem.“

Poslechla, i když teď se mračila, protože hlas jejího manžela zněl nezvykle měkce. „Chceš ještě něco, Duncane?“ zeptala se. 222

Duncan si odkašlal, zamračil se a potom řekl: „I já ti přeju příjemný den.“

Sám byl překvapen tím, co řekl. A když se Madelyne usmála, zamračil se ještě víc. Náhlé si ji přitáhl do náruče a políbil ji. Byla v prvním okamžiku tak ohromená, že se na nic nezmohla. Ještě nikdy se jí nedotkl během dne, a už vůbec ne na nádvoří.

Tady se k ní vždycky choval, jako by ani neexistovala. Bože, a teď ji tu líbá a je mu úplně jedno, jestli je někdo uvidí!

Jeho polibek byl něžný, ale o to vzrušivější. Právě když si to uvědomila, Duncan se od ní odtáhl.

Usmál se na ni. „Už nikdy neříkej o mém koni, že je tvoje jehňátko. Rozuměla jsi mi?“

Zmateně na něho zírala. Cítila, že se červená.

Než se zmohla na odpověď, Duncan už od ní odcházel.

Pozvedla si sukni a rozběhla se za ním. Uprostřed nádvoří ho chytila za ruku. Zastavil se, a když na ni pohlédl, stále se usmíval.

„Není ti něco, Duncane?“ zeptala se znepokojeně.

„Co by mi mělo být?“

„Tak proč se pořád usmíváš?“ naléhala.

Duncan zavrtěl hlavou. „Madelyne, běž, prosím, a řekni Adéle o Geraldově příjezdu.“

„Prosím?“ užasla. „Ty jsi mi řekl prosím…?“

„Madelyne, udělej, co jsem ti poručil.“

Přikývla, pořád se však nehýbala z místa. Stála a zmateně hleděla, jak odchází. Byla příliš ohromená, aby se za ním znovu

rozběhla. Vždycky si myslela, že do něho vidí a dokáže odhadnout, co se chystá udělat. A teď? Jako by to byl někdo úplně jiný.

Nervózně si tiskla ruce. Kdyby byl horký letní den, myslela by si, že mu slunce připeklo hlavu. Jenže teď byl leden a sychravá zima. Opravdu si nedovedla vysvětlit, co se to s ním najednou stalo.

Potřebovala čas, aby si to srovnala v hlavě. Povzdechla si a pokusila se pustit manželovo podivné chování z hlavy. Teď tu byly důležitější věci. Spěchala vyhledat Adélu.

Jenže pustit Duncana z hlavy, to se snadněji řekne, než udělá. Madelyne měla pocit, že lehčí by bylo přejít bosou nohou po žhavých uhlících.

223

Adéla jí však brzy pomohla na Duncana zapomenout.

Madelyne ji našla v ložnici. Duncanova sestra seděla na posteli a splétala si vlasy.

„Budeme mít společnost,“ oznámila jí Madelyne radostně.

Adéla byla ráda, že Madelyne opět vidí. Jakmile se však dověděla, o jakou společnost jde, bylo po radosti. „Zůstanu tady a nehnu se odsud, dokud neodjede,“ vykřikla. „Duncan mi dal slovo. Jak to mohl udělat, že sem Geralda pozval?“

Madelyne viděla, že Adéla je opravdu vyděšená. Seděla se skleslými rameny a hleděla na ruce složené v klíně.

„Nerozčiluj se, Adélo, Duncan ho sem nepozval. Tvůj bratr nikdy svůj slib neporušil. Jsem si jistá, že to víš. Je to tak?“ Adéla přikývla. „Co říkáš, kdybych se chovala jako tenkrát,

když ses tu poprvé objevila? Myslíš, že by se mi podařilo Geralda tak znechutit, že by okamžitě odjel?“

„To jsou hloupé řeči, Adélo,“ řekla Madelyne a rázem zchladila naději, která na chvíli zazářila v Adéliných očích.

„Gerald by jen viděl, že je to s tebou opravdu špatné. Teď si však může myslet, že ses po té nešťastné události vzchopila a překonala ji. Když se budeš tvářit normálně a slušně ho pozdravíš, nezbude mu nic jiného, než přijmout, že se za něho nechceš provdat. Navíc ten, kdo mu bude muset odpovědět, bude Duncan, ne ty, Adélo.“

„Ale já se s Geraldem nechci setkat, Madelyne. Prostě nechci!“ vykřikla dívka. „Ví, co se mi stalo. Umřela bych před ním hanbou.“

„Proboha, Adélo.“ Madelyne se snažila dát do svého hlasu

ještě víc podráždění, než skutečně cítila. Vždyť ji pro Adélu bolelo

srdce. „To, co se ti stalo, přece nebylo tvojí vinou. A Gerald určitě není tak hloupý, aby to nevěděl.“

Zdálo se, že to Adélu příliš neuklidnilo. Madelyne se proto rozhodla trochu změnit téma. „Řekni mi, co si o baronu Geraldovi pamatuješ. Jak vlastně vypadá?“

„Myslím, že má tmavé vlasy a světle hnědé oči,“ řekla a pokrčila rameny.

„Takže by mohl být hezký, ne?“ zeptala se Madelyne.

„Nevím.“ 224

„A je milý?“

„Baroni nebývají milí,“ povzdechla Adéla.

„Proč?“ Madelyne se k ní posadila a začala jí doplétat cop.

„Protože nemusí být,“ odpověděla Adéla. „Ale co na tom záleží, jestli je, nebo není hezký a milý, Madelyne?“ Snažila se otočit a pohlédnout na svou přítelkyni.

„Seď klidně, nebo budeš mít cop nakřivo,“ napomenula ji Madelyne. „Jen jsem se o něm chtěla něco dovědět, to je všechno.“

„Nepůjdu dolů,“ ozvala se po chvíli Adéla.

Začala plakat. Madelyne nevěděla, jak jí pomoct. „Nikdo tě nebude do ničeho nutit, Adélo. Duncan ti dal své slovo a ty bys mu měla pomoct alespoň tím, že budeš stát vedle něho a chovat se ke Geraldovi jako k hostu, který si zaslouží úctu.“

Musela dívku ještě hodnou chvíli přemlouvat, než se jí nakonec podařilo ji přesvědčit. „A půjdeš dolů se mnou?“ zeptala se Adéla.

„Zůstaneš vedle mě?“

„Samozřejmě,“ slibovala Madelyne. „Vzpomeň si, Adélo – spolu vyřešíme všechny problémy.“

Adéla přikývla. Madelyne se ji snažila přivést na jiné myšlenky. „Mám pocit, že ti ten cop visí moc přes ucho,“ řekla.

„Budeš si ho asi muset uplést znovu. A taky se převléknout. Já se taky převléknu a pak budu muset dohlédnout na přípravu večeře.“ Poklepala Adélu po rameni. Viděla, že se dívce chvějí ruce.

Bože, jak jí přála, aby už její trápení skončilo.

Usmívala se na ni, dokud za sebou nezavřela dveře. Teprve pak se jí koutky úst stáhly a úsměv vystřídal výraz plný starosti.

Modlila se za to, aby se stal zázrak. A aby měla dost odvahy.

225

Kapitola 16

Láska přemůže všechny; poddejme se jí i my.

VERGILIUS, ZPĚVY PASTÝŘSKÉ, X. EKLOGA

Madelyne si s Gerty promluvila o přípravě večeře a potom odešla do svého pokoje ve věži.

Byly to už dva týdny, co Duncan vyrazil dveře, a týden, co

tesař udělal a zasadil nové. Už však na nich nebyla kovová oka pro závoru a pokaždé, když si to Madelyne uvědomila, se musela usmát. Zřejmě to tesařovi nařídil Duncan, aby se před ním nemohla zavřít.

Madelyne prohlédla všechno své oblečení a nakonec si vybrala modrou tuniku. Byla nová, dlouhá až ke kotníkům a výborně se hodila k šedobílému kabátku ke kolenům, který si oblékla navrch. Byly to barvy Wextonů a Madelyne si je zvolila schválně. Konec konců byla Duncanova žena a před baronem Geraldem bude vystupovat jako hostitelka. Chtěla, aby na ni byl Duncan dnes večer hrdý.

Dlouho si pročesávala vlasy, až se jí konce kadeří kroutily

kolem oblin ňader. Protože bylo stále dost času, sedla si na postel a začala splétat tři dlouhé modré stuhy do pěkného pásku, který si pak uvázala kolem pasu. Nechala ho však volný, aby se jí svěsil přes bedra, jak velela poslední móda – alespoň to říkala Adéla, která toho věděla o módě mnohem víc než Madelyne. Nakonec si do zvláštní smyčky v pásku vsunula malou dýku, kterou používala na napichování masa.

226

Přála si, aby tu měla zrcadlo a mohla se na sebe podívat, jak vypadá. Potom si však řekla, že je to marnivost chtít takovou výstřední věc, která není k životu nutná.

Šla právě za Adélou do jejího pokoje, když ji náhle něco napadlo. Znepokojeně se zastavila. Bude ji baron Gerald brát jako Duncanovu ženu, nebo Louddonovu sestru? Bůhví, že má víc než dobrý důvod Louddona nenávidět. Dostala strach, ale právě to jí pomohlo získat klid. Nasadila nacvičený výraz vznešeného klidu.

V životě už zažila tolik ponižujících setkání, že vydrží i to dnešní s baronem Geraldem. To jí dávalo sílu. Ale proč by měla mít strach? I kdyby se k ní Gerald choval nevím jak hrozně, Duncan by nedovolil, aby jí ublížil.

Adéla už byla připravená. Oblékla si světle růžovou tuniku, na ni červený kabátek a vlasy měla spletené do čelenky upevněné na vrcholu hlavy. Madelyne si pomyslela, že jí to moc sluší. „Adélo, holubičko, vypadáš skvěle,“ pochválila ji.

Adéla se usmála. „Říkáš mi holubičko, jako bych byla mladší než ty, a zatím dobře víš, že jsem skoro o dva roky starší.“

„Takhle se na poklonu neodpovídá, děvče,“ poučovala ji Madelyne a její poznámku o věku pominula. Možná je Adéla starší, ona se však cítila mnohem světáčtější. Nebyla tak křehká jako její přítelkyně a nakonec, byla přece vdaná žena.

„Dobře. Děkuju ti tedy za pochvalu,“ opravila se Adéla. „Jenže ty, Madelyne, vypadáš vždycky skvěle. A vidím, že dnes máš oblečeny Duncanovy barvy. Můj bratr na tobě nechá oči.“

„Spíš si ani nevšimne, že jsem s ním v jedné místnosti,“ opáčila Madelyne.

„Ale všimne, tím si můžeš být jistá,“ ujišťovala ji Adéla.

„Pořád o svém manželovi soudíš, že je arogantní hrubián?“ Adéla si chtěla sednout na postel, jako by si myslela, že mají spoustu času. Madelyne ji však vzala za ruku a táhla ji ke dveřím.

„Abych byla upřímná, pořád nevím, co si mám o tvém bratrovi myslet,“ připustila. „V jednom okamžiku mám pocit, že to mezi námi bude dobré, a v dalším jsem si jistá, že by se mě Duncan nejraději zbavil. Nejsem hloupá, Adélo. Pochopila jsem, proč si mě vzal.“

227

„Myslíš, aby se pomstil tvému bratrovi?“ zeptala se Adéla a zamračila se.

„Vidíš, taky jsi na to přišla!“ vykřikla Madelyne. Úplně pominula skutečnost, že Adéla vyslovila otázku, a to dost nejistě, žádné konstatování. Adéla jí to také hned chtěla vysvětlit, protože si opravdu nemyslela, že by byl Duncan schopen jít v touze po pomstě tak daleko. Madelyne však pokračovala a nepustila ji ke slovu. „Bylo by bláhové doufat, že si na mě Duncan zvykne jako

na svou ženu. Navíc si myslím, že naše manželství dlouho nepotrvá. Král určitě požádá církev, aby náš sňatek prohlásila za neplatný.“

Adéla přikývla. Také ona už na tuto možnost myslela. „Slyšela jsem, jak Gilard říká, že náš král je opět v Normandii. Urovnává tam jakousi další rebelii.“

„I já jsem něco podobného zaslechla.“

„Ale jak jsi to, Madelyne, myslela s tím, že by bylo bláhové doufat, že si na tebe Duncan zvykne jako na svou ženu?“ zeptala se Adéla.

„Tvůj bratr se v podstatě obětoval, když si mě vzal. Vždyť se tím vzdal lady Eleanor. Teď si můžu jen přát, aby nebyl nešťastný…“

„To si sebe opravdu tak málo ceníš, Madelyne?“ zeptala se udiveně Adéla. „Copak nevidíš, jak si tě teď všichni považujeme?“ Když Madelyne mlčela, pokračovala další otázkou. „A miluješ mého bratra?“

„Tak pošetilá opravdu nejsem,“ odpověděla Madelyne.

„Všechny lidi, které jsem kdy milovala, osud z mého života vzal. Kromě toho nehodlám milovat vlka. Chci jen, abychom po dobu našeho manželství spolu žili klidně a bez rozepří.“

Adéla se usmála. „Duncan není vlk, Madelyne. Je stejně tak člověk jako my. A navíc si myslím, že nemluvíš pravdu.“

„Vždycky mluvím pravdu,“ ohradila se Madelyne zděšená tím, že je Adéla schopná obvinit ji z něčeho takového.

„Potom obelháváš sama sebe a ani o tom nevíš,“ zasmála se Adéla. „Možná se snažíš zachránit své srdce od další ztráty, kdybys 228

přišla o Duncana. Ale stejně si myslím, že ho současně začínáš milovat. Jinak by tě moje otázka tak nevyvedla z míry.“

„Nejsem vůbec vyvedená z míry,“ odsekla Madelyne. Okamžitě však svého zlostného výbuchu litovala. „Ach Adélo, život není tak jednoduchý, jak by měl být. Řeknu ti, že je mi

Duncana skoro líto. Musel obětovat svoji budoucnost, aby v sobě uspokojil neovladatelnou touhu po pomstě. A teď má na krku mě jako svoji ženu. Jsem přesvědčená, že už svého neuváženého rozhodnutí lituje. Je jen příliš tvrdohlavý, aby to přiznal.“

„Duncan nikdy v životě neudělal nic neuváženě,“ namítla Adéla.

„Vždycky se něco musí stát poprvé,“ odpověděla Madelyne a pokrčila rameny.

„Maude viděla, jak tě Duncan líbal venku na nádvoří,“ zašeptala Adéla.

„A hned ti to běžela říct, že?“

„Samozřejmě,“ zasmála se Adéla. „Maude a Gerty spolu soutěží. Jakmile se dozvědí nebo uvidí něco nového, chce být každá první, kdo to rozhlásí.“

„To byla nejpodivnější věc, jakou jsem s Duncanem zažila, Adélo – myslím to, jak mě políbil venku všem na očích.“ Povzdechla si. „Myslím, že se nachladil a pokoušela se o něj horečka.“

Došly k patě schodiště před vstupem do síně. „Bože, já mám takový strach, Madelyne,“ povzdechla Adéla.

„Já taky, Adélo,“ přiznala se Madelyne.

„Ty? Vždyť vypadáš jako nejklidnější člověk na světě,“ řekla Adéla. Byla tak překvapená přítelčiným přiznáním, že málem zapomněla na svůj strach. „A čeho se bojíš ty?“

„Toho, že mě baron Gerald bude nenávidět. Jsem přece Louddonova sestra. Celá večeře bude pro mě asi utrpením. Ale co, nějak to budu muset přečkat.“

„Duncan nedopustí, aby tě Gerald urážel, Madelyne. Jsi přece jeho žena.“

Madelyne přikývla, ale nebyla o tom ani trochu přesvědčená. Když ji však Adéla vzala za ruku a stiskla ji, usmála se na ni. 229

Ve vchodu do síně se znovu zastavily. Adélin stisk začal být bolestivý.

Důvod byl zřejmý. Před krbem stál Duncan s Geraldem a oba

na ně hleděli. Bylo to zvláštní, Madelyne se zdálo, že se oba tváří, jako by je něco ohromilo. A ani jeden nevypadal rozhněvaně.

Usmála se na barona Geralda a pak se obrátila ke svému manželovi. Duncan se na ni stále upřeně díval. Neusmíval se. Madelyne cítila, že začíná rudnout. Znala ten pohled. Takhle si ji Duncan prohlížel vždy, když ji přestal líbat.

Situace začala být trapná, protože všichni čtyři jen stáli a zírali

na sebe. Madelyne se vzpamatovala první. Udělala lehkou úklonu a šťouchla do Adély, aby hosta také pozdravila. Pak pomalu vešla do síně. Adéla ji následovala.

Madelyne kráčela s hlavou vztyčenou, důstojně, jak se sluší na dámu. Duncan však hned věděl, že něco není v pořádku. „Čeho se bojíš?“ zeptal se jí šeptem, když se k ní nenápadně přitočil. Musela se k němu naklonit, aby mu rozuměla.

Překvapilo ji, že si jejího strachu všiml. „Ví baron Gerald, že jsem Louddonova sestra, Duncane?“ zeptala se.

Duncan pochopil. Kývnutím odpověděl na její otázku a objal ji rukou kolem ramen. Teprve teď ji představil baronovi.

Kupodivu Gerald se netvářil ani trochu nepřátelsky. Naopak, příjemně se na ni usmál a uklonil se jí.

Byl to muž pěkného vzhledu, třebaže Madelyne by se rozpakovala říct, že je hezký – zvlášť když stál vedle Duncana. Vždyť jejímu manželovi se v mužské kráse nemohl rovnat. Po pravdě řečeno, Duncanovi se zřejmě nemohl rovnat žádný muž v celé Anglii.

Madelyne pohlédla na Duncana. Chtěla ho požádat – samozřejmě šeptem – aby Adéle pomohl. Jeho blízkost ji však tak

popletla, že nedokázala nic jiného, než na něho zírat. Ani na úsměv se pořádně nezmohla. Vždyť jeho šedé oči se stříbrnými skvrnkami byly tak nádherné.

„Proč se na mě tak díváš?“ zašeptal. Stačilo, aby se k ní naklonil, a mohl ji políbit.

„Jak se na tebe dívám?“ zeptala se. 230

Červenala se a Duncan tušil, na co myslí. Najednou pocítil mocnou touhu vzít ji do náruče, odnést ji do svého pokoje a milovat se s ní až do rána.

Výraz nebeského klidu, s nímž jeho žena vstoupila, byl ten tam. Duncan se potěšeně zazubil.

Právě když se chystal svou ženu políbit, vstoupil do síně Edmond. Adéla hleděla se skloněnou hlavou na zem, Gerald se zase díval na ni a Madelyne se zdála jako hypnotizovaná svým manželem.

„Přeju dobrý večer,“ zaburácel Edmondův hlas ztichlou síní. Všichni se otočili. Madelyne sebou trhla a jako už mnohokrát udeřila Duncana hlavou do nosu. Duncan o krok ustoupil, vzápětí však musel Madelyne rychle zachytit, aby neupadla. Také Adéla se otočila a přinutila se na Edmonda usmát. Baron Gerald mu kývl na pozdrav.

„Pěkný večer, že, Duncane? Můj bože, Geralde, to jsem tě tak dlouho neviděl? Vždyť se z tebe stal starý ošklivý chlap,“ zahlaholil Edmond radostně.

Duncan se už vzpamatoval. Pořád ještě měl chuť vzít svou ženu a prchnout s ní odtud, věděl však, že si nejdřív musí odbýt

povinnosti hostitele. „Je čas k večeři,“ oznámil. Vzal Madelyne za paži a vedl ji ke stolu.

Madelyne nechápala, proč tak spěchá. Domnívala se, že si s baronem pohovoří, než zasednou k jídlu. Když se však na svého manžela podívala, usoudila, že bude lepší podřídit se beze slova jeho rozhodnutí.

Duncan se usadil v čele stolu s Madelyne po levé ruce. Překvapilo ho, že se napravo objevil Ansel a začal mu posluhovat. Přestože se žádalo, aby panoši uměli vše, co souvisí se službou svému pánu, Duncan učil chlapce, jen jak mu má v boji krýt záda. Byla to další změna, kterou zavedla Madelyne, samozřejmě bez porady s Duncanem. Duncan pouze zakroutil hlavou a podíval se na svou ženu.

Byla tak opovážlivá, že se na něho usmála. „Uvědomuješ si, že je to první večeře, kdy spolu sedíme u jednoho stolu?“ zašeptala. 231

Zdálo se, že nemá příliš chuti na její poznámku odpovídat. Vlastně během večeře pořádně ani nepromluvil. Gilard přišel pozdě a Duncan se na něho zle zaškaredil. Madelyne však byla ráda, že bratra před hostem nevyplísnil.

Otec Laurance nepřišel na večeři vůbec. Madelyne byla jediná, koho jeho nepřítomnost nepřekvapila. Edmond sice kněze omluvil, že je nemocný, ale ona tomu nevěřila. Byla přesvědčená, že pravým důvodem, proč kněz nepřišel, je jeho strach z Duncana.

Nemohla mu to mít za zlé. Byl příliš mladý, aby radil Duncanovi v otázkách Boha a církve. Hovor u stolu obstarávali Edmond s

Gilardem, kteří se Geralda ptali na to, co dělal po celou dobu, kdy se neviděli. Zřejmě to bylo už hodně dlouho.

Madelyne je poslouchala a žasla nad tím, jak spolu hovoří. Na první pohled se zdálo, že se vzájemně urážejí – dělali si legraci z toho, jak kdo vypadá a co dokázal nebo nedokázal. Brzy však poznala, že je to jen jejich chlapský způsob, jak si dávat najevo náklonnost.

Baron Gerald byl zřejmě dobrý přítel bratří Wextonů.

Madelyne se líbil jeho smích. Když ho Edmond nazval slabochem a neduživcem a vyprávěl historku o tom, jak Gerald ztratil v důležité bitvě meč, reagoval na to smíchem a hned Edmondovi oplatil jinou historkou, v níž líčil jakousi Edmondovu nehodu.

Adéla seděla naproti Madelyne. Většinou měla sklopenou hlavu a hleděla do stolu, přesto si Madelyne všimla, že se několikrát zasmála při žertovných poznámkách, kterými se muži častovali.

Gerald Adélu oslovil, až když se večeře chýlila ke konci. Mezi ním a dívkou seděl Edmond a Gerald si mohl ukroutit krk, jak se na ni neustále snažil přes Edmonda pohlédnout.

Nakonec se nad ním Edmond slitoval, vstal a pod záminkou, že si jde pro džbánek s pivem, obešel stůl. Všichni, včetně Adély, věděli, o co jde. Vždyť měl jiný džbánek přímo před sebou.

„A jak se máš ty, Adélo?“ obrátil se Gerald vlídně na dívku.

„Je mi líto, že jsem se s tebou nesetkal, když jsi byla…“ Zarazil se a zrudl, i když ne tak jako ubohá Adéla.

232

Kolem stolu se rozhostilo trapné ticho. Duncan si povzdechl a potom řekl: „Adéle bylo taky líto, že jsi do Londýna nepřijel, Geralde. Adélo, baron se tě ptal, jak se máš,“ připomenul sestře. Řekl to jemně a s porozuměním. Měl pocit, jako by to všechno nyní viděl jinak. Bože, vždyť i on začínal tušit, co je to láska, a trápil se otázkou, jestli ho jeho žena miluje a je jen příliš zatvrzelá, aby to přiznala.

„Mám se docela dobře, Geralde,“ odpověděla Adéla.

„Vypadáš skvěle.“

„Díky. Cítím se dobře.“

Madelyne viděla, že Duncan obrací oči ke stropu. Dovedla si

představit, co si o té duchaplné konverzaci myslí.

„Už dávno jsem si tak nepochutnal. Opravdu skvělá večeře,“ obrátil se Gerald na Madelyne.

„Díky za pochvalu, Geralde.“

„Mám strach, že snad ani nevstanu od stolu, kolik jsem toho snědl,“ řekl baron a opět se obrátil k Adéle. „Nechtěla by ses se mnou po večeři trochu projít po nádvoří, Adélo?“ Pohlédl na Duncana a rychle dodal: „Samozřejmě pokud ti to tvůj bratr dovolí.“

Než ho mohla odmítnout, Duncan kývl hlavou a prohlásil, že

nic nenamítá. Adéla se obrátila k Madelyne a zoufalým pohledem ji žádala o pomoc.

Madelyne nevěděla, co udělat. Chvíli uvažovala a pak se rozhodla, že se pokusí Duncana přimět, aby své rozhodnutí změnil. Opatrně našla pod stolem jeho nohu a šťouchla do ní. Duncan se však na ni ani nepodíval. Šťouchla ho tedy podruhé, mnohem silněji. Když stále nereagoval, ztratila trpělivost a pořádně ho kopla. Dosáhla však jen toho, že ztratila pod stolem střevíc.

Přestože Duncan stále předstíral, že si jejích pokusů získat si jeho pozornost nevšiml, sehnul se, chytil její bosou nohu a přitáhl si ji na klín.

Madelyne se zhrozila. Panebože, co ho to napadlo? Taková neslušná pozice… Zrudla hanbou. Naštěstí se zdálo, že si Duncanovy klukoviny nikdo nevšiml. Křečovitě sevřela oběma rukama stůl. A jako by toho ještě bylo málo, ucítila, že jí Duncan 233

začíná hladit chodidlo. Zoufale se mu snažila nohu vytrhnout, ztratila však přitom rovnováhu a málem spadla ze židle.

Vedle ní seděl Gilard, a když do něho vrazila, jen se na ni zmateně podíval, chytil ji za paži a pomohl jí narovnat se. Věděla, že je rudá hanbou. Adéla na ni stále hleděla, jako by jí chtěla připomenout, co jí hrozí. Madelyne se rozhodla, že je

nejvyšší čas, aby vzala věc do svých rukou. Duncan ji sice držel za nohu, takže ho už nemohla kopnout, ale neměl v moci její mysl.

„To je výborný nápad jít se po večeři projít,“ prohlásila a pohlédla na svého manžela.

Duncan se zamračil. Madelyne se na něho usmála. Cítila

vítězství. „My se k vám rádi připojíme, že?“ obrátila se ke svému manželovi.

Duncana je třeba překvapit, i když má člověk nohu v jeho klíně, pomyslela si. Byla si jistá, že se před hostem neodváží její návrh odmítnout. Obrátila se k Adéle a obě se na sebe usmály.

Adéla vypadala, že se jí ulevilo.

„Ne, nepřipojíme,“ prohlásil Duncan téměř s úsměvem. „Proč ne?“ ozvala se Madelyne. Pokusila se na Duncana usmát, protože viděla, že je Gerald pozoruje.

Duncan jí úsměv oplatil, jeho oči však hovořily úplně jinou

řečí. Madelyne bylo jasné, že by ji teď nejraději shodil z vysokého okna. Dávno věděla, že její manžel nemá rád, když se někdo staví proti jeho rozhodnutí. To bylo k vzteku – samozřejmě pro něho, pomyslela si, protože také věděla, že kdykoliv ji rozzlobí, vždycky se bude snažit jeho příkazům vzepřít. Nemohla si pomoct.

„Protože bych si s tebou chtěl po večeři promluvit o samotě, Madelyne.“

„A o čem se mnou chceš mluvit?“ zeptala se a naježeně se na něho podívala.

„O mužích a jejich koních,“ řekl Duncan.

Edmond přidušeně vyprskl, Gilard se však otevřeně rozesmál. Madelyne si oba změřila mrazivým pohledem a potom se obrátila zpátky k Duncanovi. Nevěřila tomu nesmyslu o nic víc než oba bratři. O mužích a jejich koních – to určitě. Bylo jí jasné, co s ní má v úmyslu. Uškrtí ji za to, že se mu odvážila odporovat. Čeho 234

jiného by byl schopen? Uvažovala o nějaké drzé odpovědi, na žádnou však nemohla přijít. Nakonec usoudila, že bude lepší, když ho už nebude dál dráždit. Co kdyby řekl v hněvu něco, čím by ji přivedl do rozpaků?

Rozhodla se, že ho bude ignorovat, a chystala se k němu obrátit zády. To však byla chyba – kromě toho, že to bylo neslušné.

Zapomněla totiž, že má stále nohu v jeho klíně, a Gilard ji musel znovu zachytit, jinak by skončila na zemi.

Duncan samozřejmě věděl, o co jeho ženě jde. Na rtech mu zahrál úsměv. Otočil se, aby dal znamení Geraldovi, viděl však, ze jeho přítel už také pochopil Madelyninu hru. Baron Gerald se

snažil udržet vážný výraz.

„Jestli Duncan dovolí, mám pro tebe dárek, Adélo,“ řekl.

„Dárek?“ ozvala se Adéla překvapeně. „Ale já jsem od tebe žádný dárek nečekala, Geralde – i když je moc pěkné, že ses obtěžoval.“

„Co jsi jí asi mohl ty přivézt?“ zeptal se Gilard neomaleně. Nezdálo se, že by se baron Gerald urazil. Zazubil se a zakroutil hlavou.

„No tak?“ naléhal Gilard.

„Hudební nástroj,“ prozradil přece jen Gerald. „Žaltář.“

„Catherine má taky žaltář,“ řekl Gilard a obrátil se k Madelyne.

„Jenže já mám dojem, že se na něm naše starší sestra moc hrát nenaučila. Díky bohu, že si ho vzala s sebou, když se vdala,“ dodal a zašklebil se. „Hrála pořád dokola jednu píseň, až se to nedalo vydržet.“

Otočil se zpátky ke Geraldovi. „Je to od tebe velmi laskavé, Geralde, ale tady bude na tvůj dar jenom sedat prach. Adéla na něj hrát neumí a bůh nás chraň, aby se Catherine vrátila a učila ji“

„Ale Madelyne umí hrát na žaltář,“ vyhrkla Adéla. Vzpomněla si na Madelynino vyprávění, že hrávala večer u svého strýce, a

mrzelo ji, jak se Gilard snažil Geraldův dar zlehčit. „Bude mě učit, že, Madelyne?“

„S radostí,“ odpověděla Madelyne a pohlédla na Geralda. „Je to od tebe velmi laskavé, barone, že jsi přivezl Adéle tak krásný dar.“

235

„Ano,“ přidala se Adéla radostně. „Moc ti děkuju.“

„Takže…?“ obrátil se Gerald na Duncana.

Duncan přikývl. Gerald se zazubil, Adéla se kupodivu usmála a Madelyne si povzdechla. „Takže bych měl jít a dárek ti přinést,“ dokončil Gerald. Vstal a zamířil ke dveřím. Cestou se otočil a zavolal přes rameno: „Třeba se nám podaří přesvědčit Madelyne, aby nám jednu nebo dvě písně zahrála předtím, než se půjdeme projít, Adélo…, pokud může Duncanův rozhovor a mužích a jejich koních chvíli počkat.“

Když Gerald odcházel, slyšel za sebou Duncanův smích. Také Gilard vstal. „Kam jdeš?“ zeptal se ho Edmond.

„Přinést Madelyne jinou židli. Ta její je nějaká špatná. Pořád z ní padá.“

Madelyne se pomalu otočila k Duncanovi a nasupeně na něho hleděla. Kdyby řekl jediné slovo, byla připravená se na něho vrhnout a vyškrábat mu oči.

Adéla měla za to, že je to skvělá myšlenka, aby jim Madelyne zahrála na žaltář. Byla ostatně ochotná považovat za skvělé cokoliv, co by oddálilo její procházku s Geraldem. Proto naléhala na Madelyne, aby jim všem zahrála.

„Nevím, jestli je k tomu dnešní večer ta nejvhodnější doba, Adélo…“

„To jsi tak dychtivá být sama se svým manželem?“ zašeptal jí do ucha Duncan.

Madelyne se na něho v prvním okamžiku zamračila, potom ho však obdařila jedním ze svých úsměvů, při nichž se Duncanovi zastavoval dech. Už opět měl ve tvářích důlky. A pak na ni přede všemi znovu mrkl.

Madelyne přihlouple zírala, jak si láme kus chleba. Teprve teď jí došlo, že už jí nohu pustil. K čertu, jak dlouho už ji nedrží? Okamžitě stáhla nohu z jeho klína. „A co když budu zpívat, jako když kváká žába, a udělám ti hanbu, Duncane?“ zeptala se.

„Ty mi nikdy hanbu neuděláš,“ odpověděl s úsměvem. Nevěděla, co odpovědět. Říká, co si opravdu myslí, nebo si ji jen tak dobírá? „Jsi moje žena, Madelyne. Nic, co děláš, mi nemůže udělat hanbu.“

236

„Proč?“ zeptala se nakloněná k němu, aby je nikdo neslyšel.

„Protože jsem si tě vybral,“ odpověděl. Také on se ke své rozkošné ženě naklonil. „Je to prostě tak, dokonce i…“

„Jestli chceš říct, že jsem slabomyslná, budu muset vzít Adélin dar a přerazit ti ho o hlavu.“

Zdálo se, že její hrozba vystrašila víc ji samu než Duncana. Ten ji vzal za ruku a přitáhl si ji blíž. „Přestaň se mě pořád dotýkat,“ zasyčela na něho.

Pohlédla na ostatní Wextony. Gilard vyprávěl jakousi zábavnou historku a Adéla s Edmondem ho poslouchali.

„Nepřestanu.“

Znovu se obrátila k Duncanovi. „Nemám to ráda, Duncane.“

„Ale ano, máš, Madelyne. Když tě držím v náruči, máš ráda všechno, co ti dělám. Vzdycháš rozkoší a prosíš mě, abych…“ Rychle mu přikryla dlaní ústa. Byla rudá jako oheň plápolající v krbu. Duncan se rozesmál, až to znělo celou síní. Edmond i Gilard se otočili a chtěli vědět, co ho tak rozveselilo. Duncan vypadal, jako by jim to chtěl říct. Madelyne zadržela dech.

Teprve když pokrčil rameny a začal o něčem jiném, vydechla. Jakmile se trochu uklidnila, všimla si, že si Adéla narovnává rukávy svého kabátku. Také vlasy si upravovala.

A pak jí svitlo. Jak mohla být tak slepá. Bože, Duncan má pravdu, vždyť opravdu nic nechápe. Adéla se chce Geraldovi zalíbit. Alespoň se tak chová.

Když o tom začala uvažovat, napadlo ji, že i Geralda zřejmě Adéla stále přitahuje. Ano, je to tak. Vždyť to bylo patrné z každého jeho pohledu.

Madelyne se téměř zatetelilo srdce, neboť si uvědomila, že Gerald možná pořád ještě o Adélu stojí. To by bylo od něho velmi šlechetné. Náhle pocítila k baronovi vlnu sympatií.

Vzápětí však znejistěla. Adéla byla rozhodnutá zůstat u své rodiny a Duncan jí dal své slovo. To celou věc komplikuje.

„Co tě trápí, že se tak mračíš, Madelyne?“ zeptal se Gilard.

„Jen tak přemýšlím. Napadlo mi, že čím jsme starší, tím je náš život složitější,“ odpověděla.

237

„Nemůžeme přece zůstat pořád dětmi,“ ozval se Edmond a pokrčil rameny. Madelyne věděla předem, co Edmond řekne, a musela se zasmát. Pomyslela si, že Edmond je skoro jako její strýc

– stejně strnulý ve svých pravdách.

„Vsadím se, že jsi měl už v dětství vrásky na čele, jak ses mračil,“ škádlila ho.

Bylo vidět, že Edmonda její poznámka vyvedla z míry. Začal

se mračit, ale pak si to zřejmě uvědomil a snažil se tvářit příjemně. Madelyne se rozesmála.

„Moc si toho z dětství nepamatuju,“ řekl Edmond. „Jenom si jasně vzpomínám na Gilarda, když byl malý kluk. Náš bratříček nedělal nic jiného než neplechy.“

„A dělala jsi ty nějaké darebné kousky, když jsi byla malá holka?“ zeptal se jí Gilard, aby nemusel poslouchat Edmondovy řeči o tom, co všechno se navyváděl. To Madelyne nepotřebuje vědět. Mohla by o něm ztratit dobré mínění.

Madelyne zavrtěla hlavou. „Ne, Gilarde. Byla jsem tiché, klidné dítě. Nikdy jsem nedělala nic špatného.“

Všichni tři bratři se dali do smíchu, až to hlaholilo celou síní. Madelyne chtěla něco namítnout, ale pak si uvědomila, že se jí smějí právem. Vždyť ze sebe udělala málem svatou. „Ne, tak jsem to nemyslela. Samozřejmě mám chyby…,“ vykoktala.

„Ty, a chyby? Vyloučeno,“ řekl Edmond a znovu se rozesmál. Madelyne byla rudá jako krocan. Nebyla si jistá, jak má Edmondovu poznámku brát. Ještě stále nevěděla, jak moc může tomuto Wextonovi věřit. Obrátila se k Duncanovi.

„Neuváděj Madelyne do rozpaků,“ napomenul bratra Duncan.

„Tak nám řekni, Madelyne, jaké jsi měla chyby,“ ozvala se Adéla a povzbudivě se na ni usmála.

„Možná tomu nebudete věřit, ale byla jsem hrozně neobratná, skoro nemotorná.“

Kupodivu nikdo kolem stolu se netvářil, že by tomu nebyl ochoten věřit. Duncan se podíval na Gilarda a zavrtěl hlavou. Jeho nejmladší bratr vypadal, že každou chvíli opět vyprskne smíchem. Edmond se právě napil piva a rozkašlal se, protože mu zaskočilo. Adéla ho plácala dlaní do zad a sama se hihňala na celé kolo.

238

Právě když se Edmond vzpamatovával ze záchvatu kašle, vrátil se baron Gerald a položil na stůl před Adélu žaltář. Nástroj trojúhlého tvaru byl vyroben z lehkého vyběleného dřeva. Měl tucet strun a Madelyne se závistí sledovala, jak po nich Adéla přejela palcem.

a hned měl po ruce odpověď. „Ale já jsem ti nikdy neublížil.“

„Neublížil, ale několikrát jsi mi hrozil, že mi ublížíš,“ řekla. Narovnala se a zjistila, že má kolem pasu ovinutou jeho paži. „Pusť mě,“ zasyčela na něho.

„Mám tě donést do svého pokoje jako pytel ovsa, nebo se mnou půjdeš dobrovolně – tak, jak by měla jít novomanželka ke svému manželovi?“ zeptal se.

Pomalu ji obrátil.

Měla sklopenou hlavu a civěla mu na hruď. Duncan ji vzal jemně za bradu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Proč mě nenecháš na pokoji?“ zeptala se, když se jejich pohledy setkaly. 192

„Snažil jsem se o to, Madelyne.“

Pomyslela si, že jeho hlas zní měkce jako pohlazení, jako letní vánek.

Uvědomila si, že jí jemně přejíždí palcem po bradě. Jak je možné, že zcela bezvýznamný dotyk má na ni tak ohromující účinek? „Snažíš se mě očarovat,“ zašeptala. Neuhnula však, ani když palec dospěl k citlivému spodnímu rtu.

„Naopak, ty se mě snažíš očarovat,“ opáčil. Najednou zněl jeho hlas chraptivě. Madelyne se rozbušilo srdce. Zatajila dech, a aniž si uvědomila, co dělá, jemně se dotkla jazykem jeho prstu. Nic víc, jen to. Přesto jí celým tělem projela vlna něčeho, co nedokázala nazvat jinak než slastí. Že se ho snaží očarovat? Pouhé pomyšlení na to ji vzrušovalo stejně jako jeho polibky. Ano, opravdu chtěla, aby ji políbil. Stačil by jediný polibek a pak by ho požádala, aby odešel.

Jenže Duncan vypadal, jako by tu chtěl celou noc prostát. Madelyne začala přemáhat netrpělivost. Náhle mu odstrčila ruce, vystoupila na špičky a vtiskla mu chvatný polibek na důlek v bradě.

Když ani teď nereagoval, odvážila se víc a položila mu ruce na ramena. Hleděl na ni dolů a to jí její záměr usnadnilo. Přesto zaváhala, když ucítila, jak ztuhl. „Budu tě líbat třeba celou noc,“ řekla. Stěží poznávala svůj hlas. „Mám ráda, když mě líbáš, Duncane. Ale to je všechno, co ti dovolím.“

Ani se nepohnul. Madelyne se zdálo, že snad vůbec nedýchá. Nevěděla, jestli ho její přiznání rozzlobilo, nebo mu naopak udělalo radost. Teprve když se jeho ústa dotkla jejích rtů, poznala s jistotou, že mu jejich líbání přináší stejnou rozkoš jako jí.

Spokojeně si povzdechla. Duncan zavrčel netrpělivostí.

Nedal jí svůj jazyk, dokud si to nevynutila. Potom však převzal iniciativu a pronikl hluboko do vlhkého tepla jejích úst.

Madelyne zavřela oči a zcela se oddala slastnému pocitu, který v ní vyvolal. Zoufale si přála, aby trval dlouho…pořád. Pak si uvědomila, že se od ní Duncan odtáhl.

193

Položil jí ruce na boky. Nechal ji, aby mu je sevřela, a napjatě čekal, co udělá dál. Byla nevyzpytatelná. Nikdy si nebyl předem jistý, jak se zachová.

Madelyne se na něho bála pohlédnout. Cítila, že jí hoří tváře. Určitě je celá rudá rozpaky.

Najednou ji Duncan zvedl a vzal do náruče. Musel se usmát tomu, jak si rychle přitáhla župan, který se jí rozevíral u kolen. Málem se neudržel a řekl jí, že už dlouho, od doby, kdy o ni pečoval v horečce, nemá smysl, aby si před ním hrála na cudnou. Cítil však, že je strnulá a nejistá, a rozhodl se, že ji raději nechá na pokoji.

Když byli v půli točitých schodů, Madelyne si uvědomila, že vůbec není připravená strávit s ním noc. „Nechala jsem nahoře noční košili,“ zašeptala nejistě. „Přece nemůžu spát v…“

„Nebudeš potřebovat nic,“ přerušil ji.

„Budu,“ zamumlala.

Duncan jí neodpověděl a dál sestupoval ze schodů. Když pak

za nimi zabouchly dveře, Madelyne věděla, že teď už je pozdě. Na všechno. Byli v jeho ložnici.

Duncan ji položil na své lůžko a vrátil se ke dveřím. Zastrčil silnou dřevěnou závoru, pak se obrátil, pomalu si složil ruce na hrudi a usmál se na ni.

Už opět se mu na tvářích udělaly charakteristické jamky, které ji na něm nesmírně vzrušovaly. Kdyby nebyl tak veliký a silný,

řekla by, že to jsou dolíčky. Ale bojovníci přece nemají ve tvářích dolíčky.

Opět nebyla schopná soustředit myšlenky. Byla to však jeho vina. Proč tam tak stojí a upřeně se na ni dívá? Připadala si jako myš, která se krčí v koutě před hladovým vlkem.

„To se mi schválně snažíš nahnat strach?“ zeptala se. Hlas se jí chvěl.

Duncan zavrtěl hlavou. Poznal, že strach už má, a uvědomil si, že ji jeho nucený úsměv neuklidní. „Nechci, aby ses bála,“ řekl.

Vykročil směrem k ní. „Chtěl bych, abys z toho měla radost.

Ale chápu, že pro pannu, která je s mužem poprvé, to může být…, prostě že můžeš dostat strach.“

194

Hned poznal, že jeho snaha uklidnit ji selhala. Madelyne vyskočila z postele. „Poprvé? Duncane, já s tebou nebudu… To si nemysli!“ vykřikla.

„To si myslím,“ odpověděl.

„Můžeš mě přinutit, abych s tebou spala, ale to je všechno. Nic víc dnes v noci nebude!“

„Madelyne, uvědom si, že jsme manželé. To je nejobvyklejší

věc na světě, že muž svou ženu ve svatební noci zbaví panenství.“

„A je nejobvyklejší věc na světě, že ji donutí ke sňatku málem násilím?“

Schválně jen pokrčil rameny. Zdálo se, že se Madelyne každou chvíli rozpláče. Rozhodl se, že v ní raději znovu probudí hněv. Lépe blesky v očích než slzy. „Bylo to nezbytné,“ řekl klidně.

„Nezbytné? Spíš výhodné, nezdá se ti? A myslíš, že bude taky nezbytné, abys mě dnes v noci znásilnil?“

Nedala mu čas na odpověď a pokračovala: „Ani ses neobtěžoval vysvětlit mi své důvody, proč jsi to považoval za nezbytné. To ti neodpustím.“

„Opravdu si myslíš, že ti budu vysvětlovat, co se chystám udělat?“ zahřměl na ni. Okamžitě však zalitoval, že se přestal ovládat. Madelyne před ním zděšeně couvla, až se posadila zpátky na postel.

Přistoupil k ohni a začal si rozvazovat šňůrku u límce košile. Dělal to schválně pomalu, aby se uklidnil a současně jí dopřál čas. Ani jednou k ní neobrátil pohled. Chtěl, aby se dívala, co dělá.

Madelyne se snažila nedívat se na něho, ale nešlo to. Měla pocit, že ji Duncan ovládá. Nebyla schopná nebrat ho na vědomí.

Jeho tělo bylo do bronzova opálené a zář ohně je navíc zbarvovala zlatavým nádechem. A ta hra svalů, když se sklonil, aby si stáhl boty…

Bože, jak toužila natáhnout ruku a dotknout se ho! Vzápětí se téměř zhrozila. Zavrtěla hlavou. Dotknout se ho? To tak! Vždyť přece chce, aby odešel, aby ji nechal na pokoji. Povzdechla si.

Přála by si, aby to tak bylo, ale cítila, že sama sebe obelhává. Bože, už se v sobě vůbec nevyzná.

195

„Jsem přece děvka,“ vyhrkla najednou. „Žila jsem se strýcem, kterého zbavili kněžství…sám jsi to řekl, Duncane,“ připomenula mu. „Přece nepůjdeš do postele s děvkou.“

Modlila se, aby ji poslechl.

Duncan se znovu musel usmát, když viděl, jak naivně se na něho snaží zapůsobit. „Děvky mají jisté přednosti před nezkušenými pannami, Madelyne. Myslím, že dobře víš, co tím míním.“

Nevěděla to, ale teď mu to říct nemůže. Nebo ano? Její přetvařování se jí začínalo vymykat z rukou.

„Žádné přednosti nemají,“ zamumlala.

„Nechtěla jsi říct nemáme, že?“ Vzdala to. Žádná děvka není a on to ví.

Když neodpovídala, rozhodl se pokračovat. „Prodejné ženy ovládají všechny způsoby, jak potěšit muže, Madelyne.“

„Já nejsem prodejná žena a ty to víš.“

Duncan se usmál. Ach, jak ho její upřímnost těšila. Poznal tolik klamu a proradnosti, že už ho nemohlo nic překvapit. Přesto s jistotou věděl, dokonce by na to vsadil svůj život, že Madelyne ho nikdy klamat nebude.

Svlékl ze sebe zbytek oděvu a přistoupil z druhé strany k

posteli. Byla k němu obrácená zády. Viděl, jak je strnulá, křečovitě napjatá nejistotou, co bude dál. Odhodil přikrývku a lehl si. Po chvíli sfoukl svíčku a hlasitě zívl. Kdyby mu Madelyne viděla do tváře, hned by věděla, že ospalost jen předstírá. Každý, kdo by se na něho podíval, dokonce i jeho naivní, rozmarná žena, by musel poznat, jak je vzrušený a připravený na velmi dlouhou noc.

„Madelyne.“

Nenáviděla způsob, jakým vyslovoval její jméno, když byl podrážděný. Vždy konec protáhl, takže to ve skutečnosti znělo jako Lane.

„Nejmenuju se Lane,“ zabručela.

„Pojď, lehni si.“

„Nejsem unavená.“ Byla to hloupá odpověď, Madelyne však

byla příliš nervózní, aby ji napadlo něco chytřejšího. Měla lépe poslouchat Martiny historky. Teď už je na všechno pozdě. Ach 196

bože, měla pocit že jí bude každou chvíli špatně. To by snad zemřela hanbou, kdyby mu vyklopila večeři přímo do novomanželského lože. Když na to myslela, zvedal se jí žaludek ještě víc a strach, že se to může stát, sílil.

„Nevím, co mám dělat,“ zašeptala zmučeně.

Duncanovi se sevřelo srdce. „Madelyne, vzpomínáš si na první noc, kterou jsme spolu strávili v mém stanu?“ zeptal se.

Jeho hlas zněl měkce, ale zároveň chraptivě, a Madelyne si pomyslela, že se ji snaží uchlácholit.

„Tehdy jsem ti slíbil, že tě nebudu nikdy do ničeho nutit. A porušil jsem své slovo někdy?“ zeptal se.

„Jak to mám vědět?“ odpověděla váhavě. „Zatím jsi mi na nic slovo nedal.“ Otočila se, aby viděla, jestli se po ní nechystá sáhnout. To však byla chyba, protože Duncan se neobtěžoval přikrýt a ležel vedle ní nahý jako vlk. Rychle chytila houni a hodila ji na něho. „Přikryj se, Duncane. Není slušné, abych se dívala na tvé… nohy.“

Už opět zrudla. Duncan uvažoval, jak dlouho bude schopen udržet lhostejný výraz. „Chci tě, Madelyne, ale jen tehdy, když se mi vzdáš dobrovolně. Uvidíš, že mě ještě budeš prosit, abych se s tebou miloval. Počkám si, i kdyby to mělo trvat celou noc.“

„Nikdy nebudu prosit.“

„Budeš.“

Madelyne mu hleděla do očí a snažila se z nich vyčíst, jestli se ji zase nepokouší vodit za nos. Z jeho výrazu se však naprosto

nedalo poznat, co se děje v jeho hlavě. Kousla se do spodního rtu.

„Slibuješ mi to?“ zeptala se nakonec. „Slibuješ, že mě opravdu nebudeš nutit?“

Přikývl, vůbec se však nesnažil skrýt před ní své podráždění. Hned zítra jí jasně řekne, že takhle s ním mluvit nebude, umiňoval si. Dnes ji ještě nechá.

„Věřím ti,“ zašeptala. „Je to zvláštní, ale myslím, že jsem ti vždycky věřila.“

„Já vím.“

197

Musela se nad jeho nadutostí usmát. Potom si však vydechla úlevou. Opět se cítila bezpečná. „Když jsi mi nedovolil vrátit se pro noční košili, musím si obléct některou tvoji,“ řekla.

Nečekala, až jí to dovolí, přistoupila k truhle a začala se přehrabávat v jejím obsahu. Po chvíli vytáhla košili. Nevěděla, jestli se na ni Duncan dívá, a raději k němu zůstala obrácená zády. Shodila ze sebe župan a rychle si přetáhla přes hlavu košili, kterou našla.

Sahala jí sotva ke kolenům, proto spěchala, aby už byla přikrytá. A určitě právě spěch zavinil, že do Duncana nechtěně vrazila.

Trvalo jí dlouho, než si urovnala přikrývku tak, aby byla spokojená. Nevěděla, jestli je to vhodné, ale chtěla mu být blízko, aby cítila jeho teplo. Konečně se uvelebila. Povzdechla si. Chtěla svým vrtěním Duncana otrávit, aby ji už nechal na pokoji. V skrytu duše však doufala, že ji obejme a pevně přitiskne k sobě.

Bože, vždyť už na to byla zvyklá a sama před sebou si musela přiznat, že se jí to nesmírně líbí. Vždycky to skončilo tak, že se k němu přitulila a cítila se spokojená a bezpečná. Skoro jako by ji miloval. Byla to samozřejmě její fantazie, přesto se jí s potěšením oddávala. Na tom přece není nic hříšného, ne?

Duncan neměl tušení, co se jí honí v hlavě. Nepředpokládal, že mu budu trvat tak dlouho, než ji dostane do postele. Plavat v ledové vodě jezera byla hračka ve srovnání se zkouškou, které byl teď vystaven. Znovu si však umiňoval, že musí být trpělivý, protože odměna, jež ho čeká, za ta muka stojí. S těmito myšlenkami se otočil na bok, opřel se o loket a pohlédl na svou ženu. Překvapilo ho, že není schovaná pod houní, ale dívá se na něho. „Dobrou noc, Duncane,“ zašeptala a přidala k tomu úsměv. Duncan však chtěl víc, mnohem víc. „Polib mě na dobrou noc, ženo.“

Zdálo se jí, že to řekl arogantním tónem. Ani ji to vlastně nepřekvapilo. Zamračila se. „Už jsi ode mě polibek na dobrou noc dostal,“ připomenula mu. „Asi to pro tebe bylo zcela bezvýznamné, že jsi na to už zapomněl.“

198

Chce si ho snad dobírat? Duncan usoudil, že ano. Zřejmě se cítí dokonale bezpečná. Vyhrála nad ním. K čertu! Řekla mu, že mu věří, a zatímco se z toho těšil, mučivý pocit vzrušení ve slabinách sílil a nedovoloval mu soustředit myšlenky. Nemohl odvrátit pohled od jejích úst. A také se nedokázal zastavit, když se nad ní pomalu skláněl a nevyhnutelně přibližoval svoje ústa k jejím rtům. Objímal ji lehce kolem pasu, aby ji zadržel, kdyby se mu pokusila uniknout. Sliboval si, že si nebude její polibek vynucovat, pouze ji bude držet blízko sebe, dokud nepřijde na to, jak ji přesvědčit.

Dotkl se rty jejích úst polibkem, kterým chtěl zlomit jakýkoliv její pokus o odpor. Jeho jazyk se dychtivě vnořil dovnitř a hledal její jazyk. Chtěl jí dát radost, aby poznala, že mu jde jen o to, o nic jiného. A když ucítil, že se konečně její jazyk do jeho smyslné hry zapojil a že mu jemně přejela rukou po tváři, věděl, že se mu to podařilo.

Zachytil její pohled a to ho vyprovokovalo k ještě větší chtivosti. Hladil jí krk a palcem přejížděl po místě, kde cítil její vzrušený tep.

Madelyne přestala uvažovat, co bude dál. Její tělo toužilo být blíž jeho vzrušujícímu teplu. Jeho polibek byl tak krásný. Přejela

mu rukou po krku, a když se mu z hrdla vydralo hluboké zavrčení, odpověděla mu slastným povzdechem.

Duncan zvedl hlavu a pohlédl na ni. Vypadala dokonale spokojená. Její rty byly vlhké, naběhlé a v jejích očích spatřil jiskřičky, které v něm rozněcovaly další oheň. Uvědomil si, že i on se na ni usmívá, i když vlastně nevěděl proč. Když mu pak laškovně přejela rukou vzadu po krku, nemohl se ubránit, aby se znovu nesklonil k jejím ústům. Vsál do sebe její spodní ret, lehce ho stiskl zuby a pak ji za něj k sobě přitahoval. Smála se radostí, zatímco on sténal mukami.

Pustil ji, vzápětí se k ní však přisál znovu a jeho polibek byl

čím dál vzrušenější a žhavější. Sevřel jí oběma rukama tvář, a když začala odpovídat na divoké pohyby jeho jazyka, dal jí pocítit, jak velká touha v něm je.

Madelyne zasténala a přitiskla se k němu, až si uvědomila, že mu vzrušeně přejíždí prsty nohou po holeních.

199

Bože, znovu ho ovládla mučivá touha mít ji. Mít ji celou.

Sevřel jí nohy mezi svými mohutnými stehny, stále však zůstával přisátý k jejím ústům. Užíval naplno rozkoš jejich vlhkosti a jeho jazyk znovu a znovu vnikal do sladké a vzrušující dutiny, kterou mu tak ochotně nabízela.

Nemohl se jí nabažit. Jeho ruce si počínaly stejně dychtivě jako ústa, hledaly cestu stále níž, hladily ji po zádech, přejížděly od krku až dolů k vzrušujícím oblinám jejího zadečku a zase zpátky a cítily, jak jejím tělem probíhají stále silnější záchvěvy rozkoše.

Také Madelyne to cítila. Uvědomovala si, že se s jejím tělem i myslí děje něco, co je jakoby mimo ni. Strhávalo ji to s sebou. Nebyla schopná se tomu bránit a ani to nechtěla. Naopak, s rozkoší se nechala unášet novými, nikdy nepoznanými pocity, které zaplavovaly její tělo jako rozvodněná řeka.

Zmítala se v jeho sevření, ale ne aby se mu vymanila. To ji už

ani nenapadlo. Chtěla mu být blíž. Tiskla se k jeho teplu, až ucítila na svém klíně jeho pevné mužství. Vydechla leknutím, Duncanův horký polibek ji však strhl zpět k smyslné vášni a rychle ji zbavil strachu. Nikdy nic podobného nepocítila. Zbytky jejího rozumu se vzpíraly intimním dotykům, tělo však vědělo, jak na ně odpovídat. Instinktivně sevřela jeho úd stehny a držela ho mezi nimi. Vnímala jeho tělo bez strachu, když však Duncan začal pohybovat boky a třít údem o ni, pokusila se ho zastavit tím, že ho chytila za stehna a stiskla mu je. On si to však vysvětlil jinak a začal se pohybovat čím dál rychleji. V Madelyne vířil zmatek pocitů. Intimní doteky rozněcovaly hluboko v ní oheň touhy, který ji postupně zaplavoval celou a ničil poslední zbytky jejích zábran. Netrvalo dlouho a zaťala mu nehty do zad, aby ho k sobě ještě víc přitiskla.

Duncan poznal, že ji vzplanutím své vášně vystrašil, byl však odhodlaný nepolevit a strhnout ji s sebou. Téměř hrubě jí sevřel rukama zadek a posunul si ji výš. Z hloubi jeho hrudi se vydral táhlý sten, zvuk plný primitivní smyslnosti, stejně čarovný jako zpěv Sirén. Zvuk, který Madelyne fascinoval a lákal dál. Nemohla mu odolat, zapomněla na všechno a znovu se zcela bez zábran přisála k jeho ústům.

200

Její spontánní reakce ho přivedla téměř na samý okraj, kdy se

touha stává nesnesitelnou. Odtrhl svá ústa od jejích rtů a začal ji líbat horkými polibky na krku. Zoufale se snažil držet svou vášeň na uzdě, stálo ho to však obrovské úsilí. Chvílemi bylo až bolestné zdržovat se, i když nechtěl nic víc než ponořit se do ní a vnímat její tělo i duši všemi smysly. Věděl, že teď to ještě nemůže udělat, bylo to pro ni stále brzy. Pokud byl schopen, říkal si, že ji musí vést pomalu, dát jí čas. Jeho ústa i ruce však odmítaly poslouchat rozum. Bože, nemohl se od ní odtrhnout ani zastavit příval své vášně. Její omamná ženská vůně ho přiváděla téměř k šílenství.

Nikdy v životě v něm žena nevyvolala tak spalující vášeň, které je nemožné se ubránit. A vždy, když si uvědomil, že ho ještě čeká víc, mnohem víc, musel napnout všechny síly, aby nevybuchl.

Madelyne si v záblescích jasné mysli uvědomovala, že ho musí zastavit. Ale jak? Tiskla se k němu celým svým tělem a rukama ho pevně svírala kolem pasu. Zhluboka se nadechla a zoufale se snažila ovládnout. Bylo to však nemožné. Cítila, jak ji Duncan mučí polibky na krk, jak ji dráždí k nesnesení ústy i jazykem, jak jí šeptá do ucha neopakovatelná, nestoudná, smyslná slůvka.

Říkal jí, že je krásná, že má krásné tělo a co s ní bude dělat, aby jí ukázal všechny taje vášně. A říkal jí také, že se zblázní touhou po ní, a podle toho, jak se mu chvěly ruce, když jí

odhrnoval vlasy a znovu a znovu ji líbal, poznala, že je to pravda. Uvědomovala si, že je schopen přemoct jakýkoliv její odpor.

Přesto z něho neměla strach. Věděla, že stačí jediné slovo, aby ho zastavila. Věřila mu. Duncan ji nebude přemáhat silou. Kdykoliv se jí dotkl, vždy dokázal držet svou fyzickou sílu na uzdě. Věděla však také, že v něm jsou ještě jiné síly, mnohem mocnější, kterými nad ní vítězí. Ano, přemáhal ji něžností laskání, dráždivými doteky a šeptáním zakázaných slůvek a neuvěřitelných slibů.

Kdyby jen v sobě našla sílu a dokázala se od něho odtrhnout, možná by byla znovu schopná uvažovat. Vzchopila se a odsunula se na bok.

Jenže Duncan se vzápětí převalil za ní. V tu chvíli si uvědomila, že už na sobě nemá přikrývku, ale jeho. Jejich nohy 201

byly zapletené do sebe a její neposkvrněnost chránila už jen tenká košile.

A teď jí svlékal i tu. Pomalu jí stahoval spodní lem přes boky a přes ňadra. Byl odhodlaný svléknout ji celou dřív, než se zmůže na první slovo odporu. Ona se však nevzpírala, dokonce měl pocit, že mu i pomáhá.

Ve chvíli, kdy se dotkl hrudí jejích nahých ňader, přestal myslet na opatrnost.

Madelyne ucítila, že ji na bradavkách šimrají jemné chloupky, jimiž měl porostlou hruď. Zasténala rozkoší. Jeho dech ji vzrušoval téměř stejně jako intimní dotyk jeho těla. Byl stejně horký, přerývaný a plný potlačované touhy jako její dech.

Duncan zvedl hlavu, aby na ni pohlédl. Madelyniny oči byly temné a zamžené.

„Líbáš mě rád, Duncane?“ zeptala se ho náhle.

Nebyl na její otázku připraven a odpověděl, teprve až našel

hlas. „Ano, Madelyne, moc rád tě líbám.“ Usmál se na ni. „Stejně rád, jako ty líbáš mě.“

„To je pravda,“ zašeptala. Zachvěla se a nervózně si olízla

spodní ret. Duncan na ni hleděl. Pak zasténal a na chvíli zavřel oči, než byl schopen se na ni podívat znovu.

Chvílemi měl pocit, že z ní přijde o rozum. Připadalo mu, že bojuje nejtěžší bitvu svého života. Chtěl ji. Hned teď. Věděl však, že pořád ještě není připravená a že musí pokračovat v té hrozné zkoušce trpělivosti, i kdyby měl opravdu o rozum přijít.

Zhluboka se nadechl a políbil ji na nádherně vyklenuté obočí. A potom na nos mezi její rozkošné pihy, které se mu tak líbily, i když věděl, že ona by rozhořčeně popřela, že nějaké má.

Madelyne zatajila dech a čekala, až dospěje k jejím ústům. A když se Duncan obrátil jinam a sklouzl jí horkými rty na krk, pokusila se vrátit je tam, kde je chtěla mít.

„Chci, abys mě ještě líbal, Duncane,“ zašeptala.

Věděla, že začíná ztrácet stud a bez zábran se poddává slasti. Ano, zahrávala si s nebezpečným ohněm. Říkala si však, že se chová bez zábran proto, že je příliš nezkušená. Nikdo jí nevysvětlil, co se mezi mužem a ženou smí. A nikdo ji také 202

nevaroval před spalující vášní, která ochromuje schopnost uvažovat.

Madelyne si náhle uvědomila, že boj, který bojuje sama se

sebou, není upřímný. Snažila se přimět Duncana, aby rozhodl za ni, aby pak mohla říct, že za všechno, k čemu mezi nimi došlo, je zodpovědný on. Ona zůstane nevinná, chycená do pasti vášně, kterou na ni přichystal.

Zastyděla se. Duncan ji přece k ničemu nenutí. Vůbec k ničemu. „Jsem zbabělec,“ zašeptala.

„Neměj strach,“ utěšoval ji. Jeho hlas byl plný něžnosti.

Ráda by mu všechno vysvětlila, řekla mu, co cítí a jak moc ho chce. Právě tuto noc chce být jeho. Nedoufala, že ji miluje, ale v tuto jednu jedinou noc chtěla věřit, že jeho slib u svatebního obřadu byl upřímný. Stačilo by jí, kdyby jí dal jen část sebe.

„Obejmi mě, Madelyne,“ řekl jí. Jeho hlas byl klidný, téměř strohý, ale prsty, jimiž zkoumal obliny jejích ňader, se jí dotýkaly nevýslovně jemně a něžně.

A pak jí vzal ňadra do dlaní celá. Instinktivně se vzepjala, aby dokázala snést mučivou slast, kterou jí jeho doteky přinášely. Duncan se nenechal jejím zajíknutím odradit a palci jí jemně přejížděl po bradavkách, až ztuhly a vztyčily se. Pak se sklonil a vzal jednu z nich do úst. Jeho jazyk začal vysílat do jejího těla jednu vlnu trýznivé slasti za druhou. Madelyne zasténala nevýslovnou rozkoší. Zaťala mu nehty do ramen. Ne, tomu se nemohla ubránit.

Když se konečně zvedl, aby se přesunul k jejím ústům, byla obě její ňadra naběhlá a bolestně citlivá. A znovu se k ní přisál v dlouhém horkém polibku, kterým v ní ještě víc roznítil mučivou touhu.

Už nebyl schopen déle čekat, přestože si nejasně uvědomoval, že mu stále nedala svolení. Zvedl hlavu, a když jí pohlédl do očí, uviděl, že se v nich třpytí slzy. „Chceš, abych přestal?“ Ještě to

nedopověděl a už mu blesklo hlavou, jak by to, proboha, dokázal, kdyby řekla ano.

„Pověz mi, proč pláčeš, Madelyne.“ Zachytil palcem první slzu, která jí sklouzla z řasy.

203

Mlčela. Vjel jí prsty do vlasů a zmateně probíral jejich hedvábné prameny. „Vzdej se mi, moje ženo. Dej mi svou

poctivost. Vidím v tvých očích vášeň. Řekni jediné slovo, Madelyne.“

Jeho žádost narůstala k nesnesení. Cítil žár jejího těla i to, jak se k němu tisklo a v neustálých bezděčných pohybech do něho jemně naráželo.

„Ano, vezmi si mě,“ zašeptala. „Vím, že se chovám nemravně, ale nemohu jinak. Chci tě tak moc, až cítím bolest.“

„Jsi teď moje žena, Madelyne,“ odpověděl jí staženým hlasem.

„To, co děláme, není nemravné.“ Sklonil se a znovu ji políbil a ona mu odpověděla stejnou vášní, jakou zahrnul on ji. Když mu pak zaryla prsty do zad, náhle se od ní odtrhl.

„Řekni mi, že chceš, abych do tebe vstoupil. Řekni mi to, Madelyne.“ Upřeně jí hleděl do očí a současně ji stehny pomalu rozvíral nohy. Než si stačila uvědomit, co má v úmyslu, vklouzla jeho ruka mezi jemné chloupky pokrývající nejcitlivější část jejího těla. Prudce se nadechla. Cítila, jak ji jeho prsty laskají a dráždí, až bylo její teplo vlhké a kluzké a napjaté touhou. A celou tu dobu jí hleděl do očí a sledoval, jak jeho laskání prožívá.

A pak se jeho prsty pomalu vnořily do ní. Madelyne se proti jeho ruce instinktivně vzepjala a svou spontánní reakcí v něm vyvolala tak silnou rozkoš, že myslel, že umře.

„Už mě dál nemuč, Duncane. Pojď…, pojď ke mně.“ Zasténal její jméno a umlčel ji polibkem. Pak se pomalu,

nejpomaleji, jak svedl, vklínil mezi její sametová stehna, zvedl jí boky a začal do ní pronikat. Pohnula se, jako by ho vybízela, aby pokračoval.

Dosáhl štítu střežícího její panenství a zastavil se. „Obejmi mě nohama,“ zasípal. Přitiskl se tváří k jejímu krku. Když cítil, že ho poslechla, prudce se do ní vnořil. Madelyne vykřikla bolestí a pokusila se stáhnout zpět. „Už je to dobré, miláčku. Teď už to bolet nebude, slibuju,“ zašeptal.

Chtěl počkat, až se její tělo vyrovná s tím, co se stalo, jeho touha však byla nesnesitelná. Nedokázal se zastavit. Znovu se 204

začal pohybovat, nejdřív pomalu, potom však s čím dál větší žádostivostí a silou.

Bolest ustoupila a slast, která v horkých vlnách probíhala

celým Madelyniným tělem, na ni dala brzy zapomenout. Začala odpovídat na jeho pohyby, vzepjala se v bocích, aby do ní mohl hlouběji proniknout. Cítila, že jsou spolu, že jsou součástí jeden druhého, že patří jeden druhému tělem, myslí i duší.

Její sebeovládání bylo to tam. Všechny zábrany odvrhla. Teď

byla nespoutaná, divoká jako tygřice, odhodlaná dosáhnout záhady vyvrcholení, která se nedá rozumem pochopit. Vzdala se těm pocitům, poddala se svému manželovi, své lásce. A to všechno proto, že on se poddával jí.

Šeptal jí do ucha nestoudná, smyslná slova, ona však stěží vnímala, co říká. Nemyslela na nic, pouze vnímala jeho pohyby, hlazení a neustále se stupňující žádost.

A pak přišel neskutečně mučivý okamžik, kdy už nemohla nápor pocitů vydržet a prudce vykřikla. Byla tak vyděšená, tak bezbranná a zároveň bezpečná. Byla milovaná.

Její výkřik strhl Duncana k prudkému výbuchu vyvrcholení. Také on vykřikl a sevřel ji tak mocně, až měla pocit, že ji chce rozmačkat. A pak se na ni zhroutil a dokonale uspokojený vydechl její jméno.

Jejich těla byla zalitá potem a vzduch naplňoval pižmový pach milování. Madelyne se dotkla jazykem jeho ramene a lízala slanou chuť jeho kůže.

Duncanovi se zdálo, že nemá sílu převalit se na stranu, a

rozhodl se, že zůstane ležet na ní. V tu chvíli byl ochoten zůstat tak navždy.

Tak dokonalou radost a uvolnění ještě nikdy nepoznal. Když

byl konečně schopen sebrat myšlenky, opřel se o loket a zahleděl se na svou ženu. Přímo před sebou měl její oči. Její tváře byly zarůžovělé. Už zase je jako plaché kotě, pomyslel si a usmál se.

Bože, jak může být tak rozpačitá jen chvíli potom, co s

divokostí smyslné tygřice odpovídala na jeho vášeň. Vzpomněl si, jak do něho zatínala nehty. Nejméně týden tam bude mít škrábance.

205

„Způsobil jsem ti bolest?“

„Ano,“ přitakala.

„Velkou?“ zeptal se znepokojeně.

„Malou.“

„A udělal jsem ti radost, Madelyne?“ vyzvídal dál. Odvážila se na něho pohlédnout. Jeho domýšlivý úsměv ji zcela přemohl. „Ano,“ připustila.

„Malou?“

Zavrtěla hlavou a konečně se usmála. Najednou si uvědomila, že chce, aby mu řekla, jak nádhernou rozkoš jí dal – stejně jako ona toužila po tom, aby ji ujistil, že ona zase poskytla nádherné uspokojení jemu. „Velkou, Duncane.“

Přikývl. I když věděl, že ji dovedl k vyvrcholení, její upřímnost v něm pocit spokojenosti ještě znásobila. „Jsi vášnivá žena, Madelyne. Za to se nemusíš stydět.“ Políbil ji, a když se na ni potom znovu podíval, byl rád, že ostýchavý výraz z její tváře zmizel. Její oči teď byly temně modré. Bože, klidně by se s ní miloval znovu.

Najednou se cítil téměř bezbranný. Nevěděl, z čeho ten pocit pramení. Bylo to něco příliš vzdálené jeho povaze, aby to pochopil. Kdyby se před ní neměl na pozoru, byla Madelyne schopná proměnit ho v Samsona. Vždyť je mnohem svůdnější než Dalila.

Kdyby jí to dovolil, dokázala by z něho hravě vysát všechnu sílu. Zamračil se, převalil se na bok a založil si ruce za hlavu.

Nevšímal si jí a hleděl na strop, dokud si neuvědomil, že se Madelyne pokouší vyprostit pramen vlasů, jenž zůstal pod jeho loktem.

Snažil se vyrovnat se všemi pravdami, které se dožadovaly jeho pozornosti. Příliš dlouho ignoroval skutečnost. Byl k sobě upřímný pouze tehdy, když se dotýkal Madelyne. V tu chvíli se neřídil rozumem, neovládal se, ať se snažil sebevíc. Madelyne. Najednou se objevila v jeho životě, aby ho zcela změnila.

Znepokojovalo ho, jakou moc nad ním má. A to nepatřil k mužům, kteří se jen tak něčím nechají zneklidnit.

Madelyne si přitáhla kožešinu a přikryla se jí až k bradě.

Ležela na zádech, přesto si stačila všimnout, že se Duncan mračí. 206

Hned dostala strach. Copak ho zklamala? Věděla, že byla trochu ostýchavá a také neobratná. „Lituješ toho, Duncane?“ zeptala se váhavě.

Nedívala se na něho. Zavřela oči a dopustila, aby v ní dál narůstala obava a pocit hanby.

„Ne.“

Řekl to strohým, drsným hlasem. Madelynina nejistota ještě vzrostla. Cítila se zahanbená. Radost z milování byla ta tam a místo ní ji ovládl skličující pocit prohry. Bože, bylo jí tak hrozně, že se dala do pláče.

Duncan jí nevěnoval pozornost, protože si právě teď uvědomil plnou pravdu.

To, k čemu dospěl, ho ohromilo. Ta nevyzpytatelná žena, která teď vedle něho pláče, že by probudila mrtvého, se mu vloudila do srdce, aniž se ho zeptala, co na to říká.

Náhle se cítil stejně zranitelný jako Achilles, o němž mu vyprávěla. Ano, Achilles také nebyl štěstím bez sebe, když se dověděl, že ho nepřítel může zasáhnout do paty a zabít. Naopak, určitě zuřil – stejně jako teď on –, protože si do té doby myslel, že je nezranitelný.

Neměl nejmenší potuchy jak se před ní chránit. Usoudil, že potřebuje čas, aby si všechno promyslel. Čas a samotu. Jak může o všech těch složitých důsledcích svého rozhodnutí přemýšlet, když Madelyne leží vedle něho? K čertu, to je taky k nesnesení.

Dlouze si povzdechl. Věděl, co Madelyne chce, co od něho teď potřebuje. S podrážděným zamručením z ní strhl přikrývku a přitáhl si ji do náruče. Zeptal se jí, proč pláče, ale ona, jako by ho ani neslyšela, plakala dál, až byl od jejích slz celý mokrý.

Byla odhodlaná říct mu, že jím pohrdá a že s ním už nikdy v životě nepromluví. A také, že je ten nejnecitelnější a nejarogantnější člověk, s nímž se kdy setkala. Nejdřív však musí přestat plakat, jinak se její hněv rozplyne v žalostném kňourání.

„Tak co je s tebou, Madelyne? Lituješ snad toho, co se stalo?“ zeptal se, když už nemohl poslouchat její vzlyky.

Přikývla a opět mu přitom vrazila hlavou do brady. „Ano,“ řekla. „Je vidět, že jsem ti moc radosti nedala. Vím, že to tak je, 207

jinak by ses nemračil a neutrhoval se na mě. Ale to všechno jen proto, že jsem nevěděla, co mám dělat, Duncane.“

Bože, jak je nevyzpytatelná! Takže celou dobu pláče, protože i

myslí, že ho neuspokojila. Musel se usmát, když si to uvědomil. Náhle se mu prudce vymanila. „Nechci, aby ses mě ještě někdy dotkl,“ vykřikla.

V hněvu úplně zapomněla, že je nahá. Duncanovo tělo okamžitě reagovalo. Seděla před ním s nohama zkříženýma pod sebou a nabízela mu pohled na plná, nádherně tvarovaná a

nevýslovně vzrušující ňadra. Něčemu takovému by neodolal snad ani slepý. Duncan se natáhl a jemně přejel po jedné z bradavek palcem. Než ho Madelyne stačila plesknout přes ruku, bradavka jí ztuhla a napřímila se.

Samozřejmě že se před ním snažila uniknout a zakrýt si ňadra. Duncan však přetahovanou vyhrál, přikrývku jí vytrhl a hodil na podlahu. Chtěla se pro ni vrhnout, on ji však chytil za ruku a přitáhl si ji na hruď.

Pak jí sevřel obě ruce jako v kleštích a zazubil se na ni. Jenže vzápětí se jeho úsměv změnil v bolestnou grimasu, když ho Madelyne kopla kolenem mezi nohy.

Zaskučel jako raněný vlk a sevřel jí nohy svými stehny. Pak si pomalu přitahoval její hlavu dolů. Nechtěl nic víc, než ji polibkem zbavit jejího hněvu. Když už však téměř cítil její dech, zastavil se.

„Poslyš, ženo, nebyla jsi nešikovná, jenom nevinná. A dala jsi mi víc rozkoše, než jsem si vůbec kdy myslel, že je možné.“ Madelyne na něho dlouho upřeně hleděla. Opět už jí stékaly po tvářích slzy. „Opravdu, Duncane? Nelžeš mi?“

Podrážděně přikývl. Přísahal si, že jí hned zítra ráno důrazně řekne, aby už nikdy nezpochybňovala jeho slova. Vzápětí si však vzpomněl, že to si už jednou umínil.

Najednou byla mírná jako beránek a jenom zářila. „I ty jsi mi dal krásnou rozkoš,“ zašeptala.

„Já vím, Madelyne.“ Utřel jí slzy a povzdechl si, když se opět zatvářila nespokojeně. „Nemrač se na mě,“ poručil jí.

„Jak to víš?“

„Co?“ 208

„Že jsi mi dal rozkoš?“

„Protože jsi vykřikla mé jméno a prosila jsi mě…“

„Nikdy nikoho neprosím, Duncane,“ přerušila ho. „Přeháníš.“

Usmál se ještě domýšlivěji než předtím. Madelyne otevřela

ústa, aby mu konečně řekla, jak je arogantní, nadutý a nestoudný, stačil ji však zarazit polibkem.

Dlouhým a horkým polibkem. Madelyne ucítila, že mu tuhne úd. Škádlivě zahýbala boky a ještě jeho vzrušení vystupňovala. Náhle ji Duncan od sebe jemně odtlačil. „Teď už spi. Podruhé by tě to bolelo.“

Také ona ho umlčela polibkem. Usoudila, že se jí líbí, když je nahoře na něm, a stydlivě mu to zašeptala.

Duncan se usmál, stejně však trval na tom, aby už spala.

„Přikazuju ti to,“ řekl.

„Nechce se mi spát,“ odporovala mu. Kousla ho do ucha a vzrušeně se zachvěla. „Ty tak krásně voníš,“ dodala po chvíli. Její jazyk si pohrával s jeho ušním lalůčkem a přiváděl ho do vytržení.

Duncan se rozhodl ukončit její hru dřív, než bude pozdě a nechá se od ní přemluvit, aby si ji vzal ještě jednou. Dnes už jí

nechtěl působit další bolest. Věděl však, že je příliš nevinná, aby to pochopila.

Musel jí ukázat, jak nepříjemné to pro ni bude. Vklouzl rukou do jejího klína. Když do ní vnikl prsty,

Madelyne zasténala. Cítil, že mu zaryla nehty do ramen. „A teď mi řekni, že mě chceš,“ zasípal hlasem staženým touhou, která se v něm nově probudila.

Madelyne se proti němu pomalu vzepjala. Bolest a rozkoš se smísily v pocit zmatku. Třela se ňadry o jeho hruď. „Ano, chci tě, Duncane,“ zašeptala.

Najednou věděl, že nad sebou ztrácí vládu. Cítil se tak silný, že by přemohl celý svět. Když se pokusila převalit se na záda, zavrtěl hlavou.

„To mě chceš opravdu přinutit, abych tě prosila, Duncane?“ Hlas se jí chvěl, Duncan však věděl, že je to touhou.

Políbil ji a pak do ní začal pomalu vnikat. 209

Obemkla mu boky stehny a zaúpěla rozkoší. Její poslední jasná myšlenka jí přinesla úžasný objev – teď už nebude muset ležet na zádech.

210

Kapitola 15

Neboť kde je váš poklad, tam bude i vaše srdce.

NOVÝ ZÁKON, LUKÁŠ 12:34

Duncan byl vždycky přesvědčený o tom, že je praktický muž. Věděl, že je svéhlavý a zatvrzelý, nikdy ho však nenapadlo považovat to za chyby. Měl rád, když se všechno dělo podle zaběhaného pořádku, protože považoval za záruku bezpečí a pohodlí, když věděl, co bude zítra a co pozítří. Jako vůdce svých lidí musel vyžadovat pořádek a kázeň. Vždyť bez promyšleného plánu na každý den by nastal chaos.

Ha, chaos! To slovo připomnělo Duncanovi jeho něžnou, rozkošnou ženu. I když své mínění nikdy nevyslovil, byl přesvědčený, že Madelyne dala slovu zmatek zcela nový význam. Bože, jen on věděl, jak zmatený a nepředvídatelný začal být jeho život od okamžiku, kdy se rozhodl vzít si ji za ženu. Samozřejmě připouštěl, i když jen sám pro sebe, že jeho sňatek byl první nepraktický čin, jehož se kdy dopustil.

Duncan opravdu věřil, že může i po sňatku pokračovat ve způsobu života, na který byl zvyklý. A také měl za to, že může Madelyne ignorovat stejně, jako to dělal předtím, než si vyměnili manželský slib. V obojím se krutě mýlil.

Madelyne byla mnohem tvrdohlavější, než si myslel. To byla jediná omluva, kterou mohl vysvětlit bezostyšnost, s jakou znevažovala jeho postavení.

Duncan nenáviděl změny a se samozřejmostí sobě vlastní se domníval, že to Madelyne ví a bude to respektovat. Když jí však 211

řekl, aby přestala zasahovat do jeho věcí, upřela na něho nevinný pohled a pak šla a změnila něco jiného.

V jeho blízkosti byla jeho krásná žena pořád stejně plachá – nebo se tak alespoň tvářila. Stačilo, aby na ni Duncan upřel delší pohled, a už se červenala. Duncan si nedovedl její rozpaky

vysvětlit. Když jí však nevěnoval pozornost, chovala se sebejistě a dělala si, co se jí zlíbilo.

Změny, které Madelyne v Duncanově sídle zavedla, nebyly

nijak malé. Největší byly ty, které uskutečnila v síni – zajímavé, právě na ně si Duncan nejméně stěžoval. Aniž si dělala starosti s tím, jestli bude Duncan souhlasit, poručila odstranit rozviklaný stupínek. Také starý poškrábaný stůl dala odnést dolů do nocležny vojáků a místo něho postavila do síně nový, který na její objednávku udělal tesař.

Potom donutila zpustlé a zanedbané služebnictvo, aby celou síň zametli, vydrhli a vyčistili. Zřejmě si museli myslet, že se jejich nová paní zbláznila, nikdo se to však před ní ani před Duncanem neodvážil říct. Přesto si Duncan všiml, že se všichni mohou samou horlivostí přetrhnout, když jim Madelyne něco přikazuje. Jako by jejich nejvroucnějším přáním bylo zavděčit se jí.

Nestačil se divit. Podlaha svítila čistotou, stěny byly nově vymalované a ozdobené goblény a na zemi ležely nové rohože podezřele vonící po růžích. Nad krbem visel obrovský praporec, na němž byl na modrém podkladu vyšitý bílými nitěmi Duncanův působivý erb. Přímo před krbem dala Madelyne postavit dvě křesla s vysokými opěradly. Síň se najednou podobala jejímu pokoji ve věži. Madelyne také celý prostor zmenšila tím, že jej rozdělila na několik samostatných koutů pro posezení. Duncan však nechápal, proč by měl někdo sedět v síni. Přestože teď síň působila příjemně, bylo to jen místo, kde se mělo jíst a možná ještě chvíli postát před plápolajícím ohněm a ohřát se. Kdo by se tam zdržoval? Jeho žena však nemohla takovou jednoduchou věc pochopit a přeměnila síň v pokoj, který svádí k lelkování a lenosti.

Duncan si také všiml, že si vojáci najednou čistí boty, než

vstoupí do síně. Opravdu nevěděl, jestli z toho má mít radost, nebo 212

ne. Vždyť se vlastně podrobovali příkazům jeho ženy a to bylo na pováženou.

Největší změnou, kterou však Madelyne prosadila, bylo, že ze síně vykázala psy a vyhnala je dolů. Jenže psům bylo těžké vysvětlit, proč už do síně nesmí, když tam byli odjakživa zvyklí lehávat, a hned se zase vrátili. I s tím problémem si však Madelyne poradila. Vypozorovala, který hafan je vůdcem smečky, a vylákala ho dolů tak, že mu držela před čumákem kus skopového. Dole ho pak přivázala a krmila ho tam spolu s ostatními psy tak dlouho, až

si na to zvykli.

Tím také dosáhla, že nikdo už neodhazoval okousané kosti přes rameno na podlahu. Gilard Duncanovi vylíčil, jak se Madelyne postavila v čele stolu a se svým nejrozkošnějším úsměvem všem řekla, že buď budou jíst jako civilizovaní lidé, nebo nebudou jíst vůbec. Nikdo z mužů si nestěžoval. Naopak, zdálo se, že všichni dychtí jen po tom – podobně jako služebnictvo – aby se Madelyne zavděčili.

Ano, byla víc tygřice než kotě. Měla-li pocit, že někdo ze služebnictva není vůči některému z Wextonů dostatečně zdvořilý, hned ho napomenula a udělala mu přednášku, jak se má chovat. Když o tom Duncan přemýšlel, uvědomil si, že úplně stejně to dělá s ním. Samozřejmě se k němu chovala s větší úctou než ke služebným, nikdy se však nerozpakovala říct mu, co si myslí.

Duncana dráždilo, že neustále něco namítá proti jeho názorům. Vzpomínal si na příhodu, která se stala včera, když Madelyne vyslechla v síni jeho rozhovor s Gilardem. Mluvili o králi Vilémovi a jeho bratrech Robertovi a Jindřichovi. Sotva Gilard odešel, Madelyne Duncanovi řekla, že má o královy bratry obavy. Tónem, který nepřipouštěl námitek, prohlásila, že ani jednomu z nich nebyla dána odpovědnost úměrná jejich postavení. Podle ní se oba musí cítit nedocenění a předvídala, že jejich nespokojenost nepochybně způsobí králi problémy.

Samozřejmě neměla potuchy o čem mluví. Jak by mohla žena rozumět politice? Přesto se jí Duncan snažil trpělivě vysvětlit, že starší králův bratr Robert dostal Normandii, tedy mnohem větší 213

Území, než je celá Anglie, a prokázal svou neschopnost tím, že je zastavil svému bratrovi, aby získal peníze na vojenské tažení.

Madelyne nebrala ohled na Duncanovy logické argumenty a prohlásila, že on sám jedná jako král Vilém, protože udržuje své bratry v podřízeném postavení a nedovoluje jim prosadit žádná vlastní rozhodnutí. A pak mu udělala přednášku o svých obavách, že se Edmond i Gilard budou cítit nespokojení stejně jako královi bratři.

Nakonec si ji Duncan přitáhl do náruče a políbil ji. To byl jediný způsob, jak ji umlčet, navíc mu přinášel velké uspokojení.

Duncan si nejméně desetkrát denně říkal, že se nebude zabývat podružnými problémy své domácnosti. Měl přece na práci mnohem důležitější věci. Jeho povinností bylo starat se o bezpečnost všech a musel vychovávat z obyčejných mužů mocné bojovníky.

Proto si udržoval odstup od svých bratrů, sestry a zvlášť od své svéhlavé a nevyzpytatelné ženy.

I když si mohl dovolit přehlížet to, co se dělo v jeho

domácnosti, s problémy kolem Madelyne to už nebylo zdaleka tak jednoduché. Byl příliš zaměstnaný tím, jak ji chránit.

Po pravdě řečeno všichni jeho muži se starali, aby se jí nic nestalo. Madelyne jim však nikdy ani slovem nepoděkovala. Duncan věděl, že to není proto, že by byla nezdvořilá nebo nevděčná. Ne, pravda byla daleko horší. Madelyne si prostě neuvědomovala, že se svou impulzivností neustále vystavuje nebezpečí.

Například jednou odpoledne tak spěchala do stáje, že vběhla

mezi vojáky, kteří cvičili střelbu z luku, a jeden z vystřelených šípů jí proletěl těsně kolem hlavy. Ubožák, který ho vypustil, okamžitě padl na kolena a děkoval bohu, že nad ní držel ochrannou ruku.

Ten den se už nedokázal ani jednou trefit do terče, jak byl rozechvělý. Samotná Madelyne si však zřejmě ani neuvědomila, že její život byl ohrožen. Spěchala dál a o zmatek, který způsobila, se ani v nejmenším nestarala.

A takových příhod, kdy chybělo jen málo, aby došlo k neštěstí, bylo tolik, že si Duncan na všechny už ani nepamatoval. Došlo to 214

tak daleko, že se hrozil, co mu zase Anthony při pravidelném večerním hlášení řekne. Bylo zřejmé, že jeho věrný voják je už ze své služby Madelynina hlídače k smrti unavený. I když si nikdy nestěžoval, Duncan na něm viděl, že by šel raději do lítého boje, než stále běhal za ženou svého velitele.

Nějakou dobu trvalo, než Duncan pochopil, proč je Madelyne tak bezstarostná a neopatrná. Měla k tomu jednoduchý důvod a

jeho nesmírně potěšilo, když ho poznal – cítila, že se jí vedle něho nemůže nic stát. V době, kdy její mysl ovládala horečka, se Duncan o ní dověděl téměř všechno. Byla tiché dítě a snažila se být

pokud možno nenápadná. Madelynina matka dceru chránila před jejím otcem i bratrem, jak jen to šlo. Potom však zemřela a Madelyne strávila dva roky u Louddona. Byla to krutá a bolestná doba a Madelyne se rychle odnaučila plakat, smát se nebo projevovat radost či hněv, protože vším tím na sebe upoutávala pozornost. A ona chtěla, aby si jí její bratr raději vůbec nevšímal. I když léta strávená u strýce Bertona byla pro ni šťastná, přesto Duncan pochyboval, že by se v té době chovala jako normální

dívka. Pobyt u kněze, i když bývalého, vnášel do jejího života další omezení. Duncan nevěřil, že by vedle starého člověka chatrného zdraví, který byl zřejmě víc závislý na ní než ona na něm, prováděla běžné dětské darebnosti.

Madelyne se od svého strýce naučila sebeovládání. Duncan věděl, že kněz se jí pouze snažil pomoct přežít. Učil ji, jak má skrývat před svým bratrem city, protože měl za to, že se k Louddonovi brzy vrátí. Stejně jako Madelyne ani on nepředpokládal, že se její návštěva protáhne na celé roky. Proto Madelyne žila v neustálém strachu, že se jednoho dne Louddon objeví na prahu strýcova domu a odveze si ji k sobě.

Se strachem samozřejmě přichází obezřetnost a podezíravost. Jenže teď se Madelyne cítila natolik bezpečná, že ji všechna opatrnost opustila.

Duncan ji chápal lépe, než Madelyne chápala sebe samu. Působila dojmem, že je neobratná, ale to jen proto, že příliš spěchala dohnat ztracené roky života a chtěla vyzkoušet všechno, na co pro samou opatrnost neměla dříve čas. A povinnost vést ji 215

nyní životem padla na jejího manžela. Madelyne byla jako mladé hříbě, které zkouší své nohy. Byla radost ji sledovat, jak vychutnává nový život, ale peklo dbát na to, aby se jí přitom nic nestalo.

Duncan nemohl pochopit, kde se najednou vzalo to, co ke své ženě cítil. Přitáhl do Louddonovy pevnosti, aby si ji odvezl jako vězně. Vedla ho k tomu odplata – oko za oko, nic víc. To považoval za dostatečný důvod.

Dokud mu nezahrála vlastním tělem nohy.

V tom okamžiku se všechno změnilo. Věděl, že od té chvíle

jsou spolu spojeni…, že ji už nikdy od sebe nepustí. A pak se s ní oženil.

Druhý den ráno opustili Louddonovi vojáci území Wextonů. Každý den nacházel Duncan nové a nové důvody k tomu, aby své rozhodnutí vzít si Madelyne za ženu shledával nepraktickým. Ano, chtěl pomocí své nadmíru logické mysli najít zdůvodnění citů, které se mu náhle usadily v srdci.

V pondělí si říkal, že si ji vzal proto, aby jí poskytl bezpečné útočiště, v němž by mohla žít klidně a bez strachu. Za svůj obětavý čin, kdy se mu snažila zachránit život, si takovou odměnu přece zaslouží.

V úterý si však už namlouval, že se s ní oženil, aby s ní mohl spát. Ano, smyslná touha je přece dostatečný důvod.

Ve středu opět změnil názor a usoudil, že ji vzal pod svou ochranu, protože je silný a ona slabá. K takovému zdůvodnění ho předurčoval celý jeho předchozí život, celé jeho založení.

Madelyne byla skoro jako jeho poddaná, a i když před ním nepoklekla a nedala mu vazalský slib, přesto bylo jeho povinností ji chránit. Nakonec tedy zjistil, že pravým důvodem, proč si ji vzal, byl soucit.

Přišel však čtvrtek a s ním nový pohled na věc. Napadlo ho, že se s Madelyne oženil nejen proto, aby ji chránil, ale také aby jí

ukázal, jakou má vlastně cenu. Neradostné roky s Louddonem v ní musely vypěstovat pocit, že je bezcenná a nezaslouží si úctu.

Nevěřila, že může mít pro někoho cenu. Louddon ji dva roky krutě urážel a ničil její sebevědomí a pak ji poslal na návštěvu ke strýci 216

Bertonovi. Bylo zřejmé, že pro něho přestala existovat. Jak jinak si vysvětlit, že ji nechal žít u starého kněze téměř deset let.

To však teď skončilo. Tím, že dal Duncan Madelyne své jméno, dal jí jasně najevo, jakou má pro něho cenu.

Ani tenhle důvod mu však nevydržel déle než den.

Duncan zatvrzele nebral na vědomí pravdu. Opravdu si myslel, že se s ní může každou noc vášnivě milovat a pak si jí během dne ani nevšimnout. Jemu to připadalo docela normální. Konec konců byl na něco podobného zvyklý, když si udržoval odstup od své rodiny. Byl pán a bratr a obě tyto role zvládal, protože v nich

neviděl rozpor. Ano, znělo to docela prostě – Madelyne se mu zapsala do srdce, to však neznamená, že připustí, aby měnila jeho způsob života.

Celý týden se trápil hledáním pravdy, která ho znepokojovala stejně jako první tichá předzvěst bouře. A v pátek odpoledne, přesně dva týdny poté, co se s Madelyne oženil, propukla bouře naplno.

Duncan se právě vrátil na horní nádvoří, když zaslechl Edmondův výkřik. Otočil se a uviděl Madelyne, jak jde ke stájím.

Vrata byla otevřená. Náhle z nich vyrazil Silén. Madelyne šla se skloněnou hlavou a neviděla, že se hřebec řítí přímo proti ní. Zdálo se, že ji obrovské zvíře musí v příštích okamžicích srazit k zemi a ušlapat.

Za Silénem vyběhl stájník se sedlem v rukou. Hned za ním se objevil Anthony. Oba na Madelyne křičeli, ale ta stále klidně šla, jako by vůbec netušila, co jí hrozí.

Duncan si byl jistý, že v příštím okamžiku zemře.

„Ne!“ vykřikl zoufale. Měl pocit, jako by se kůň řítil proti němu. Jediné, na co pomyslel, bylo dostat se k Madelyne a zachránit ji.

Všichni k ní běželi, aby ji zachránili. Nebylo to však třeba. Madelyne na zmatek kolem nedbala. Šla navštívit Siléna, nesla mu trochu pochoutek, které měl rád. Když uviděla, že vyběhl ze stáje a řítí se k ní, myslela si, že jí prostě běží naproti.

217

Silén se zastavil snad jen půlkrok před ní. Madelyne mávla rukou, aby zahnala zvířený prach, a Silén se hned po ní natahoval. Nemůže se dočkat, pomyslela si.

Všichni stáli jako přimražení. Obrovský hřebec hrabal kopyty a znovu ji šťouchl nosem. Madelyne se zasmála. Byla ráda, že ji tak nadšeně vítá, a konečně natáhla ruku s odměnou.

Když si hřebec vzal poslední pamlsek, Madelyne ho poplácala po krku. Teprve teď si všimla, že pár kroků za Silénovým zadkem stojí James s Anthonym. Anthony se o Jamese opíral, jako by mu nesloužily nohy.

Madelyne se na ně usmála. „Trápí tě zranění, Anthony? Jsi bledý jako stěna.“

Anthony zavrtěl hlavou. Madelyne se obrátila na Jamese a zachytila jeho skelný pohled. „Že by to mé jehňátko strhlo vrata z veřejí? Už se o to pokouší dlouho.“

James neodpověděl a Madelyne si pomyslela, že mu asi Silén nahnal strach. Obrátila se k hřebci. „Ty jsi ale nezbedník, Siléne. Podívej se, jak jsi Jamese vylekal.“ Pomalu zvíře obešla a zamířila ke stáji. Také Silén se obrátil a kráčel klidně jako beránek za ní.

Duncan měl chuť na místě ji uškrtit za to, jak ho vyděsila. A jestli se k tomu neodhodlal, bylo to jen proto, že se mu chvěly nohy a nebyl schopen se pohnout z místa.

K čertu, dokonce se musel opřít o zeď. Teprve teď uviděl Edmonda. Jeho bratr klečel na zemi a Duncan věděl, že i jemu nohy vypověděly službu.

První se vzpamatoval Anthony. Nejistě zamířil k Duncanovi. Ten měl chuť vytáhnou meč a na místě ho zabít.

Anthony došel až k němu a položil mu ruku na rameno. Zřejmě to bylo pouhé gesto úlevy, Duncan však uvažoval, jestli to nemíní jako soustrast k tomu, jakou si vzal ženu.

„Chtěl bych ti něco říct, Duncane,“ vypravil ze sebe. Duncana zarazilo, že Anthonyho hlas je celkem klidný. „Tak mluv,“ vyzval ho zamračeně.

„Tvoje žena se rozhodla, že bude jezdit na Silénovi,“ řekl Anthony.

„Až budu mrtvý a nebudu se na to moct dívat,“ zařval Duncan. 218

Anthony měl tu drzost, že se zasmál, i když se otočil a trapně

se smích snažil před Duncanem skrýt. „Je to zatraceně těžká věc, starat se, aby se jí nic nestalo,“ řekl pak. „Když si něco usmyslí, nic ji nezastaví.“

„Zničí mého nejlepšího koně,“ láteřil vztekle Duncan.

„Ano, to zničí,“ souhlasil Anthony. Opět se musel přemáhat, aby zachoval vážný výraz.

Duncan zakroutil hlavou. „K čertu, už jsem ji viděl pod

kopyty,“ zašeptal chraptivě. Podíval se na ruce, a když zjistil, že se mu pořád ještě třesou, znovu se rozzuřil. „Uškrtím ji! Vlastníma rukama ji uškrtím! K čertu, jestli chceš, Anthony, můžeš se jít podívat, jak to udělám.“

Anthony zůstal klidný. Opřel se o zeď a jen jakoby ze zvědavosti se zeptal: „Proč?“

„Abych ti dopřál trochu radostné podívané,“ prohlásil Duncan. Anthony se zasmál. „Neptal jsem se tě, proč mě zveš, abych se šel podívat na to, jak budeš Madelyne škrtit, barone. Chtěl jsem vědět, proč ji chceš zabít.“

Anthony hned viděl, že se svému pánovi nezavděčil. „Poslyš, Anthony, co kdybych ti přidělil jinou službu?“ zahřměl Duncan.

„Co bys říkal, kdybych tě nechal nosit vodu do kuchyně? He? Putýnku za putýnkou? He?“

To byla vůči vojákovi, jakým byl Anthony, velmi urážlivá hrozba a Duncan předpokládal, že jeho vazal okamžitě projeví lítost nad tím, že ztratil před svým pánem respekt.

Zdálo se však, že Anthony má k lítosti daleko. „Dal jsi mi nebezpečný úkol, barone. Jen se zeptej Ansela, co hlídání tvé ženy obnáší.“

„O čem to, k čertu, mluvíš?“

„Tvůj panoš se kvůli ní nedávno málem utopil. Vystoupil na poslední schůdek u nádrže na dešťovou vodu a vtom ho do zad trefila jakási koule. Samozřejmě ztratil rovnováhu a…“ Duncan ho gestem zarazil. Neměl chuť poslouchat dál. Zavřel oči a modlil se, aby v sobě našel dost trpělivosti. I když nevěděl,

jak to vlastně s Anselem bylo, tušil, že jeho nehodu má na svědomí 219

Madelyne, jeho rozkošná žena. Už si všiml, že včera odpoledne učila děti novou hru.

Pomalu k nim přicházel Edmond. „Co ti tu, proboha, připadá tak zábavné, že se směješ?“ zeptal se Anthonyho. Ještě se

nevzpamatoval z leknutí a nemohl pochopit, že se v takové situaci může někdo pobaveně usmívat.

„Náš pán se chystá zabít svou ženu,“ oznámil mu Anthony. Edmond si povzdychl. „Proboha…,“ zamumlal. Chvíli na oba hleděl a pak mu začalo poškubávat v koutcích úst. „To nemyslel vážně. Podívej se na něho, vždyť Duncan by nezabil ani jehňátko.“ To už přestává všechno, pomyslel si vztekle Duncan. Bylo to ponižující. Edmond zřejmě zaslechl, že Madelyne říká jeho hřebci moje jehňátko. Podle všeho to už vědí všichni, a pokud ne,

Edmond jim to určitě řekne.

„Zdá se, Anthony, že z našeho vězně se stal věznitel,“ pokračoval Edmond v popichování.

„K čertu, Edmonde, nemám náladu na tvé žertíky,“ zabručel Duncan.

„Stejně jako nemáš náladu na to, abys přiznal, že Madelyne miluješ. Podívej se na sebe, bratře, a pravda tě uhodí do očí.“ Edmond zakroutil hlavou, pak se otočil a pomalu odcházel.

„Madelyne je přece tak snadné milovat, barone,“ poznamenal Anthony, když byli opět sami.

„Snadné? Možná stejně snadné jako spolknout ježka.“

Byli skutečně prapodivný pár. Duncan tuhý a nepoddajný jako kmen starého stromu a Madelyne nestálá jako vítr.

A Duncan neměl šanci jí uniknout…věděl to od chvíle, kdy se dotkla jeho nohou. Bože, vždyť ji opravdu miluje.

„Nedopustím, aby mi někdo vnášel do života chaos,“ prohlásil Duncan, jako by odříkával přísahu.

„Možná se časem všechno vyřeší…“

„Možná. Ale nejspíš, až bude Madelyne tak stará, že nevstane z postele,“ přerušil ho Duncan. „Pak budu mít znovu klid.“

„Klid přináší nudu,“ poznamenal Anthony s úsměvem. „Tvoje žena vnesla do tvého domu nový život, pane.“

220

Anthony se snažil Duncana uchlácholit, ale z toho, jak se jeho pán zamračil, hned poznal, že se mu podařil spíš opak. Možná si Duncan teprve teď uvědomil, jak moc pro něho Madelyne znamená. Anthony usoudil, že jestli je to tak, potom z toho baron nemá vůbec radost.

Rozhodl se nechat Duncana s jeho myšlenkami, uklonil se mu a odešel.

Duncan byl rád, že je konečně sám. Potřeboval se uklidnit. Věděl však, že na ten hrůzný okamžik, kdy se jeho hřebec řítil přímo na Madelyne, nezapomene do konce života.

Ovládla jeho hřebce stejně, jako ovládla jeho. Při pomyšlení na to, co jeho něžná žena dokázala, se mu na tváři poprvé objevil úsměv. Edmond měl pravdu, Madelyne byla teď jeho věznitel, protože měla v moci jeho srdce.

V té pravdě byla zvláštní, překvapující síla. Duncan měl náhle pocit, jako by právě završil čtyřdenní půst. Skončí s tím, že nebude brát Madelyne na vědomí. Naopak, bude se jí kochat. Musel si přiznat, že je pryč doba, kdy se ji snažil ovládnout pevnou rukou.

Vykročil za svou ženou s úmyslem trochu jí domluvit, ale také ji políbit. Měl na to chuť jako hladový vlk. Je to samozřejmě její

vina. Ona za to může, že se mu při pomyšlení na ni rozbuší srdce. Náhle se ho zmocnil tísnivý strach. Neměl tenhle stav rád.

Vůbec ne. Nebyl zvyklý někoho milovat. Věděl, že bude trvat dlouho, než si všechno ujasní, a také než si na to zvykne.

Náhle ho zarazil další výkřik. Fergus, který držel jižní hlídku, volal, že vidí jezdce. Vzápětí podle barev praporce poznal, že se k bráně pevnosti blíží baron Gerald se svým doprovodem.

K čertu, ještě tohle, pomyslel si Duncan. Nedávno vyslal ke Geraldovi posla s vysvětlením, co se s Adélou stalo a v jakém je stavu. Předpokládal, že Gerald po poslovi odpoví a pošle po něm souhlas se zrušením zásnubní smlouvy. Jenže teď, když se Gerald sám obtěžoval na tak dalekou cestu, bylo jasné, že je tu nějaký problém, který je třeba vyřešit.

K čertu! zaklel Duncan v duchu ještě jednou. Bude muset

jednat a být diplomatický. A Adéla se zřejmě znovu poblázní, až se dozví, že přijel na návštěvu muž, který měl být jejím nastávajícím. 221

Pak si řekl, že možná dělá ukvapené závěry. Gerald je jeho starý přítel, a že se rozhodl přijet na návštěvu, může mít spoustu

jiných příčin. Bože, zdá se, že ta nešťastná Madelyne má na něho větší vliv, než si zatím připouštěl. Ukvapené závěry – začíná přebírat její chyby.

Kromě toho měla špatný vliv na jeho schopnost soustředit se. Před dvěma dny se chystal vydat svým mužům důležitý rozkaz a náhle uviděl, že kolem jde jeho žena. V tu chvíli se přistihl, že němě zírá na to, jak se jí vlní boky, a na rozkaz úplně zapomněl. Nemohl se při vzpomínce ubránit úsměvu. Vojáci čekali na rozkaz svého velitele, a on tam jen stál, přihlouple hleděl a neměl nejmenší ponětí, co jim chtěl říct. Naštěstí vystoupil Gilard a připomněl mu to.

Z myšlenek ho vytrhl další Fergusův výkřik. Duncan okamžitě

odpověděl, aby pustili barona Geralda dovnitř.

Pak uviděl Madelyne, jak vychází ze stáje, a kývl na ni. Aniž ji pořádně pozdravil, dal jí strohý příkaz.

„Běž za Adélou a řekni jí, že přijel baron Gerald. Setká se s ním u večeře.“

Madelyne na něho vytřeštila oči. Zdálo se jí, že je to velmi poplašná zvěst. „A proč přijel, Duncane? Ty jsi pro něho poslal?“

„Ne.“ odpověděl podrážděný tím, že okamžitě nepozvedla

sukni a nerozběhla se splnit jeho příkaz. Uvědomil si, že stojí tak blízko ní, že by se stačilo pouze naklonit, aby ji políbil. „Běž a udělej, co jsem ti řekl, ženo.“

„Vždycky přece udělám, co mi řekneš,“ odpověděla s úsměvem. Otočila se a zamířila ke vchodu. „A přeju ti příjemný den, Duncane,“ zavolala na něho vesele.

Věděl, že ho tím chtěla popíchnout – připomenout mu, že neví, co se sluší. K čertu! zaklel znovu. Bohužel teď si nemohl dovolit, aby ji na místě uškrtil.

„Madelyne!“

Zastavila se, ale neobrátila se, dokud neuslyšela jeho další příkaz. „Pojď sem.“

Poslechla, i když teď se mračila, protože hlas jejího manžela zněl nezvykle měkce. „Chceš ještě něco, Duncane?“ zeptala se. 222

Duncan si odkašlal, zamračil se a potom řekl: „I já ti přeju příjemný den.“

Sám byl překvapen tím, co řekl. A když se Madelyne usmála, zamračil se ještě víc. Náhlé si ji přitáhl do náruče a políbil ji. Byla v prvním okamžiku tak ohromená, že se na nic nezmohla. Ještě nikdy se jí nedotkl během dne, a už vůbec ne na nádvoří.

Tady se k ní vždycky choval, jako by ani neexistovala. Bože, a teď ji tu líbá a je mu úplně jedno, jestli je někdo uvidí!

Jeho polibek byl něžný, ale o to vzrušivější. Právě když si to uvědomila, Duncan se od ní odtáhl.

Usmál se na ni. „Už nikdy neříkej o mém koni, že je tvoje jehňátko. Rozuměla jsi mi?“

Zmateně na něho zírala. Cítila, že se červená.

Než se zmohla na odpověď, Duncan už od ní odcházel.

Pozvedla si sukni a rozběhla se za ním. Uprostřed nádvoří ho chytila za ruku. Zastavil se, a když na ni pohlédl, stále se usmíval.

„Není ti něco, Duncane?“ zeptala se znepokojeně.

„Co by mi mělo být?“

„Tak proč se pořád usmíváš?“ naléhala.

Duncan zavrtěl hlavou. „Madelyne, běž, prosím, a řekni Adéle o Geraldově příjezdu.“

„Prosím?“ užasla. „Ty jsi mi řekl prosím…?“

„Madelyne, udělej, co jsem ti poručil.“

Přikývla, pořád se však nehýbala z místa. Stála a zmateně hleděla, jak odchází. Byla příliš ohromená, aby se za ním znovu

rozběhla. Vždycky si myslela, že do něho vidí a dokáže odhadnout, co se chystá udělat. A teď? Jako by to byl někdo úplně jiný.

Nervózně si tiskla ruce. Kdyby byl horký letní den, myslela by si, že mu slunce připeklo hlavu. Jenže teď byl leden a sychravá zima. Opravdu si nedovedla vysvětlit, co se to s ním najednou stalo.

Potřebovala čas, aby si to srovnala v hlavě. Povzdechla si a pokusila se pustit manželovo podivné chování z hlavy. Teď tu byly důležitější věci. Spěchala vyhledat Adélu.

Jenže pustit Duncana z hlavy, to se snadněji řekne, než udělá. Madelyne měla pocit, že lehčí by bylo přejít bosou nohou po žhavých uhlících.

223

Adéla jí však brzy pomohla na Duncana zapomenout.

Madelyne ji našla v ložnici. Duncanova sestra seděla na posteli a splétala si vlasy.

„Budeme mít společnost,“ oznámila jí Madelyne radostně.

Adéla byla ráda, že Madelyne opět vidí. Jakmile se však dověděla, o jakou společnost jde, bylo po radosti. „Zůstanu tady a nehnu se odsud, dokud neodjede,“ vykřikla. „Duncan mi dal slovo. Jak to mohl udělat, že sem Geralda pozval?“

Madelyne viděla, že Adéla je opravdu vyděšená. Seděla se skleslými rameny a hleděla na ruce složené v klíně.

„Nerozčiluj se, Adélo, Duncan ho sem nepozval. Tvůj bratr nikdy svůj slib neporušil. Jsem si jistá, že to víš. Je to tak?“ Adéla přikývla. „Co říkáš, kdybych se chovala jako tenkrát,

když ses tu poprvé objevila? Myslíš, že by se mi podařilo Geralda

tak znechutit, že by okamžitě odjel?“

„To jsou hloupé řeči, Adélo,“ řekla Madelyne a rázem zchladila naději, která na chvíli zazářila v Adéliných očích.

„Gerald by jen viděl, že je to s tebou opravdu špatné. Teď si však může myslet, že ses po té nešťastné události vzchopila a překonala ji. Když se budeš tvářit normálně a slušně ho pozdravíš, nezbude mu nic jiného, než přijmout, že se za něho nechceš provdat. Navíc ten, kdo mu bude muset odpovědět, bude Duncan, ne ty, Adélo.“

„Ale já se s Geraldem nechci setkat, Madelyne. Prostě nechci!“ vykřikla dívka. „Ví, co se mi stalo. Umřela bych před ním hanbou.“

„Proboha, Adélo.“ Madelyne se snažila dát do svého hlasu

ještě víc podráždění, než skutečně cítila. Vždyť ji pro Adélu bolelo srdce. „To, co se ti stalo, přece nebylo tvojí vinou. A Gerald určitě není tak hloupý, aby to nevěděl.“

Zdálo se, že to Adélu příliš neuklidnilo. Madelyne se proto rozhodla trochu změnit téma. „Řekni mi, co si o baronu Geraldovi pamatuješ. Jak vlastně vypadá?“

„Myslím, že má tmavé vlasy a světle hnědé oči,“ řekla a pokrčila rameny.

„Takže by mohl být hezký, ne?“ zeptala se Madelyne.

„Nevím.“ 224

„A je milý?“

„Baroni nebývají milí,“ povzdechla Adéla.

„Proč?“ Madelyne se k ní posadila a začala jí doplétat cop.

„Protože nemusí být,“ odpověděla Adéla. „Ale co na tom záleží, jestli je, nebo není hezký a milý, Madelyne?“ Snažila se otočit a pohlédnout na svou přítelkyni.

„Seď klidně, nebo budeš mít cop nakřivo,“ napomenula ji Madelyne. „Jen jsem se o něm chtěla něco dovědět, to je všechno.“

„Nepůjdu dolů,“ ozvala se po chvíli Adéla.

Začala plakat. Madelyne nevěděla, jak jí pomoct. „Nikdo tě nebude do ničeho nutit, Adélo. Duncan ti dal své slovo a ty bys mu měla pomoct alespoň tím, že budeš stát vedle něho a chovat se ke Geraldovi jako k hostu, který si zaslouží úctu.“

Musela dívku ještě hodnou chvíli přemlouvat, než se jí nakonec

podařilo ji přesvědčit. „A půjdeš dolů se mnou?“ zeptala se Adéla.

„Zůstaneš vedle mě?“

„Samozřejmě,“ slibovala Madelyne. „Vzpomeň si, Adélo – spolu vyřešíme všechny problémy.“

Adéla přikývla. Madelyne se ji snažila přivést na jiné myšlenky. „Mám pocit, že ti ten cop visí moc přes ucho,“ řekla.

„Budeš si ho asi muset uplést znovu. A taky se převléknout. Já se taky převléknu a pak budu muset dohlédnout na přípravu večeře.“ Poklepala Adélu po rameni. Viděla, že se dívce chvějí ruce.

Bože, jak jí přála, aby už její trápení skončilo.

Usmívala se na ni, dokud za sebou nezavřela dveře. Teprve pak se jí koutky úst stáhly a úsměv vystřídal výraz plný starosti.

Modlila se za to, aby se stal zázrak. A aby měla dost odvahy. 225

Kapitola 16

Láska přemůže všechny; poddejme se jí i my.

VERGILIUS, ZPĚVY PASTÝŘSKÉ, X. EKLOGA

Madelyne si s Gerty promluvila o přípravě večeře a potom odešla do svého pokoje ve věži.

Byly to už dva týdny, co Duncan vyrazil dveře, a týden, co

tesař udělal a zasadil nové. Už však na nich nebyla kovová oka pro závoru a pokaždé, když si to Madelyne uvědomila, se musela usmát. Zřejmě to tesařovi nařídil Duncan, aby se před ním nemohla zavřít.

Madelyne prohlédla všechno své oblečení a nakonec si vybrala modrou tuniku. Byla nová, dlouhá až ke kotníkům a výborně se hodila k šedobílému kabátku ke kolenům, který si oblékla navrch. Byly to barvy Wextonů a Madelyne si je zvolila schválně. Konec konců byla Duncanova žena a před baronem Geraldem bude vystupovat jako hostitelka. Chtěla, aby na ni byl Duncan dnes večer hrdý.

Dlouho si pročesávala vlasy, až se jí konce kadeří kroutily

kolem oblin ňader. Protože bylo stále dost času, sedla si na postel a začala splétat tři dlouhé modré stuhy do pěkného pásku, který si pak uvázala kolem pasu. Nechala ho však volný, aby se jí svěsil

přes bedra, jak velela poslední móda – alespoň to říkala Adéla, která toho věděla o módě mnohem víc než Madelyne. Nakonec si do zvláštní smyčky v pásku vsunula malou dýku, kterou používala na napichování masa.

226

Přála si, aby tu měla zrcadlo a mohla se na sebe podívat, jak vypadá. Potom si však řekla, že je to marnivost chtít takovou výstřední věc, která není k životu nutná.

Šla právě za Adélou do jejího pokoje, když ji náhle něco napadlo. Znepokojeně se zastavila. Bude ji baron Gerald brát jako Duncanovu ženu, nebo Louddonovu sestru? Bůhví, že má víc než dobrý důvod Louddona nenávidět. Dostala strach, ale právě to jí pomohlo získat klid. Nasadila nacvičený výraz vznešeného klidu.

V životě už zažila tolik ponižujících setkání, že vydrží i to dnešní s baronem Geraldem. To jí dávalo sílu. Ale proč by měla mít strach? I kdyby se k ní Gerald choval nevím jak hrozně, Duncan by nedovolil, aby jí ublížil.

Adéla už byla připravená. Oblékla si světle růžovou tuniku, na ni červený kabátek a vlasy měla spletené do čelenky upevněné na vrcholu hlavy. Madelyne si pomyslela, že jí to moc sluší. „Adélo, holubičko, vypadáš skvěle,“ pochválila ji.

Adéla se usmála. „Říkáš mi holubičko, jako bych byla mladší než ty, a zatím dobře víš, že jsem skoro o dva roky starší.“

„Takhle se na poklonu neodpovídá, děvče,“ poučovala ji Madelyne a její poznámku o věku pominula. Možná je Adéla starší, ona se však cítila mnohem světáčtější. Nebyla tak křehká jako její přítelkyně a nakonec, byla přece vdaná žena.

„Dobře. Děkuju ti tedy za pochvalu,“ opravila se Adéla. „Jenže ty, Madelyne, vypadáš vždycky skvěle. A vidím, že dnes máš oblečeny Duncanovy barvy. Můj bratr na tobě nechá oči.“

„Spíš si ani nevšimne, že jsem s ním v jedné místnosti,“ opáčila Madelyne.

„Ale všimne, tím si můžeš být jistá,“ ujišťovala ji Adéla.

„Pořád o svém manželovi soudíš, že je arogantní hrubián?“ Adéla si chtěla sednout na postel, jako by si myslela, že mají spoustu času. Madelyne ji však vzala za ruku a táhla ji ke dveřím.

„Abych byla upřímná, pořád nevím, co si mám o tvém bratrovi

myslet,“ připustila. „V jednom okamžiku mám pocit, že to mezi námi bude dobré, a v dalším jsem si jistá, že by se mě Duncan nejraději zbavil. Nejsem hloupá, Adélo. Pochopila jsem, proč si mě vzal.“

227

„Myslíš, aby se pomstil tvému bratrovi?“ zeptala se Adéla a zamračila se.

„Vidíš, taky jsi na to přišla!“ vykřikla Madelyne. Úplně pominula skutečnost, že Adéla vyslovila otázku, a to dost nejistě, žádné konstatování. Adéla jí to také hned chtěla vysvětlit, protože si opravdu nemyslela, že by byl Duncan schopen jít v touze po pomstě tak daleko. Madelyne však pokračovala a nepustila ji ke slovu. „Bylo by bláhové doufat, že si na mě Duncan zvykne jako na svou ženu. Navíc si myslím, že naše manželství dlouho nepotrvá. Král určitě požádá církev, aby náš sňatek prohlásila za neplatný.“

Adéla přikývla. Také ona už na tuto možnost myslela. „Slyšela jsem, jak Gilard říká, že náš král je opět v Normandii. Urovnává tam jakousi další rebelii.“

„I já jsem něco podobného zaslechla.“

„Ale jak jsi to, Madelyne, myslela s tím, že by bylo bláhové doufat, že si na tebe Duncan zvykne jako na svou ženu?“ zeptala se Adéla.

„Tvůj bratr se v podstatě obětoval, když si mě vzal. Vždyť se tím vzdal lady Eleanor. Teď si můžu jen přát, aby nebyl nešťastný…“

„To si sebe opravdu tak málo ceníš, Madelyne?“ zeptala se udiveně Adéla. „Copak nevidíš, jak si tě teď všichni považujeme?“ Když Madelyne mlčela, pokračovala další otázkou. „A miluješ mého bratra?“

„Tak pošetilá opravdu nejsem,“ odpověděla Madelyne.

„Všechny lidi, které jsem kdy milovala, osud z mého života vzal. Kromě toho nehodlám milovat vlka. Chci jen, abychom po dobu našeho manželství spolu žili klidně a bez rozepří.“

Adéla se usmála. „Duncan není vlk, Madelyne. Je stejně tak člověk jako my. A navíc si myslím, že nemluvíš pravdu.“

„Vždycky mluvím pravdu,“ ohradila se Madelyne zděšená tím,

že je Adéla schopná obvinit ji z něčeho takového.

„Potom obelháváš sama sebe a ani o tom nevíš,“ zasmála se Adéla. „Možná se snažíš zachránit své srdce od další ztráty, kdybys 228

přišla o Duncana. Ale stejně si myslím, že ho současně začínáš milovat. Jinak by tě moje otázka tak nevyvedla z míry.“

„Nejsem vůbec vyvedená z míry,“ odsekla Madelyne. Okamžitě však svého zlostného výbuchu litovala. „Ach Adélo, život není tak jednoduchý, jak by měl být. Řeknu ti, že je mi

Duncana skoro líto. Musel obětovat svoji budoucnost, aby v sobě uspokojil neovladatelnou touhu po pomstě. A teď má na krku mě jako svoji ženu. Jsem přesvědčená, že už svého neuváženého rozhodnutí lituje. Je jen příliš tvrdohlavý, aby to přiznal.“

„Duncan nikdy v životě neudělal nic neuváženě,“ namítla Adéla.

„Vždycky se něco musí stát poprvé,“ odpověděla Madelyne a pokrčila rameny.

„Maude viděla, jak tě Duncan líbal venku na nádvoří,“ zašeptala Adéla.

„A hned ti to běžela říct, že?“

„Samozřejmě,“ zasmála se Adéla. „Maude a Gerty spolu soutěží. Jakmile se dozvědí nebo uvidí něco nového, chce být každá první, kdo to rozhlásí.“

„To byla nejpodivnější věc, jakou jsem s Duncanem zažila, Adélo – myslím to, jak mě políbil venku všem na očích.“ Povzdechla si. „Myslím, že se nachladil a pokoušela se o něj horečka.“

Došly k patě schodiště před vstupem do síně. „Bože, já mám takový strach, Madelyne,“ povzdechla Adéla.

„Já taky, Adélo,“ přiznala se Madelyne.

„Ty? Vždyť vypadáš jako nejklidnější člověk na světě,“ řekla Adéla. Byla tak překvapená přítelčiným přiznáním, že málem zapomněla na svůj strach. „A čeho se bojíš ty?“

„Toho, že mě baron Gerald bude nenávidět. Jsem přece Louddonova sestra. Celá večeře bude pro mě asi utrpením. Ale co, nějak to budu muset přečkat.“

„Duncan nedopustí, aby tě Gerald urážel, Madelyne. Jsi přece

jeho žena.“

Madelyne přikývla, ale nebyla o tom ani trochu přesvědčená. Když ji však Adéla vzala za ruku a stiskla ji, usmála se na ni. 229

Ve vchodu do síně se znovu zastavily. Adélin stisk začal být bolestivý.

Důvod byl zřejmý. Před krbem stál Duncan s Geraldem a oba

na ně hleděli. Bylo to zvláštní, Madelyne se zdálo, že se oba tváří, jako by je něco ohromilo. A ani jeden nevypadal rozhněvaně.

Usmála se na barona Geralda a pak se obrátila ke svému manželovi. Duncan se na ni stále upřeně díval. Neusmíval se. Madelyne cítila, že začíná rudnout. Znala ten pohled. Takhle si ji Duncan prohlížel vždy, když ji přestal líbat.

Situace začala být trapná, protože všichni čtyři jen stáli a zírali

na sebe. Madelyne se vzpamatovala první. Udělala lehkou úklonu a šťouchla do Adély, aby hosta také pozdravila. Pak pomalu vešla do síně. Adéla ji následovala.

Madelyne kráčela s hlavou vztyčenou, důstojně, jak se sluší na dámu. Duncan však hned věděl, že něco není v pořádku. „Čeho se bojíš?“ zeptal se jí šeptem, když se k ní nenápadně přitočil. Musela se k němu naklonit, aby mu rozuměla.

Překvapilo ji, že si jejího strachu všiml. „Ví baron Gerald, že jsem Louddonova sestra, Duncane?“ zeptala se.

Duncan pochopil. Kývnutím odpověděl na její otázku a objal ji rukou kolem ramen. Teprve teď ji představil baronovi.

Kupodivu Gerald se netvářil ani trochu nepřátelsky. Naopak, příjemně se na ni usmál a uklonil se jí.

Byl to muž pěkného vzhledu, třebaže Madelyne by se rozpakovala říct, že je hezký – zvlášť když stál vedle Duncana. Vždyť jejímu manželovi se v mužské kráse nemohl rovnat. Po pravdě řečeno, Duncanovi se zřejmě nemohl rovnat žádný muž v celé Anglii.

Madelyne pohlédla na Duncana. Chtěla ho požádat – samozřejmě šeptem – aby Adéle pomohl. Jeho blízkost ji však tak

popletla, že nedokázala nic jiného, než na něho zírat. Ani na úsměv se pořádně nezmohla. Vždyť jeho šedé oči se stříbrnými skvrnkami byly tak nádherné.

„Proč se na mě tak díváš?“ zašeptal. Stačilo, aby se k ní naklonil, a mohl ji políbit.

„Jak se na tebe dívám?“ zeptala se. 230

Červenala se a Duncan tušil, na co myslí. Najednou pocítil mocnou touhu vzít ji do náruče, odnést ji do svého pokoje a milovat se s ní až do rána.

Výraz nebeského klidu, s nímž jeho žena vstoupila, byl ten tam. Duncan se potěšeně zazubil.

Právě když se chystal svou ženu políbit, vstoupil do síně Edmond. Adéla hleděla se skloněnou hlavou na zem, Gerald se zase díval na ni a Madelyne se zdála jako hypnotizovaná svým manželem.

„Přeju dobrý večer,“ zaburácel Edmondův hlas ztichlou síní. Všichni se otočili. Madelyne sebou trhla a jako už mnohokrát udeřila Duncana hlavou do nosu. Duncan o krok ustoupil, vzápětí však musel Madelyne rychle zachytit, aby neupadla. Také Adéla se otočila a přinutila se na Edmonda usmát. Baron Gerald mu kývl na pozdrav.

„Pěkný večer, že, Duncane? Můj bože, Geralde, to jsem tě tak dlouho neviděl? Vždyť se z tebe stal starý ošklivý chlap,“ zahlaholil Edmond radostně.

Duncan se už vzpamatoval. Pořád ještě měl chuť vzít svou ženu a prchnout s ní odtud, věděl však, že si nejdřív musí odbýt

povinnosti hostitele. „Je čas k večeři,“ oznámil. Vzal Madelyne za paži a vedl ji ke stolu.

Madelyne nechápala, proč tak spěchá. Domnívala se, že si s baronem pohovoří, než zasednou k jídlu. Když se však na svého manžela podívala, usoudila, že bude lepší podřídit se beze slova jeho rozhodnutí.

Duncan se usadil v čele stolu s Madelyne po levé ruce. Překvapilo ho, že se napravo objevil Ansel a začal mu posluhovat. Přestože se žádalo, aby panoši uměli vše, co souvisí se službou svému pánu, Duncan učil chlapce, jen jak mu má v boji krýt záda. Byla to další změna, kterou zavedla Madelyne, samozřejmě bez porady s Duncanem. Duncan pouze zakroutil hlavou a podíval se na svou ženu.

Byla tak opovážlivá, že se na něho usmála. „Uvědomuješ si, že je to první večeře, kdy spolu sedíme u jednoho stolu?“ zašeptala. 231

Zdálo se, že nemá příliš chuti na její poznámku odpovídat. Vlastně během večeře pořádně ani nepromluvil. Gilard přišel pozdě a Duncan se na něho zle zaškaredil. Madelyne však byla ráda, že bratra před hostem nevyplísnil.

Otec Laurance nepřišel na večeři vůbec. Madelyne byla jediná, koho jeho nepřítomnost nepřekvapila. Edmond sice kněze omluvil, že je nemocný, ale ona tomu nevěřila. Byla přesvědčená, že pravým důvodem, proč kněz nepřišel, je jeho strach z Duncana.

Nemohla mu to mít za zlé. Byl příliš mladý, aby radil Duncanovi v otázkách Boha a církve. Hovor u stolu obstarávali Edmond s Gilardem, kteří se Geralda ptali na to, co dělal po celou dobu, kdy se neviděli. Zřejmě to bylo už hodně dlouho.

Madelyne je poslouchala a žasla nad tím, jak spolu hovoří. Na první pohled se zdálo, že se vzájemně urážejí – dělali si legraci z toho, jak kdo vypadá a co dokázal nebo nedokázal. Brzy však poznala, že je to jen jejich chlapský způsob, jak si dávat najevo náklonnost.

Baron Gerald byl zřejmě dobrý přítel bratří Wextonů.

Madelyne se líbil jeho smích. Když ho Edmond nazval slabochem a neduživcem a vyprávěl historku o tom, jak Gerald ztratil v důležité bitvě meč, reagoval na to smíchem a hned Edmondovi oplatil jinou historkou, v níž líčil jakousi Edmondovu nehodu.

Adéla seděla naproti Madelyne. Většinou měla sklopenou hlavu a hleděla do stolu, přesto si Madelyne všimla, že se několikrát zasmála při žertovných poznámkách, kterými se muži častovali.

Gerald Adélu oslovil, až když se večeře chýlila ke konci. Mezi ním a dívkou seděl Edmond a Gerald si mohl ukroutit krk, jak se na ni neustále snažil přes Edmonda pohlédnout.

Nakonec se nad ním Edmond slitoval, vstal a pod záminkou, že si jde pro džbánek s pivem, obešel stůl. Všichni, včetně Adély, věděli, o co jde. Vždyť měl jiný džbánek přímo před sebou.

„A jak se máš ty, Adélo?“ obrátil se Gerald vlídně na dívku.

„Je mi líto, že jsem se s tebou nesetkal, když jsi byla…“

Zarazil se a zrudl, i když ne tak jako ubohá Adéla. 232

Kolem stolu se rozhostilo trapné ticho. Duncan si povzdechl a potom řekl: „Adéle bylo taky líto, že jsi do Londýna nepřijel, Geralde. Adélo, baron se tě ptal, jak se máš,“ připomenul sestře. Řekl to jemně a s porozuměním. Měl pocit, jako by to všechno nyní viděl jinak. Bože, vždyť i on začínal tušit, co je to láska, a trápil se otázkou, jestli ho jeho žena miluje a je jen příliš zatvrzelá, aby to přiznala.

„Mám se docela dobře, Geralde,“ odpověděla Adéla.

„Vypadáš skvěle.“

„Díky. Cítím se dobře.“

Madelyne viděla, že Duncan obrací oči ke stropu. Dovedla si představit, co si o té duchaplné konverzaci myslí.

„Už dávno jsem si tak nepochutnal. Opravdu skvělá večeře,“ obrátil se Gerald na Madelyne.

„Díky za pochvalu, Geralde.“

„Mám strach, že snad ani nevstanu od stolu, kolik jsem toho snědl,“ řekl baron a opět se obrátil k Adéle. „Nechtěla by ses se mnou po večeři trochu projít po nádvoří, Adélo?“ Pohlédl na Duncana a rychle dodal: „Samozřejmě pokud ti to tvůj bratr dovolí.“

Než ho mohla odmítnout, Duncan kývl hlavou a prohlásil, že

nic nenamítá. Adéla se obrátila k Madelyne a zoufalým pohledem ji žádala o pomoc.

Madelyne nevěděla, co udělat. Chvíli uvažovala a pak se rozhodla, že se pokusí Duncana přimět, aby své rozhodnutí změnil. Opatrně našla pod stolem jeho nohu a šťouchla do ní. Duncan se však na ni ani nepodíval. Šťouchla ho tedy podruhé, mnohem silněji. Když stále nereagoval, ztratila trpělivost a pořádně ho kopla. Dosáhla však jen toho, že ztratila pod stolem střevíc.

Přestože Duncan stále předstíral, že si jejích pokusů získat si jeho pozornost nevšiml, sehnul se, chytil její bosou nohu a přitáhl si ji na klín.

Madelyne se zhrozila. Panebože, co ho to napadlo? Taková neslušná pozice… Zrudla hanbou. Naštěstí se zdálo, že si Duncanovy klukoviny nikdo nevšiml. Křečovitě sevřela oběma

rukama stůl. A jako by toho ještě bylo málo, ucítila, že jí Duncan 233

začíná hladit chodidlo. Zoufale se mu snažila nohu vytrhnout, ztratila však přitom rovnováhu a málem spadla ze židle.

Vedle ní seděl Gilard, a když do něho vrazila, jen se na ni zmateně podíval, chytil ji za paži a pomohl jí narovnat se. Věděla, že je rudá hanbou. Adéla na ni stále hleděla, jako by jí chtěla připomenout, co jí hrozí. Madelyne se rozhodla, že je

nejvyšší čas, aby vzala věc do svých rukou. Duncan ji sice držel za nohu, takže ho už nemohla kopnout, ale neměl v moci její mysl.

„To je výborný nápad jít se po večeři projít,“ prohlásila a pohlédla na svého manžela.

Duncan se zamračil. Madelyne se na něho usmála. Cítila vítězství. „My se k vám rádi připojíme, že?“ obrátila se ke svému manželovi.

Duncana je třeba překvapit, i když má člověk nohu v jeho klíně, pomyslela si. Byla si jistá, že se před hostem neodváží její návrh odmítnout. Obrátila se k Adéle a obě se na sebe usmály.

Adéla vypadala, že se jí ulevilo.

„Ne, nepřipojíme,“ prohlásil Duncan téměř s úsměvem. „Proč ne?“ ozvala se Madelyne. Pokusila se na Duncana usmát, protože viděla, že je Gerald pozoruje.

Duncan jí úsměv oplatil, jeho oči však hovořily úplně jinou

řečí. Madelyne bylo jasné, že by ji teď nejraději shodil z vysokého okna. Dávno věděla, že její manžel nemá rád, když se někdo staví proti jeho rozhodnutí. To bylo k vzteku – samozřejmě pro něho, pomyslela si, protože také věděla, že kdykoliv ji rozzlobí, vždycky se bude snažit jeho příkazům vzepřít. Nemohla si pomoct.

„Protože bych si s tebou chtěl po večeři promluvit o samotě, Madelyne.“

„A o čem se mnou chceš mluvit?“ zeptala se a naježeně se na něho podívala.

„O mužích a jejich koních,“ řekl Duncan.

Edmond přidušeně vyprskl, Gilard se však otevřeně rozesmál. Madelyne si oba změřila mrazivým pohledem a potom se obrátila zpátky k Duncanovi. Nevěřila tomu nesmyslu o nic víc než oba bratři. O mužích a jejich koních – to určitě. Bylo jí jasné, co s ní

má v úmyslu. Uškrtí ji za to, že se mu odvážila odporovat. Čeho 234

jiného by byl schopen? Uvažovala o nějaké drzé odpovědi, na žádnou však nemohla přijít. Nakonec usoudila, že bude lepší, když ho už nebude dál dráždit. Co kdyby řekl v hněvu něco, čím by ji přivedl do rozpaků?

Rozhodla se, že ho bude ignorovat, a chystala se k němu obrátit zády. To však byla chyba – kromě toho, že to bylo neslušné.

Zapomněla totiž, že má stále nohu v jeho klíně, a Gilard ji musel znovu zachytit, jinak by skončila na zemi.

Duncan samozřejmě věděl, o co jeho ženě jde. Na rtech mu zahrál úsměv. Otočil se, aby dal znamení Geraldovi, viděl však, ze jeho přítel už také pochopil Madelyninu hru. Baron Gerald se snažil udržet vážný výraz.

„Jestli Duncan dovolí, mám pro tebe dárek, Adélo,“ řekl.

„Dárek?“ ozvala se Adéla překvapeně. „Ale já jsem od tebe žádný dárek nečekala, Geralde – i když je moc pěkné, že ses obtěžoval.“

„Co jsi jí asi mohl ty přivézt?“ zeptal se Gilard neomaleně. Nezdálo se, že by se baron Gerald urazil. Zazubil se a zakroutil hlavou.

„No tak?“ naléhal Gilard.

„Hudební nástroj,“ prozradil přece jen Gerald. „Žaltář.“

„Catherine má taky žaltář,“ řekl Gilard a obrátil se k Madelyne.

„Jenže já mám dojem, že se na něm naše starší sestra moc hrát nenaučila. Díky bohu, že si ho vzala s sebou, když se vdala,“ dodal a zašklebil se. „Hrála pořád dokola jednu píseň, až se to nedalo vydržet.“

Otočil se zpátky ke Geraldovi. „Je to od tebe velmi laskavé, Geralde, ale tady bude na tvůj dar jenom sedat prach. Adéla na něj hrát neumí a bůh nás chraň, aby se Catherine vrátila a učila ji“

„Ale Madelyne umí hrát na žaltář,“ vyhrkla Adéla. Vzpomněla si na Madelynino vyprávění, že hrávala večer u svého strýce, a

mrzelo ji, jak se Gilard snažil Geraldův dar zlehčit. „Bude mě učit, že, Madelyne?“

„S radostí,“ odpověděla Madelyne a pohlédla na Geralda. „Je to od tebe velmi laskavé, barone, že jsi přivezl Adéle tak krásný

dar.“ 235

„Ano,“ přidala se Adéla radostně. „Moc ti děkuju.“

„Takže…?“ obrátil se Gerald na Duncana.

Duncan přikývl. Gerald se zazubil, Adéla se kupodivu usmála a Madelyne si povzdechla. „Takže bych měl jít a dárek ti přinést,“ dokončil Gerald. Vstal a zamířil ke dveřím. Cestou se otočil a zavolal přes rameno: „Třeba se nám podaří přesvědčit Madelyne, aby nám jednu nebo dvě písně zahrála předtím, než se půjdeme projít, Adélo…, pokud může Duncanův rozhovor a mužích a jejich koních chvíli počkat.“

Když Gerald odcházel, slyšel za sebou Duncanův smích. Také Gilard vstal. „Kam jdeš?“ zeptal se ho Edmond.

„Přinést Madelyne jinou židli. Ta její je nějaká špatná. Pořád z ní padá.“

Madelyne se pomalu otočila k Duncanovi a nasupeně na něho hleděla. Kdyby řekl jediné slovo, byla připravená se na něho vrhnout a vyškrábat mu oči.

Adéla měla za to, že je to skvělá myšlenka, aby jim Madelyne zahrála na žaltář. Byla ostatně ochotná považovat za skvělé cokoliv, co by oddálilo její procházku s Geraldem. Proto naléhala na Madelyne, aby jim všem zahrála.

„Nevím, jestli je k tomu dnešní večer ta nejvhodnější doba, Adélo…“

„To jsi tak dychtivá být sama se svým manželem?“ zašeptal jí do ucha Duncan.

Madelyne se na něho v prvním okamžiku zamračila, potom ho však obdařila jedním ze svých úsměvů, při nichž se Duncanovi zastavoval dech. Už opět měl ve tvářích důlky. A pak na ni přede všemi znovu mrkl.

Madelyne přihlouple zírala, jak si láme kus chleba. Teprve teď jí došlo, že už jí nohu pustil. K čertu, jak dlouho už ji nedrží? Okamžitě stáhla nohu z jeho klína. „A co když budu zpívat, jako když kváká žába, a udělám ti hanbu, Duncane?“ zeptala se.

„Ty mi nikdy hanbu neuděláš,“ odpověděl s úsměvem. Nevěděla, co odpovědět. Říká, co si opravdu myslí, nebo si ji jen tak dobírá? „Jsi moje žena, Madelyne. Nic, co děláš, mi

nemůže udělat hanbu.“ 236

„Proč?“ zeptala se nakloněná k němu, aby je nikdo neslyšel.

„Protože jsem si tě vybral,“ odpověděl. Také on se ke své rozkošné ženě naklonil. „Je to prostě tak, dokonce i…“

„Jestli chceš říct, že jsem slabomyslná, budu muset vzít Adélin dar a přerazit ti ho o hlavu.“

Zdálo se, že její hrozba vystrašila víc ji samu než Duncana. Ten ji vzal za ruku a přitáhl si ji blíž. „Přestaň se mě pořád dotýkat,“ zasyčela na něho.

Pohlédla na ostatní Wextony. Gilard vyprávěl jakousi zábavnou historku a Adéla s Edmondem ho poslouchali.

„Nepřestanu.“

Znovu se obrátila k Duncanovi. „Nemám to ráda, Duncane.“

„Ale ano, máš, Madelyne. Když tě držím v náruči, máš ráda všechno, co ti dělám. Vzdycháš rozkoší a prosíš mě, abych…“ Rychle mu přikryla dlaní ústa. Byla rudá jako oheň plápolající v krbu. Duncan se rozesmál, až to znělo celou síní. Edmond i Gilard se otočili a chtěli vědět, co ho tak rozveselilo. Duncan vypadal, jako by jim to chtěl říct. Madelyne zadržela dech.

Teprve když pokrčil rameny a začal o něčem jiném, vydechla. Jakmile se trochu uklidnila, všimla si, že si Adéla narovnává rukávy svého kabátku. Také vlasy si upravovala.

A pak jí svitlo. Jak mohla být tak slepá. Bože, Duncan má pravdu, vždyť opravdu nic nechápe. Adéla se chce Geraldovi zalíbit. Alespoň se tak chová.

Když o tom začala uvažovat, napadlo ji, že i Geralda zřejmě Adéla stále přitahuje. Ano, je to tak. Vždyť to bylo patrné z každého jeho pohledu.

Madelyne se téměř zatetelilo srdce, neboť si uvědomila, že Gerald možná pořád ještě o Adélu stojí. To by bylo od něho velmi šlechetné. Náhle pocítila k baronovi vlnu sympatií.

Vzápětí však znejistěla. Adéla byla rozhodnutá zůstat u své rodiny a Duncan jí dal své slovo. To celou věc komplikuje.

„Co tě trápí, že se tak mračíš, Madelyne?“ zeptal se Gilard.

„Jen tak přemýšlím. Napadlo mi, že čím jsme starší, tím je náš život složitější,“ odpověděla.

237

„Nemůžeme přece zůstat pořád dětmi,“ ozval se Edmond a pokrčil rameny. Madelyne věděla předem, co Edmond řekne, a musela se zasmát. Pomyslela si, že Edmond je skoro jako její strýc

– stejně strnulý ve svých pravdách.

„Vsadím se, že jsi měl už v dětství vrásky na čele, jak ses mračil,“ škádlila ho.

Bylo vidět, že Edmonda její poznámka vyvedla z míry. Začal

se mračit, ale pak si to zřejmě uvědomil a snažil se tvářit příjemně. Madelyne se rozesmála.

„Moc si toho z dětství nepamatuju,“ řekl Edmond. „Jenom si jasně vzpomínám na Gilarda, když byl malý kluk. Náš bratříček nedělal nic jiného než neplechy.“

„A dělala jsi ty nějaké darebné kousky, když jsi byla malá holka?“ zeptal se jí Gilard, aby nemusel poslouchat Edmondovy řeči o tom, co všechno se navyváděl. To Madelyne nepotřebuje vědět. Mohla by o něm ztratit dobré mínění.

Madelyne zavrtěla hlavou. „Ne, Gilarde. Byla jsem tiché, klidné dítě. Nikdy jsem nedělala nic špatného.“

Všichni tři bratři se dali do smíchu, až to hlaholilo celou síní. Madelyne chtěla něco namítnout, ale pak si uvědomila, že se jí smějí právem. Vždyť ze sebe udělala málem svatou. „Ne, tak jsem to nemyslela. Samozřejmě mám chyby…,“ vykoktala.

„Ty, a chyby? Vyloučeno,“ řekl Edmond a znovu se rozesmál. Madelyne byla rudá jako krocan. Nebyla si jistá, jak má Edmondovu poznámku brát. Ještě stále nevěděla, jak moc může tomuto Wextonovi věřit. Obrátila se k Duncanovi.

„Neuváděj Madelyne do rozpaků,“ napomenul bratra Duncan.

„Tak nám řekni, Madelyne, jaké jsi měla chyby,“ ozvala se Adéla a povzbudivě se na ni usmála.

„Možná tomu nebudete věřit, ale byla jsem hrozně neobratná, skoro nemotorná.“

Kupodivu nikdo kolem stolu se netvářil, že by tomu nebyl ochoten věřit. Duncan se podíval na Gilarda a zavrtěl hlavou. Jeho nejmladší bratr vypadal, že každou chvíli opět vyprskne smíchem. Edmond se právě napil piva a rozkašlal se, protože mu zaskočilo. Adéla ho plácala dlaní do zad a sama se hihňala na celé kolo.

238

Právě když se Edmond vzpamatovával ze záchvatu kašle, vrátil se baron Gerald a položil na stůl před Adélu žaltář. Nástroj trojúhlého tvaru byl vyroben z lehkého vyběleného dřeva. Měl tucet strun a Madelyne se závistí sledovala, jak po nich Adéla přejela palcem.

„Budu muset požádat otce Laurance, aby mi ten krásný nástroj požehnal,“ prohlásila Adéla.

„Ano, na zítřejší mši,“ poznamenal Gilard. „Řekl jsem mu, aby zatím sloužil mše každé ráno v síni, dokud nebude kaple opravená, Duncane.“

Duncan přikývl. Pak vstal a dal tím najevo, že večeře je u konce.

Madelyne počkala, až se všichni odeberou ke křeslům rozestaveným před krbem. Jakmile k ní byli obráceni zády, rychle poklekla a hledala pod stolem ztracený střevíc.

Vtom ucítila, že ji kdosi chytil za pás. Duncan si ji přitáhl k sobě a houpal jí střevícem těsně před očima.

Madelyne po něm chňapla.

„Proč se na mě pořád tak mračíš?“ zeptal se jí. Posadil ji na kraj stolu, střevíc jí opět vzal a obul jí ho.

„Dokázala bych to sama,“ zasyčela na něho. „A mračím se, protože mě pořád škádlíš, Duncane. Nemám to ráda.“

„Proč?“ Zvedl ji a postavil na zem, stále ji však držel za pás. Madelyne to vzrušovalo víc, než si byla ochotná přiznat.

„Proč?“ opakovala jeho otázku a snažila se vzpomenout si, co chtěla říct. Je to samozřejmě jeho vina, že je tak vyvedená z míry. Opět se na ni díval, jako by ji chtěl políbit. Copak ona může myslet na něco jiného, než jak mu polibek oplatit?

„Proč nemáš ráda, když tě škádlím?“ opakoval celou otázku a ještě víc se sklonil k její odvrácené tváři.

„Protože nevím, co si přitom myslíš,“ odpověděla. „Jsi jako stéblo trávy v zimě, Duncane. Studený a ztuhlý. Ano, přesně takový.“ Pokusila se o krok ustoupit, ale Duncan ji nepustil. Naopak, přitáhl si ji blíž, až se dotýkala jeho hrudi. „A teď se chováš jako stéblo v létě – nakláníš se na tu stranu a pak zase na onu…“

239

Byla tak znervóznělá, že se neodvážil smát. „Nepamatuju se, že by mě někdy někdo přirovnával k stéblu trávy,“ řekl. „Ale teď mi, prosím, pověz pravdu, žádné další příměry.“

„Prosím?“ Opět ji téměř vyděsilo, když to slůvko zaslechla z

jeho úst. „Duncane, nemám ráda, když mě škádlíš, protože ve mně vzbuzuješ pocit, že jsi na mě hodný. A to jako bys ani nebyl ty.

Jsem radši, když jsi zlostný a nafoukaný, pak tě poznávám,“ řekla.

„A už mě bolí krk, když se na tebe musím takhle dívat.“ Vůbec jí nerozuměl. Na tom však není nic divného, řekl si. Každý přece ví, že ženám je těžké rozumět. „Ty tedy nechceš, abych byl na tebe hodný?“ zeptal se užasle.

„Nechci,“ skoro vykřikla.

„Proč ne, k čertu?“ Ani on svou otázku nezašeptal. Najednou jako by zapomněl, že nejsou sami. Myslel jen na to, jak tu vzpurnou, paličatou a nevyzpytatelnou ženu sevřít v náruči a milovat se s ní.

Madelyne neměla chuť mu odpovídat. Musela by být upřímná.

„Budeme tu stát třeba celou noc, dokud mi neodpovíš. Já si počkám,“ sliboval jí.

„Budeš se mi smát.“

„Madelyne, když jsem se nesmál tvému přirovnání, že jsem

jako stéblo trávy, pochybuju, že se budu smát tomu, co se chystáš říct.“

„Tak dobře,“ odhodlala se. „Když jsi na mě hodný, chce se mi s tebou milovat. Jsi spokojený?“

Ano, byl velmi spokojený. A kdyby se na něho dívala, viděla by sama, jak ho její slova potěšila.

Dobrý bože, vždyť na něho skoro křičí, uvědomila si. Cítila, že se jí tlačí do očí slzy. Nabrala zhluboka dech a s pohledem upřeným na jeho hruď zašeptala: „Pak bych měla zlomené srdce.“

„Budu tvé srdce chránit,“ odpověděl.

Opět to znělo domýšlivě a arogantně. Podrážděně na něho pohlédla. Duncan tušil, že teď už se nedokáže zastavit. Jeho ústa byla příliš blízko, aby si dokázala odepřít její rty. Všechno jeho sebeovládání bylo pryč. Naklonil se k ní a zmocnil se jí vášnivým polibkem.

240

„Proboha, Duncane, všichni čekáme na Madelyne, aby nám zahrála na žaltář,“ zavolal Edmond.

Z Duncanových úst přisátých k Madelyniným rtům se vydral povzdech. Teprve pak se od ní odtrhl. Palcem jí přejížděl po spodním rtu. „Zapomněl jsem, že nejsme sami,“ řekl a provinile se zazubil.

„Já taky,“ vydechla. Byla červená jako pivoňka a snažila se popadnout dech.

Duncan ji vzal jemně za paži a dovedl ji k jednomu z prázdných křesel. „To je tvoje místo,“ řekla. „Má nejvyšší opěradlo.“

Když poznal, že Madelyne nezačne dřív, dokud si nesedne tam, kam mu ukázala, poslechl ji. Dokonce se tomu i usmál.

Edmond přisunul Madelyne jiné křeslo. „Tohle je pohodlnější.“ řekl, když se natáhla po stoličce.

Poděkovala mu a posadila se. Gerald jí podal žaltář. Položila si nástroj na klín. Cítila, že se jí chvějí ruce nervozitou. Nikdy nebyla ráda středem pozornosti. Bože, jak je příjemné být nenápadný, pomyslela si.

Gerald stál s rukama založenýma dozadu za Adéliným křeslem. Gilard s Edmondem stáli každý na jedné straně krbu a opírali se o kamennou římsu. Všichni hleděli na Madelyne.

„Je to už hrozně dávno, co jsem naposledy hrála,“ řekla. Sklonila hlavu a pohlédla na nástroj. „A zpívala jsem jen svému strýci a jeho přátelům. Neměla jsem žádného učitele.“

„Ale tvůj strýc a jeho přátelé tě určitě považovali za skvělou,“ ozvala se Adéla. Viděla, jak je Madelyne rozechvělá, a snažila se ji povzbudit.

„Vůbec mě nepovažovali za skvělou,“ bránila se Madelyne se smíchem. „Kromě toho byli všichni napolo hluší.“

Duncan se naklonil dopředu, aby ho všichni viděli, a výrazem tváře jim naznačil, aby se nesmáli.

Baron Gerald zakašlal a Gilard se zkoumavě zahleděl do ohně. Madelyne si pomyslela, že je už dlouhým čekáním znuděný.

„Zazpívám vám latinskou píseň, kterou jsme zpívali ve velikonoční době,“ navrhla.

241

„Neumíš nějakou píseň o stéblech trávy?“ zeptal se náhle Duncan.

Madelyne na něho poplašeně pohlédla. Duncan se zazubil.

„Stéblo trávy se může zlomit, když na něj v zimě stoupneš,“ odpověděla po chvíli s milým úsměvem. „V létě se zase může zadusit, když na něm budeš stát dlouho,“ dodala.

„O čem to, proboha, mluvíte?“ zeptal se Gilard a zmateně na ně zíral.

„O jedné smutné písni,“ řekl Duncan.

„O znalosti lidí,“ odpověděla ve stejném okamžiku Madelyne.

„Já bych si radši poslechl píseň o Polyfemovi,“ ozval se Edmond.

„Kdo je to Polyfemos?“ zeptal se baron Gerald.

„Jednooký obr,“ odpověděl Edmond a zubil se na Madelyne.

„Vůdce Kyklopů,“ doplnila Madelyne. „Ty znáš příběh o Odysseovi?“ zeptala se Edmonda.

„Tak trochu,“ odpověděl. Neřekl ovšem, že všechno, co o Odysseovi ví, se dověděl od ní, když ležela v horečce a blouznila.

„Geralde, Madelyne umí vyprávět úžasné příběhy,“ ozvala se Adéla. Dokonce se svým nadšením nechala tak unést, že se dotkla jeho ruky.

„Nikdy jsem o žádném Odysseovi neslyšel,“ řekl Gerald.

„Řekněte mi proč?“

Madelyne se usmála. Geralda zřejmě zamrzelo, že nezná to, co oni.

„To není žádná hanba,“ snažila se ho uklidnit. „Slyšel jsi někdy o Gerbertovi z Aurillaku?“

„O tom řádovém bratru?“ zeptal se Gerald.

Madelyne přikývla. Obrátila se k Adéle, aby jí vysvětlila, o čem chce mluvit. Pochybovala, že by Duncanova sestra o

Gerbertovi někdy slyšela. „Gerbert žil před dávnou dobou, Adélo. Myslím, že už je to nejméně sto let, co zemřel. Odešel ze svého kláštera a vypravil se na studie do Španělska. Když se vrátil do Francie, založil školu při katedrále v Remeši a tam vyprávěl svým žákům staré příběhy, které přeložil. Napsal je jiný muž jménem Homér. Homér napsal mnoho příběhů a mezi nimi ten o Odysseovi. A Gerbert je přeložil z řečtiny do latiny.“

242

„A myslíš, že Homér a Gerbert byli přátelé?“ zeptala se Adéla.

„Ne,“ odpověděla Madelyne. „Homér žil ve velmi dávných dobách v zemi, která se jmenuje Řecko. Zemřel stovky let před tím, než se Gerbert narodil. Homérovy příběhy se uchovaly v klášterech. Některé z nich by naši církev velmi pohoršily, ale já se nestydím, když je vypravuju. Někdy jsou však opravdu příliš bláznivé, aby člověk věřil, že se skutečně staly.“

Zdálo se, že ji všichni poslouchají se zájmem. Pohlédla na Duncana, a když přikývl, začala hrát.

Zpočátku zahrála několik falešných tónů a hlas se jí chvěl nejistotou, potom ji však balada o Odysseově setkání s Kyklopy chytila. Hleděla dolů na nástroj a představovala si, že je u strýce Bertona a zpívá jemu. Náhle se jí přestaly chvět ruce, a její hlas nabyl na jistotě i síle.

Bylo cítit, že píseň posluchače velmi zaujala. Duncan si pomyslel, že její hlas je okouzlující. Byl to pravdivý obraz jemné zeny, jíž se teď pyšnil jako svou manželkou.

Všichni si připadali, jako by Madelyne kolem nich spřádala kouzelnou pavučinu tónů. Duncan, který nebyl zvyklý oddávat se rozjímání, se opřel dozadu a se spokojeným úsměvem se nechal unášet hudbou.

Madelyne vyhověla Edmondovi a zpívala o tom, jak Odysseus a jeho muži upadli do Polyfemova zajetí. Polyfemos se rozhodl

jednoho po druhém sníst. Jednooký obr je uvěznil v jeskyni, jejíž vchod zatarasil obrovským balvanem. V jeskyni však s nimi byly i jeho ovce a Polyfemos je musel každé ráno vypustit na pastvu.

Odysseovi se podařilo jednookého obra oslepit a pak mu se zbytkem svých druhů unikl pod těly ovcí. Oslepený Polyfemos totiž každou při vypouštění kontroloval tak, že jí přejížděl rukou po hřbetě. Takhle Odysseus obra přelstil a sebe i své druhy zachránil.

Sotva Madelyne skončila příběh o Polyfemovi, prosili ji o další.

Všichni také chtěli říct, co se jim nejvíc líbilo, a ve své dychtivosti jeden druhého přerušovali.

„To bylo od Odyssea chytré, když řekl Polyfemovi, že se jmenuje Nikdo,“ poznamenal Gilard.

243

„Ano,“ souhlasil Gerald. „To bylo. Tím se zbavil ostatních Kyklopů, kteří se seběhli, když slyšeli Polyfema křičet o pomoc.“ Také Edmond to už nevydržel a přidal se. „Ptali se Polyfema, kdo ho mučí, a když řekl, že Nikdo, nechali ho být a odešli.“ Madelyne se usmála. Byla šťastná, že je její zpěv tak zaujal.

Pohlédla na Duncana. Její manžel se díval do ohně. Usmíval se a tvářil se navýsost spokojeně.

Měl krásný profil. Pozorovala ho a cítila hřejivé teplo. Náhle si uvědomila, koho jí Duncan připomíná. Odyssea. Ano, Duncan byl právě takový jako bájný hrdina, o němž snila, když byla malá holčička. Odysseus byl její důvěrník, přítel a ochránce, jemuž se svěřovala se svými úzkostmi, když byla sama a bála se. Snila o tom, že jednoho dne se před ní Odysseus zázračně objeví a vezme ji s sebou. A bude za ni bojovat a chránit ji před Louddonem. A bude ji milovat.

Pak vyrostla a stala se ženou a na své tajné dětské sny zapomněla. Až do této chvíle.

Teprve teď, když hleděla na svého manžela, poznala, že její sen se vyplnil. Jejím Odysseem je Duncan. On je její láska, její mocný bojovník a ochránce před zlým bratrem.

Bože, jak moc ho milovala. 244

Kapitola 17

Moudrost má větší cenu než perly.

STARÝ ZÁKON, JÓB 28:18

„Madelyne, co je s tebou? Je ti špatně?“ Adéla vstala a rychle

se k přítelkyni sklonila. Madelyne vypadala, jako by měla každou chvíli omdlít. Byla bledá jako stěna, a kdyby k ní Adéla včas nepřiskočila, zřejmě by pustila krásný žaltář na zem.

Madelyne zavrtěla hlavou. Pokusila se vstát, rychle však poznala, že ji nohy neunesou. Stále se ještě chvěla. Nebylo lehké vyrovnat se s tím, co si před chvílí uvědomila. Miluje Duncana.

„Už je to dobré, Adélo. Nic mi není. Možná jsem jen trochu unavená, to je všechno. Už si nedělej starost.“

„A jsi schopná zazpívat ještě další píseň?“ zeptala se Adéla. Hned se za svou otázku zastyděla, co však měla dělat, když byla zoufalá z toho, co ji čeká. A také chtěla Madelyne oplatit její péči. Vždyť ještě stále nosila své přítelkyni každé ráno do postele snídani.

Madelyne věděla, že Adéla hraje o čas, a měla pro ni pochopení. V tuto chvíli však neměla tušení, jak jí pomoct, jak ji vysvobodit od povinnosti jít s Geraldem na procházku.

Když se potom Gerald přiblížil k Adéle a zůstal stát vedle ní, řekla: „Dal jsi Adéle opravdu moc krásný nástroj, Geralde. Zřejmě jsi jej musel pečlivě vybírat.“

Baron se usmál. „Duncan také musel pečlivě vybírat.“ Madelyne jeho poznámka zmátla a nevěděla, co odpovědět. 245

Naštěstí se ozvali Edmond s Gilardem – oba ji chválili za zpěv

a hru. Madelyne se začervenala rozpaky. Nebyla zvyklá na takové ocenění a pomyslela si, že Wextonové jsou velmi zvláštní. Jak lehce člověku skládají poklonu. Zřejmě nemají strach, že tím sníží svou vlastní hodnotu.

Nikdy jí nikdo neřekl, že je krásná, dokud se nesetkala s nimi. Každý z nich jí to dokonce řekl víckrát a Madelyne měla pocit, že to myslí upřímně. „Jestli budete ve svých chválách pokračovat, uděláte ze mě nesnesitelně namyšlenou ženskou,“ bránila se se smíchem.

Všimla si však, že Duncan jí neřekl jediné pochvalné slovo. Uvažovala proč. Že by se mu její vystoupení nelíbilo?

Vůbec se jí zdálo, že se její manžel dnes chová jaksi jinak než jindy. Jako by to ani nebyl on. Nejdřív ji chytil venku do náruče a před celým světem líbal, pak ji během večeře škádlil… Kdyby ho neznala, mohla by říct, že je rozený šprýmař. Ale Duncan? V jeho případě byl takový přívlastek samozřejmě směšný.

Viděla, že Gerald vzal Adélu za ruku a odvádí ji ven. Dívka se několikrát ohlédla a vrhla na Madelyne prosebný pohled.

„Nezůstávej venku dlouho, Adélo,“ zavolala za ní Madelyne.

„Je zima, mohla by ses nachladit.“

To bylo všechno, co pro ni mohla udělat. Adéla jen zoufale přikývla a vzápětí už byla s Geraldem ze dveří.

Také Gilard a Edmond odešli a Duncan s Madelyne najednou osaměli.

Madelyne si upravovala oblečení, aby nějak zaměstnala ruce. Přála si, aby mohla odejít do svého pokoje ve věži a být alespoň chvíli v klidu sama. Bože, vždyť měla tolik o čem přemýšlet.

Cítila, že se na ni Duncan dívá. „Hodilo by se ti říct mi to teď,

co jsi měl v úmyslu mi sdělit, Duncane?“ zeptala se. „Předtím, než si půjdeš zaplavat do jezera?“

„Cože?“ Tvářil se zmateně.

„Říkal jsi, že se mnou chceš mluvit a mužích a jejich koních,“ připomenula mu. „Copak si nevzpomínáš?“

„Ach tak,“ vzpamatoval se. Zářivě se na ni usmál. „Pojď blíž, ženo, a já začnu.“

246

Zamračila se. Zdálo se jí, že je dost blízko, aby ho slyšela.

„Připadá mi, že se chováš podivně, Duncane,“ poznamenala, ale poslechla a postavila se vedle jeho křesla. „A taky vypadáš nějak moc… uvolněně. Jako bys to ani nebyl ty,“ dodala.

Dívala se na něho a kousala si spodní ret. Náhle mu sáhla na čelo. „Nezdá se, že bys měl horečku,“ prohlásila.

Duncan měl dojem, že zaslechl v jejím hlase zklamání. Také

její zamračený výraz tomu nasvědčoval. Natáhl se po ní a posadil si ji na kolena.

Madelyne si urovnala tuniku. Posadila se tak upjatě, jak jen svedla, a složila si ruce do klína.

„Ty máš z něčeho strach?“ zeptal se Duncan. Dotkl se palcem jejího spodního rtu a trochu ho odchlípl.

Samozřejmě že měla strach. Vždyť se choval jako někdo, koho vidí poprvé v životě. Odhrnula si pramen vlasů z očí a nešťastně ho udeřila loktem do brady.

Hned se mu omluvila, ale styděla se, jak je najednou nešikovná.

Přijal omluvu kývnutím hlavy. Už si téměř zvykl, že mu v jednom kuse otlouká bradu.

„Nezpívala jsi, jako když kváká žába,“ prohlásil.

Zasmála se. Tak tohle byla určitě ta největší pochvala, jaké se jí kdy dostalo. „Díky, Duncane. To jsem ráda,“ řekla. „A teď mi

řekni, jak je to s těmi muži a jejich koňmi,“ připomenula mu. Přikývl. Jeho ruka jí pomalu cestovala po zádech nahoru, až jí spočinula na rameni. Cítila, že jí po jeho dotyku svědí kůže vzrušením. Pak si ji přitáhl, až se téměř dotýkala ňadry jeho hrudi.

„Takže muži a jejich koně. Víš, Madelyne, muž, který jezdí na svém koni do boje, si k němu obvykle vytvoří zvláštní vztah,“ začal. Jeho hlas zněl hřejivě jako teplo sálající z krbu. Madelyne se nenápadně přitulila k jeho hrudi, zívla a zavřela oči.

„Ano, náš kůň je něco jako náš přítel. Spoléháme se na něj, a proto je důležité, aby nás na slovo poslouchal. Rytíř se nemůže věnovat boji, když musí neustále dávat pozor, co dělá jeho kůň, a řídit ho. Pokud se takový rytíř ocitne v prudké řeži a jeho kůň je neposlušný, může ho to stát život.“

247

Odmlčel se, hned však pokračoval. „A ty, moje ženo, jsi mi mého hřebce svými kouzly odloudila. Měl bych se za to na tebe zlobit. Ostatně když o tom přemýšlím, opravdu se zlobím…,

dokonce mám chuť tě za to uškrtit,“ dodal a úsměv na jeho tváři se zkřivil. „Ano, zkazila jsi Siléna. Můžeš proti tomu protestovat, jestli chceš, ale už jsem se rozhodl, že ti ho dám. Takže teď si nejdřív poslechnu tvou omluvu za to, že jsi zkazila mého koně, a pak tvůj dík za dar, který ti dávám.“

Nedočkal se ani jednoho, ani druhého. Madelyne mlčela. Zamračil se. K čertu s tak vzdorovitou ženskou! Odstrčil ji, aby jí mohl pohlédnout do tváře.

Madelyne spala. Vypadalo to, že z celé jeho přednášky

neslyšela jediné slovo. Uvědomil si, že by se na ni měl hněvat. Je to od ní přinejmenším projev neúcty. Jenže místo aby ji probudil, lehounce ji políbil na pootevřená ústa. Povzdychla si, ovinula mu ruce kolem krku a znovu se k němu přitulila.

Právě když jí vtiskl na čelo druhý polibek, vstoupil do síně Edmond. „Spí?“ zeptal se.

„Přednáška o mužích a koních ji uspala,“ řekl Duncan suše. Edmond se zasmál. Pak si zřejmě uvědomil, že by mohl Madelyne probudit, a ztišil hlas.

„Neměj strach, Edmonde. Tu nevzbudíš. Spí jako nemluvně.“

„Měla dnes těžký den. Chtěla se ukázat jako hostitelka. Jídlo

bylo skvělé a ty víš dobře, že na tom má největší zásluhu ona. Pěkně si své kuchařky vycepovala,“ zazubil se Edmond. „Ty ovocné koláče…, snědl jsem čtyři. A víš, že je Gerty dělala podle jejího receptu?“

„Své kuchařky?“

„Samozřejmě. Zeptej se jich, nedají na ni dopustit.“

„A co ty, Edmonde? Ty bys na ni dal dopustit?“

„Je teď moje sestra, Duncane. Buduji chránit a jsem ochoten položit za ni život, kdyby to bylo třeba.“

„O tom nepochybuju, Edmonde,“ řekl Duncan. Měl pocit, jako by se jeho bratr bránil.

248

„Tak proč se na to ptáš?“ Edmond si přitáhl křeslo a posadil se proti Duncanovi. „Přivezl Gerald nové zprávy, které by se týkaly Madelyne?“

Duncan chtěl přikývnout, sotva však zvedl hlavu, Madelyne si našla místo pod jeho bradou. Usmál se. „Ano, přivezl nové zprávy. Král je pořád ještě v Normandii, ale Louddon shromažďuje vojsko. Gerald jde samozřejmě s námi.“

„Měl bych se do tří týdnů vrátit k baronu Rhineholdovi,“ poznamenal Edmond. „Ale i když jsem mu slíbil věrnost, jsem v první řadě vazal králův, pak tvůj a až nakonec jeho. Vím, že mi dovolí, abych tu zůstal, jak dlouho bude potřeba.“

„Mám jeho slib, že v případě nutnosti půjde s námi proti Louddonovi i on. Pak bychom měli k dispozici víc než tisíc mužů.“

„Zapomněl jsi na naše příbuzné ve Skotsku,“ připomenul Edmond. „Catherinin manžel může mít osm set vojáků, možná víc.“

„Nezapomněl, ale nechci do téhle záležitosti Catherininu rodinu zatahovat,“ odpověděl Duncan.

„A co když se postaví na Louddonovu stranu král?“

„Nepostaví.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“ zeptal se Edmond.

„O našem králi se říká spousta věcí, mnohé z nich jsou však nepravdivé nebo vycházejí ze špatného pochopení jeho osoby, Edmonde. Bojoval jsem mnohokrát na jeho straně a něco o něm vím. Například se o něm říká, že je prchlivý. Jednou jsem byl

svědkem, jak ho v bitvě jeden z jeho mužů neúmyslně srazil z koně. Byla to nešťastná náhoda. Vojáci Viléma okamžitě obklopili a každý z nich přísahal, že neopatrného vazala zabije. Král se tomu však zasmál, poplácal nešťastníka po rameni a pak ho vyzval, aby nasedl na koně a hleděl ho pořádně bránit.“

Edmond o příhodě chvíli přemýšlel. „Ale říká se taky, že Louddon má neobyčejný vliv na královo smýšlení.“

„Pochybuju, že by Vilém připustil, aby někdo řídil jeho názory.“

„Modlím se, abys měl pravdu, bratře.“ 249

„Je tu však ještě jedna věc, o které jsem s tebou chtěl mluvit, Edmonde – o Falkonově statku.“

„Co je s ním?“ zeptal se Edmond a zamračil se. Falkonův statek byla opuštěná usedlost v nejjižnější části Wextonova

panství. Nyní patřila Duncanovi, její bohatá půda však byla dosud neobdělávaná a ležela ladem.

„Chtěl bych mít tu oblast pod kontrolou, Edmonde. Postav si

tam pevnost. Kdyby to bylo možné, převedl bych tu půdu na tebe. Obávám se však, že to král nedovolí – ledaže bychom našli způsob, jak ho k tomu přimět.“

Duncan se odmlčel a chvíli uvažoval o složitosti problému. Bratrův návrh Edmonda zcela ohromil. „Nikdy jsem neslyšel,

že bys o něčem takovém uvažoval,“ vykoktal. Poprvé v životě byl naprosto vyvedený z míry. Třebaže bylo velmi nepravděpodobné, že by král s převodem souhlasil, v jeho srdci zaplálo světlo naděje. Mít svou půdu, být svým vlastním pánem, to byla tak neskutečná představa, že se ji jeho mozek zdráhal pochopit.

„Co tě k tomu rozhodnutí vedlo?“ zeptal se stále ještě rozechvělým hlasem.

„Ne co, ale kdo. Madelyne.“

„Nechápu…“

„Moje žena zaslechla, jak jsem mluvil s Gilardem a králových bratrech. Když Gilard odešel, Madelyne poznamenala, že Robert a Jindřich jsou nespokojeni. Je přesvědčená, že je to proto, že ani jeden z nich nedostal odpovídající funkci ve správě království.“

„Panebože, vždyť Robert dostal Normandii,“ nechápal

Edmond.

„Ano,“ souhlasil Duncan s úsměvem. „Ale nejmladší králův bratr pouze zlato a malé, nevýznamné panství. A já na něm

opravdu pozoruju nespokojenost. Je rozený vůdce, právo vládnout je mu však upřeno rodem.“

„Jestli je tu podobnost s námi, rád bych slyšel jaká,“ řekl Edmond.

„Taková, že mě Madelyne pohnula k tomu, abych o té věci přemýšlel. Jsi můj vazal a současně Rhineholdův a tyto povinnosti musí zůstat nedotknuté. Kdybychom však získali králův souhlas, 250

mohl bys Falconův statek převzít a zvelebit ho. Myslím, že máš dobrou hlavu, bratře, a dokážeš rozmnožit bohatství, když k tomu budeš mít příležitost.“

Edmond se usmál. Duncanův kompliment ho potěšil. „A pokud král naši žádost odmítne, budeš mít alespoň svůj domov a staneš se strážcem mého území,“ pokračoval Duncan. „Král jistě přivítá dodatečný desátek a nebude se starat, od koho z nás pochází.“

„Musím říct, že s tvým plánem souhlasím,“ řekl teď už s úsměvem Edmond.

„Gilard se brzy vrátí k baronu Thormontovi, aby dokončil svých čtyřicet dnů,“ poznamenal Duncan.

„Podle mě má Gilard vůdcovské schopnosti a brzy se u Thormonta stane nejvyšším velitelem, jakým je Anthony u tebe,“ řekl nato Edmond.

„Máš pravdu, ale náš bratr se nejdřív musí naučit trpělivosti a schopnosti se ovládat,“ odpověděl Duncan.

Edmond přikývl na souhlas. „Pořád jsi mi však neřekl, jaké nové zprávy o Madelyne Gerald přivezl.“

„Gerald je přesvědčený, že králův bratr Jindřich něco chystá. Dokonce pozval Geralda na schůzku.“

„Kdy? A kde?“

„Jindřich bude hostem Clareů. Ale kdy se to setkání uskuteční, nevím.“

„Myslíš, že Jindřich bude žádat Geralda, aby s ním šel proti králi?“ zeptal se Edmond. „A co ty? Jsi na tu schůzku taky pozvaný?“

„Ne. Jindřich ví, že zůstanu věrný králi,“ odpověděl Duncan.

„Chceš tedy říct, že se Jindřich chystá otevřeně proti Vilémovi vystoupit?“

„Kdybych o tom byl přesvědčený, postavil bych se před našeho vůdce a řekl, že jsem hotov položit za něho život. Váže mě k tomu má čest.“

Edmond spokojeně přikývl.

„Gerald řekl, že počet

nespokojenců roste. Množí se spiknutí s cílem krále zabít. To však není nic neobvyklého. I jeho otec měl spoustu nepřátel.“

251

Když Edmond mlčel, Duncan pokračoval: „Gerald si myslí, že ho Jindřich pozval na schůzku právě proto, že je můj přítel. Má za to, že se chce dovědět, jestli bych byl ochoten uznat ho v případě Vilémovy smrti za krále.“

„Počkáme tedy, co ze schůzky vzejde?“

„Ano, počkáme.“

Edmond se zamračil. „Je tu moc okolností, které musíme uvážit, bratře.“

„To je mi jasné, Edmonde,“ odpověděl Duncan a změnil téma.

„Myslíš, že se Gilard opravdu do Madelyne zamiloval?“

Edmond pokrčil rameny. „Vypadalo to, že se těžce vyrovnával

s vaším sňatkem,“ připustil. „Ale zdá se, že už to své pobláznění překonal. Miluje Madelyne, jenže ona ho pořád nazývá bratrem a to jeho vášeň ochlazuje. Stejně jsem překvapený, že sis všiml, jak se trápí.“

„To je to, o čem jsem mluvil – Gilard se neumí ovládat,“ poznamenal Duncan. „Dává příliš najevo, co cítí. Všiml sis, jak sáhl po meči, když se mu zdálo, že nutím Madelyne ke sňatku násilím?“

„Ale vždyť jsi ji opravdu přinutil násilím,“ zazubil se Edmond.

„Sám jsem to viděl. I Madelyne si všimla, k čemu se Gilard chystá. Podle mě to byl jediný důvod, proč najednou obrátila a horlivě souhlasila, že se stane tvou ženou.“

Duncan se spokojeně usmál. „Máš dobrý postřeh, Edmonde. Madelyne má vrozený smysl pro ochranu slabších a v tu chvíli se bála, že bych mohl Gilardovi ublížit.“

Začal svou spící ženu hladit po zádech. Edmond na něho civěl

– napadlo ho, že si Duncan zřejmě není vědom toho, co dělá.

„Takže Madelyne chce, abychom odtud odešli?“ zeptal se.

„Vůbec ne, Edmonde. Naopak, jsem přesvědčený, že nebude ráda. Dokonce už vidím, jak mě obviňuje, že jsem vás vyhnal. Nevím, jestli pochopí, že máš závazky i k Rhineholdovi.“ Edmond přikývl. „Spíš má strach, že budu tebe a Gilarda držet do konce života málem jako své nevolníky a nedovolím vám udělat jedinou věc podle vlastního uvážení.“

252

„Tvoje žena má svérázné nápady,“ poznamenal Edmond. „Ale změnila tvůj život, to musíš uznat, Duncane. A stejně tak náš. Tohle je poprvé, co spolu o něčem pořádně mluvíme. Myslím, že nás jako rodinu stmelila.“

Duncan neodpověděl. Edmond vstal. „Stejně je to smůla,“ poznamenal na odchodu.

„Co?“ nechápal Duncan.

„Že jsem na ten poklad nepřišel dřív já.“

Duncan se usmál. „Ne, Edmonde, to bylo tvoje štěstí. Přísámbůh, že bych ti ho vzal.“

Právě v tu chvíli se Madelyne probudila. Snažila se posadit a rozpačitě se na svého manžela usmála. „Co bys Edmondovi vzal, Duncane?“ zeptala se rozespalým hlasem. Sáhla si na hlavu, jestli má v pořádku vlasy. Duncan předem uhýbal před jejími lokty.

„Nic, co by tě zajímalo, Madelyne,“ odpověděl.

„Nic bys mu brát neměl. O všechno, co máš, by ses měl se svými bratry podělit,“ poučovala ho.

Edmond se rozesmál.

Než však stačil odejít, vběhla do síně Adéla. Jakmile uviděla Madelyne, dala se do pláče. „Gerald trvá na tom, že naše zásnubní smlouva je platná, Madelyne. Řekni mi, co mám dělat. On si mě chce pořád vzít.“

Madelyne sklouzla z Duncanova klína a Adéla se jí vrhla do náruče.

Duncan vstal a podrážděně si povzdechl.

„O tom bys měla mluvit především se mnou,“ vyštěkl na Adélu. Vzal Madelyne za ruku a bez ohledu na to, že se jí Adéla stále držela, ji táhl ke dveřím.

„Přece ji tu nemůžeme nechat v takovém stavu,“ protestovala Madelyne. Bože, připadala si, jako by se ocitla uprostřed přetahované. „Slyšíš, Duncane? Vždyť mi utrhneš ruku.“ Vtom se na prahu objevil Gerald. Duncan v duchu zaklel. Měl v úmyslu odvést Madelyne do svého pokoje a o Adélině zasnoubení jednat s Geraldem až ráno. Jenže teď už to nešlo.

Neměl však náladu na dlouhé řeči a umiňoval si, že celý problém vyřeší hned.

253

Než stačil Gerald cokoliv říct, Duncan se na něho obořil:

„Takže ty trváš na tom, že se s Adélou oženíš?“

„Ano,“ odpověděl baron rozhodně. „Adéla se stane mojí ženou.“

„Dal jsem Adéle své slovo, že tady může zůstat, jak dlouho bude chtít, Geralde.“

Geraldova tvář se zkřivila hněvem. Duncan měl chuť bouchnout pěstí do stolu, naštěstí se však ovládl. „Udělal jsem chybu, že jsem jí to slíbil,“ řekl. Vzápětí se musel usmát, když viděl, jak na něho všichni ohromeně civí. Nemohli si srovnat v hlavě, že někdo tak neomylný jako on otevřeně přiznává chybu.

Obrátil se k Madelyne a zašeptal: „Tvoje utkvělá touha říkat v každém okamžiku pravdu je chvályhodná, ženo. Teď však, prosím tě, mlč. Mlč a všechno bude v pořádku.“

Madelyne přikývla. Dokonce se na něho usmála, aby mu dala najevo, že mu věří. Zřejmě ho to potěšilo, protože z jeho tváře zmizel hněv. Obrátil se zpátky ke Geraldovi. Gerald znal svého Přítele dobře a věděl, že nemůže nic dělat, dokud mu Duncan celou věc nevysvětlí. Nepochyboval, že Duncan je muž, který za každých okolností drží své slovo.

„Adélo, přestaň fňukat a řekni baronu Geraldovi, jak zněl slib, který jsem ti dal,“ poručil Duncan sestře.

Tón jeho hlasu nepřipouštěl námitky. Adéla se pustila Madelyne. „Řekl jsi, že tu můžu žít až do své smrti, když si to

budu přát.“

Gerald udělal krok směrem k ní, Duncanův pohled ho však zarazil.

„A teď ty, Geralde? Jak zní slib, který jsem dal tobě?“

Duncan se snažil mluvit mírně, jako by jim chtěl dát najevo, že ho celý problém nudí. Madelyne mu sevřela ruku.

Gerald svou odpověď téměř vykřikl. „S vědomím krále jsi souhlasil, že se Adéla stane mou ženou.“

V tu chvíli už Edmond nevydržel mlčet. „Proboha, Duncane, jak chceš oba sliby dodržet?“

Duncan mu neodpověděl a místo toho se obrátil k baronovi.

„Geralde,“ řekl, „respektuju Adélino přání a svým slovem jí 254

zaručuju, že tady může zůstat. Nic jiného. Je na tobě, abys ji přesvědčil, jestli nechce své přání změnit.“

„Chceš říct, že…“

„Jsi v mém sídle vítaný host a můžeš tu zůstat tak dlouho, jak budeš potřebovat.“

Gerald se v první chvíli zatvářil polekaně, ale potom, jako by

na něco přišel, se mu tvář roztáhla do úsměvu. „Adélo,“ obrátil se k dívce, „protože odsud nechceš odejít, budu tu muset zůstat s tebou.“

„Cože?“

Madelyne viděla, že v dívčiných očích není strach, pouze úžas, že by něco takového bylo možné. A také hněv.

„Ano, Adélo. Jak řekl tvůj bratr, zůstanu tu tak dlouho, dokud tě nepřesvědčím, aby ses stala mou ženou. Slyšela jsi mě?“ Samozřejmě že ho slyšela. Vždyť ho musela slyšet snad i stráž na jižním cimbuří, pomyslela si Madelyne.

Vykročila k Adéle rozhodnutá bránit ji před Geraldovým

hněvem. Náhle ji však znovu chytil za ruku Duncan, strhl ji k sobě, a když chtěla otevřít ústa a ohradit se, zesílil stisk, až ji to zabolelo.

Adéla byla tak vyvedená z míry, že nevěděla, co dělat. „To

budeš dřív bělovlasý stařec, než se rozhodnu pro vdavky, Geralde,“ vykřikla zoufale.

Gerald se na ni usmál. „Podceňuješ mě, Adélo.“

„Jsi ten nejumíněnější muž na světě,“ vyhrkla Adéla. „Ty… ty

plebejče.“ Otočila se k němu zády a rychle odešla.

Všechno bude dobré, pomyslela si Madelyne. Viděla, že Adéla je hněvem bez sebe, ale nemá strach.

„Kdo je to plebejec?“ zeptal se Gerald Edmonda.

Edmond pokrčil rameny a obrátil se k Madelyne. „Další z těch vašich slov?“ zeptal se.

„Ano,“ přiznala Madelyne.

„Někdo tak odporný jako Polyfemos?“ vyzvídal Edmond. Madelyne zavrtěla hlavou.

„Alespoň tě Adéla hodnotí výš než Madelyne mě, když jsme se poprvé setkali, Geralde,“ prohlásil Edmond a zazubil se.

255

Madelyne nevěděla, o čem Edmond mluví. Duncan popřál všem dobrou noc a odvedl svou ženu pryč dřív, než se stačila Edmonda zeptat, jak to myslel.

Oba mlčeli, dokud nedošli ke dveřím Duncanova pokoje. Madelyne čekala, až budou uvnitř, aby se Duncana zeptala, jak to s Adélou doopravdy myslí. Sotva však vstoupili dovnitř, rázem na to zapomněla. Duncan nechal přestěhovat celý její pokoj z věže sem do svého. Před krbem stála obě její křesla, na jeho velké posteli ležela její přikrývka a nad krbem visel její goblén.

Maude, která právě z místnosti odcházela, oznámila svému pánu, že lázeň pro Madelyne je připravená, jak poručil.

„Před tebou se koupat nebudu, Duncane,“ vyhrkla Madelyne, sotva se za Maude zavřely dveře. „Běž si zaplavat do toho svého jezera a já se zatím…“

„Už jsem tě přece viděl tolikrát neoblečenou, Madelyne,“ řekl klidně. Rozvázal pletený pásek, který jí visel kolem beder, hodil jej na křeslo a pokračoval se zbývajícími částmi jejího oděvu.

„Vždycky to však bylo v posteli, Duncane, s přikrývkami a…“ Zmlkla a zoufale na něho hleděla.

Duncan se jen uculoval. „Běž do lázně, drahá, než voda vychladne.“

„Ty přece plaveš v ledové vodě,“ připomenula mu. Duncan jí pomalu stahoval košilku. „Proč to vůbec děláš?“ obrátila se na něho zardělá, až cítila horkost ve tvářích. „To ti působí potěšení plavat, když je taková zima?“

Hledala jakýkoliv způsob, jak rozptýlit jeho pozornost a odvrátit ho od toho, aby ji svlékal. Duncanovi však nedělalo problémy odpovídat na její otázky a pokračovat v tom, co dělal.

„Nemůžu říct, že by mi to působilo nějak zvlášť velké

potěšení,“ řekl. Konečně ji svlékl košilku, klekl si před ni a začal jí stahovat punčochy a boty. Když už na sobě neměla vůbec nic, jeho ruce pomalu cestovaly po jejích nohou zpátky k pasu.

Jeho dotyky byly tak mučivě slastné, že si povzdechla rozkoší.

„Tak proč to děláš?“ vykoktala znovu.

„Abych utužil své tělo i ducha.“ 256

Přestal se jí dotýkat a Madelyne okamžitě pocítila zklamání.

„Jsou přece lehčí způsoby, jak utužit tělo,“ zašeptala. Přehodila si vlasy dopředu v naději, že si jimi zakryje ňadra. Byly však příliš krátké. Začala si tedy jejich konce kroutit, aby mohla svou nahotu nenápadně zakrývat rukama.

Duncan byl však jiného mínění. Vstal a jemně jí ruce stáhl k bokům. Pak její plná ňadra sevřel v dlaních a palci lehce kroužil kolem bradavek. Madelyne se podvědomě naklonila dopředu, jako by ho chtěla vybídnout, aby ji laskal víc.

„Jestli tě políbím, Madelyne, už se do lázně nedostaneš. Vidím

v tvých očích vášeň. Cítíš, jak moc tě chci?“ šeptal jí hlasem, který byl stejně něžný a dráždivý jako jeho ruce.

Pomalu přikývla. „Já tě chci vždycky, Duncane.“

Musela se přemáhat, aby se od něho otočila a přistoupila ke kádi.

Duncan se snažil nedívat se na ni. Přísahal si, že dnešní noc s

ní musí začít pomalu. Bude ji milovat beze spěchu, něžně a jemně, bude ji vychutnávat a nedá se strhnout pokušením hodit ji na postel a vrhnout se na ní jako šelma.

Bude ji hladit, šeptat něžná slůvka… Představoval si, že se mu podaří přinutit ji, aby mu řekla, jak moc ho miluje. Náhle pocítil neklid. Teď, když sám sobě přiznal, že ji miluje, chtěl její vyznání slyšet hned.

Byl rozhodnutý dosáhnout toho, že ho Madelyne bude milovat. Vůbec nepochyboval, že mu nebude schopná nic odmítnout, jen když se jí bude dvořit a dávat jí najevo, že o ni stojí.

Usmál se pro sebe. Chtěl její posedlosti po pravdě využít ke svému prospěchu. Svlékl si tuniku, poklekl před krbem a přiložil do ohně další poleno.

Madelyne se rychle myla, aby byla hotová dřív, než se Duncan otočí a bude ji při těch intimních úkonech pozorovat.

Pak si náhle uvědomila, jak je to všechno směšné, a zasmála se. Duncan se narovnal a přistoupil ke kádi. Stál s rukama založenýma na zádech a chtěl vědět, co ji tak pobavilo.

Byl už bez košile a měl nahou hruď. Madelyne se rozbušilo srdce. Náhle měla pocit, že se jí nedostává dech. Bože, jak lehce ji 257

dokáže vzrušit! „Spím vedle tebe každou noc bez jediného kousku oblečení, a teď se před tebou stydím. Tomu jsem se smála.“ Pokrčila rameny.

Vstala z vody a postavila se před ním, aby mu dokázala, že už ji stud přešel.

Po jejím těle stékaly lesknoucí se stružky vody. Konečky vlasů měla zcuchané a kroutily se jí ve vlhkých prstencích. Na tváři jí hrál šelmovský úsměv. Duncan se k ní sklonil, políbil ji na čelo, pak ještě jednou a pak znovu na její pihovatý nosík. Vypadala tak skvěle a tak statečně se snažila potlačit před ním stud.

Náhle si všiml, že se zachvěla chladem, a sáhl po osušce,

kterou Maude přehodila přes opěradlo křesla. Pak do ní Madelyne zabalil, vyzvedl ji z kádě a přenesl ke krbu.

Stála obrácená zády k ohni. Měla zavřené oči a vnímala, jak ji chloupky na Duncanově hrudi šimrají na hrotech ňader. Teplo sálající z krbu ji hřálo na ramenou a jeho něžný pohled vléval teplo do jejího srdce.

Miluje mě, uvědomila si. Byl to tak nádherný pocit, že jí ani nenapadlo protestovat, když řekl, že ji osuší. Nejdřív jí třel tělo osuškou, když však skončil se zády, přitáhl si ji k sobě na hruď. A pak se přisál k jejím ústům v dlouhém, mučivém polibku, při němž se jí téměř zatočila hlava. Jeho jazyk se lehce dotkl jejích rtu. zkoumal je, chutnal a pak pomalu pronikl do úst, která mu ochotně nabízela. Uvědomila si, že pustil osušku, sevřel jí svými širokými dlaněmi zadeček a přitiskl si ji ke svému pevnému horkému tělu, ke svému vzrušenému mužství.

Zasténala do jeho úst rozkoší a dráždila jeho jazyk svým jazykem. Hladila ho po nahých zádech, ale když mu zajela prsty pod opasek kalhot, náhle se od ní odtrhl.

„Vezmi mě do postele, Duncane,“ prosila ho. Snažila se dosáhnout na jeho ústa a zlákat ho k dalšímu polibku, on jí však schválně unikal.

„Dočkáš se, Madelyne,“ sliboval jí staženým hlasem. Políbil ji na špičku brady a pak jeho rty pomalu klouzaly dolů k jejím ňadrům. „Bože, jak jsi krásná,“ zašeptal.

258

Chtěl ji okusit celou. Hladil jí jedno ňadro rukou a současně laskal druhé ústy a jazykem, až byla jeho bradavka naběhlá a tvrdá jako oříšek.

Jeho jazyk byl jako horký samet. Madelyne cítila tak znepokojivou, dráždivou slast, že ji téměř nemohla vydržet. A když Duncan klesl na kolena a ucítila, jak se jeho polibky posouvají na břicho a pak ještě níž, náhle do sebe prudce vtáhla vzduch a na dlouho zapomněla dýchat. Jeho ruce ji hladily po stehnech, až nakonec vklouzly mezi ně. Cítila, že nad sebou ztrácí vládu.

Duncan ji líbal na stehně, jeho rty se dotýkaly okrajů zahojené jizvy, zatímco prsty pokračovaly v dráždění, laskání a mučivém pronikání do tepla jejího těla.

A pak ji držel za boky, a když se jeho polibky vnořily do jemného chumlu chloupků mezi stehny, podlomila se pod ní kolena.

Duncan jí však nedovolil klesnout. Jeho ústa a jazyk chutnaly vlhkost, kterou v ní vytvářely. Byla sladká jako med a opojná jako nejjemnější víno.

Madelyne měla pocit, že samou rozkoší zemře. Křečovitě zaryla nehty do jeho zad. Z hrdla se jí vydral dlouhý sten – primitivní zvuk plný smyslnosti, který Duncana přivedl téměř k šílenství.

Pomalu ji položil na zem. Znovu se přisál k jejím ústům, zatímco prsty pronikal do jejího klína a dráždil ji k nesnesení.

Vzepjala se proti jeho ruce, a když mučivá slast, která ji spalovala uvnitř, dostoupila vrcholu, vykřikla jeho jméno. Tělem jí probíhala jedna vlna neuvěřitelné slasti za druhou a Duncan ji k sobě tiskl a

šeptal jí slova lásky.

Chtěla mu říct, jak úžasnou rozkoš jí dal, nemohla se však odtrhnout od jeho úst.

Náhle se Duncan narovnal, rychle ze sebe shodil zbývající oděv, pak si lehl na záda a přitáhl si ji na sebe.

Už se nemohl ovládnout. Rozechvělýma rukama jí rozevřel stehna, přinutil ji, aby si nad ním klekla, a pak opět začal s nádherným milostným mučením. Madelyne přerývaně dýchala, pak vykřikla jeho jméno a prosila ho, aby už své mučení ukončil.

259

Konečně ji zvedl a jediným mocným pohybem do ní vnikl.

Byla na něho připravená – vlastně víc, dychtila po něm, chtěla ho. Byla tak neuvěřitelně horká, tak vlhká, tak vzrušená.

Duncan ji nechal, aby ho v sobě uvěznila. Madelyne se prohnula dozadu, až našla nejslastnější polohu, a pak ho začala pomalými bezděčnými pohyby přivádět k šílenství.

Duncan se cítil slabý jako panoš a zároveň silný jako nejmocnější vojevůdce. Držel ji za boky a nutil ji, aby se pohybovala prudčeji.

Jeho rozkoš explodovala dřív než její, jeho výkřik však vzápětí strhl k divokému vyvrcholení i ji.

Pak se mu bezvládně zhroutila na hruď. Duncan zaúpěl, Madelyne však byla příliš vyčerpaná a příliš spokojená, aby se omlouvala.

Dlouho leželi v objetí, než byli schopni promluvit. Madelyne mu hladila hruď. Milovala šimrání jeho jemných chloupků, jeho hladké, pevné tělo, horkou kůži, omamný mužný pach… Duncan se s ní pomalu převalil, až se ocitla pod ním. Pak se opřel o loket a nedbale přehodil své těžké stehno přes její nohy. Madelyne napadlo, že opět vypadá jako nejarogantnější člověk na světě. Hleděl na ni s tak samolibým výrazem.

Zvedla ruku, aby mu odhrnula pramen vlasů, který mu spadl do čela. „Miluju tě, Madelyne,“ řekl náhle.

Ruka jí ztuhla ve vzduchu.

Oči se jí rozšířily a v tu chvíli si Duncan uvědomil, co řekl. To neměl vůbec v úmyslu. Chtěl přece, aby vyznala lásku ona jemu. Usmál se nad tím, jak to zpackal, a trpělivě čekal, až se

Madelyne vzpamatuje z jeho vyznání a oplatí mu ho – až mu řekne, že i ona ho moc miluje.

Madelyne nevěřila svým uším. Nedovedla si představit, že by

kdy něco takového vyslovil. Jenže on se tvářil tak slavnostně, když jí opakoval, že to neřekl jen tak, že to myslel vážně.

Dala se do pláče. Duncan na ni zíral a nevěděl, co si má myslet.

„Proč pláčeš? Kvůli tomu, co jsem ti řekl – že tě miluju?“ Zavrtěla hlavou. „Ne,“ zašeptala.

„Co tě tedy tak rozrušilo? Myslel jsem, že tě potěším.“ 260

V jeho slovech zaznělo znepokojení. Madelyne si utřela slzy a udeřila ho loktem do brady. „Potěšil jsi mě,“ řekla. „Mám však strach, Duncane. Myslím, že bys mě neměl milovat.“ Povzdechl si. Rozhodl se, že na ni nebude naléhat a počká, až mu sama vysvětlí, co tím míní. Byla příliš rozechvělá, aby dokázala mluvit souvisle.

Dlouho byl trpělivý. Pak ji přenesl do postele, a když leželi pod přikrývkou, přitulila se k němu. Stále však neřekla ani slovo.

„Z čeho máš strach?“ zeptal se jí nakonec. „Copak je to tak hrozné, že tě miluju?“

Jeho hlas zněl tak něžně, že se neudržela a znovu se dala do pláče.

„Nemáme žádnou naději, Duncane. Král nás bude…“

„Dá nám své požehnání, Madelyne. Bude muset náš sňatek potvrdit.“

Říkal to s takovou jistotou, že ji trochu uklidnil. „Proč myslíš,

že ti král vyhoví. Vysvětli mi to. Nechci mít strach,“ naléhala však dál.

Duncan si povzdechl. „Znám se s Vilémem od doby, kdy jsme oba byli mladí chlapci. Má mnoho chyb, dokázal se však stát schopným vůdcem. Vím, že ho nemáš ráda, protože jsi o něm od svého strýce slyšela mnoho špatného. Jenže tvůj strýc říká jen to, co si myslí církev. Král ztratil podporu duchovních, protože vzal jejich klášterům bohatství. Bohužel nedokázal rychle vyměnit církevní hodnostáře. Znevažují krále proto, že se nepodvolil jejich diktátu.“

„Ale proč si myslíš…“

„Nepřerušuj mě, když ti něco vysvětluju,“ řekl. Hned se však lekl, že k ní byl příliš strohý, a jemně jí stiskl ruku. „Nechci se

vychloubat, ale král dobře ví, že jsem mu pomohl sjednotit Skotsko a ustavit s ním mír. Ví, jakou mám pro něho cenu. Mám dobře vycvičené vojsko, s jehož podporou může v případě potřeby kdykoliv počítat, Madelyne. Spoléhá na mou věrnost. Dobře ví, že bych ho nikdy nezradil.“

261

„Ale Duncane, uvědom si, že Louddon je jeho důvěrný přítel,“ namítla Madelyne. „Řekla mi to Marta a slyšela jsem to také od přátel svého strýce.“

„Kdo je Marta?“

„Jedna ze strýcových služebných.“

„Aha, potom je jistě stejně neomylná jako papež,“ poznamenal Duncan uštěpačně. „A ty všem těm pomluvám věříš?“

„Všem ne,“ řekla. Pokusila se otočit a pohlédnout na něho, Duncan jí však nedovolil pohnout se. Znovu se mu tedy opřela o rameno. „Můj bratr se sám chlubil, jaký má na Viléma vliv.“

„Pověz mi, ženo, co vlastně znamená to důvěrný přítel,“ obrátil se k ní.

Vehementně zavrtěla hlavou. „To ode mě nechtěj. To by byl hřích.“

Duncan si podrážděně povzdechl. Věděl dobře, jaký vztah je mezi králem a Louddonem. Už dávno měl podezření, že Louddon je něco víc než pouhý úředník u Vilémova dvora. Přesto ho překvapilo, že o tom ví i jeho roztomilá, nevinná žena.

„Musíš mi prostě věřit, Duncane – řeknu ti jen, že mezi mým bratrem a králem je hříšné spojenectví.“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl. „Už o tom nebudeme mluvit. Vidím, že tě to přivádí do rozpaků. Vím, co se za pojmem důvěrný přítel skrývá, Madelyne. To však neznamená, že král zradí své barony. Ve sporu s Louddonem je čest na mé straně.“

„Mluvíš o stejné cti, která tě připoutala ke kůlu na nádvoří Louddonovy pevnosti?“ zeptala se Madelyne. „Jsi tak čestný, že věříš, že Louddon dodrží příměří?“

„Tenkrát v Louddonově pevnosti to byl pečlivě promyšlený plán,“ odpověděl. „Nikdy jsem tvému bratrovi nevěřil.“

„Byl bys mrtvý dřív, než by se tvoji vojáci dostali dovnitř, Duncane. Vždyť bys zmrzl k smrti, kdybych tě nezachránila. S tím má čest velmi málo společného.“

Duncan usoudil, že bude lepší se s ní nepřít. Samozřejmě se mýlila, on však necítil potřebují to vymlouvat.

„Louddon mě zneužije proti tobě.“ 262

To už nedávalo vůbec žádný smysl. „Madelyne, v celé Anglii není jediný baron, který by neslyšel o Adéle. Kdyby se král obrátil k pravdě zády, udělal by svou první velkou chybu. Jsou tu i jiní baroni, kteří se postaví na mou stranu. Všichni jsme zavázáni svou ctí být mu věrni, ale také on musí s námi jednat se ctí. Jinak pozbude naše přísaha věrnosti smysl. Věř mi, Madelyne, že tenhle spor Louddon nevyhraje. Věř mi, že vím, co dělám.“

Chvíli bylo ticho, zdálo se, že Madelyne o něčem přemýšlí.

Potom zašeptala: „Vždycky jsem věřila ve tvou čest. Už od té noci, kdy jsme vedle sebe spali ve stanu. Slíbil jsi mi, že se mě nedotkneš, když budu spát, a já jsem byla klidná.“

Duncan se při vzpomínce usmál. „Teď vidíš, jak byl tvůj strach z toho, že tě zneužiju, směšný.“

Madelyne přikývla. „Ale já mám tvrdé spaní, Duncane,“ škádlila ho.

„Nesnaž se zamluvit to, o čem jsme začali, Madelyne. Řekl jsem ti, že tě miluju. Ty mi na to opravdu nic neodpovíš?“

„Děkuju ti, manželi.“

„Cože? Ty mi děkuješ?“ vykřikl. Jeho trpělivost byla u konce. Copak neví, co od ní čeká – že mu má říct, jak moc zase miluje ona jeho? Přece jí musí být jasné, že ho takhle jen rozčilí.

Madelyne náhle zjistila, že leží na zádech a její manžel se hrozivě tyčí nad ní. Svaly na tváři mu poškubávaly a to byla

neklamná známka toho, že jím lomcuje hněv. Byl připravený tvrdě se s ní střetnout.

Ona se však nedala ani v nejmenším zastrašit. Jemně ho pohladila po ramenou a pak pomalu sklouzla dlaněmi po jeho

svalnatých pažích. Jeho tělo bylo pevné jako ze železa, cítila to pod prsty. Nemohla z něho spustit oči, když ho hladila. A i když z něho vyzařovala síla, jeho oči prozrazovaly, jak je zranitelný. Takhle se

na ni ještě nedíval, přesto bezpečně poznala, co v jeho pohledu je. Něžně se na něho usmála. Okamžitě se přestal mračit. Uviděl v jejích očích jiskřičky a reagoval na ně. Jeho tělo se uvolnilo.

„Odvažuješ se se mnou laškovat?“ 263

„Nelaškuju s tebou,“ odpověděla. „Dostala jsem od tebe ten nejkrásnější dar, jaký jsi mi mohl dát. Nemohu se z toho vzpamatovat.“

Čekal, že mu poví ještě něco. Po chvíli zašeptala: „Jsi jediný muž, který mi kdy řekl, že mě miluje.“ Na čele se jí objevily vrásky. „Jak bych tě za to mohla nemilovat?“

Vypadala, jako by si to teprve v tuto chvíli uvědomila. Duncan si podrážděně povzdechl. „Pak mám zřejmě zatracené štěstí, že ti Gilard nestačil říct přede mnou, co k tobě cítí.“

„Stačil,“ prohlásila a musela se usmát zděšení, s jakým na ni zíral. „Ale jeho vyznání lásky nemůžu považovat za první, protože není tak docela pravdivé. To, co ke mně cítí tvůj bratr, je jen takové pobláznění.“

Najednou se k němu natáhla a políbila ho. „Ach Duncane, kdybys věděl… Miluju tě už dlouho, jen jsem si to neuvědomovala. Byla jsem blázen. Musím ale přiznat, že jsem to plně pocítila už dnes večer, když jsme všichni seděli dole kolem krbu. Poznala jsem, že si mě ceníš…že ti na mně záleží. Předtím jsem byla bezcenná.“

Duncan zavrtěl hlavou. „To není pravda, že jsi byla bezcenná. Jen se nenašel nikdo, kdo by tvou cenu poznal.“

Do očí jí vstoupily slzy. „Je to zázrak, že ses do mě zamiloval,“ řekla tiše. „Vždyť jsi mě zajal jako rukojmí. Byla jsem jen figurka v tvém plánu pomstít se mému bratrovi. Nemám pravdu?“

„Máš,“ přiznal Duncan.

„Proto ses se mnou oženil,“ pokračovala. Náhle se zamračila.

„Miloval jsi mě už tenkrát?“

„Myslím, že to byla spíš smyslná touha než láska,“ odpověděl.

„Chtěl jsem tě dostat do postele,“ dodal a zazubil se.

„Takže pomsta a chlípnost.“ Zamračila se ještě víc. „To jsou velmi ubohé důvody, Duncane.“

„Ještě jsi zapomněla na soucit,“ řekl klidně.

„Cože? Chceš říct, že jsem v tobě vzbuzovala soucit?“ Teď už v ni narůstal skutečný hněv. „Bože, tak ty mě miluješ ze soucitu, jaký jsem chudáček?“

264

„Lásko moje, jen jsem ti pomohl, když jsi vypočítávala všechny důvody, které mě s tebou svedly dohromady.“ Jeho smích ji urážel. „Jestli je tvá láska ke mně založená na chtíči, soucitu a touze po pomstě, pak…“

„Madelyne,“ přerušil ji, aby ji uklidnil, „vzpomínáš si, co jsem ti řekl, když jsme opouštěli pevnost tvého bratra?“

„Vzpomínám. Řekl jsi oko za oko.“

„Ano, ale pak jsi namítla, že jsi Louddonova sestra, že patříš k němu. Vzpomínáš si, co jsem ti odpověděl?“

„Vzpomínám, i když jsem nerozuměla, co to znamená. Řekl jsi, že patřím k tobě.“

„Tak vidíš, mluvil jsem pravdu.“ Políbil ji, aby ji zbavil možnosti na něho podezíravě pohlédnout.

„Ale pořád tomu nerozumím,“ ozvala se Madelyne, když opět mohla mluvit.

„Ani já ne,“ přiznal se. „V tu dobu jsem tě odvážel jako svého vězně a vůbec jsem neuvažoval, že si tě někdy vezmu za ženu. Po pravdě řečeno, Madelyne,– tvůj osud zpečetilo to, jak ses ke mně zachovala. Vzpomínáš? Jak jsi mi zahřívala nohy.“

„Opravdu?“ Cítila, že jí znovu vstupují slzy do očí. Pohled na Duncanovu tvář v ní vyvolával tolik něžnosti, tolik lásky.

„Nemohl jsem tomu uniknout, i když mi nějakou dobu trvalo, než jsem si uvědomil pravdu.“

„Ale tenkrát jsi říkal, že jsem prostoduchá.“ Zasmála se, když si na to vzpomněla.

Znovu jí v očích zasvítily jiskřičky. Hněv byl ten tam. Duncan předstíral rozhořčení. „Nikdy jsem neřekl, že jsi prostoduchá. A kdyby to o tobě řekl někdo jiný, okamžitě bych na něho vytáhl meč.“

Madelyne vyprskla smíchem. „Ale opravdu jsi to řekl, barone. Jenže já jsem na to hned zapomněla. Mimochodem já jsem ti řekla taky pár nelichotivých přívlastků.“

„Skutečně? Ale já jsem žádný neslyšel,“ divil se Duncan. „Kdy

jsi mi je říkala?“

„Když jsi byl ke mně otočený zády, kdy jindy?“ 265

Vypadala tak nevinně. Duncanův úsměv byl čím dál širší.

„Tvoje posedlost říkat pravdu ti jednou způsobí problémy.“ Znovu ji políbil a dodal: „Ale já bude vždycky vedle tebe, abych tě chránil.“

„Stejně jako budu vždycky chránit já tebe,“ prohlásila. „Jsem tvoje žena a je to moje povinnost.“

Zasmála se, když viděla, jak se tváří. „Máš to marné, nebojím se tě. Teď, protože mám tvou lásku, se tě už nikdy nebudu bát,“ dodala.

Zdálo se mu, že to říká příliš samolibě. „Já vím.“ V jeho povzdechu bylo tolik beznaděje, že se musela znovu zasmát.

„Chci slyšet ještě jednou, že mě miluješ,“ prohlásil.

„Bože, jako rozkaz vojákovi…,“ zašeptala. „Dobře. Miluju tě z celého srdce, Duncane.“ Políbila ho na bradu. „Dala bych za tebe život, můj manželi.“ Dotkla se špičkou jazyka jeho spodního rtu.

„A budu tě milovat až navěky.“

Duncan spokojeně zamručel. Přitáhl si ji k sobě a přisál se k jejím ústům.

„Duncane?“

„Co je, moje milovaná?“

„Kdy jsi na to přišel, že mě miluješ?“

„Spi, Madelyne. Je už skoro ráno.“

Jí se však nechtělo spát. Přála si, aby tato nádherná noc nikdy neskončila, a schválně vrtěla zadečkem přitisknutým na jeho břicho. „Řekni mi, prosím, kdy přesně to bylo.“

Duncan si povzdechl. Věděl, že Madelyne nedá pokoj, dokud jí neodpoví. „Dnes.“

„Tak to tedy je!“

„Co tím chceš…?“

„Teď tomu začínám rozumět,“ řekla.

„Zato já tomu přestávám rozumět,“ zabručel.

„Ty jsi ten, kdo se celý den choval tak… nepředvídatelně. Abych se přiznala, měla jsem o tebe i trochu starost. Kdy dnes?“

„Co?“

„Kdy přesně sis uvědomil, že mě miluješ?“ Nehodlala se vzdát. 266

„Když jsem si myslel, že tě můj kůň porazí a zabije.“

„Silén? Ty myslíš, že by mi Silén ublížil?“ V jejím hlase zazněl nepředstíraný úžas. Duncan se usmál. Stále netušila, jak hrůznou chvilku přitom zažil. „Duncane?“

Měl rád, jak šeptala jeho jméno, když od něho něco chtěla. Byl to něžný, vemlouvavý a neuvěřitelně svůdný zvuk. „Zkazila jsi mého hřebce. Říkal jsem ti to už dole v síni, jenže ty jsi mi usnula na klíně a neslyšela jsi ani slovo.“

„Nezkazila jsem ho,“ protestovala. „Jen jsem mu projevovala náklonnost. To ještě nikomu neuškodilo.“

„Že ne? Jestli mi budeš dál projevovat náklonnost a nenecháš mě spát, bude to moje smrt,“ odpověděl a dlouze zívl. „Stala se z tebe nenasytná svůdnice,“ dodal. „Vysála jsi ze mě všechnu sílu.“

„Děkuju za poklonu.“

„Silén je tvůj. Dávám ti ho.“

„Silén? Můj?“ vykřikla dychtivě jako malé dítě. „Zvykl si, že má být věrný tobě. Udělala jsi z mého bitevního oře jehňátko. Toho ho už nezbavím.“

„Čeho?“

Místo odpovědi ji obrátil, aby se dívala na něho. Pak na ni dlouze pohlédl. „A teď mě dobře poslouchej, ženo. Nevsedneš na něj, dokud tě nenaučím pořádně jezdit. Rozumíš?“

„Proč si myslíš, že neumím jezdit?“ zeptala se. Samozřejmě že neuměla, ale domnívala se, že se jí to před ním podařilo utajit. Její manžel byl však všímavější, než si myslela.

„Prostě mi to slib, nebo se se Silénem rozluč.“

„Dobře. Slibuju ti to.“ Začala si kousat spodní ret. Vtom ji však něco napadlo. „Ale nerozmyslíš si to do rána, že ne?“

„Samozřejmě že ne. Silén je teď tvůj.“

„Já nemluvím o Silénovi.“

„Tak o čem?“

Zatvářila se znepokojeně. „Myslela jsem, jestli si nerozmyslíš, že mě miluješ.“

„Ne. Nikdy.“

Políbil ji, aby svou přísahu potvrdil, pak se obrátil na bok a

zavřel oči pevně rozhodnutý spát. Byl hrozně unavený. 267

„Večer sis nešel zaplavat do jezera. To je další důkaz tvé nevypočítatelnosti.“

Když neodpovídal, Madelyne do něj šťouchla. „Proč jsi nešel plavat?“

„Protože byla moc velká zima.“

To byla rozumná odpověď…, pokud by ji vyslovil někdo jiný než Duncan. Madelyne se pro sebe usmála. Oh, jak ho milovala.

„Duncane? Líbilo se ti, když jsi mě miloval tam u krbu? Víš, když jsi mě tam líbal…?“

Bylo zřejmé, že se ostýchá, nebyla však schopná potlačit zvědavost. „Líbilo, Madelyne. Chutnala jsi sladce jako med.“ Vzpomínka na líbání u krbu ho probrala. Užasl, jaká vlna touhy se v něm znovu vzedmula.

Madelyne se převalila na bok a dívala se na něho. Měl zavřené oči, ale usmíval se a vypadal náramně spokojeně.

Pomalu mu jela rukou od brady přes hruď až na břicho. „Co bys říkal tomu, kdybych tě taky okusila?“ zeptala se šeptem poznamenaným touhou.

Než mohl odpovědět, sklonila se a políbila ho na břicho.

Musela se usmát, když viděla, jak se mu svaly křečovitě stáhly. Její ruka se pomalu sunula níž, jako by zkoumala cestu pro ústa a jazyk.

Když mu sevřela úd, přestal Duncan dýchat. „Jsi tak tvrdý a horký, Duncane,“ zašeptala. „Dej mi svůj oheň.“

Teď už neměl na spánek ani pomyšlení. Ležel, nechal svou

ženu, aby s jeho tělem prováděla svá magická kouzla, a myslel na to, že je nejbohatší muž na světě. Protože ho jeho žena miluje.

A pak už nedokázal myslet na nic. 268

Kapitola 18

Prohlašuji, že v moci je právo. Spravedlnost je zájmem silných.

PLATÓN, RES PUBLICA I

Dny kruté zimy a skučících ledových větrů nadlouho

poznamenaly život celé země. Přece jen se však čím dál víc objevovaly přísliby toho, že se chladnou zimu chystá vystřídat jaro a zubaté sluníčko se rozzáří do hřejivého jasu, který s sebou přinese nový život.

První příznaky nastupujícího jara byly patrné na stromech, jejichž větev se obalovaly pupeny, a také na loukách, jež se začaly zelenat a později hýřily barvami a vůněmi květin.

Pro Madelyne to byl kouzelný čas, protože právě v tu dobu prožívala největší radost z Duncanovy lásky. Někdy tomu ani nemohla uvěřit a považovala to za zázrak, že ji Duncan miluje. Několik prvních týdnů po tom, co jí vyznal lásku, však byla neklidná a trápila ji úzkost, že se jí nasytí a přestane mít o ni zájem. Všemožně se proto snažila dělat mu radost a vycházet mu ve všem vstříc. Přesto nevyhnutelně došlo k první rozepři. Obyčejné nedorozumění, které bylo možné lehce vyřešit, se však vinou Duncanovy zasmušilosti a Madelynina vyčerpání změnilo ve vážný konflikt.

Madelyne si vlastně ani nevzpomínala, jak hádka začala. Věděla jen, že na ni Duncan křičel. Okamžitě se stáhla do sebe a schovala se za svou osvědčenou masku vyrovnanosti a neotřesitelného klidu. Její manžel ji však brzy obojího zbavil.

269

Madelyne pak propukla v pláč, řekla mu, že už ji nemiluje, a utekla do věže.

Duncan běžel za ní. Stále na ni křičel, teď už jí však nevyčítal

to co předtím, ale její nesnesitelný zvyk dělat unáhlené a nesprávné závěry. Když si nakonec Madelyne uvědomila, že Duncana rozzuřilo její obvinění, že už ji nemiluje, přestala jí jeho zlost vadit. Vždyť vlastně křičí, že ji miluje, pomyslela si.

Ten večer dostala první důležitou lekci. Přišla na to, že na křik je nejlépe odpovědět křikem. Od chvíle, kdy se ocitla mezi Wextony, se všechno změnilo. Svoboda, jež jí nyní byla dopřána, odemkla všechny dveře jejích emocí. Už je nemusela držet pod kontrolou. Když měla chuť se smát, smála se. A když měla chuť křičet, křičela, třebaže se snažila zůstat stále dámou a nesnižovat svou důstojnost.

Zjistila také, že postupně přebírá některé typické vlastnosti

svého muže.

Oceňovala bezpečí jistoty a začala jako on nenávidět jakékoliv změny. Když Gilard i Edmond odjeli, aby dostáli závazku vůči svým pánům, dala všem kolem sebe pocítit svou nelibost.

Duncan se jí snažil vysvětlit, že jeho bratři mají povinnosti a nemohou se řídit tím, co si přeje ona. Madelyne však byla jako kvočna a chtěla mít všechny Wextony doma pod dohledem.

Duncan rozuměl své ženě líp než ona sama sobě. Brala jeho bratry i Adélu za členy své rodiny. Byla tolik let sama, že se nedokázala bez protestů vzdát potěšení mít je všechny kolem sebe a starat se o ně.

Madelyne také uklidňovala atmosféru v domě. Jakmile zpozorovala zárodek nějakého sporu nebo viděla, že někdo plísní služebnictvo, hned se ozvala a trvala na tom, aby se věc vyřešila v klidu. Snažila se každého chránit, a přesto žasla nad tím, když se někdo snažil chránit ji.

Stále nechápala svou hodnotu. Duncan věděl, že jeho lásku považuje za zázrak. Nepatřil k těm, kdo dávají při každé příležitosti najevo své city, rychle však poznal, že Madelyne potřebuje slyšet jeho vyznání lásky často. Pořád v sobě kdesi uvnitř chovala neurčitý strach a pocit, že jí něco hrozí. Bylo to pochopitelné

270

vzhledem k tomu, co v životě prožila, a on se smiřoval s tím, že bude trvat dlouho, než získá dostatečnou sebedůvěru.

Dny, které Duncan trávil se svou ženou, by byly téměř idylické, nebýt Adély. Jeho sestra jako by se rozhodla, že je všechny připraví o rozum. Duncan se všemožně snažil mít s ní soucit, Adéla se však chovala tak, že měl často chuť ji uškrtit.

Udělal chybu, když se svěřil Madelyne s tím, jak ho Adéla popuzuje a jak se někdy musí všemi silami zdržovat, aby jí něčím nezacpal ústa. Madelyne byla zděšená a hned se začala Adély zastávat. Říkala mu, že by se měl učit soucitu, a ne v sobě pěstovat pocity, které v něm vyvolávají násilnické myšlenky.

Vyčítala mu, že je bezohledný a nedovede se vcítit do trápení druhého. Duncanovi však připadalo, že opak je pravdou. Cítil s baronem Geraldem. Zdálo se mu, že jeho přítel prokazuje přímo božskou trpělivost a odolnost ukutého železa.

Adéla dělala všechno, aby svého nápadníka odradila. Tropila si

z něho posměch, křičela na něho a pak se zase dávala do pláče. Nic z toho jí však nebylo platné. Gerald byl pevně odhodlaný ji získat a zdálo se, že je ochoten snést od ní úplně všechno, aby toho dosáhl. Duncan uvažoval, že Gerald je buď paličatý jako mezek, nebo hloupý jako vůl. Možná tak trochu obojí.

V každém případě musel Geralda obdivovat. Ano, takové odhodlání zasluhovalo obdiv, zvlášť když člověk uvážil, že jediné, co baron za své úsilí získá, bude ječící fúrie.

Samozřejmě Duncanovi byla celá situace nepříjemná a měl snahu tvářit se, že se ho netýká. Madelyne mu to však nedovolila. Neustále ho zatahovala do středu rodinných hádek a tvrdila, že je jeho povinností je urovnávat.

Říkala mu, že musí být současně pán i bratr a že jeho snaha zachovávat k rodině rezervovaný postoj je jen pozůstatek jeho zvyku z minulosti se od rodiny oddělovat.

Také mu často říkala, že by si měl udržet úctu svých bratrů a na oplátku se vůči nim chovat přátelsky. Duncan se s ní nepřel. Bože, vždyť s ní od jejich sňatku nevyhrál jediný spor.

271

V tomto případě však měla pravdu. Samozřejmě se

neobtěžoval, aby jí to řekl. Věděl, že by ho okamžitě upozornila na spoustu jiných „zvyků“, jichž by se měl zbavit.

Začal se zúčastňovat společných večeří, protože věděl, že tím udělá Madelyne radost. Ostatně po nějaké době si uvědomil, že mu to vyhovuje. Při večeři se mluvilo o nejrůznějších věcech a on se rád zúčastňoval živých debat, které z toho často vyplynuly. Oba jeho bratři byli bystří muži a Duncan se brzy naučil naslouchat jejich názorům.

Pomalu tedy odstraňoval přehradu, kterou se oddělil od své rodiny, a zjišťoval, že mu to přináší mnoho výhod.

Teď už věděl, že se jeho otec mýlil, když ve snaze chránit své postavení pána vládl pevnou rukou. Možná si myslel, že by ztratil respekt, kdyby projevoval svým dětem lásku. Duncan si nebyl jistý, co otce vedlo k tomu, že k nim byl tak odměřený a příkrý.

Věděl pouze, že on sám ho na této cestě následovat nebude. Za tuto změnu ve svých názorech musel ovšem poděkovat

Madelyne. Ona ho přesvědčila, že úcta a strach nemusejí jít vždycky ruku v ruce a že lépe se spolu snoubí úcta s láskou. Byla to ironie. Madelyne děkovala Duncanovi za to, že jí dal místo ve své rodině, přičemž pravdou byl spíš opak. Ona mu dala místo v jeho vlastním domově. Ukázala mu, jak být Gilardovi, Edmondovi i Adéle bratrem. Ano, vtáhla ho přímo do středu rodinného kruhu. Ve vztahu ke svým vojákům nemusel nic měnit a dál se zúčastňoval jejich bojového výcviku. Každé odpoledne si však našel chvíli, kdy se věnoval své ženě a učil ji, jak správně jezdit na koni. Madelyne se učila rychle a netrvalo dlouho a Duncan ji nechal jezdit na Silénovi po loukách a nízkých kopcích za hradbami pevnosti. Samozřejmě nikdy nebyla sama, pro jistotu jezdil s ní. A také reptal na její zvyk brát s sebou pokaždé žrádlo pro vlka, který podle něho existoval jen v jejích představách.

Madelyne chtěla, aby jí vysvětlil, proč je jedna strana kopce holá, zatímco druhá zalesněná nebo porostlá bujnou vegetací. Duncan jí řekl, že na holé straně obrácené k pevnosti všechny stromy vykáceli, aby stráže na cimbuří dohlédly až na vrchol a 272

poznaly, kdo se k pevnosti blíží. Navíc v případě, že by to byl nepřítel, by měli lučištníci snadný cíl.

Madelyne žasla. Zdálo se jí, že všechno, co kdy udělal, má

něco společného s obranou jeho sídla. Duncana zase překvapovalo, ze to jeho ženu udivuje. Vždyť to přece byla jeho základní povinnost jako pána z Wextonu.

Madelyne se jeho vážnému vysvětlování smála a on si na její smích postupně zvykal.

Duncan věděl, že si Madelyne dělá starosti o jejich budoucnost. Neměla ráda, když vzpomenul jméno jejího bratra, a všichni si dávali pozor, aby o Louddonovi nemluvili. Duncanovi se příliš nedařilo přesvědčit ji, že všechno bude dobré, a proto se oba hovorům na toto téma vyhýbali.

Jaro byl čas, kdy si Duncan uvědomil a ujasnil mnohé věci. Aby zařídil určité záležitosti, musel téměř na měsíc Madelyne opustit, a když se vrátil, plakala jeho žena štěstím. Celou noc se

vášnivě milovali, a kdyby je služebnictvo nevyrušilo, zůstali by v posteli ještě celý den.

Madelyne byla nešťastná, jakmile musel odjet. Ani on ji neopouštěl rád, a třebaže jí to nikdy neřekl, po celou dobu odloučení byl myšlenkami s ní.

Jaro postupně přešlo v teplé letní dny. Teď se už cestovalo

lépe. Duncan věděl, že je jen otázkou času, kdy ho král vyzve, aby před něho předstoupil. Skrýval své obavy před Madelyne a pomalu připravoval své vojsko.

V poslední červnové dny opět přijel baron Gerald, aby se

znovu pokusil dvořit se Adéle. Duncan vyšel svému příteli naproti na nádvoří. Oba měli pro sebe důležité zprávy. Duncan právě přijal posla, který mu předal dopis opatřený královskou pečetí. Baron Wexton uměl číst – i když to Madelyne nevěděla – a to, co v dopise stálo, mu přidalo další vrásky na čele. Byl tak zamyšlený, že Geralda ani pořádně nepozdravil.

Zdálo se, že i Gerald je plně zaujatý svými myšlenkami. Poté,

co se Duncanovi krátce uklonil, předal uzdu svého hřebce Anselovi a otočil se k Duncanovi zády. „Právě jsem se vrátil od Clareů,“ oznámil příteli téměř šeptem.

273

Duncan kývl na Anthonyho. „Musíme si promluvit a já chci, aby byl Anthony při tom,“ vysvětlil Geraldovi.

Gerald přikývl. „Říkám Duncanovi, že jsem se právě vrátil ze sídla Clareů,“ opakoval, když se k nim Anthony připojil. „Byl tam i králův bratr Jindřich a kladl mi spoustu otázek, které se týkaly tebe, Duncane.“

Všichni tři muži pomalu mířili do síně. „Myslím, že se snaží zjistit, jak by ses zachoval, kdyby se stal králem,“ řekl Gilard. Duncan se zamračil. „Na co se tě přesně ptal?“

„Byl to velmi opatrný rozhovor. Připadalo mi, jako by všichni měli informace, které jsem já neznal. Asi z mé řeči nejsi moc chytrý, že?“

„Myslíš, že je třeba postavit se na Vilémovu obranu? Že proti němu chce Jindřich něco podniknout?“

„Ne, to nemyslím,“ odpověděl Gerald rozhodně. „Ale stejně mi to připadalo podivné. Tebe tam nepozvali, a přesto se celý rozhovor točil kolem tvé osoby.“

„Padly otázky na moji loajalitu?“

„Ne, o tom se nemluvilo. Je ti však jasné, Duncane, že máš k dispozici nejlepší vojáky v Anglii. Kdybys chtěl, mohl by ses králi postavit.“

„To si Jindřich myslí, že bych byl schopen obrátit se proti svému lennímu pánu?“ zeptal se Duncan zcela užaslý, že by bylo něco takového možné.

„Ne. Všichni vědí, že jsi čestný muž. Pořád však nevím, co si o té schůzce myslet. Byla tam velmi stísněná atmosféra.“ Gerald pokrčil rameny a potom dodal: „Jindřich se o tobě vyjadřoval

jenom pochvalně, přesto bych řekl, že ho něco znepokojuje. Bůhví co.“

Vystoupili po schodech do velké síně. U jídelního stolu stála Madelyne a upravovala do velkého džbánu květiny. Vedle na podlaze seděli tři malí chlapci a jedli ovocné koláčky.

Madelyne zvedla hlavu, a když uviděla Geralda, usmála se na něho. Pak všechny tři muže pozdravila úklonou. „Za hodinu bude připravená večeře. Jsem ráda, že tě zase vidím, Geralde. Adéla bude mít radost.“

274

Duncan a Anthony se rozesmáli a vzápětí se k nim přidal i Gerald.

„To není k smíchu, říkám pravdu,“ bránila se Madelyne. Pak se obrátila k chlapcům. „Běžte si to dojíst ven. A ty, Willie, najdi lady Adélu a řekni jí, že tu má hosta. Nezapomeneš to?“

Chlapci vstali a zamířili k východu. Willie se však přitočil k Madelyne a objal ji kolem nohou. Duncan viděl, že jeho žena Pohladila chlapce po hlavě.

Těšilo ho, že je taková. Všechny děti ji milovaly a chodily za ni kam se jen hnula. Dychtily po tom, aby se na ně usmála a pochválila je, a Madelyne si dávala pozor, aby žádného z nich nezklamala. Znala je všechny jménem, což bylo docela úctyhodné, protože v hradu jich žilo se svými rodiči opravdu hodně.

Když Willie konečně Madelyne pustil a vyběhl za kamarády, zůstaly na Madelyniných šatech rudé skvrny po jahodách.

Madelyne si jen povzdechla a zavolala: „Willie, zapomněl ses poklonit svému pánovi.“

Willie se zastavil, otočil se a nemotorně se uklonil. Duncan

kývl hlavou. Chlapec se usmál a zmizel ve dveřích.

„Čí jsou ty děti?“ zeptal se Gerald.

„Služebnictva,“ odpověděl Duncan. „Chodí za mojí ženou.“ Náhle k nim dolehl zlostný výkřik. Duncan a Gerald si shodně povzdechli. Willie zřejmě právě řekl Adéle o Geraldově příjezdu.

„Nemrač se, Geralde,“ snažila se Madelyne hosta uchlácholit.

„Adéla tu od tvého posledního odjezdu chodila jako tělo bez duše. Jsem přesvědčená, že jsi jí chyběl. Že je to tak, Anthony?“

„Když myslíš, paní, pak připouštím, že by to tak trochu možná mohlo být,“ řekl voják. Duncan dobře věděl, co si Anthony ve skutečnosti myslí, a musel se jeho odpovědi zasmát.

Také Gerald se zazubil. „Vidím, že jsi diplomat, Anthony.“

„Nechci zklamat paní,“ odpověděl voják.

„Přál bych si, abys měla pravdu, Madelyne,“ povzdechl si Gerald. Přidal se k Duncanovi a Anthonymu, kteří už seděli u stolu. Madelyne mu podala pohár vína a Gerald se žíznivě napil.

„Jsou tu Gilard a Edmond?“ zeptal se potom. 275

Duncan zavrtěl hlavou. Také on sáhl po poháru vína, který mu Madelyne podávala. Uchopil ho však i s její rukou a nepouštěl ji. Madelyne se k němu naklonila a usmála se.

„Duncane, otec Laurance se konečně chystá sloužit mši na naši počest,“ oznámila. Pak se obrátila ke Geraldovi. „Hned po naší svatbě si ten ubohý muž popálil ruku a dlouho si ji léčil. Bylo to hrozné, i když nám nikdy pořádně nevysvětlil, jak se to stalo.“

„Kdyby nechal Edmonda, aby se na jeho poranění podíval, nemusel se léčit tak dlouho,“ poznamenal Anthony. „Teď už je Edmond samozřejmě pryč,“ dodal a pokrčil rameny.

„Mám dojem, že si budu muset s otcem Laurancem promluvit,“ poznamenal Duncan se zachmuřeným výrazem.

„Proč? Nelíbí se ti?“ zeptal se Gerald.

„Nelíbí.“

Madelyne na svého manžela překvapeně pohlédla. „Ale Duncane, vždyť ho ani pořádně neznáš. Proč ho tedy předem odsuzuješ?“

„Ten člověk nekoná své povinnosti, Madelyne. Schovává se v kapli a to je všechno, co tu dělá. Na můj vkus je moc plachý.“

„Nevěděl jsem, že jsi tak zbožný muž,“ prohlásil Gerald. „Však taky není,“ poznamenal Anthony. „Duncan jen chce, aby kněz konal to, kvůli čemu ho sem církev poslala,“ řekla Madelyne.

Natáhla se a dolila Anthonymu pohár.

„Vůbec se mi nelíbí,“ řekl náhle Duncan. „Dnes ráno mi posel doručil dopis z jeho kláštera. Žádal jsem, aby ho vyměnili za někoho jiného. Madelyne mi tu žádost napsala,“ dodal pyšně. Madelyne ho šťouchla do ruky, že málem převrhl pohár.

Duncan věděl, že jeho žena nechce, aby někomu říkal, že umí číst a psát. Usmál se na ni. Nemohl pochopit, že se stydí za něco, co umí jen málokterý šlechtic.

„Co v tom dopise píší?“ zeptala se Madelyne.

„Ještě nevím,“ odpověděl Duncan. „Měl jsem jiné nutné věci, které jsem musel udělat, ženo. To počká až po večeři.“

Shora se ozval další křik. Adéla se zřejmě dostávala do ráže.

„Madelyne, běž, proboha, a pokus se ji uklidnit,“ řekl Duncan a 276

obrátil se ke svému příteli. „Začínám se tvých návštěv hrozit, Geralde.“

Madelyne se rychle snažila jeho neomalenost omluvit. „Můj manžel to tak nemyslel,“ řekla. „Má starosti, však víš…“ Duncan si dlouze povzdechl, až se Madelyne otočila a pohlédla na něho. „Není třeba, abys omlouvala mé chování, Madelyne. A teď běž za Adélou.“

Madelyne přikývla. „Pozvu k večeři taky otce Lauranceho. Samozřejmě že nepřijde, ale stejně ho pozvu. Ale kdyby nás náhodou poctil svou přítomností, buď k němu, prosím tě, slušný. Alespoň po dobu večeře. Pak si na něho třeba křič.“

Byla to žádost, přesto zazněla jako příkaz. Duncan se na ni zamračil, Madelyne mu však odpověděla úsměvem.

„Král je už zpátky v Anglii,“ oznámil šeptem Gerald, když Madelyne odešla.

„Jsem připraven,“ odpověděl Duncan.

„Pojedu s tebou, až přijde petice,“ řekl Gerald.

Duncan zavrtěl hlavou. „Přece nevěříš, Duncane, že král tvůj sňatek přejde, jako by se nic nestalo,“ naléhal Gerald. „Budeš mu muset zdůvodnit, proč ses k němu rozhodl. A já mám stejné právo

postavit se Louddonovi jako ty. Možná ještě větší. Jsem odhodlaný toho bastarda zabít.“

„Polovina Anglie by ho ráda zabila,“ poznamenal Anthony.

„Petice už přišla,“ prohlásil Duncan. Řekl to tak tiše, že ostatním chvíli trvalo, než na jeho oznámení zareagovali.

„Kdy?“ zeptal se Gerald.

„Chvíli předtím, než jsi přijel,“ odpověděl Duncan.

„Kdy vyrazíme?“ chtěl vědět Anthony.

„Král mě žádá, abych přijel do Londýna okamžitě,“ řekl Duncan. „Ale já myslím, že bude stačit, vyjedeme-li pozítří. Ty však zůstaneš tady, Anthony.“

Voják na to nic neřekl, i když nevěděl, co si myslet. Obvykle při takových příležitostech svého pána provázel.

„Vezmeš Madelyne s sebou?“ zeptal se Gerald.

„Ne. Tady bude bezpečnější.“

„Před královou, nebo Louddonovou pomstou?“ 277

„Před Louddonovou. Král ji bude chránit.“

„Máš v něho větší důvěru než já,“ řekl Gerald.

Duncan pohlédl na svého vazala. „Svěřím do tvých rukou svůj největší poklad, Anthony. Všechno může být jen past.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Gerald.

„Jen to, že Louddon má přístup ke králově pečeti. Dopis není psán královým stylem.“

„Kolik mužů vezmeš s sebou a kolik necháš tady na Madelyninu ochranu?“ zeptal se Anthony. Už teď začínal uvažovat, jak zorganizuje obranu pevnosti. „Může to být plán dostat tě odtud, aby mohl Louddon zaútočit. Ví, že tu Madelyne necháš.“

Duncan přikývl. „Uvažoval jsem o tom.“

„Mám s sebou jen stovku mužů,“ řekl Gerald. „Ale jestli budeš chtít, Duncane, nechám je tu, aby je měl Anthony k dispozici.“ Zatímco Gerald s Anthonym spolu hovořili o počtech vojáků, Duncan vstal a přistoupil k ohni. Náhodou se však otočil, když kolem vchodu prošla Madelyne. Jde promluvit s otcem Laurancem, pomyslel si. Vedle ní klusal Willie a držel se její sukně.

Po chvíli k němu přišli Anthony s Geraldem, přitáhli si křesla a

také Duncan se posadil. Pustil svou ženu z hlavy a hodnou dobu všichni tři ohnivě probírali, jak nejlépe zabezpečit pevnost.

Náhle vběhl do síně Willie. Když uviděl Duncana, prudce se zastavil a vytřeštěně na něho zíral.

Duncan si pomyslel, že chlapec vypadá, jako by uviděl samotného ďábla. Nespouštěl z něho oči. Willie ostýchavě přistoupil až k jeho křeslu.

„Co se stalo, chlapče? Chceš se mnou mluvit?“ zeptal se ho Duncan tiše, aby ho ještě víc nevyděsil.

Anthony se začal na něco ptát, Duncan však zvedl ruku a umlčel ho.

Pak se obrátil a přitáhl si chlapce k sobě. Willie začal kňourat, strčil si palec do pusy a stále zíral na svého pána. Nebyl schopen vypravit ze sebe slovo.

Duncan začal ztrácet trpělivost. Náhle Willie vytáhl palec z pusy a zašeptal. „On ji udeřil.“

278

Duncan vyskočil, až se jeho křeslo převrhlo dozadu. Než si Gerald s Anthonym stačili uvědomit, co se děje, byl v půli cesty ke dveřím.

„Co se stalo?“ křikl Gerald na Anthonyho, který se už rozběhl za svým pánem.

„Madelyne,“ houkl Anthony přes rameno. Teď už vyskočil i Gerald a vyrazil za Anthonym. Než doběhl ke schodům, držel v ruce meč.

Duncan vtrhl do kaple první. Dveře byly zajištěné závorou, Duncan je však jediným kopnutím vyrazil. Hněv mu dal sílu, které nemohlo nic odolat.

Vběhl do předsíně a uviděl otce Laurenceho. Kněz držel Madelyne před sebou jako štít. Na krk jí tiskl hrot dýky. Duncan se nedíval na Madelyne. Neodvážil se na ni pohlédnout, věděl, že pak by jeho zuřivost vybuchla naplno. Byl soustředěný na muže před sebou, na šílence, který ohrožoval Madelynin život.

„Stůj! Jestli se ke mně přiblížíš, proříznu jí hrdlo!“ vykřikl kněz. Pomalu ustupoval a táhl své rukojmí za sebou.

Při každém kroku, o který kněz couvl, postoupil Duncan

dopředu.

Kněz narazil na malý hranatý stolek, na němž hořely svíce. Odvážil se krátce ohlédnout – zřejmě chtěl překážku obejít, aby se dostal k postranním dveřím. To byla chyba, na niž Duncan čekal. Vyrazil jako blesk. Chytil ruku s dýkou a jediným bleskovým pohybem vrazil její ostří šílenci do krku. Kněz se zapotácel. Pak Duncan vytrhl Madelyne z jeho sevření a násilník se zhroutil.

Otec Laurance byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.

Jeho tělo převrhlo stolek se svíčkami a plameny začaly olizovat suché dřevo.

Duncan si toho nevšímal, neměl myšlenky pro nic jiného než pro Madelyne. Jeho žena mu bezvládně klesla na hruď. „Myslela

jsem, že už nepřijdeš,“ zašeptala přerývaně. Pak se tiše rozplakala.

Duncan se zhluboka nadechl. Snažil se potlačit hněv, aby ji

mohl uklidnit. „Nestalo se ti nic?“ vypravil ze sebe konečně. Jeho 279

hlas byl však drsný, poznamenaný zuřivostí a prožitým strachem o ni.

„Už jsem se cítila líp,“ zašeptala.

Odpověděla s náznakem humoru a to ho uklidnilo. Madelyne zvedla hlavu a podívala se na něho. Když spatřil její tvář, opět v něm vzplanul hněv. Levé oko měla oteklé, koutek úst zkrvavený a na krku několik ošklivých škrábanců.

Duncan litoval, že je kněz mrtev a nemůže ho potrestat ještě jednou. Madelyne cítila, že se chvěje hněvem. Z jeho očí sršely blesky. Natáhla ruku a dotkla se špičkami prstů jeho tváře. „Už je to pryč, Duncane.“

V tu chvíli vběhli do kaple Gerald s Anthonym. Jakmile Gerald uviděl oheň, okamžitě vyběhl ven a začal volat o pomoc.

Anthony zůstal stát vedle svého pána. Když se Duncan otočil a zamířil k východu, Anthony přiskočil a odklidil mu z cesty zbytky roztříštěných dveří.

Madelyne viděla, že Anthony se tváří stejně zlověstně jako Duncan. Pokusila se ho uklidnit a dát mu najevo, že se jí nic nestalo.

„Všiml sis, Anthony, že si můj manžel oblíbil procházet zavřenými dveřmi?“ zeptala se ho.

Anthony se nejdřív zatvářil polekaně, ale pak se jeho tvář pomalu roztáhla do úsměvu.

Duncan se sklonil, aby se Madelyne neudeřila do hlavy, a vyšel s ní z kaple. Opírala se mu čelem o rameno. Teprve venku si uvědomila, že stále pláče. Chvěla se, ale myslela si, že to jsou dozvuky po prožitém strachu.

Než ji Duncan donesl do svého pokoje, drkotaly jí zuby. Zabalil ji do přikrývky a držel ji na klíně. Pak jí jemně hladil pohmožděnou tvář.

Potil se horkem sálajícím od ohně, který kvůli ní rozdělal.

„Viděl jsi ten šílený svit v jeho očích?“ zeptala se a znovu se při vzpomínce zachvěla. „Chtěl mě… Miloval bys mě, i kdyby mě znásilnil, Duncane?“

„Tiše, moje lásko,“ uklidňoval ji. „To je hloupá otázka. Víš přece, že tě budu milovat vždycky.“

280

Drsná odpověď ji uklidnila. Opřela se o jeho hruď a zůstala tak. Bylo toho tolik, co mu chtěla říct, potřebovala však k tomu sílu.

Duncan si už myslel, že spí, když najednou vyhrkla: „Poslali ho sem, měl za úkol mě zabít.“

Obrátila se tak, aby na něho mohla pohlédnout. Když uviděla jeho oči, zamrazilo ji. „Poslali?“ zeptal se tiše. Madelyne věděla, že se před ní snaží skrýt hněv. Nedařilo se mu to, ale to mu neřekla.

„Šla jsem do kaple, abych ho pozvala na večeři. Přistihla jsem ho, když neměl kutnu. Byl oblečený jako obyčejný venkovan, ale to už jsi viděl sám. Žádné obvazy na rukou však neměl.“

„Pst. Lež a odpočívej,“ uklidňoval ji, když na něho hleděla, jako by čekala, co na to řekne.

„Ani žádné jizvy neměl. Říkal přece, že si popálil ruce, vzpomínáš? Nemohl kvůli tomu sloužit mše. Jenže žádné jizvy neměl. Ani jedinou.“

Duncan kývl, aby pokračovala. „Rozhodla jsem se, že o tom budu mlčet. Dělala jsem, že jsem si ničeho nevšimla, jen jsem si pomyslela, že ti to musím říct. Ale pověděla jsem mu o dopise, který jsi dostal z jeho kláštera, a také že s ním chceš po večeři

mluvit. To byla chyba, i když v tu dobu jsem ještě neměla tušení, že…“ Na chvíli se odmlčela. „Pak se rozzuřil. Řekl mi, že ho sem poslal Louddon, aby mě zabil, kdyby se král místo k němu přiklonil k tobě. Duncane, proboha, jak je možné, že nějaký člověk má duši ďábla? Myslím, že otec Laurance poznal, že jsi ho odhalil. Řekl, že musí uprchnout, ale předtím prý musí splnit své poslání a zabít mě.“

Znovu klesla na jeho hruď. „Měl jsi strach, Duncane,“ zašeptala po chvíli.

„Nikdy nemám strach,“ řekl stroze. Byl tak rozzuřený Laurancovou zradou, že její otázku skoro nevnímal. Madelyne se nad jeho odpovědí usmála. „Chtěla jsem říct, jestli jsi měl strach o mě,“ opravila se.

„Cože?“ pohlédl na ni. Uvědomil si, že se musí ovládnout, protože Madelyne potřebuje jeho útěchu. „Jestli jsem měl o tebe 281

strach? K čertu, Madelyne, byl jsem vztekem bez sebe, když jsem ho uviděl.“

„To ti věřím,“ usmála se. „Vypadal jsi jako vlk, když ses k němu blížil.“

Duncan ji narovnal, aby se posadila a mohl ji políbit. Dotkl se jejích rtů jen lehounce a něžně, protože byly oteklé.

Madelyne se zvedla z jeho klína, vzala ho za ruku a táhla ho k posteli. Tam se posadila a ukázala mu vedle sebe.

Duncan si svlékl tuniku. Byl zpocený, protože v místnosti bylo horko. Posadil se vedle své ženy, objal ji kolem ramen a přitáhl si ji. Chtěl ji mít blízkou sebe a povědět jí, jak moc ji miluje. Bože, vždyť to potřeboval víc on než ona. „A co ty, Madelyne, měla jsi strach?“

„Trochu,“ špitla. Chtěla pokrčit rameny, tíha jeho paže jí to však nedovolila. Sklonila hlavu a prstem mu dělala kroužky na stehně, aby ho zneklidnila.

„Jen trochu?“

„Ano. Věděla jsem, že pro mě přijdeš. Už jsem málem začala být rozzlobená, že ses neobjevil hned. Ten člověk ze mě chtěl strhat oblečení…“

„Mohl tě zabít,“ řekl Duncan. Hlas se mu opět zachvěl

potlačovaným hněvem.

„Ne, toho jsem se nebála. Věděla jsem, že bys to nepřipustil.“ Bože, jakou v něho má důvěru! Duncan se cítil téměř zahanbeny, když si to uvědomil.

Špičky prstů, kterými kreslila pomalé kroužky, se blížily k jeho klínu. Chytil jí ruku a přitiskl si ji ke stehnu. Je zřejmě tak rozrušená, že si vůbec neuvědomuje, co dělá a jaký to na něho může mít účinek, pomyslel si.

„Bože, tady je horko,“ zašeptala náhle. „Proč jsi tu rozdělal tak velký oheň, Duncane?“

„Třásla ses jako osika,“ připomenul jí.

„Už je mi líp.“

„Tak půjdu dolů a přinesu dopis z kláštera. Teď jsem opravdu zvědavý, co nám v něm představení píší,“ řekl.

282

„Ale já nechci, abys mě tu nechal samotnou,“ ozvala se polekaně.

Duncan byl najednou starostlivost sama. „Musíš si odpočinout. Prospělo by ti, kdybys usnula.“

„Nepotřebuju odpočívat,“ bránila se. „Je mi horko. Pomůžeš mi z toho oblečení? Tísní mě,“ požádala ho nevinným hlasem. Duncan zpozorněl.

Postavila se před ním a ani v nejmenším se mu nesnažila pomoct, když ji svlékal. „Proč ses vlastně rozběhl do kaple?“ napadlo ji najednou.

„Maudin chlapec mi přišel říct, že tě ten bastard udeřil. Musel to vidět,“ odpověděl Duncan.

„Nevěděla jsem, že Willie šel za mnou až do kaple. Zřejmě vyběhl ven dřív, než kněz zavřel dveře na závoru. Musel být hrozně vyděšený, vždyť je mu teprve pět let. Měl bys ho nějak odměnit za to, že tě přivedl.“

„K čertu, všechno se to stalo mojí vinou,“ prohlásil vztekle duncan. „Měl jsem vědět, co se v mé domácnosti děje. Budu na to muset dohlédnout, jako dohlížím na výcvik svých mužů.“ Madelyne mu položila ruce na ramena. „Ale to je moje povinnost, dohlížet na tvou domácnost. I když, jak o tom teď přemýšlím, nic by se nestalo, kdyby…“

Jeho povzdech ji zarazil. „Já vím. Nic by se nestalo, kdybych byl u tebe a chránil tě,“ řekl.

V jeho hlase zazněla úzkost. Madelyne zavrtěla hlavou. „Ne, to jsem nechtěla říct. Opět děláš ukvapené závěry, Duncane. To je tvoje hrozná chyba. Kromě toho jsi měl důležitější věci na práci než běhat za mnou.“

„Ty musíš mít přednost před všemi a před vším,“ řekl rozhodně.

„Víš, chtěla jsem říct, že by se nic nestalo, kdybych se dokázala bránit sama.“

„Jak to myslíš?“ Udiveně na ni pohlédl. Vůbec nechápal, o čem mluví. Vzápětí však pochopil a usmál se.

„Otec Laurance přece nebyl o moc větší než já,“ řekla. „A Ansel je stejně vysoký jako já.“

283

„Co s tím má můj panoš společného?“

„Ansel se učí bojovat, aby se dokázal bránit. Proč bys to

nemohl naučit i mě? Vždyť to umíš, cvičíš své vojáky, jak zacházet se zbraní. Souhlasíš?“

Nesouhlasil, ale rozhodl se, že teď se s ní přít nebude.

„Promluvíme si o tom později,“ řekl.

Madelyne přikývla. „A teď… se musíš postarat, abych se uklidnila a bylo mi dobře. Poroučím ti to.“

Duncan reagoval na její škádlivý tón. „Poroučíš? A jaký je ten rozkaz, který se odvažuješ dát svému manželovi?“ zeptal se.

Nemusela mu to říkat. Stačilo, že pomalu rozvázala stuhu na

své košilce, a poslední kus oděvu, který měla na sobě, jí sklouzl z ramen dolů. Duncan zavrtěl hlavou a pokusil se ji odmítnout.

„Musíš si odpočinout. Jsi poraněná, prožila jsi otřes…“

„O mě neměj strach,“ přerušila ho. „Ale nevypadám teď pěkně, že?“

„Abych řekl pravdu, vypadáš jako ten tvůj Kyklop. Ten měl taky jen jedno oko. Je na tebe hrozný pohled.“

Musela se rozesmát. Věděla, že ji škádlí, protože si ji přitáhl k sobě.

„Tak budeš muset zavřít oči, až mě budeš milovat,“ řekla.

„Nějak se s tím vypořádám.“

„Pořád cítím, jak mě držel,“ zašeptala. Laškovný tón byl ten

tam. „Potřebuju, aby ses mě teď dotýkal ty. Abych zapomněla. Pak se zase budu cítit čistá, Duncane. Rozumíš mi?“

Odpověděl jí polibkem. Brzy opravdu zapomněla. Myslela jen nato, jak jsou jeho dotyky krásné, na nic jiného.

A cítila se čistá na těle i na duši. 284

Kapitola 19

Poznáte pravdu a pravda vás učiní svobodnými.

NOVÝ ZÁKON, JAN 8:32

Vypadalo to jako ironie osudu, ale nešťastná událost se zrádným knězem napomohla Geraldovi a Adéle ke sblížení. Madelyne trvala na tom, že přes modřiny ve tváři bude večeřet společně s celou rodinou a hostem. Když sešla s Duncanem do síně, Adéla už seděla za stolem. Gerald přecházel před krbem a zdálo se, že je zcela pohroužený do svých myšlenek.

Duncan si povzdechl. Naznačil Madelyne, že dnes nemá nejmenší chuť být svědkem další z Adéliných scén. Madelyne ho už chtěla poprosit, aby byl trpělivý, ale pak se rozhodla jinak. Ani ona neměla náladu na neshody a hádky.

Když Adéla spatřila Madelyne, málem vyjekla leknutím. V tu chvíli na Geralda úplně zapomněla. „Proboha, co se ti stalo?“ vykřikla. „Že tě Silén konečně shodil ze sedla?“

Madelyne se obrátila k Duncanovi a zamračila se.

„A ty jsi mě přesvědčoval, že na mně není nic poznat,“ řekla tiše.

„Lhal jsem,“ odpověděl Duncan a zazubil se.

„Měla jsem se podívat do Adélina zrcadla, jak vypadám,“ poznamenala. „Adéla na mě zírá, jako by se jí ze mě dělalo nevolno. Myslíš, že zkazím všem chuť k jídlu?“

Duncan zavrtěl hlavou. „Moji chuť k jídlu nemůže zkazit nic. Vydal jsem teď všechny své síly, abych uspokojil tvou…“ 285

Šťouchla do něho, aby zmlkl. Vždyť už byli blízko stolu.

„Potřebuju, abys mě miloval,“ zašeptala mu ještě. „Když jsi mě objímal, dočista jsem zapomněla na odporný dotyk toho kněze. Jenom proto jsem byla tak… troufalá.“

„Troufalá?“ usmál se Duncan. „Madelyne, miláčku, mám dojem, že se pomalu měníš v…“

Znovu do něho šťouchla, tentokrát silněji. Pak se obrátila k Adéle a Geraldovi.

Naštěstí nemusela Adéle nic vysvětlovat, udělal to za ni Gerald.

„Ach Madelyne, vypadáš hrozně,“ politovala ji Adéla soucitně.

„Lhát je hřích,“ řekla Madelyne a pohlédla významně na Duncana.

Duncan všechny upozornil, že si nepřeje, aby někdo při večeři zmínil jméno otce Lauranceho. Všichni souhlasili. Adéla se opět vrátila ke své zatvrzelosti a Geralda ignorovala. Když později vstávali od stolu a baron se pokusil o kompliment, Adéla ho hrubě odbyla.

V tu chvíli Duncanovi došla trpělivost. „Chci s vámi oběma mluvit,“ řekl ostře.

Adéla se zatvářila vyplašeně, Gerald zase zmateně. Jedině Madelyne vypadala, jako by potlačovala smích.

Všichni následovali Duncana ke krbu. Duncan se posadil do svého křesla, když si však chtěl i Gerald přitáhnout křeslo, Duncan ho gestem zarazil a řekl: „Ne, Geralde. Zůstaň stát vedle Adély.“ Pak se obrátil ke své sestře. „Věříš mi, že vím, co je pro tebe nejlepší?“

Adéla pomalu přikývla. Má oči jako talíře, pomyslela si Madelyne.

„Pak se nech od Geralda políbit. Teď hned!“

„Cože?“ vyjekla dívka zděšeně.

Duncan se na ni zamračil. „Když se moje žena vzpamatovala z prvního otřesu po té hrůze, chtěla, abych jí zahnal vzpomínku na hnusný Lauranceho dotyk polibkem. Adélo, nikdy tě nepolíbil ani se tě nedotkl muž, který by tě miloval. Dovol teď Geraldovi, aby to 286

udělal, a pak se rozhodni, jestli k němu cítíš odpor, nebo si tě získal.“

Skvělý nápad, pomyslela si Madelyne.

Adéla byla celá rudá rozpaky. „Tady, přede všemi?“ zeptala se úzkostně. Znělo to jako zapištění myšky zahnané do kouta.

Gerald se zdál být u vytržení, když říkal Adéle, že ji políbí, ať mu to dovolí, nebo ne. Duncan měl co dělat, aby se nerozesmál. Konečně jeho příkaz provedli. Než mohla Adéla uhnout, Gerald se k ní sklonil a chvatně ji políbil na rty.

Adéla na něho zmateně hleděla a Gerald toho hned využil a políbil ji znovu. Tentokrát byl jeho polibek mnohem delší. Rukama se jí však ani nedotkl, pouze rty.

Madelyne připadlo hloupé se na ně dívat, raději šla a sedla si na opěradlo Duncanova křesla a snažila se dívat do stropu.

Pohlédla na Adélu, teprve až od ní Gerald odstoupil. Dívka

byla červená jako pivoňka, na tváři měla užaslý výraz a topila se v rozpacích.

„On vůbec nelíbá jako Mor…“ Zarazila se uprostřed slova, zrudla ještě víc a hledala očima pomoc u Madelyne. „Jednou se to musí dovědět, Adélo.“

Gerald a Duncan se zamračili. Ani jeden nevěděl, o čem Madelyne mluví. „Já mu to neřeknu,“ zašeptala Adéla. „Ledaže bys ty…? Prosím tě, Madelyne. Moc tě prosím.“

„Jestli mi dovolíš, abych to pověděla i Duncanovi,“ řekla Madelyne.

Adéla pohlédla na bratra. V jejích očích byla úzkost.

Konečně přikývla. Obrátila se ke Geraldovi a řekla: „Nesmíš

mě už znovu líbat, dokud se nedozvíš celou pravdu o tom, co se mi stalo. Je mi líto, Geralde, měla bych…“

Hlas jí selhal a vzápětí se rozplakala. Gerald se k ní sklonil,

aby ji vzal do náruče. Adéla však zavrtěla hlavou. „Myslím, že tě opravdu miluju, Geralde. Skutečně je mi líto…“ Obrátila se a vyběhla z místnosti.

Madelyne nebyla nadšená úkolem, který ji čekal. Věděla, že tím, co teď řekne, způsobí Geraldovi i svému manželovi bolest. Oba Adélu milovali.

287

„Geralde, prosím, sedni si a poslouchej mě,“ požádala barona. Hlas měla stažený napětím. „Duncane, slib mi, že se na mě

nebudeš hněvat za to, že jsem se ti s tím nesvěřila. Musela jsem Adéle slíbit, že její tajemství nevyzradím.“

„Dobře, slibuju,“ řekl Duncan.

Madelyne přikývla. Jakmile začala mluvit, uvědomila si, že není schopná dívat se na Geralda, a raději hleděla do země.

Zdůraznila, že Adéla byla velmi zklamaná, když se k ní Gerald u dvora nepřipojil, a proto byla pro Louddona a jeho podvodný trik lehkou kořistí. „Myslím, že v tom částečně byla snaha tě potrestat,“ řekla Geraldovi. „I když pochybuju, že si to Adéla uvědomovala.“ Odvážila se na Geralda podívat a zachytila jeho kývnutí. Potom pohlédla na Duncana. Dopověděla zbytek. Řekla všechno, nic nezamlčela. Když mluvila o Morcarově proradnosti, s jistotou čekala, že buď jeden, nebo oba vybuchnou hněvem.

Ani Gerald, ani Duncan však neřekli jediné slovo.

Konečně domluvila. Gerald vstal a pomalým krokem vyšel ze síně.

„Co hodlá dělat?“ zeptala se Madelyne Duncana. Uvědomila si, že pláče.

„Nevím,“ řekl Duncan tiše. Madelyne poznala, že její manžel vší silou přemáhá hněv.

„Zlobíš se na mě za to, že jsem ti to neřekla dřív?“ Duncan zavrtěl hlavou. Pak ho náhle něco napadlo. „Říkala jsi, že chceš někoho zabít… Je to Morcar, že?“

Přikývla. „Nemohu dopustit, aby po tom, co udělal, unikl bez trestu. Zavázala jsem se však Adéle, že o jejím tajemství budu mlčet,“ zašeptala. „Nevím, co dělat, Duncane. Hříšníky by měl trestat Bůh, to vím dobře. Neměla bych chtít Morcara zabít. Jenže já to chci, chci ho zabít, nemůžu si pomoct.“

Duncan si ji přitáhl na klín a něžně ji sevřel v náruči. Chápal, jak jí je. Rozuměl jejímu trápení.

Oba dlouho mlčeli. Madelyne uvažovala o Geraldovi. Odjede, nebo bude Adélu dál přesvědčovat?

Duncan se zatím snažil srovnat si v hlavě, co se dověděl, a ovládnout své emoce. Nezlobil se na Adélu za to, jak se nechala 288

Louddonem pobláznit. Vždyť jeho sestra byla tak nevinná, že jí to nemohl klást za vinu. Zato Louddon, ten zloduch, její nevinnosti

záměrně využil.

„O Morcara se postarám,“ řekl nakonec. „Ne. Ty ne.“

To zahřměl Geraldův hlas. Baron se vřítil do síně a zastavil se před nimi. Třásl se hněvem. „Já ho zabiju, ale tebe taky, Duncane, jestli se odvážíš odepřít mi to právo.“

Madelyne se zajíkla zděšením. Podívala se na Duncana. Z jeho výrazu nepoznala, jestli se cítí uražen, nebojím cloumá hněv.

Duncan na Geralda dlouho hleděl. Pak pomalu přikývl. „Ano, Geralde, je to tvoje právo. Budu stát za tebou, až ho vyzveš.“

„Stejně jako já budu stát za tebou, až vyzveš Louddona,“ odpověděl Gerald.

Bylo vidět, že po této přísaze se Gerald trochu uklidnil. Posadil se a hleděl na Duncana.

„Madelyne, byla bys tak hodná a řekla Adéle, že bych s ní chtěl mluvit?“

Přikývla. Vstala a spěchala po schodech nahoru. Než došla do Adélina pokoje, měla pocit, že omdlí strachem. Stále nevěděla, co se Gerald chystá udělat.

Adéla už sama sebe přesvědčila, že ji Gerald opustí. „Bude to jen dobře,“ řekla Madelyne mezi vzlyky. „Líbání je pěkné, ale to by bylo všechno, co bych mu dovolila. Do postele bych ho nikdy nepustila.“

„To teď nemůžeš vědět,“ odpověděla jí Madelyne. „Nebylo by to lehké, Adélo, ale Gerald je trpělivý muž.“

„Na tom nezáleží,“ vzlykala Adéla. „Stejně mě opustí.“ Adéla se mýlila. Gerald na ni čekal pod schody. Tam ji vzal beze slova za ruku a vedl dolů k dalšímu schodišti.

Duncan přistoupil k Madelyne a zvedl ji do náruče. „Vypadáš unaveně, ženo. Je čas odebrat se do postele.“

„Raději bych počkala, až se Adéla vrátí. Může mě potřebovat,“ protestovala. Duncan však už s ní vykročil do schodů.

„Ale já tě potřebuju už teď. O Adélu se postará Gerald.“ Přikývla. „Musím zítra odjet. Opustím tě jen na krátkou dobu,“ dodal Duncan, než ho stačila přerušit.

289

„Kam pojedeš?“ zeptala se. „Musíš zařizovat důležité věci?“ Snažila se dát najevo zájem a zakrýt tím své zklamání. Nemohla

čekat, že bude trávit všechny dny s ní a nehne se od ní na krok. Konec konců Duncan byl důležitý muž, s nímž musel počítat i král.

„Ano, jsou určité věci, kterým se musím věnovat,“ odpověděl neurčitě. Neměl v úmyslu ji znepokojovat dalšími starostmi. Dnes si už vytrpěla dost. Věděl, že by jen těžko usínala, kdyby jí řekl o králově dopisu.

Když zabočil za roh, uviděl scházet ze schodů Maude. Řekla, že dá hned připravit paní koupel. Duncan však zavrtěl hlavou a prohlásil, že se o to postará sám.

Maude se poslušně uklonila a chtěla odejít. „Maude,“ zastavil ji Duncan, „tvůj synek udělal dnes velmi odvážnou věc.“ Služebná se rozzářila. Samozřejmě už slyšela všechno o tom,

jak se její malý Willie zachoval hrdinsky, a oba rodiče na něho byli hrdí. Vždyť zachránil lady Madelyne život.

„Budu přemýšlet, jak se mu za jeho statečnost nejlépe odměnit,“ řekl Duncan.

Maude nebyla chvíli schopná slova. Konečně se znovu uklonila

a vděčně na Duncana pohlédla „Díky, milorde. Můj Willie má paní moc rád. Vím, že ji někdy příliš otravuje, pořád za ní běhá jako pejsek, ale zdá se, že to paní moc nevadí. Vždycky pro něho má vlídné slovo.“

„Je to chytrý chlapec,“ pochválil Duncan Willieho ještě jednou. Maude se málem zatočila hlava. Nebyla zvyklá, aby s ní pán promluvil víc než pár slov, a teď ještě tolik chvály. Znovu poděkovala, pozvedla si sukni a rychle pokračovala dolů ze schodů. Gerty bude koukat, až jí to bude vypravovat. Gerty to řekne první.

Madelyne pohladila manžela po tváři. „Jsi hodný, Duncane,“ zašeptala. „To je další důvod, proč tě tak moc miluju.“

Duncan rozpačitě pokrčil rameny a Madelyne se ho musela rychle chytit, aby neztratila rovnováhu. „Dělám jen to, co je mou povinností,“ prohlásil. Madelyne se usmála. Napadlo jí, že ho chvála přivedla do podobných rozpaků jako před chvílí Maude. 290

„Co kdybych se přestala koupat v kádi a chodila plavat do jezera? Co bys tomu říkal?“ zeptala se ho náhle.

„To je výborný nápad. Plavali bychom spolu.“

„Jen jsem si tě dobírala,“ pospíšila si Madelyne, aby to nevzal vážně. „Nechci plavat v tom tvém hrozném jezeře.“ Zachvěla se. „Když jsem byla malá, spadla jsem do rybníka,

nebyl hluboký, navíc jsem uměla plavat, ale boty mi uvízly v blátě a promočené šaty byly dvakrát těžší než já, když jsem se konečně vyškrábala na břeh. Pak jsem se samozřejmě musela vykoupat ještě jednou, protože jsem měla bahno až ve vlasech.“

Duncan se zasmál. „Bahna se v mém jezeře bát nemusíš, tam je většinou kamenité dno,“ řekl. „A navíc nepředpokládám, že bys plavala oblečená. Kdo to kdy slyšel lézt do vody v šatech. Divím, se že ses tenkrát neutopila.“

Nevypadala moc přesvědčená o přednostech jeho jezera. „Je

tam nádherně čistá voda. Viděla bys skoro až na dno,“ pokračoval. Vstoupil s ní do jejich ložnice. Madelyne se svlékla dřív, než si stačil stáhnout košili, a čekala na něho v posteli.

„Tak co, pořád se mnou nechceš jít plavat?“ zazubil se na ni.

„Ne,“ odpověděla. „Venku jsou vojáci. Bože, a taky Gerald s Adélou. Co by si o mně pomysleli, kdybych se před nimi producírovala bez oblečení. Mysli si o mně, co chceš, Duncane, ale takové návrhy…“

„Madelyne, teď v nocí u jezera nikdo nebude. Navíc dnes není měsíc zase tak jasný, aby…“

„Co to děláš, Duncane?“ přerušila ho vyděšeně.

Bylo jí však naprosto jasné, co dělá. Nic víc, než že stál vedle postele a podával jí její plášť. „Zahal se. Donesu tě k jezeru,“ řekl. Nerozhodně si kousala ret. Vlastně by si docela ráda zaplavala.

Byla teplá a dusná noc. Lekalo ji však pomyšlení, že by ji mohl někdo vidět.

Duncan trpělivě čekal, až se rozhodne, a zatím se kochal pohledem na ni. Byla přikrytá pouze tenkým plátnem, na němž se zřetelně rýsovaly hroty ňader.

„Říkal jsi, že vypadám vyčerpaně,“ ozvala se. „Možná by bylo…“

291

„Lhal jsem.“

„Je to hřích, když mi pořád lžeš,“ stěžovala si. Přitáhla si přikrývku až k bradě a držela si ji jako obranný štít. „Mýdlo mám v

truhle,“ řekla po chvíli.

Potřebovala, aby se otočil a mohla se zahalit pláštěm, aniž by se na ni díval. Stále si nezvykla ukazovat se před ním nahá.

Duncan se zazubil a zamířil k truhle pro mýdlo. Madelyne se zkusila sáhnout po plášti, nebyla však dost rychlá. Duncan se vrátil k posteli. V jedné ruce držel krabičku s mýdlem, v druhé malé kulaté zrcátko. Její plášť měl přehozený přes rameno.

Podal jí zrcátko. „Máš zrovna takovou modřinu na oku jako byla ta, co jsi udělala Edmondovi,“ poznamenal.

„Nikdy jsem Edmondovi žádnou modřinu neudělala,“ bránila se rozhořčeně. „Děláš si ze mě legraci.“

Vzala zrcátko a podívala se do něj. Vzápětí vykřikla zděšením.

Duncan se rozesmál.

„Opravdu jsem jako Kyklop,“ řekla plačtivě. Položila zrcátko a shrnula si vlasy tak, aby jí poraněné oko zakryly. „Jak jsi mě mohl líbat, když vypadám takhle? Modřina na oku, poškrábaný obličej…“

Zdálo se, že se opravdu rozpláče. Duncan se přestal smát a sklonil se k ní. Vzal ji za bradu a přinutil ji, aby na něho pohlédla.

Teď se na ni díval naprosto vážně. „Líbal jsem tě, protože tě miluju, Madelyne. Jsi všechno, co jsem kdy chtěl, a ještě mnohem, mnohem víc. Myslíš, že na tom může něco změnit jedna modřina a pár škrábanců? Skutečně si myslíš, že moje láska k tobě je tak plytká?“

Madelyne zavrtěla hlavou. Pak pomalu odhrnula přikrývku a vstala.

Teď už se před ním nestyděla. Duncan ji miluje, na tom jediném záleží, na ničem jiném.

„Půjdu s tebou plavat do tvého jezera, Duncane. Ale musíme si pospíšit, než tě začnu prosit, abychom zůstali tady a milovali se.“ Vzal jí bradu do obou dlaní a políbil ji. „Budeme se milovat, Madelyne. O tom nepochybuj.“

292

Jeho slib a temný svit v očích jí zrychlily dech. Povzdechla a ucítila, že se jí po celém těle rozlévá vlna tepla.

Duncan ji zabalil do pláště, zvedl ji a nesl ven z místnosti.

Na cestě k jezeru nepotkali jediného člověka. Duncan měl pravdu – měsíc nesvítil a krajina byla zastřená tmou.

Duncan ji vzal na vzdálenou stranu jezera. Madelyne zkusila špičkou nohy vodu a prohlásila, že je moc studená.

Řekl jí, že to musí vydržet, překonat ten pocit. Stála vedle něho zabalená do pláště a dívala se, jak se pomalu a téměř nedbale svléká.

Duncan se bez váhání jediným rychlým pohybem ponořil. Madelyne stála ještě chvíli na břehu, pak si dodala odvahy a opatrně vstoupila do vody. Kdyby jí to její manžel dovolil, zřejmě by si plášť vzala s sebou. Duncan se však vynořil těsně vedle ní, vytrhl jí ho z rukou a hodil na břeh do trávy.

Chvíli jí trvalo, než si na chlad vody zvykla. Bylo to úžasné, být ve volné přírodě bez jediného kousku oděvu a Madelyne se

zmocnil zvláštní pocit téměř až smyslné nevázanosti. Dokonce to Duncanovi řekla a svěřila se mu, že je to krásný, opojný pocit.

Rychle se umyla mýdlem, umyla si i vlasy a opláchla je tak, že se celá ponořila do vody. Když se potřetí vynořila, stál Duncan před ní.

Chtěl jí jen něco říct, Madelyne se však na něho usmívala s tak okouzlujícím svitem v očích, že rázem zapomněl co. Přistoupil k ní ještě blíž. Její ňadra byla pevná, bradavky tuhé, vztyčené, lákavé. Přitiskla se k němu, zaklonila hlavu a nabídla se mu k polibku.

Takovému pokušení nemohl odolat. Vzal si její ústa hladově a jeho jazyk okamžitě vnikl do jejich vlhkého tepla. Bože, téměř se mu zatočila hlava slastí.

Možná by se dokázal ovládnout – alespoň do doby, než by ji donesl zpět do jejich ložnice a tam se s ní miloval –, ale pak se o něho Madelyne otřela břichem a její ruce náhle sklouzly dolů a sevřely jeho vztyčený úd.

Duncan ji objal a prudce k sobě přitiskl. Stále se líbali a vášeň jejich polibku vzrůstala a zcela je pohlcovala.

293

Madelyne byla stejně divoká jako on, její ruce ho střídavě hladily a zatínaly se mu do ramen v prudkých návalech smyslné

slasti. Duncan ji zvedl, až cítil, že se mu její vzrušující ňadra třou o hruď. Její nohy se zaplétaly do jeho, svíraly ho a on zase svíral ji.

Rozněcovaly ho její sladké, roztoužené vzdechy.

Chraplavým hlasem staženým touhou jí řekl, co má udělat, a

když se mu pak pověsila na krk a obemkla ho nohama kolem pasu, pomalu do ní vnikl.

Přitiskla se k němu a křečovitě mu zaťala nehty do zad.

„Duncane,“ zasténala. „Ach Duncane…“

Políbil ji na spánek. „Snažím se být jemný, Madelyne,“ zašeptal přerývaně.

„Později, Duncane,“ zasténala. „Jemný buď později.“

Duncan se poddal své touze. Teď se už nesnažil krotit, ale naplno popustil uzdu své vášni a dával Madelyne tolik rozkoše, kolik ona jemu. Když potom ucítil, že se proti němu vzepjala a jejím tělem projely prudké záchvěvy, přisál se k jejím ústům a

polibkem dusil její výkřiky a sténání. V tu chvíli jeho boky ustaly v pohybu, křečovitě se k ní přitiskly a jeho vášeň explodovala v úžasném okamžiku mučivé slasti.

Přerývaně oddechoval. Madelyne na něm lpěla, zesláblá a nádherně uspokojená. Cítil na krku její teplý dech. Usmál se. Doznívající vzrušení začal překrývat pocit samolibé spokojenosti.

„Jsi ta nejdivočejší žena na světě, Madelyne,“ řekl.

Zasmála se potěšená jeho komplimentem, ale pak si uvědomila, kde jsou. „Bože, Duncane! Myslíš, že nás nikdo neviděl?“

Poznal, že je opravdu vyděšená. Zabořila mu tvář mezi krk a rameno, jako by se chtěla schovat. Duncan se pro sebe usmál. „Ne, lásko, nikdo nás nemohl vidět,“ zašeptal.

„Víš to jistě?“

„Samozřejmě. Nikdo tu není a navíc je tma.“

„Díky bohu,“ povzdechla.

Její úleva však netrvala dlouho. „Netušil jsem, že jsi tak vášnivá, Madelyne. Sténala jsi, že bys probudila mrtvého.“

„Bože, ne…“ Chtěla se potopit až po krk do vody, ale Duncan ji to nedovolil. Drsně se zasmál a dál ji škádlil: „Ale já si

294

nestěžuju, drahoušku. Jestliže je to vášeň, kterou dáváš mně, můžeš sténat a křičet, jak se ti zachce.“

Právě se mu chystala říct, že jeho řeči jsou hříšně nestoudné, vtom se však zvrátil dozadu a strhl ji na sebe. Stačila se jen

nadechnout.

Našel pod vodou její ústa a políbil ji, ona ho však štípla do ramene. Měla pocit, že už nemá vzduch.

Neuměla si hrát ve vodě. Když na ni stříkl, málem se urazila a Duncan jí musel říct, aby na něho stříkla také. Připadalo jí bláznivé cákat na sebe jako děti, za chvíli se však už rozpustile smála a pokoušela se podrazit mu pod vodou nohy a potopit ho.

Nakonec ztratila rovnováhu ona a spadla nepřipravená do vody. Když jí Duncan pomohl na nohy, kašlala, plivala vodu a slibovala mu pomstu.

Dlouho zůstali ve vodě. Duncan ji učil, jak má správně plavat.

„To tvoje plavání vypadá spíš, jako by ses topila,“ dobíral si ji. Necítila se uražená, dokonce ho políbila, aby mu dala najevo, že se jí jeho drsné poznámky nedotkly.

Když ji konečně donesl zpátky do ložnice, byla unavená a chtělo se jí spát.

Duncan naopak měl náladu si povídat. Ležel v posteli s rukama

za hlavou a pozoroval, jak si rozčesává vlhké vlasy. Oba byli nazí a ani je nenapadlo stydět se před sebou.

„Madelyne, dostal jsem pozvaní od krále. Chce se mnou

mluvit,“ začal po chvíli mlčení. Snažil se mluvit klidně a vzbudit v ní dojem, že nejde o nic vážného. „Tam tedy zítra jedu, do Londýna.“

„Pozvání?“ Odložila kartáč a znepokojeně na něho pohlédla.

„Nebo předvolání, jestli chceš,“ připustil. „Řekl bych ti to dřív, ale nechtěl jsem tě znepokojovat.“

„Nechtěl jsi mě znepokojovat? Přitom s tebou chce král mluvit

o mně, že? Duncane, nejsem dítě, abys přede mnou něco zamlčoval a pomíjel mě. Mám právo vědět, co se děje.“

„Nepomíjím tě a nic před tebou nezamlčuju,“ odpověděl. „Jen se tě snažím chránit.“

295

„Myslíš, že to bude nebezpečné?“ Nedopřála mu čas na

odpověď a pokračovala: „Samozřejmě že to bude nebezpečné. Kdy vyrazíme?“

„Nikam nevyrazíme, alespoň ty ne. Zůstaneš tady. Bude to pro tebe bezpečnější.“

Viděl, že chce něco namítnout, rychle proto zavrtěl hlavou a dodal: „Kdybych tě měl s sebou a musel se o tebe starat, nedokázal bych se soustředit na to, co mě čeká. Nesnaž se mě zviklat, Madelyne. Už jsem se rozhodl. Zůstaneš tady.“

„A vrátíš se ke mně?“

Překvapeně na ni pohlédl. „Samozřejmě že vrátím.“

„Kdy?“

„Nevím, jak dlouho to bude trvat, Madelyne.“

„Týdny, měsíce, roky?“

Uviděl v jejích očích strach a vzpomněl si na dobu, kdy se k ní její rodina chovala, jako by neexistovala. Přitáhl si ji na hruď a políbil ji. „Vždycky se k tobě vrátím, Madelyne. Vždyť jsi moje žena.“

„Ano,“ zašeptala. „Vždy, až dostanu strach, co se mnou bude, si vzpomenu, že jsem tvoje žena.“

Duncan se usmál. Teď se už na něho dívala klidně. „Ale jestli se necháš zabít, budu tě nenávidět, že jsi mě opustil,“ pohrozila mu.

„Tak budu muset udělat všechno, abych se zabít nenechal.“

„Slibuješ mi to?“

„Slibuju.“

Jemně mu vzala tvář do dlaní. „Ale moje srdce si vezmeš s sebou, můj milovaný vězniteli.“

„Ne, Madelyne, už nejsem tvůj věznitel, ale vězeň. Tělem i duší.“

Ještě se ani úplně nerozednilo a Duncan už byl oblečený. Dal poslat pro Anthonyho, pak sešel do síně a počkal tam na něho. Anthony se objevil právě ve chvíli, kdy Duncan zlomil pečeť zapomenutého dopisu z kláštera.

Voják se posadil ke stolu proti němu a čekal, až jeho pán dočte. Mezitím jim Gerty přinesla chléb a sýr.

296

Anthony už svůj díl téměř snědl, když Duncan konečně dočetl. Bylo zřejmé, že mu obsah dopisu hnul žlučí. Vztekle odhodil pergamenový svitek a bouchl pěstí do stolu.

„Špatná zpráva?“ zeptal se opatrně Anthony.

„Taková, jakou jsem čekal. Žádný otec Laurance neexistuje.“

„Ale ten muž, kterého jsi zabil…“

„Poslal ho sem Louddon,“ řekl Duncan. „To jsem už věděl, ale pořád jsem věřil, že byl kněz.“

„Alespoň jsi nezabil člověka z duchovního stavu,“ poznamenal voják a pokrčil rameny. „Řekl bych, že to nemohlo skončit líp, Duncane. Ani nestačil poslat Louddonovi zprávu. Od svého Pojezdu nevytáhl z pevnosti paty. To bych musel vědět.“

„Máš pravdu. Ale měl jsem si jeho podivného chování všimnout už dřív. Přehlížel jsem ho, a to mohlo stát mou ženu život.“

„Madelyne ti nic nevyčítá,“ poznamenal Anthony. „Říkám ti, Duncane, buďme rádi, že se takhle prozradil. Představ si, že by vyslechl naše zpovědi.“

„Jenže to taky znamená, že můj sňatek s Madelyne je neplatný. Nejsme manželé!“ vykřikl a znovu udeřil pěstí do stolu.

„Panebože, to jsem si neuvědomil,“ vykoktal Anthony.

„Ani Madelyne to neví,“ odpověděl Duncan. „Ale bude se to muset dovědět. Dostane záchvat. Kdyby byl čas, našel bych nějakého kněze, aby nás ještě před mým odjezdem znovu oddal.“

„To by mohlo trvat celé týdny…“

Duncan přikývl. „Řekl jsi jí, kam jedeš?“ zeptal se Anthony.

„Ano. Ale o tom podvodníkovi před ní míním mlčet. Až se

vrátím, přivezu s sebou kněze a teprve těsně před obřadem jí řeknu, že nejsme manželé. K čertu, to mi ještě chybělo!“

Anthony se musel usmát. Jeho pán měl pravdu. Madelyne dostane záchvat, až se to dozví.

Duncan se přinutil pustit z hlavy Lauranceho a jeho podvod a začal s Anthonym probírat možnosti, které by mohly v příštích dnech nastat.

297

„Jsi dokonale vycvičený voják. Máš moji naprostou důvěru. Věřím, že si tu poradíš,“ zakončil Duncan, když mu sdělil své instrukce.

Řekl to také proto, aby si zlepšil náladu, protože to byl on, kdo Anthonyho vycvičil. Voják roztáhl ústa do úsměvu.

„Necháváš mi tu tolik mužů, že bych si s nimi mohl podrobit celou Anglii,“ poznamenal.

„Viděl jsi už Geralda?“ zeptal se Duncan. Anthony zavrtěl hlavou. „Ti, co pojedou s tebou, se shromažďují před stájemi. Možná čeká tam.“

Vstali a oba odešli ke stájím. Duncan promluvil ke svým mužům a všechny varoval, že mohou jet do připravené pasti. Pak

se obrátil k těm, kteří měli zůstat pod Anthonyho velením. „A vám zase říkám, že Louddon může čekat, až vytáhnu paty, aby zaútočil na mou pevnost.“

Pak se vrátil do síně. Madelyne právě scházela ze schodů. Usmála se na něho a Duncan ji na oplátku sevřel v náruči a políbil.

„Nezapomněl jsi, co jsi mi slíbil – že na sebe dáš pozor?“ zašeptala, když ji pustil.

„Nezapomněl,“ ujistil ji. Vzal ji kolem ramen a vyšel s ní ven. Na cestě ke stájím museli projít kolem kaple. Duncan se zastavil, aby si prohlédl škody po ohni. „Budu muset dát opravit celou předsíň,“ řekl.

Zmínka o kapli připomněla Madelyne dopis. „Duncane, máš ještě čas ukázat mi dopis z kláštera, odkud přišel otec Laurance? Musím se přiznat, že jsem moc zvědavá, co se v něm píše.“

„Už jsem ho četl.“

„Ty umíš číst? Myslela jsem si to, ale nikdy ses tím nepochlubil. Vždycky, když se mi zdá, že tě už znám, mě něčím překvapíš.“

„Takže nejsem tak předvídatelný, jak by sis představovala?“ zeptal se s úsměvem.

Přikývla. „V jistých věcech jsi velmi předvídatelný. Bože, jak bych si přála, abys nemusel odjet. Myslela jsem, že mě budeš učit 298

bojovat. Kdybych se dokázala bránit jako Ansel, možná bych mohla jet s tebou.“

„Nemohla,“ zavrtěl hlavou. „Ale slibuju ti, že hned, jak se

vrátím, tě začnu učit sebeobraně,“ řekl, aby ji uklidnil. Ostatně znal několik triků, které by měla umět každá žena, takže její nápad zase nebyl tak absurdní. Madelyne nebyla nijak silná, měla však v sobě imponující odhodlání.

Všiml si, že Gerald stále ještě nepřišel. Musel tedy čekat, a

znovu se proto obrátil ke své ženě. „Můžu ti dát první lekci hned teď. Protože používáš pravou ruku, musíš nosit dýku na levé straně těla.“ Vytáhl její dýku a zastrčil ji za pásek na jejím levém boku.

„Proč?“ zeptala se.

„Protože takhle ji mnohem snadněji vytáhneš. Někdy rozhodují nejkratší okamžiky.“

„Aha, proto nosíš meč na pravé straně. Vím, že raději bojuješ levou rukou.“ Vtom ji něco napadlo. „Schody! Má to něco spojeného s tím že tu jsou schody na levé straně zdi, a ne na pravé, jak je běžné?“

Přikývl. „I můj otec dával přednost levé ruce před pravou.

Kdyby pronikl nepřítel až dovnitř, přicházel by zdola, ne shora, a otec by byl ve výhodě. Mohl se pravou rukou opírat o stěnu a držet rovnováhu a levou bojovat.“

„Vidím, že tvůj otec byl chytrý,“ poznamenala Madelyne.

„Většina mužů však drží zbraň v pravé ruce, že? To je skvělá myšlenka, jít proti tradici a postavit sídlo tak, aby vyhovovalo především tomu, kdo ho užívá.“

„Abych řekl pravdu, není to myšlenka mého otce. Převzal ji od jednoho svého strýce,“ řekl Duncan.

Myslel si, že se mu podařilo rozptýlit ji a na dopis představených kláštera už zapomněla. Vzápětí však poznal, že se mýlil. „Tak co v tom dopise bylo, Duncane?“ zeptala se.

„Nic, co by stálo za řeč,“ zabručel. „Laurance odešel z kláštera potom, co ho poslali sloužit do Louddonovy pevnosti.“

Neměl dobrý pocit, když takhle své ženě lhal, dělal to však v dobrém úmyslu. Vlastně neměl na vybranou. Nemohl připustit, aby se celou dobu, co bude pryč, trápila.

299

„Zřejmě to byl slušný muž, dokud se nedostal do rukou mému bratrovi,“ prohlásila Madelyne. „Postarám se, aby jeho tělo okamžitě odvezli do kláštera, z něhož pocházel. Tam ho pohřbí tak, jak se sluší.“

„Ne.“ Uvědomil si, že skoro vykřikl, a hned dodal: „Už jsem to zařídil.“

Madelyne jeho podivná reakce zmátla. Neměla však čas nad ní přemýšlet, protože právě přicházel baron Gerald a pozdravil ji.

„Až tahle záležitost skončí, budeme s Adélou slavit svatbu,“ oznámil. „Konečně souhlasila.“

Madelyne se radostně usmála a Duncan poplácal Geralda po rameni. „A kde je Adéla?“ zeptal se potom.

„Ve svém pokoji. Pláče. Právě jsem se s ní rozloučil,“ dodal Gerald a zazubil se.

„Víš jistě, že se s ní chceš oženit, Geralde? Mám dojem, že moje sestra tráví většinu dní v pláči.“

„Duncane!“ protestovala Madelyne.

Gerald se zasmál. „Doufám, že všechny slzy, které má, vypláče ještě před svatbou.“

Duncan se najednou obrátil, sevřel Madelyne v náruči, a než se stačila vzpamatovat, políbil ji. „Budu zpátky dřív, než si stačíš všimnout, že jsem odjel,“ řekl.

Statečně se snažila o úsměv. Nesměla plakat, to by byla ostuda před tolika vojáky.

Stála uprostřed nádvoří a dívala se, jak její manžel odjíždí. Po chvíli se vedle ní zastavil Anthony. „Vrátí se,“ řekla mu.

„Dal mi své slovo, Anthony.“

„Je to čestný muž, milady. Slovo, které dal, nikdy neporuší.“

„Musím ho něčím překvapit, až se vrátí,“ řekla. „Slíbil mi, že mě bude učit, jak se bránit.“

„Cože? Jak se bránit?“ opakoval Anthony a zmateně se na ni podíval.

„Ano. Chce, abych se dokázala sama ubránit, kdyby mě chtěl někdo napadnout jako včera,“ vysvětlovala mu. Schválně to podala tak, aby to vypadalo jako Duncanův nápad. Věděla, že tak Anthonyho snáze přesvědčí, aby se jí věnoval. Ostatně žádného 300

podvodu se přece nedopouštěla. „Možná bys mi mohl dát jednu dvě lekce už ty. Co myslíš, Anthony? Věnoval bys mi každý den trochu času a ukázal mi, jak se bránit?“

Jak se bránit? Anthony nevěděl, co říct. Zíral na ni a po chvíli si uvědomil, že Madelyne to myslí opravdu vážně.

Madelyne se nezdálo, že by ho její žádost příliš vyvedla z míry.

„Kdybych promluvila s Nedem, myslím, že by pro mě udělal luk a šípy. To by v tom byl čert, abych se jím nenaučila střílet, co říkáš?“

Anthony neříkal nic, měl jen chuť se pokřižovat. Ani to však nemohl udělat, protože jeho paní na něho hleděla s takovým očekáváním, že neměl odvahu jí cokoliv odmítnout.

„Dobře, promluvím s Nedem,“ slíbil jí.

Usmála se na něho a vděčně mu poděkovala, Anthony se uklonil a odešel.

Teď měl nový problém k přemýšlení. Jeho základním úkolem bylo chránit Duncanovu ženu před nebezpečím. K němu nyní přibyl další – bude muset chránit své muže před Madelyne.

Nemít smysl pro humor, zřejmě by propadl zoufalství. Než došel do kovářovy boudy, smál se na celé kolo. Bůh nás všechny ochraňuj, říkal si. Jak to vypadá, za pár dnů skončí polovina posádky s šípem v zádech.

301

Kapitola 20

Jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám.

NOVÝ ZÁKON, MATOUŠ 7:2

Duncan zpozoroval nebezpečí první a dal znamení, aby zůstali stát. Jeho vojáci se sešikovali za ním. Nikdo neřekl jediné slovo, a jakmile se poslední kůň zastavil, v lese se rozhostilo zlověstné ticho.

Gerald stál po Duncanově pravici. Stejně jako jeho muži čekal a spoléhal se na Duncanův úsudek. Duncan měl pověst, která z něho dělala téměř legendu. Gerald ho znal dobře, v minulosti několikrát bojoval po jeho boku. Poznal jeho mimořádné

schopnosti, a třebaže byli téměř stejně staří, považoval Duncana v boji a výcviku vojska za svého učitele.

Duncan zvedl ruku a několik jeho mužů se okamžitě vydalo na průzkum.

„Je tu ticho. Příliš velké ticho,“ řekl Duncan svému příteli. Gerald přikývl. „Ale kdybych na někoho chystal léčku já, tohle místo bych si nikdy nevybral,“ namítl. „Přesně tak.“

„Z čeho tedy soudíš, že nám hrozí nebezpečí? Já jsem nic nezpozoroval,“ řekl Gerald.

„Cítím to,“ odpověděl Duncan. „Jsou tady někde…, dole pod

námi…, čekají na nás.“

Z lesa nalevo zazněl tichý hvizd. Duncan se okamžitě v sedle otočil. Potom dal svým vojákům znamení, aby se rozdělili.

Po chvíli se vrátil muž, který hvízdl. „Kolik jich je?“ zeptal se ho Duncan.

302

„Nevím, ale viděl jsem několik štítů.“

„Pak k tomu můžeme přidat stonásobný počet,“ řekl Gerald.

„Dole pod svahem,“ řekl voják. „Tam jsou schovaní, milorde.“ Duncan přikývl. Sáhl po meči, Gerald ho však zadržel.

„Pamatuj, Duncane, kdyby byl mezi nimi Morcar…“

„Je tvůj,“ souhlasil Duncan. Jeho hlas byl klidný, i když v něm bylo cítit napětí.

„Jako je zase tvůj Louddon,“ řekl Gerald.

Duncan zavrtěl hlavou. „Louddon tam nebude, to vím jistě.

Ten bastard se skrývá někde v bezpečí nebo intrikuje na Vilémově dvoře. Teď už je mi to jasné, Geralde. Ten dopis je falešný.

Neodeslal ho král, ale Louddon. Tohle je však jeho poslední podvodná hra. Všechno jednou končí.“

Duncan počkal, až se třetina jeho oddílu rozvine do polokruhu

na západním svahu. Druhá třetina udělala totéž na východní straně a zbývající muži se seskupili kolem něho a Geralda. Byli odhodláni vyrazit do útoku, jakmile dostanou povel.

Geraldovi se Duncanův plán líbil. „Chytíme je do jejich vlastní pasti,“ řekl spokojeně.

„A teď kolem nich uzavřeme smrtící kruh, Geralde. Dej povel k útoku.“

Byla to pro Geralda pocta a on to věděl. Vztyčil se v sedle, zdvihl vysoko do vzduchu meč a vykřikl: „Vpřed!“

Lesem se rozezněl divoký ryk. Vojáci, kteří obklíčili nepřítele, se řítili ze svahů dolů.

Louddonovy hordy ukryté za stromy a skalami, kde čekaly, aby zbaběle a zákeřně přepadly nic netušící oběť, najednou zjistily, že jsou v pasti.

Teď měli Duncanovi muži příležitost ukázat, že jejich pověst nejlépe vycvičených vojáků v Anglii je pravdivá. Věděli, co mají dělat, a od počátku nebylo pochyb, kdo zvítězí.

Boj netrval dlouho. Duncanovi vojáci nezajímali žádné vězně. Když se už bitva chýlila ke konci, spatřil Gerald Morcara.

Jejich pohledy se střetly. Morcar se zašklebil. Přiskočil ke svému koni, aby nasedl a ujel – domníval se, že k tomu má ještě dost času. 303

Gerald zaťal zuby. To nesměl dopustit. Začal bojovat jak zběsilý, aby se probil k Morcarovi dřív, než ten bídák zmizí. Duncan ho nespouštěl z očí a několikrát musel přítele zachránit před útokem zezadu.

Duncan zuřil. Byl každým coulem voják a požadoval disciplínu, od sebe i od svých mužů. Teď však viděl, že Gerald porušuje všechny zásady boje, odhodil opatrnost a nechává se unést touhou po pomstě.

Gerald neměl uši pro varování a v očích mu plál hněv. Jeho mysl teď ovládala pouze divoká touha zabít Morcara.

Morcar už seděl na koni, ještě se však ohlédl, aby viděl, jak se k němu Gerald probíjí. Stále měl pocit, že mu nehrozí bezprostřední nebezpečí. Vždyť baron Gerald nebyl na koni, bojoval na zemi.

Když viděl, že Gerald zakopl a padl na kolena, změnil se jeho samolibý úšklebek ve zlý smích. Vycítil svou příležitost. Pobídl koně a vyrazil dolů ze svahu.

Gerald však slabost jen předstíral. Klečel na jednom koleni se skloněnou hlavou a čekal, až se jeho sok přiblíží.

Morcar se k němu řítil, byl si jistý, že bude stačit jediná rána. Vyklonil se ze sedla a máchl mečem. V tu chvíli však Gerald uhnul a srazil soka plochou stranou meče k zemi.

Morcar dopadl na bok, několikrát se převalil a chvíli zůstal ležet na zádech. Okamžitě se však vzpamatoval, pokusil se vyskočit na nohy a najít meč, který mu vypadl z ruky.

K tomu se už nedostal. Ruku sahající po meči mu přišlápla těžká bota. Když zvedl hlavu, uviděl, že nad ním stojí baron Gerald. Mířil mu mečem na krk. Morcar ucítil, že mu hrot meče propíchl kůži, a zakňučel hrůzou.

„Myslíš, že jsou v pekle ženy, abys je mohl znásilňovat, Morcare?“ zeptal se ho Gerald. Hlas se mu chvěl, jak přemáhal hněv.

Morcar vytřeštil oči. V posledních okamžicích před svou smrtí poznal, že Gerald zná pravdu o Adéle.

304

Duncan neviděl, jak Gerald Morcara zabil. Když boj skončil, procházel Duncan mezi svými muži, přehlížel mrtvé a zajišťoval ošetřování zraněných.

Dlouho potom, když se už slunce sklánělo k západu, začal hledat Geralda. Našel přítele, jak sedí na velkém balvanu. Promluvil k němu, Gerald mu však neodpověděl.

Duncan zakroutil hlavou. „K čertu, co je s tebou, Geralde?“ naléhal na něho. „A kde máš meč?“ napadlo ho najednou. Konečně k němu Gerald zvedl hlavu. Jeho oči byly rudé a napuchlé . Duncan se zmateně zarazil. Bylo mu jasné, že jeho přítel plakal. „Kde mám meč? Tam, kde má být,“ odpověděl Gerald.

Jeho hlas byl stejně plochý a bez emocí jako výraz jeho tváře. Duncan nevěděl, o čem Gerald mluví, dokud jeho pohled nepadl na mrtvé tělo ležící opodál. Morcar! Ze slabin mu trčel Geraldův meč.

Na hřebeni nad údolím, v němž se odehrál boj, postavili tábor. Gerald a Duncan jedli mlčky skrovné jídlo. Nepromluvili, dokud nepadla tma.

Geralda pomalu opouštěl hněv. V Duncanovi naopak narůstal.

Konečně Gerald promluvil. Bylo cítit, že trpí. „Celou tu dobu jsem žil ve vztahu k Adéle v klamu,“ řekl. „Myslel jsem, že se vyrovnám s tím, co se jí stalo. Bylo jen logické přísahat, že Morcara zabiju. Dokud jsem ho neuviděl, Duncane. Pak se ve mně cosi zlomilo. Ten bastard se smál.“

„Proč se mi omlouváš?“ zeptal se Duncan tiše.

Gerald zavrtěl hlavou a pousmál se. „Protože mám pocit, že máš teď chuť vrazit meč pro změnu do mě,“ řekl.

„Počínal sis v boji jako blázen, Geralde. Kdybych ti nekryl záda, vůbec by ses k Morcarovi nedostal. Byl bys už teď mrtvý. Tvoje lačnost po pomstě tě málem stála život.“

Duncan se odmlčel, aby dal příteli čas přemýšlet o tom, co řekl. Zároveň si uvědomil, že to se svým hněvem vůči Geraldově nedisciplinovanosti trochu přehnal. Rozhněval se na něho, protože

305

Gerald podlehl citům. Musel však sám před sebou přiznat, že není o nic lepší – i on se nechal unést emocemi.

„Vím, že jsem jednal jako hlupák. Ale už těch omluv nechám,“ řekl Gerald.

Duncan věděl, že se mu to neříká lehce. „Nežádám od tebe omluvy, Geralde. Chci, abys ses z toho poučil. Ale já nejsem o nic lepší, i mě ovládá touha po pomstě. Madelyne utrpěla zranění v boji, protože jsem ji s sebou vezl jako zajatce. Klidně ji přitom mohli zabít. Oba jsme jednali jako hlupáci, ty i já, Geralde.“

„Máš pravdu,“ pokýval hlavou Gerald. „I když jsem to ochoten přiznat jen před tebou, před nikým jiným, Duncane. Říkáš, že jsi málem ztratil Madelyne. Jenže kdyby ji tenkrát zabili, nikdy bys nepoznal její kouzlo a zřejmě bys ani nevěděl, co jsi ztratil.“

„Její kouzlo?“ Duncan se musel usmát nad Geraldovým poetickým výrazem. Nebyl zvyklý, aby se jeho přítel takhle vyjadřoval.

„Nedovedu to vysvětlit,“ koktal Gerald. Zrudl rozpaky nad tím, co řekl. „Je tak čistá. Vím, že jsi jednu dobu litoval, že jsi ji zajal, ale já jsem ti teď za to vděčný. Nebýt Madelyne, Adéla by se ke mně nevrátila. Jedině tvoje žena ji dokázala přesvědčit.“

„Nikdy jsem nelitoval, že jsem Madelyne vzal s sebou. Lituju jen toho, že jsem ji zapletl do svých záležitostí s Louddonem.“

„Ach, moje sladká Adéla;“ řekl Gerald. „Dnes mě mohli zabít a Adéla by navždy přišla o štěstí, které ji můžu dát jen já.“ Duncan se usmál. „Abych byl upřímný, Geralde, pořád si nejsem jistý, jestli by Adéla nad tvou smrtí truchlila, nebo ji oslavovala.“

Gerald se zasmál. „Něco ti řeknu, ale jestli to budeš opakovat, vezmu meč a vrazím ho do tebe. Než jsem Adélu přiměl k souhlasu se sňatkem, musel jsem jí něco slíbit.“

Duncan se na něho zvědavě podíval. Gerald se už opět topil v rozpacích.

„Musel jsem jí slíbit, že nebudu naléhat, aby se mnou spala.“ Duncan zavrtěl hlavou. „A ty míníš tenhle slib dodržet?“ zeptal se. Musel se přemáhat, aby se nesmál.

„Ano,“ odpověděl překvapivě Gerald.

306

„Cože? To s ní chceš žít jako mnich?“ pohlédl na něho Duncan zděšeně.

„Ne, ale naučil jsem se něco od tebe.“

„O čem to, proboha, mluvíš?“

„Řekl jsi Adéle, že u tebe bude moct žít až do smrti, jestliže

bude chtít, vzpomínáš? A pak jsi mi navrhl, že se můžu přestěhovat do tvé pevnosti a být tam, dokud se mi nepodaří změnit její názor. To byl chytrý trik a já se chystám udělat něco podobného.“

„Chápu,“ zabručel Duncan, aby něco řekl.

Gerald se zasmál. „Nechápeš,“ řekl. „Slíbil jsem Adéle, že s ní nebudu spát. To ale neznamená, že se mnou nemůže spát ona, když bude mít chuť.“

Duncan se usmál. Teprve teď to pochopil úplně.

„Samozřejmě to bude chtít čas,“ připustil Gerald. „Vím, že mě Adéla miluje, ale pořád mi ještě nevěří. Ale já to přijímám, protože jsem přesvědčený, že nebude schopná odolávat mému šarmu věčně.“

Duncan se zasmál.

„Nejlíp, kdybychom se už uložili k spánku,“ řekl po chvíli Gerald. „Budeme zítra pokračovat do Londýna?“

„Ne. Vydáme se k baronu Rhineholdovi. Jeho pevnost hraje v mém plánu hlavní roli.“

„A co máš vlastně v plánu?“

„Dát dohromady své spojence, Geralde. Hra je u konce. Až budeme u Rhineholda, pošlu odtud zprávu ostatním. Jestliže půjde všechno dobře, sejdeme se všichni do dvou až tří týdnů v Londýně.“

„Chceš tam vtáhnout se vším vojskem?“ zeptal se Gerald. V duchu uvažoval, že by Duncan mohl lehce shromáždit ohromnou armádu. Přestože baroni měli sklon bojovat mezi sebou a neustále spolu soupeřili o větší podíl na moci, všichni se shodovali ve svém obdivu a respektu k Wextonovi. Posílali k Duncanovi k výcviku své nejlepší rytíře a on je nikdy neodmítl.

Baroni také věřili Duncanovým postojům. Nikdy si nezajišťoval předem jejich podporu, přesto se žádný z tohoto hašteřivého spolku nikdy neobrátil k Duncanovi zády.

307

„Nechci, aby mě podporovala jejich vojska, stačí mi oni sami. Taky se nehodlám králi vzepřít, pouze se mu postavit, kdyby to tylo třeba. V tom je rozdíl, Geralde.“

„Já samozřejmě bude stát po tvém boku, i když nepochybuju, ze to víš sám,“ prohlásil Gerald.

„Louddon sehrál svou poslední klamnou hru. Nevěřím, že král

o jeho zradě ví. Samozřejmě že ho chci o tom všem informovat. Už ten problém nemůže dál přehlížet. Teď bude muset konat spravedlnost.“

„Míníš to králi říct před všemi ostatními barony?“

„Ano. Není mezi nimi jediný, kdo by nevěděl, co se Adéle přihodilo,“ řekl. „Alespoň uslyší celou pravdu.“

„Proč?“ V Geraldově tváři se objevil úzkostný výraz. „Bude snad muset Adéla stanout před…“

„Ne, zůstane u mě. Není třeba působit jí další muka.“ Bylo zřejmé, že se Geraldovi ulevilo. „Tak proč chceš…“

„Chci, aby král slyšel pravdu přede všemi svými barony.“

„A myslíš, že se Vilém k tomuto problému postaví čestně?“ zeptal se Gerald.

„To se brzy dozvíme. Mnozí si myslí, že náš král není něčeho takového schopen. Já k nim nepatřím,“ řekl Duncan důrazně. „Se mnou vždycky jednal čestně, Geralde. Nehodlám ho soudit podle toho, co se o něm říká.“

Gerald přikývl. „Ale Madelyne s námi bude muset jet, že?“

„Ano. To je nezbytné,“ odpověděl Duncan.

Z výrazu Duncanovy tváře však Gerald vyčetl, že jeho přítel nestojí o Madelyninu přítomnost u dvora o nic víc než o Adélinu.

„Madelyne bude muset podrobně vylíčit, jak se všechno událo. Jinak bude stát Louddonovo slovo proti mému.“

„Takže výsledek záleží na Madelyne?“ zeptal se Gerald. Mračil se stejně jako Duncan.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Duncan. „Ale ona se v tom všem ocitla jako figurka v šachové hře. Louddon i já jsme jí využili. Pochop, že pro mě není lehké to přiznat, Geralde.“

„Říkáš, že jste jí oba využili, Louddon jí však spíš zneužil. A ty jsi ji před jeho dalším zneužíváním zachránil, když jsi ji odvezl s

308

sebou,“ poznamenal Gerald. „Adéla mi něco řekla o Madelynině minulosti.“

Duncan přikývl. Už ho všechny dvorní intriky a konflikty mezi barony unavovaly, a když teď našel štěstí v lásce k Madelyne, chtěl s ní sdílet každou chvíli svého života. Usmál se, když si uvědomil, že vlastně nechtěně napodobuje jejího smyšleného hrdinu Odyssea. Vyprávěla mu, že tento bojovník musel po deset dlouhých let čelit jednomu nebezpečí za druhým, než se mohl vrátit ke své milované.

On na tom byl přece jen líp, třebaže mu i ty dva týdny, které bude muset bez Madelyne vydržet, připadaly jako celá věčnost. Znovu si povzdechl. Dost, začínal se chovat jako roztoužený vzdychálek, a ne jako muž činu. „Alespoň zbude čas, než se dostaneme do Londýna…“

„Na co?“ zeptal se Gerald.

Duncan si vůbec neuvědomil, že svou myšlenku řekl nahlas.

„Oženit se s Madelyne.“

Gerald na něho vytřeštil oči. Duncan mu víc neřekl. Otočil se a zmizel ve tmě a nechal Geralda uvažovat, co tím, k čertu, mínil. Zatímco byl Duncan pryč, došlo v jeho pevnosti k několika menším změnám. Byla to nezbytná opatření a všechna kvůli Madelyne.

Od jisté doby bylo dopoledne na nádvoří pusto a prázdno. I když teplé sluníčko vyzývalo služebnictvo k tomu, aby vyšli ven, prali prádlo a splétali rákosové rohože, všichni raději pracovali uvnitř. Teprve pozdě odpoledne se na chvíli ukázali, aby se nadýchali čerstvého vzduchu.

Přesněji řečeno, všichni čekali, až Madelyne skončí s cvičením střelby z luku.

Madelyne si usmyslela, že se musí ve střelbě z luku vyrovnat nejlepším lučištníkům, a právě tím přiváděla Anthonyho k zoufalství. Nemohl pochopit, jak je možné, že Duncanova žena střílí stále stejně špatně, ať ji cvičí a radí jí jakkoliv. Její odhodlání bylo obdivuhodné, výsledky se však nedostavovaly. Šípy z jejího luku létaly zásadně téměř metr nad terč. Anthony ji na to neustále upozorňoval, zdálo se však, že s tím Madelyne není schopná nic dělat.

309

Ned pro ni musel vyrábět stále nové šípy. Vystřílela jich téměř padesát, než jí přestaly létat přes zeď. Teprve pak, když zůstávaly zabodnuté do stromů, chýší nebo sušícího se prádla, je mohla sbírat a používat znovu.

Anthony s ní měl božskou trpělivost. Věděl, že Madelyne jde o to, aby se uměla bránit, ale zároveň mu bylo jasné, že se chce předvést svému manželovi, aby na ni byl hrdý. O žádném dalším motivu její úporné snahy neuvažoval. Říkala mu přece několikrát denně, čeho chce dosáhnout.

Anthony věděl, proč mu to opakuje pořád dokola. Měla strach, že ho svými chabými pokroky tak znechutí, že se jí přestane věnovat. Jenže to Anthony nemohl. Jí nedokázal odepřít nic.

Jednou pozdě odpoledne přijel do Wextonovy pevnosti posel krále Viléma. Anthony ho přijal ve velké síni a čekal, že mu posel sdělí zprávu ústně. Ten mu však místo toho podal svitek pergamenu. Anthony poslal pro Maude a přikázal jí, aby dala vojákovi najíst a napít.

Právě když voják odcházel za Maude do kuchyně, přišla do

síně Madelyne. Hned také uviděla pergamen. „Co je to za zprávu, Anthony?“ zeptala se. „Něco od Duncana?“

„Ne, přijel posel od krále,“ řekl Anthony. Přistoupil se svitkem

k truhle, o níž si Madelyne myslela, že stojí u zdi jen pro parádu, a vložil ho do ní.

Madelyne si stačila všimnout, že jsou v ní ještě další svitky. Bylo zřejmé, že tady Duncan uchovává své písemnosti. „Ty tu zprávu nebudeš hned číst?“ zeptala se Anthonyho, když se k ní vrátil.

„Ne. Musím s tím počkat, až se vrátí baron Wexton,“ odpověděl.

Madelyne však viděla, že se mu příliš nelíbí čekat na Duncana a že by moc rád znal obsah poselství už teď. „Poslal jsem pro jednoho kněze z…“

„Já ti přečtu, co v tom svitku stojí,“ nabídla se.

Anthony se zatvářil užasle. Madelyne cítila, že zrudla. „Ano, umím číst, i když bych byla ráda, abys to nikomu neříkal, Anthony. Nechci se dostat do řečí,“ dodala.

310

Anthony přikývl. „Duncan je pryč už víc než tři týdny,“ připomenula mu. „A říkal jsi mi, že se nevrátí dřív než za měsíc. Myslíš, že je rozumné čekat tak dlouho, až sem přijede kněz a zprávu ti přečte?“

„Ne, to určitě není,“ odpověděl. Otevřel truhlu, vzal svitek a podal jí ho. Pak se opřel o okraj stolu, založil si ruce na hrudi a čekal.

List byl psán latinsky, jak bylo zvykem u úředních písemností.

Madelyne nedělalo problém plynule zprávu překládat. Hlas se

jí ani jednou nezachvěl. Zato ruce ano – když skončila, třásly se jí, až jí pergamen před očima poskakoval.

Král úvodem barona Wextona nepozdravil a Madelyne bylo

jasné, že k takovému porušení slušnosti ho nemohlo vést nic jiného než hněv. V celém listu bylo v podstatě jediné – král žádal, aby před něho Madelyne okamžitě předstoupila.

Nevyvedl ji z míry ani tak králův příkaz, jako oznámení, že vyslal své vlastní vojáky, aby ji přivedli.

„Takže král pro tebe posílá oddíl svých mužů,“ řekl Anthony, když dočetla. Hlas se mu chvěl.

Madelyne viděla, že Anthony neví, jak se zachovat. Přísahal věrnost Duncanovi, jenže stejně jako jeho pán i on byl poddaný anglického krále. A králův příkaz měl přednost před všemi ostatními.

„Píše se tam ještě něco, Madelyne?“ zeptal se.

Pomalu přikývla. A pak na něho pohlédla a přinutila se

k úsměvu. „Doufala jsem, že se na to nezeptáš,“ zašeptala. „Zdá se, Anthony, že pro našeho krále je situace jednoduchá – jsou tu dvě ženy a dva baroni, jejich bratři. Vilém si přeje spor skončit a navrhuje, aby každá z žen žila u svého bratra – to znamená, abych se já vrátila k Louddonovi.“

Madelyne vstoupily slzy do očí. „Pak navrhuje druhou možnost, že by se se mnou Duncan oženil,“ zašeptala.

„Zřejmě neví, že to už udělal,“ řekl Anthony. Vzápětí se zarazil

a na čele mu vyvstaly vrásky – uvědomil si, že Madelyne netuší, že ještě není Duncanovou ženou. „A kdyby se se mnou Duncan oženil, pak by se Adéla stala Louddonovou nevěstou,“ dodala.

311

„Bůh chraň,“ zašeptal Anthony znechuceně.

„Adéla se to nesmí dovědět, Anthony,“ vyhrkla Madelyne.

„Řeknu jí jen o tom, že král chce, abych před něho předstoupila.“ Anthony přikývl. „Umíš taky tak dobře psát jako číst, Madelyne?“ zeptal se náhle.

Když přikývla, řekl: „Možná ještě máme čas, pokud král dosud nevyslal vojáky, kteří tě k němu mají přivést.“

„Čas na co?“ zeptala se.

„Na to, aby se Duncan vrátil,“ odpověděl Anthony. Přistoupil znovu k truhle, vytáhl z ní podlouhlou dřevěnou krabičku a podal ji Madelyne. „Uvnitř je pergamen a potřeby k psaní,“ řekl.

Madelyne se posadila ke stolu a rychle si připravila vše

potřebné. Anthony se k ní otočil zády a začal přecházet sem a tam. Přemýšlel o tom, jak nejlépe králi odpovědět.

Vtom si Madelyne všimla, že na stole vedle vázy s květinami

leží ještě jeden svitek pergamenu. Podle zlomené pečeti šlo o list z kláštera v Roannu. Zřejmě list od představených otce Lauranceho, řekla si a ze zvědavosti svitek roztáhla a začetla se do něj.

Anthony se obrátil ve chvíli, kdy už byla na konci. Poznal pečeť a hned věděl, že je vše prozrazeno. „Nechtěl, aby ses zbytečně trápila,“ řekl. Vzal ji jemně kolem ramen, aby ji utěšil. Madelyne neřekla ani slovo, pouze na něho pohlédla.

Anthonyho ohromila změna, která se s ní stala. Výraz její tváře byl vyrovnaný, téměř nebesky klidný. Tušil, že musí být hrozně rozrušená, a přesto… Ano, tvářila se stejně jako v prvních týdnech, kdy byla Duncanovou zajatkyní.

Nevěděl, jak jí pomoct. Kdyby se jí pokoušel vysvětlit, že se s ní Duncan hned po svém návratu hodlá oženit znovu, mohl by situaci ještě zhoršit. Oba věděli, že jí baron lhal. „Madelyne, tvůj manžel tě miluje,“ řekl chraptivým hlasem.

„Můj manžel? Copak nějakého manžela mám, Anthony?“ Nedala mu čas odpovědět a otočila se k němu zády. „Co si přeješ, abych králi odpověděla?“ zeptala se mírným, téměř příjemným hlasem.

312

Anthony si povzdechl. Věděl, že teď už nic nezachrání a že

bude muset Duncana co nejdřív uvědomit, že Madelyne už o neplatnosti sňatku ví. Vrátil se k dopisu králi.

Nakonec nadiktoval jen krátkou zprávu, v níž králi oznámil, že baron Wexton je mimo domov, a proto o jeho požadavku zatím neví.

Požádal Madelyne, aby mu list ještě dvakrát přečetla, a když usoudil, že ho může odeslat, potřel zadní stranu pergamenu olejem, aby ho mohl svinout do ruličky.

List pak odevzdal poslu a poručil mu, ať ho co nejdřív doručí králi.

Madelyne odešla do svého pokoje, aby si sbalila věci. Chtěla

být připravená, protože královi vojáci se tu mohli objevit každým okamžikem.

Zašla také za Adélou a řekla jí, co se stalo. Byla u ní téměř celé dopoledne. Neřekla však přítelkyni všechno, co v králově dopisu bylo. O tom, že by se Adéla měla stát Louddonovou ženou, se samozřejmě nezmínila ani slovem.

Madelyne věděla, že nesmí připustit, aby k tomu došlo. Nesměla však také dostat Duncana do situace, aby byl nucen na tuto možnost přistoupit.

Ten večer se nezúčastnila společné večeře a odešla do svého pokoje ve věži. Tam stála dlouho u okna a přemýšlela.

Měli toho falešného mnicha odhalit dřív. Nedokázala pochopit,

jak mohla být tak nevšímavá a opomíjet všechny podivné okolnosti kolem něho. Také Duncana vinila za to, co se stalo. Kdyby ji při svatebním obřadu tak nevyděsil, mohlo jí napadnout, že se Laurance nechová jako kněz.

Ani na okamžik však nepodlehla myšlence, že by Duncan mohl být do celého podvodu zasvěcený. Ne, to by naprosto nedávalo smysl. Nepochybovala, že stejně jako ona i on byl přesvědčen, že jsou manželé. Přesto se na něho musela hněvat. Vždyť jí bezostyšně lhal, když se ho zeptala, co mu napsali představení kláštera v Roannu. Přece ví, jak moc jí záleží na tom, aby mu mohla věřit. Vždyť ona mu nikdy nelhala. Jen počkej, až se vrátíš, 313

říkala si. Však uvidíš. Adéla nebude jediná, kdo poznal, jak dovedu křičet.

Hněv jí však náladu nezlepšil. Dokonce opět začala plakat. Byla hluboká noc, a třebaže byla ze všeho nesmírně unavená,

pořád ještě nespala. Stála opřená o okno a hleděla ven. Měsíc jasně svítil. Uvažovala, jestli teď svítí i na Duncana. Spí pod širou oblohou, nebo v některém z pokojů královského paláce?

Náhle ji cosi upoutalo na svahu kopce za hradbami. Jakýsi pohyb. Pohlédla tam pozorněji a uviděla svého vlka.

Ano, opravdu to byl vlk. Možná tentýž, kterého viděla před několika měsíci. Mohl to být on, vždyť byl stejně veliký.

Přála si, aby tu s ní byl Duncan a mohla mu ukázat, že její vlk opravdu existuje. Pozorovala zvíře, jak si bere masitou kost, kterou mu tam nechala, a pak mizí za hřebenem kopce.

Když bylo zvíře pryč, začala o jeho existenci opět pochybovat. Byla tak unavená, že se jí to mohlo jen zdát. Nebo to nebyl žádný vlk, ale obyčejný divoký pes.

Její vlk je přece Duncan. Miluje ho, o tom ani na okamžik nepochybovala. Ano, zatajil jí obsahu listu z kláštera, přesto byla do hloubi duše přesvědčená, že o své lásce k ní by jí nikdy nelhal. Bylo to uklidňující pomyšlení. Duncan byl příliš čestný na to, aby ji takhle klamal.

Snažila se usnout, nejistota a strach, co bude dál, jí však stále spánek zaháněly. Jak ráda by svěřila svou budoucnost do Duncanových rukou. Cítila se tak bezpečná, když nosila jeho jméno. Ano, byla s ním spojená.

Až do dnešního dne.

Opět ji sevřela úzkost. Král žádá, aby před něho předstoupila. Znovu se bude muset vrátit do Londýna.

Začala se modlit. Prosila Boha, aby držel nad Duncanem ochrannou ruku. Modlila se také za Adélu a za Geralda, a dokonce i za Edmonda a Gilarda.

A pak zašeptala modlitbu za sebe. Prosila Boha, aby jí dal odvahu.

Odvahu postavit se ďáblovi. 314

Kapitola 21

Odpověz hlupákovi podle jeho pošetilosti, aby se sám sobě nezdál hloupý.

STARÝ ZÁKON, PŘÍSLOVÍ 26:5

Jakmile projel Duncan bránou vnějších hradeb, hned poznal, že něco není v pořádku. Nevítal ho ani Anthony, ani Madelyne.

Srdce se mu sevřelo neblahým tušením. Pobídl hřebce a rychle vyjel vzhůru do nádvoří.

Ve chvíli, kdy s Geraldem sesedali z koní, jim vyběhla naproti Adéla. Několik kroků před nimi se zastavila, zaváhala, ale pak se odhodlaně vrhla Geraldovi do náruče. Sotva se ocitla v jeho objetí, rozplakala se.

Oba muži museli projevit božskou trpělivost, než z ní dostali rozumné slovo.

To už přiběhl i Duncanův zástupce, mohutný muž jménem Robert, aby mu podal hlášení. Zatímco se Gerald stále snažil utišit Adélu, Robert Duncanovi sdělil, že si pro Madelyne přijeli královi vojáci.

„Byla na listu králova pečeť?“ zeptal se Duncan. Robert svraštil čelo. „To nevím, barone, neviděl jsem ho. A tvoje žena

trvala na tom, že ho vezme s sebou.“ Robert ztišil a téměř šeptem dodal: „Nechtěla, aby někdo náhodou přečetl jeho obsah tvé sestře.“

Duncan nevěděl, co si o tom myslet. Nakonec usoudil, že v

listu zřejmě byla hrozba týkající se Adély a že ji Madelyne chtěla ušetřit strachu.

315

To však nebylo králi podobné. Ne, Vilém neměl ve zvyku posílat svým věrným baronům výhrůžky. Duncan svému králi věřil, byl přesvědčený, že Vilém by nepodnikl nic, dokud by nevyslechl všechny strany.

Louddon! Na toho se takové jednání hodí. Podvod a zrada. Duncan byl ochoten vsadit život, že je to dílo toho podlého ďábla. Obrátil se a vykřikl na své muže, aby se okamžitě připravili na další cestu. Ovládl ho takový hněv, že byl stěží schopen rozumně uvažovat. Uklidňovalo ho pouze to, že s Madelyne odjel Anthony. Jeho věrný vazal s sebou vzal oddíl nejlepších mužů, i když ne velký. Robert řekl, že se Anthony bál, aby nevzbudil v králi

nedůvěru.

„Takže Anthony věřil, že předvolání poslal skutečně král?“ zeptal se Duncan.

„Nevím, nemluvil se mnou o tom,“ odpověděl Robert. Duncan křikl, aby mu dali čerstvého koně, a když mu stájník přivedl Siléna, zeptal se, proč si ho nevzala Madelyne.

James nebyl zvyklý mluvit přímo se svým pánem a téměř

koktal. „Paní se bála, aby její bratr Silénovi neublížil, kdyby zjistil, že je to tvůj kůň, milorde. Přesně takhle to řekla.“

Duncan přikývl. Tomu věřil. Dovedl si představit, že jeho rozkošná žena měla větší obavy o Siléna než o sebe. „Vyžádala si jednoho z královských koní,“ dodal James.

Adéla začala prosit, aby směla jet s nimi. Duncan už byl v

sedle a musel drahocenné minuty čekat, než se Geraldovi podařilo odloučit se od své hysterické nastávající. Musel však při hrobu své matky přísahat, že se v pořádku a nezraněn vrátí. Duncan se navzdory hněvu musel usmát. Dobře věděl, že Geraldova matka je stále naživu a těší se dobrému zdraví. Samozřejmě však mlčel, protože Geraldův patetický slib jeho sestru opravdu uklidnil.

„Myslíte, že se vám podaří milady dohonit?“ odvážil se zeptat James.

Duncan se otočil a pohlédl na něho. Potěšilo ho, když uviděl ve stájníkových očích upřímnou obavu. „Nevím, jestli ji dohoním, Jamesi, protože máme nejméně týden zpoždění. Ale přísahám ti, že ji přivezu zpátky.“

316

To byla jeho poslední slova. Téměř polovinu cesty do Londýna projeli mlčky a Gerald si pomyslel, že kdyby koně nepotřebovali odpočinek, Duncan by snad vůbec nezastavil.

Na zastávce si Duncan sedl stranou. Gerald ho nechal chvíli o samotě, potom však k němu přece jen přistoupil. „Jestli dovolíš, příteli, dal bych ti malou radu,“ řekl mu.

Duncan zvedl hlavu a pohlédl na něho. „Vzpomeň si, jak jsem se choval, když jsem uviděl Morcara,“ pokračoval Gerald.

„Nedopusť, aby tě ovládl hněv a zatemnil ti střízlivý rozum. I když přísahám, že ti budu krýt záda, až budeme u dvora.“

Duncan přikývl. „Jakmile uvidím Madelyne, budu klidný. Musí

být už nejméně týden u dvora. Jen Bůh ví, co tam s ní Louddon udělal. Jestli se jí dotkl, přísahám, Geralde, že mu…“

„Louddonovi jde o hodně, neodváží se jí ublížit, Duncane. Potřebuje její podporu, z jejího hněvu nic mít nebude. Navíc je tam spousta lidí, kteří ho sledují. Vsadím se, že se bude snažit hrát milujícího bratra.“

„Modlím se, abys měl pravdu,“ řekl Duncan. Jeho zasmušilý výraz se však nevyjasnil. „Mám o ni strach.“

Gerald ho poplácal po rameni. „K čertu, Duncane, ty máš strach, abys nepřišel o Madelyne, a já se zase bojím o Adélu.“ Duncan se konečně zasmál. „Jsme my to dvojice, co? Ale s mým hněvem si nedělej starosti. Až uvidím, že je moje žena v pořádku, okamžitě budu klidný.“

„To doufám. Ale je tu ještě jedna věc, o níž jsem s tebou chtěl mluvit,“ pokračoval Gerald. „Adéla se zmínila, že jsi dostal dopis z kláštera.“

„Jak se o něm dověděla?“ zeptal se Duncan znepokojeně.

„Madelyne jí o něm řekla. Zdá se, že na něj náhodou přišla a přečetla si ho.“

Duncan si zoufale povzdechl. Jeho obavy ještě vzrostly. Teď si už nemohl být jistý, co jeho žena udělá. „Řekla ti Adéla, jak Madelyne na dopis z kláštera reagovala? Určitě zuřila. Bože, alespoň doufám, že zuřila.“

Gerald zakroutil hlavou. „Proč si přeješ, aby zuřila?“ 317

„Protože jsem jí lhal, Geralde. Vím, že ji každá lež rozzuří. Je to lepší, než kdyby si myslela, že jsem ji… podvedl.“ Pokrčil rameny. Bylo těžké vysvětlit Geraldovi, co cítí. „Když jsem se s Madelyne setkal poprvé, snažila se mě přesvědčit, že pro Louddona nic neznamená a že se za ní její bratr nebude honit.

Nechtěla mě oklamat, ona tomu opravdu věřila, Geralde. Samozřejmě jeho zásluhou, Louddonovou, on v ní takový pocit vypěstoval. Měl ji v područí skoro dva roky.“

„Dva roky?“

„Ano. Od smrti její matky až do doby, kdy ji poslal k jejímu strýci, byl Louddon jejím jediným poručníkem. Víš dobře, jaké krutosti je ten ďábel schopen. Pozoroval jsem, jak tady její

sebevědomí každým dnem rostlo. Pořád je však příliš… zranitelná.“

Gerald přikývl. „Vím, že by sis teď přál, abys jí to řekl ty, že Laurance nebyl kněz. Podle mě je však dobře, že se to dověděla alespoň takhle. Představ si, jak by jí bylo, kdyby to uslyšela až od Louddona.“

„Ano, nebyla by na to připravená,“ připustil Duncan. „Víš, že

od mě chtěla, abych ji učil, jak se bránit? Nebyl na to čas. Ne… já jsem si na ni nenašel čas. Jestli se jí něco stane…“

Duncan nevěděl, jak se zbavit úzkosti. Jeho nevinná žena byla opět v rukou ďábla. To bylo nesnesitelné pomyšlení.

Gerald zase nevěděl, jakými slovy by přítele utěšil. „Svítí měsíc, možná bychom mohli jet dál,“ navrhl.

„Ano, pojedeme,“ rozhodl Duncan. Pak už nepromluvili až do Londýna.

Madelyne se snažila usnout. Byla zamčená v pokoji, který sousedil s ložnicí její sestry Clarissy. Zdi tu byly tenké jako papír, a třebaže se snažila neposlouchat, o čem spolu Louddon s Clarissou hovoří, něco přece jen zaslechla.

Vlastně toho už slyšela tolik, že se jí z těch dvou dělalo špatně. Nebyla schopná pozřít jediné sousto a hlava jí třeštila bolestí. Louddon se samozřejmě choval přesně tak, jak předpokládala. Dal si záležet, aby ji před královými vojáky pozdravil, políbil ji na 318

tvář, a dokonce ji objal. Ano, samozřejmě, hrál si na milujícího bratra, zvlášť před Anthonym. Jakmile se však ocitli sami v pokoji, začal na ni vztekle křičet, chrlit obvinění a nakonec ji srazil pěstí k zemi. Udeřil ji do stejného místa na tváři, na které ji chvíli předtím políbil.

Vzápětí však svého výbuchu litoval, protože Madelynina tvář začala modrat. Věděl, že má u dvora dost nepřátel, kteří by si toho mohli všimnout a obvinit ho, že to má na svědomí on. Proto Madelyne zamkl v jejím pokoji a všem tvrdil, že jeho sestra zakusila v zajetí barona Wextona tolik utrpení, že teď musí několik dní odpočívat, aby se zotavila.

To, jak se k ní choval Louddon, Madelyne nepřekvapilo, nic jiného od něho nečekala. O to větším zklamáním pro ni byla

Clarissa. Později, když měla Madelyne čas o tom přemýšlet, si uvědomila, že si o své starší sestře vytvořila představu, která vůbec neodpovídá skutečnosti. Věřila, nebo spíš chtěla věřit, že se o ni Clarissa zajímá. Přesto pokaždé, když o sobě svým sestrám poslala zprávu, ani Clarissa, ani Sára se neobtěžovaly odpovědět jí.

Madelyne však pro ně vždy našla nějakou omluvu. Teď tedy poznala pravdu. Clarissa byla stejně sobecká a bezohledná jako Louddon.

Sára dokonce do Londýna ani nepřijela. Clarissa její nepřítomnost odůvodnila tím, že se nedávno vdala za barona Ruchierse a nechce ho nyní opustit. Madelyne ani nevěděla, že Sára je zasnoubená.

Přestala se snažit o spánek. Clarissin hlas zněl z vedlejšího pokoje jako kvokání podrážděné slepice. Chvílemi dokonce křičela, když si Louddonovi stěžovala, jaké ponížení jí Madelyne způsobuje.

Náhle Madelyne zaslechla něco, co ji chtě nechtě přitáhlo ke spojovacím dveřím. Clarissa mluvila o Ráchel a hlasem plným ošklivosti a odporu Madelyninu mrtvou matku pomlouvala.

Madelyne věděla, že Louddon Ráchel nenáviděl. Přesto si nikdy nepřipustila, že by k ní její sestry mohly cítit totéž.

„Chtěl jsi tu čubku od prvního dne, kdy k nám vkročila,“ vyrazila ze sebe Clarissa.

319

Madelyne nepatrně pootevřela dveře. Viděla, že Clarissa sedí na polštáři v okenním výklenku a Louddon stojí před ní. Byl k Madelyne obrácený zády. Clarissa hleděla na něho. Oba drželi pohár vína.

„Ráchel byla krásná,“ řekl Louddon hrubým chraptivým

hlasem. „Byl jsem ohromený tím, že ji otec zavrhl. Vždyť to byla tak půvabná, přitažlivá žena. Otec ji ke sňatku donutil, Clarisso. Měla se vdát za barona Rhineholda.“

Clarissa pohrdlivě odfrkla a dlouze se napila. Několik kapek temně rudého vína jí potřísnilo šaty, ona si toho však nevšímala a znovu si nalila plný pohár ze džbánku, který držela v druhé ruce. Byla stejně hezká jako Louddon, měla podobné světlé vlasy a světle hnědé oči. A když ji ovládl hněv, zkřivila se její tvář do

stejně ošklivého výrazu jako Louddonova. „Tenkrát se Rhinehold nemohl s naším otcem měřit,“ prohlásila. „Ale otec se choval jako blázen, nemyslíš? Nakonec ho Ráchel zesměšnila. Zajímalo by mě, Louddone, jestli Rhinehold věděl, že Ráchel nosí jeho dítě, když se provdala za našeho otce?“

„Ne,“ odpověděl Louddon. „Ráchel se s ním už nikdy

nesetkala. Otec jí to nedovolil. Když se Madelyne narodila, otec se na ni ani pořádně nepodíval. Ráchel byla za svou pošetilost potrestána.“

„A ty jsi doufal, že se obrátí na tebe, abys jí poskytl útěchu, že, Louddone?“ zeptala se Clarissa. Zasmála se, když se k ní bratr otočil a zíral na ni. „Zamiloval ses do ní,“ popichovala ho. „Jenže Ráchel se tvé dvoření hnusilo. Kdyby neměla toho malého spratka a nemusela se o něho starat, myslím, že by se zabila. Bůh ví, že jsem jí to často sama navrhovala. Možná, drahý bratře, že Ráchel nespadla ze schodů svou vinou. Možná ji někdo strčil.“

„Ty jsi na ni vždycky žárlila, Clarisso,“ vyštěkl Louddon.

„Stejně jako teď žárlíš na její dceru, ať už je, nebo není nemanželská.“

„Nežárlím na nikoho,“ zavřeštěla Clarissa. „Bože, jenom se těším, až to bude všechno za námi. Potom přísahám, že Madelyne o Rhineholdovi řeknu. A možná jí řeknu i to, že její matku jsi zabil ty.“

320

„Nic jí neřekneš!“ vykřikl Louddon. Vytrhl z Clarissiny ruky prázdný pohár. „Jsi hlupák, sestro. Nezabil jsem Ráchel. Uklouzla na schodech a spadla.“

„Možná. Jenže uklouzla proto, že se ti snažila utéct,“ ušklíbla se Clarissa.

„Budiž,“ zavrčel Louddon. „Ale o tom, že k nám Madelyne nepatří, se nikdo nesmí dovědět. Byla by to hanba, která by postihla mě i tebe.“

„A udělá ta malá čubka to, co od ní chceš? Zahraje před králem roli, kterou jsi jí určil, Louddone? Nebo se obrátí proti nám?“

„Udělá všechno, co jí řeknu,“ naparoval se Louddon.

„Vždycky mě poslechla, protože se mě bojí. Je hrozný zbabělec. Je stejná, jako když byla malá holka. Vůbec se od té doby nezměnila.

Mimochodem, naše malá Madelyne ví, že bych zabil Bertona, kdyby neudělala to, co chci.“

„Je to hrozná škoda, jak dopadl Morcar,“ řekla Clarissa.

„Pěkně by nám za Madelyne zaplatil. Teď ji nebude nikdo chtít.“

„Jsi na omylu, Clarisso. Já ji chci. Nedovolím nikomu, aby se s ní oženil.“

Právě ve chvíli, kdy se Clarissa oplzle zasmála, zavřela Madelyne dveře. Cítila, že se jí zvedá žaludek. Sotva doběhla k nočníku, vyvrhla do něj všechno, co v žaludku měla.

Potom dlouho plakala pro svou matku Ráchel a pro to, jaké peklo jí Louddon a jeho otec připravili. Zhrozila se také toho, že

její matka šla do manželského lože obtěžkaná dítětem, jehož otcem byl jiný muž. A pak najednou pochopila plnou pravdu a znovu se rozplakala, tentokrát radostí. Ano, nemůže to být jinak! Jejím otcem je baron Rhinehold a to znamená, že mezi ní a Louddonem neexistuje žádné pokrevní příbuzenství.

Jméno Rhinehold už slyšela od Duncana a věděla, že je to jeho spojenec. Napadlo ji, jestli je baron Rhinehold také tady. Byla zvědavá, jak asi vypadá. Oženil se potom někdy? Louddon měl pravdu – nikdo nikdy neví. Ona však věděla, že řekne Duncanovi pravdu, jakmile se s ním shledá. Určitě bude mít stejnou radost, jako má teď ona.

321

Konečně se trochu uklidnila. Nyní bude potřebovat chladnou hlavu. Musí vzít rozum do hrsti. Musí se pokusit uchránit otce Bertona i Duncana před Louddonovými intrikami. Louddon je zřejmě přesvědčen, že ochotně zradí jednoho, aby zachránila druhého. A pak tu je samozřejmě ještě Adéla. O tu se však nebála. S Duncanovou sestrou se brzy ožení Gerald, a až se to stane, král ji nebude moct hrozit, že ji dá Louddonovi.

Madelyne strávila většinu noci vymýšlením svého plánu.

Modlila se, aby se Louddon i nadále choval podle jejích předpokladů, aby se Duncan nedostal do nebezpečí a aby jí dal Bůh dost odvahy pro bitvu, která ji čekala.

Konečně zavřela oči, aby se pokusila usnout. A pak si zahrála stejnou hru, kterou hrávala jako malá dívenka. Když dostala strach, že si ji Louddon odveze domů, představovala si, že vedle ní stojí

Odysseus a hlídá ji. Změnilo se pouze to, že místo Odyssea ji teď hlídal Duncan.

Ano, našla někoho, kdo byl ještě mocnější než bájný řecký bojovník. Teď ji hlídal vlk.

Druhý den odpoledne měla Madelyne předstoupit s Louddonem před krále. Když se blížili ke královým soukromým

komnatám, obrátil se Louddon k ní a usmál se. „Spoléhám na tvou poctivost, Madelyne. Stačí, když povíš králi, co se stalo s tvým domovem a potom i s tebou. Zbývající řeknu já.“

„A ty si myslíš, že tohle Duncanovi zlomí vaz?“ zeptala se. Louddonův úsměv se změnil ve vzteklou grimasu. Neměl rád, když s ním mluvila takovým tónem. „Chceš dělat problémy, Madelyne? Vzpomeň si na svého drahého strýce. Moji lidé jsou připraveni. Stačí, abych jim řekl, ať vyrazí. Nikdo se nikdy nedozví, kdo prořízl Bertonovi hrdlo.“

„Jak mám vědět, že jsi ho už nezabil?“ namítla. „Ano,“ dodala, když ji Louddon výhružně chytil za paži. „Nedovedeš se ovládat. Nikdy jsi to nedovedl. Jak mám vědět, že jsi už mého strýce nezabil?“

Louddon okamžitě dokázal, že má pravdu, když řekla, že se nedovede ovládat. Hřbetem ruky ji udeřil do tváře a roztrhl jí 322

prstenem okraj spodního rtu. Z rány vzápětí vytryskl pramének krve a stékal Madelyne po bradě, „Podívej se, k čemu jsi mě svou vzpurností dohnala!“ zařval Louddon. Rozmáchl se, aby ji udeřil ještě jednou, vzápětí však dostal sám ránu, až odletěl ke zdi.

To už k němu Anthony přiskočil, chytil ho za krk a zdálo se, že hodlá Louddona bez milosti uškrtit.

To se však nehodilo Madelyne do jejího plánu. Záměrně Louddona provokovala, aby ztratil nervy a udeřil ji. „Anthony, okamžité mého bratra pusť!“ vykřikla.

Přestože se Anthony chvěl hněvem, poslechl. Pustil Louddona

a mlčky sledoval, jak klesl na kolena, kašle a snaží se popadnout dech.

Madelyne toho využila, rychle se naklonila k Anthonymu a zašeptala mu do ucha: „Mám svůj plán a teď je čas, abych ho uskutečnila. Nediv se, co budu dělat nebo říkat, a hlavně mi do

toho nezasahuj. Mým jediným cílem je chránit Duncana.“ Anthony přikývl. Měl však chuť zeptat se jí, jestli je dalším cílem jejího plánu vyprovokovat Louddona, aby ji zabil. A proč si

myslí, že Duncan potřebuje její ochranu? Připadalo mu, jako by se jeho paní ani v nejmenším nebála o sebe.

Musel se vší silou přemáhat, aby zůstal klidně stát, když viděl, jak Madelyne pomáhá Louddonovi na nohy. Nechápal, že se toho bastarda může vůbec dotknout.

„Nevěřím, Louddone, že jsi strýci Bertonovi ublížil,“ řekla Madelyne a táhla Louddona pryč od Anthonyho. „Vyřešíme ten problém hned teď na místě.“

Louddon na ni užasle pohlédl. Co se to s ní stalo? Jako by

neměla vůbec strach. „Co chceš říct králi, jestli si všimne, co jsi mi před chvílí udělal na tváři, Louddone?“

„Nic, protože k žádnému králi nepůjdeme,“ zasyčel. „Rozhodl jsem se jinak. Odvedu tě zpátky do tvého pokoje a s králem si o tobě promluvím sám.“

Madelyne se vymanila z jeho sevření. „Bude mě chtít vidět a bude chtít slyšet mě vysvětlení,“ řekla. „Možná dnes, možná zítra nebo za týden,“ dodala. „Nic nevyřešíš, jen všechno protáhneš. A víš vůbec, co se králi chystám říct?“

323

„Předpokládám, že pravdu,“ zašklebil se. „Počítám s tím, že barona Wextona dostane do pasti tvůj smysl pro čest.“ Ošklivě se tomu zasmál. „Ano, Madelyne, toho se nezbavíš, ani kdybys chtěla.“

„Kdybych se rozhodla s králem mluvit, řekla bych pravdu. Ale

já mu neřeknu ani slovo. Když se mě na něco zeptá, budu jen stát a zírat na tebe. Máš pravdu, že neumím lhát, a já lhát nebudu. Budu prostě mlčet jako ryba.“

Louddona její drzost tak rozzuřila, že ji málem znovu udeřil, dokonce se už napřáhl, stačilo však, aby Anthony hrozivě pokročil dopředu, a hned zase ruku spustil.

„O tom si promluvíme později,“ zasyčel. Pak pohlédl směrem k Anthonymu a dodal: „Přísahám, že až budeme sami, budeš mluvit jinak.“

Madelyne se podařilo skrýt strach, který se jí na okamžik

zmocnil. „Ne, Louddone, budeme o tom mluvit teď, jinak pošlu Anthonyho ke králi, aby mu řekl, jak se mnou zacházíš.“

„Myslíš, že to Viléma zajímá?“ ušklíbl se.

„Jsem stejně tak jeho poddaná jako ty,“ opáčila. „A řeknu Anthonymu, aby králi pověděl o tom, že se chystáš zabít strýce Bertona. Pochybuju, že by krále těšilo mít kvůli tomu problémy s církví.“

„Král ti nebude věřit. A kromě toho zatraceně dobře víš, že tvůj milovaný kněz je naživu. A jestli mě budeš dál dráždit, děvko…“

„Pošleš mě zpátky ke strýci Bertonovi, že? To jsi chtěl říct?“ Louddon na ni vytřeštil oči a na tváři mu vyskákaly rudé skvrny. Nemohl uvěřit, co se to s ní stalo. Nikdy se neodvážila takhle se mu postavit, a teď navíc ještě před svědky. Znejistěl. K čertu s ní! Jestli má získat krále na svou stranu a poštvat ho proti

Wextonovi, nutně potřebuje Madelyninu pomoc. Ano, spoléhal na ni. Počítal s tím, že Madelyne králi vylíčí, jak Wexton vypálil jeho pevnost a ji samu odvlekl do zajetí. Jenže ona se najednou chová, jako by proti němu měla nějaký trumf. Teď už si u ní nemohl být jistý ničím.

324

„Čekáš, že budu říkat jen ty pravdy, které se ti hodí, že?“ pokračovala. „Co kdybych však začala před králem s tím, jak ses pokusil zabít barona Wextona?“

„Budeš odpovídat jen na otázky, které ti král položí,“ zařval rozčileně Louddon.

„Pak vyhov mému přání a pošli mě ke strýci. Zůstanu tam a nechám tě, aby sis vyřešil svůj problém s baronem Wextonem sám.“

Madelyne měla chuť rozplakat se nad tím, co řekla. Bylo zcela jasné, že Louddon má jediný cíl – zničit Duncana. „Přísahám, že ti jen uškodím, když stanu před králem. Kdybych řekla pravdu, možná bych uškodila Duncanovi. Budu-li však mlčet, zcela jistě uškodím tobě.“

„Až bude po všem…“

„Ano, vím. Chceš říct, že mě zabiješ. Co jiného bych od tebe mohla čekat?“ Přinutila se k ledabylému pokrčení ramen.

„Nebojím se tě, Louddone. Jen to zkus a uvidíš.“

Louddon nepotřeboval o její poslední hrozbě dlouho přemýšlet. Napadlo ho, že zřejmě bude lepší, když ji odtud odveze. Teď nebyl čas na to, aby ji nutil bitím k poslušnosti.

Teprve před dvěma dny dostal zprávu, že se opět nepodařilo sprovodit toho zatraceného Wextona ze světa. Morcar selhal. Naopak, sám byl při pokusu o úkladné přepadení zabit a Wexton může každou chvíli dorazit sem ke dvoru.

Ano, opravdu bude nejlepší nechat Madelyne jít svou cestou. Ostatně její odjezd by mu mohl posloužit. Rozhodl se.

„Dobře, Madelyne. Do hodiny odjedeš,“ oznámil jí. „Ale budou tě doprovázet moji muži.“ Významně pohlédl směrem k

Anthonymu a dodal: „Tady ti nemají žádný důvod se o tebe starat. Wexton nemá do tvých záležitostí co mluvit. Svou sestru má zpátky a ty teď patříš ke mně.“

Madelyne rychle souhlasila, aby Anthony nestačil něco namítnout. Pak si s ním vyměnila rychlý pohled a donutila ho přikývnout.

Jestli to znamenalo souhlas, Anthony neměl ani při nejmenším v úmyslu ho dodržet. Chystal se Madelyne následovat, ať ji 325

Louddon pošle kamkoliv. Samozřejmě tajně, proto musel Louddonovi naznačit, že považuje svůj úkol za skončený. „V tom případě už tu já nemám co dělat a vrátím se domů do Wextonovy pevnosti,“ prohlásil. Otočil se a odešel.

„Teď však musím promluvit s králem,“ řekl Louddon. „Čeká nás. Vyhovím tvému rozmaru, Madelyne, ale oba víme, že jednou budeš muset před Viléma předstoupit a dosvědčit, co se stalo.“

„Jednou ano a budu mluvit pravdu,“ opáčila Madelyne. A když

na ni Louddon podezíravě pohlédl, rychle dodala: „To samozřejmě tvou věc podpoří.“

Zdálo se, že se Louddon uklidnil. „Ano, hm, možná bude opravdu nejlepší, když odjedeš ke svému strýci. Až ho uvidíš, alespoň si uvědomíš co by se mohlo stát, kdybys mě chtěla podrazit.“

Ta čubka potřebovala připomenout, jak je pro ni její strýc důležitý. Zřejmě už zapomněla, že Berton je starý, nemocný člověk, který není schopen se sám bránit. Ano, potřebuje ho vidět.

Vedle jeho bezmocnosti zkrotne a on pak bude mít svou bázlivou a vystrašenou sestru tam, kde ji potřebuje.

„Je možné, že už bude po všem, až se budeš chtít ke dvoru vrátit, Madelyne. Doufám, že do té doby se o Duncana postarám. Ale teď se vrať do svého pokoje a sbal si svých pár svršků. Pošlu vojáky, aby tě odvedli na nádvoří.“

Madelyne byla pokora sama. Sklonila hlavu a zašeptala pár slov díků. „Doufám, že král tvé žádosti, abych mohla odjet, vyhoví,“ dodala nakonec.

„Mé žádosti?“ Louddon se ošklivě zasmál. „Ani se o tom nedozví, Madelyne. Uvědom si, že jsem Vilémův důvěrník a k takovým maličkostem žádné jeho svolení nepotřebuju.“ Otočil se a zamířil pryč. Madelyne ho sledovala pohledem,

dokud nezmizel na konci chodby. Pak se vydala zpátky ke svému pokoji. Vtom proti ní vystoupil z jednoho z výklenků Anthony.

„Příliš riskuješ, milady,“ řekl jí polohlasně. „Tvůj manžel nebude mít radost.“

326

„Dobře víš, že Duncan není mým manželem,“ odpověděla.

„Ale pochop, Anthony, že teď je důležité, abys zůstal stranou. Louddon musí uvěřit, že mě má zpátky ve své moci.“

„Madelyne, vím, že myslíš na to, jak chránit Adélu, ale to je přece Geraldova…“

„Ne, Anthony,“ přerušila ho. „Potřebuju jen získat čas. A také musím vidět svého strýce a přesvědčit se, že je v pořádku. Mám ho jako svého otce. Louddon ho zabije, jestli mu nezajistím ochranu.“

„Měla bys spíš myslet na sebe než na to, jak chránit celý svět,“ namítl Anthony. „Copak si neuvědomuješ, jakému nebezpečí se vystavíš, až opustíš královský hrad?“

„Myslím, že největší nebezpečí mi hrozí tady,“ zašeptala. Pak poklepala Anthonyho po paži a dodala: „Nebudu v bezpečí, dokud Duncan celý problém s Louddonem nevyřeší. Řekni Duncanovi, kde jsem, a on se už sám rozhodne.“

„O čem?“ zeptal se Anthony.

„O tom, jestli pro mě přijede, nebo na mě zapomene.“

„Ty opravdu pochybuješ…?“

Madelyne si dlouze povzdechla. „Ne, nepochybuju,“ řekla a

zavrtěla hlavou. „Vím, že pro mě přijede, a potom nechá u mého strýce své vojáky, aby ho chránili. Jen se modlím, aby si pospíšil – “

Anthony nemohl jejímu plánu nic vytknout. „Budu tě celou dobu sledovat, abych tě měl na očích,“ přísahal. „Stačí, když vykřikneš, a budu u tebe.“

„Musíš přece zůstat tady a říct Duncanovi…“

„Na to tu můžu nechat někoho jiného,“ přerušil ji. „Dal jsem svému pánovi slovo, že budu chránit jeho ženu, tak ji budu chránit,“ dodal s důrazem na slovo ženu.

I když to Madelyne nepřiznala, ulevilo se jí, že bude mít Anthonyho nablízku. Jakmile skončila s balením svých věcí, spěchala na nádvoří vedle královských stájí. Měli ji doprovázet tři Louddonovi vojáci, a zatímco připravovali své koně k odjezdu, čekala opodál.

327

Madelyne byla vděčná za to, že se už nemusí znovu setkat s Clarissou. Louddon byl stále u krále… Věděla, že ho krmí vším, co si jen dokázal o Duncanovi lživého vymyslet.

Kolem ní se záhy shromáždil houf zvědavců, kteří sledovali přípravy k odjezdu. Zranění na Madelynině tváři bylo dosti patrné a brzy zaslechla za zády několik poznámek o tom, jak asi k němu přišla.

Pak z hloučku vykročila vysoká rusovlasá žena a přistoupila blíž. Byla to krásná dáma noblesních způsobů, mnohem vyšší než Madelyne, ale také plnějších tvarů. Neusmála se, dokonce Madelyne obdařila velmi nepřívětivým pohledem.

Madelyne se na ni podívala. „Chceš mi něco říct?“ zeptala se jí.

„Je pro mě nebezpečné mluvit s tebou takhle přede všemi,“ začala žena. „Pochop, že musím dbát na svou pověst.“

„A tím, že se mnou budeš mluvit, bys o ni mohla přijít?“ zeptala se Madelyne.

Žena se zatvářila překvapeně. „Samozřejmě,“ odpověděla.

„Jistě jsi poznala, že už tu nejsi žádoucí a…“

Madelyne se nehodlala nechat urážet a přerušila ji: „Řekni, co mi chceš sdělit, nebo mě nech na pokoji.“

„Jsem lady Eleanor,“ prohlásila žena. Teď zase Madelyne nedokázala skrýt své překvapení. „Takže jsi už o mně slyšela?“ pokračovala rusovlasá dáma. „Zřejmě se o mně zmínil baron Wexton…“

„Ano, už jsem o tobě slyšela,“ zašeptala Madelyne. Hlas se jí třásl. Nemohla si pomoct, ale cítila se vedle té ženy tak trochu jako chudá děvečka. Lady Eleanor byla skvostně oblečená, zatímco ona měl na sobě jen jednoduchý cestovní šat vybledlé modré barvy.

Duncanova bývalá nastávající působila dojmem, že má

všechno, co Madelyne u sebe postrádala. Byla tak vyrovnaná, tak důstojná… Madelyne dokonce napadlo, že lady Eleanor zřejmě nebyla ani v dětském věku nemotorná jako ona.

„Můj otec je stále připravený uzavřít dohodu s baronem Wextonem o datu našeho sňatku. Chtěla jsem ti říct, ubohé dítě, že s tebou mám soucit. Nebudu svému budoucímu manželovi nic 328

vyčítat. Byla to vlastně jen taková pomsta, co udělal, i když bych se divila, že by se k tobě baron Wexton choval špatně.“ Madelyne zaslechla v hlase lady Eleanor znepokojení.

Vzedmul se v ní hněv. „Jestli si tím nejsi jistá, pak barona Wextona vůbec neznáš.“

Obrátila se k ženě zády a nasedla na koně, kterého jí jeden z vojáků právě přivedl. Když už seděla v sedle, znovu na lady Eleanor pohlédla a řekla: „Nechoval se ke mně špatně. Odpověděla jsem ti na tvou nevyslovenou otázku a teď bych se chtěla na něco zeptat já tebe.“

Lady Eleanor kývnutím souhlasila.

„Miluješ barona Wextona?“

Lady Eleanor dala zdviženým obočím a pohrdavým pohledem najevo, že na takovou otázku odpovídat nehodlá.

„A nejsem žádné ubohé dítě, lady Eleanor,“ pokračovala Madelyne hlasem, který se chvěl hněvem. „Duncan si tě nevezme. Nepodepíše svatební smlouvu s tvým otcem. Musel by se vzdát svého největšího pokladu, kdyby se s tebou chtěl oženit.“

„A co je ten poklad?“ zeptala se rusovlasá lady klidně.

„Já. Já jsem jeho největší poklad. Musel by být hlupák, kdyby

se mě vzdal,“ dodala Madelyne. „A ty víš moc dobře, že Duncan je

všechno, jen ne hlupák.“

Pobídla koně a lady Eleanor musela rychle uskočit, aby se neocitla na zemi. Takhle ji pouze zahalil oblak prachu.

Teď už nevypadala tak skvěle. Ano, lady Eleanor zuřila a to nikomu na kráse nepřidá. Madelyne však její hněv neobyčejně potěšil. Měla pocit, že právě vyhrála důležitou bitvu. Bylo to vítězství nad jejím způsobem myšlení. Pravda, možná dětinské, zrozené z neomalenosti, ale přece jen vítězství.

329

Kapitola 22

Žijeme přece z víry, ne z toho, co vidíme.

NOVÝ ZÁKON, KORINTSKÝM II 5:7

Pověděla mu všechno.

Trvalo jí to celé dva dny, protože její drahý strýc chtěl slyšet každé slovo, které kdy řekla, a znát každý pocit, který prožila. Otec Berton se rozplakal radostí, když vkročila do jeho malého domu. Přiznal se, že mu hrozně chyběla, a celý první den měl co dělat, aby přemohl pohnutí z jejího návratu. Také Madelyne plakala, jak jinak. Strýc však prohlásil, že je to dobře a že si alespoň oba uleví. Konec konců byli sami, protože strýcovi společníci odjeli na návštěvu k jejich jinému starému příteli, který náhle onemocněl.

Teprve když Madelyne připravila lehkou večeři a oba se posadili do svých oblíbených křesel, byla schopná začít.

A zatímco kněz jedl, pustila se do vyprávění svého příběhu. Myslela si, že poví strýci jen to hlavní, on však chtěl slyšet úplně všechno. Madelyne ho chápala, vždyť byl vynikajícím vypravěčem, jak se mnohokrát sama přesvědčila.

Když ho uviděla poprvé, zmocnila se jí obava o jeho zdraví. Zdálo se jí, že velmi zchátral od doby, kdy ho viděla naposledy. Ramena měl skleslejší, záda víc ohnutá a také se už nepohyboval tak rychle. Přesto byl jeho pohled stále jiskrný a přímý a bystré poznámky svědčily o tom, že jeho mysl je stejně živá jako dřív. Když se přiznal, že se jeho společníci nehodlají vrátit, aby prožili 330

svá poslední léta s ním, vytušila Madelyne, že změny, které na něm pozorovala, nejsou způsobené pouze jeho pokročilým věkem.

Madelyne byla přesvědčená, že pro ni Duncan přijede. Když

však uběhly tři dny a po Duncanovi nebylo vidu ani slechu, začala se její jistota pomalu drolit.

Nakonec se se svými obavami svěřila strýci. „Třeba se přece jen rozhodl vzít si lady Eleanor, když už s ní byl zasnoubený,“ uvažovala a do očí se jí tlačily slzy.

„To jsou pošetilé řeči, co tu vedeš,“ odpověděl otec Berton.

„Jsem naprosto přesvědčený o tom, že baron Wexton neměl tušení, že Laurance není kněz. Považoval tě za svou ženu, a když se už jednou k takovému kroku odhodlal, jistě to neudělal z nějakého náhlého rozmaru, ale proto, že ses zapsala do jeho srdce. Řekla jsi mi přece, že ti vyznal lásku. To máš tak malou důvěru v jeho Vypadalo to jako ironie osudu, ale nešťastná událost se

zrádným knězem napomohla Geraldovi a Adéle ke sblížení. Madelyne trvala na tom, že přes modřiny ve tváři bude večeřet společně s celou rodinou a hostem. Když sešla s Duncanem do síně, Adéla už seděla za stolem. Gerald přecházel před krbem a zdálo se, že je zcela pohroužený do svých myšlenek.

Duncan si povzdechl. Naznačil Madelyne, že dnes nemá nejmenší chuť být svědkem další z Adéliných scén. Madelyne ho už chtěla poprosit, aby byl trpělivý, ale pak se rozhodla jinak. Ani ona neměla náladu na neshody a hádky.

Když Adéla spatřila Madelyne, málem vyjekla leknutím. V tu chvíli na Geralda úplně zapomněla. „Proboha, co se ti stalo?“ vykřikla. „Že tě Silén konečně shodil ze sedla?“

Madelyne se obrátila k Duncanovi a zamračila se.

„A ty jsi mě přesvědčoval, že na mně není nic poznat,“ řekla tiše.

„Lhal jsem,“ odpověděl Duncan a zazubil se.

„Měla jsem se podívat do Adélina zrcadla, jak vypadám,“ poznamenala. „Adéla na mě zírá, jako by se jí ze mě dělalo nevolno. Myslíš, že zkazím všem chuť k jídlu?“

Duncan zavrtěl hlavou. „Moji chuť k jídlu nemůže zkazit nic. Vydal jsem teď všechny své síly, abych uspokojil tvou…“ 285

Šťouchla do něho, aby zmlkl. Vždyť už byli blízko stolu.

„Potřebuju, abys mě miloval,“ zašeptala mu ještě. „Když jsi mě objímal, dočista jsem zapomněla na odporný dotyk toho kněze. Jenom proto jsem byla tak… troufalá.“

„Troufalá?“ usmál se Duncan. „Madelyne, miláčku, mám dojem, že se pomalu měníš v…“

Znovu do něho šťouchla, tentokrát silněji. Pak se obrátila k Adéle a Geraldovi.

Naštěstí nemusela Adéle nic vysvětlovat, udělal to za ni Gerald.

„Ach Madelyne, vypadáš hrozně,“ politovala ji Adéla soucitně.

„Lhát je hřích,“ řekla Madelyne a pohlédla významně na Duncana.

Duncan všechny upozornil, že si nepřeje, aby někdo při večeři zmínil jméno otce Lauranceho. Všichni souhlasili. Adéla se opět vrátila ke své zatvrzelosti a Geralda ignorovala. Když později vstávali od stolu a baron se pokusil o kompliment, Adéla ho hrubě odbyla.

V tu chvíli Duncanovi došla trpělivost. „Chci s vámi oběma mluvit,“ řekl ostře.

Adéla se zatvářila vyplašeně, Gerald zase zmateně. Jedině Madelyne vypadala, jako by potlačovala smích.

Všichni následovali Duncana ke krbu. Duncan se posadil do svého křesla, když si však chtěl i Gerald přitáhnout křeslo, Duncan ho gestem zarazil a řekl: „Ne, Geralde. Zůstaň stát vedle Adély.“ Pak se obrátil ke své sestře. „Věříš mi, že vím, co je pro tebe nejlepší?“

Adéla pomalu přikývla. Má oči jako talíře, pomyslela si Madelyne.

„Pak se nech od Geralda políbit. Teď hned!“

„Cože?“ vyjekla dívka zděšeně.

Duncan se na ni zamračil. „Když se moje žena vzpamatovala z prvního otřesu po té hrůze, chtěla, abych jí zahnal vzpomínku na hnusný Lauranceho dotyk polibkem. Adélo, nikdy tě nepolíbil ani se tě nedotkl muž, který by tě miloval. Dovol teď Geraldovi, aby to 286

udělal, a pak se rozhodni, jestli k němu cítíš odpor, nebo si tě

získal.“

Skvělý nápad, pomyslela si Madelyne.

Adéla byla celá rudá rozpaky. „Tady, přede všemi?“ zeptala se úzkostně. Znělo to jako zapištění myšky zahnané do kouta.

Gerald se zdál být u vytržení, když říkal Adéle, že ji políbí, ať mu to dovolí, nebo ne. Duncan měl co dělat, aby se nerozesmál. Konečně jeho příkaz provedli. Než mohla Adéla uhnout, Gerald se k ní sklonil a chvatně ji políbil na rty.

Adéla na něho zmateně hleděla a Gerald toho hned využil a políbil ji znovu. Tentokrát byl jeho polibek mnohem delší. Rukama se jí však ani nedotkl, pouze rty.

Madelyne připadlo hloupé se na ně dívat, raději šla a sedla si na opěradlo Duncanova křesla a snažila se dívat do stropu.

Pohlédla na Adélu, teprve až od ní Gerald odstoupil. Dívka

byla červená jako pivoňka, na tváři měla užaslý výraz a topila se v rozpacích.

„On vůbec nelíbá jako Mor…“ Zarazila se uprostřed slova, zrudla ještě víc a hledala očima pomoc u Madelyne. „Jednou se to musí dovědět, Adélo.“

Gerald a Duncan se zamračili. Ani jeden nevěděl, o čem Madelyne mluví. „Já mu to neřeknu,“ zašeptala Adéla. „Ledaže bys ty…? Prosím tě, Madelyne. Moc tě prosím.“

„Jestli mi dovolíš, abych to pověděla i Duncanovi,“ řekla Madelyne.

Adéla pohlédla na bratra. V jejích očích byla úzkost.

Konečně přikývla. Obrátila se ke Geraldovi a řekla: „Nesmíš

mě už znovu líbat, dokud se nedozvíš celou pravdu o tom, co se mi stalo. Je mi líto, Geralde, měla bych…“

Hlas jí selhal a vzápětí se rozplakala. Gerald se k ní sklonil,

aby ji vzal do náruče. Adéla však zavrtěla hlavou. „Myslím, že tě opravdu miluju, Geralde. Skutečně je mi líto…“ Obrátila se a vyběhla z místnosti.

Madelyne nebyla nadšená úkolem, který ji čekal. Věděla, že tím, co teď řekne, způsobí Geraldovi i svému manželovi bolest. Oba Adélu milovali.

287

„Geralde, prosím, sedni si a poslouchej mě,“ požádala barona.

Hlas měla stažený napětím. „Duncane, slib mi, že se na mě nebudeš hněvat za to, že jsem se ti s tím nesvěřila. Musela jsem Adéle slíbit, že její tajemství nevyzradím.“

„Dobře, slibuju,“ řekl Duncan.

Madelyne přikývla. Jakmile začala mluvit, uvědomila si, že není schopná dívat se na Geralda, a raději hleděla do země.

Zdůraznila, že Adéla byla velmi zklamaná, když se k ní Gerald u dvora nepřipojil, a proto byla pro Louddona a jeho podvodný trik lehkou kořistí. „Myslím, že v tom částečně byla snaha tě potrestat,“ řekla Geraldovi. „I když pochybuju, že si to Adéla uvědomovala.“ Odvážila se na Geralda podívat a zachytila jeho kývnutí. Potom pohlédla na Duncana. Dopověděla zbytek. Řekla všechno, nic nezamlčela. Když mluvila o Morcarově proradnosti, s jistotou čekala, že buď jeden, nebo oba vybuchnou hněvem.

Ani Gerald, ani Duncan však neřekli jediné slovo.

Konečně domluvila. Gerald vstal a pomalým krokem vyšel ze síně.

„Co hodlá dělat?“ zeptala se Madelyne Duncana. Uvědomila si, že pláče.

„Nevím,“ řekl Duncan tiše. Madelyne poznala, že její manžel vší silou přemáhá hněv.

„Zlobíš se na mě za to, že jsem ti to neřekla dřív?“ Duncan zavrtěl hlavou. Pak ho náhle něco napadlo. „Říkala jsi, že chceš někoho zabít… Je to Morcar, že?“

Přikývla. „Nemohu dopustit, aby po tom, co udělal, unikl bez trestu. Zavázala jsem se však Adéle, že o jejím tajemství budu mlčet,“ zašeptala. „Nevím, co dělat, Duncane. Hříšníky by měl trestat Bůh, to vím dobře. Neměla bych chtít Morcara zabít. Jenže já to chci, chci ho zabít, nemůžu si pomoct.“

Duncan si ji přitáhl na klín a něžně ji sevřel v náruči. Chápal, jak jí je. Rozuměl jejímu trápení.

Oba dlouho mlčeli. Madelyne uvažovala o Geraldovi. Odjede, nebo bude Adélu dál přesvědčovat?

Duncan se zatím snažil srovnat si v hlavě, co se dověděl, a ovládnout své emoce. Nezlobil se na Adélu za to, jak se nechala 288

Louddonem pobláznit. Vždyť jeho sestra byla tak nevinná, že jí to

nemohl klást za vinu. Zato Louddon, ten zloduch, její nevinnosti záměrně využil.

„O Morcara se postarám,“ řekl nakonec. „Ne. Ty ne.“

To zahřměl Geraldův hlas. Baron se vřítil do síně a zastavil se před nimi. Třásl se hněvem. „Já ho zabiju, ale tebe taky, Duncane, jestli se odvážíš odepřít mi to právo.“

Madelyne se zajíkla zděšením. Podívala se na Duncana. Z jeho výrazu nepoznala, jestli se cítí uražen, nebojím cloumá hněv.

Duncan na Geralda dlouho hleděl. Pak pomalu přikývl. „Ano, Geralde, je to tvoje právo. Budu stát za tebou, až ho vyzveš.“

„Stejně jako já budu stát za tebou, až vyzveš Louddona,“ odpověděl Gerald.

Bylo vidět, že po této přísaze se Gerald trochu uklidnil. Posadil se a hleděl na Duncana.

„Madelyne, byla bys tak hodná a řekla Adéle, že bych s ní chtěl mluvit?“

Přikývla. Vstala a spěchala po schodech nahoru. Než došla do Adélina pokoje, měla pocit, že omdlí strachem. Stále nevěděla, co se Gerald chystá udělat.

Adéla už sama sebe přesvědčila, že ji Gerald opustí. „Bude to jen dobře,“ řekla Madelyne mezi vzlyky. „Líbání je pěkné, ale to by bylo všechno, co bych mu dovolila. Do postele bych ho nikdy nepustila.“

„To teď nemůžeš vědět,“ odpověděla jí Madelyne. „Nebylo by to lehké, Adélo, ale Gerald je trpělivý muž.“

„Na tom nezáleží,“ vzlykala Adéla. „Stejně mě opustí.“ Adéla se mýlila. Gerald na ni čekal pod schody. Tam ji vzal beze slova za ruku a vedl dolů k dalšímu schodišti.

Duncan přistoupil k Madelyne a zvedl ji do náruče. „Vypadáš unaveně, ženo. Je čas odebrat se do postele.“

„Raději bych počkala, až se Adéla vrátí. Může mě potřebovat,“ protestovala. Duncan však už s ní vykročil do schodů.

„Ale já tě potřebuju už teď. O Adélu se postará Gerald.“ Přikývla. „Musím zítra odjet. Opustím tě jen na krátkou dobu,“ dodal Duncan, než ho stačila přerušit.

289

„Kam pojedeš?“ zeptala se. „Musíš zařizovat důležité věci?“

Snažila se dát najevo zájem a zakrýt tím své zklamání. Nemohla čekat, že bude trávit všechny dny s ní a nehne se od ní na krok. Konec konců Duncan byl důležitý muž, s nímž musel počítat i král.

„Ano, jsou určité věci, kterým se musím věnovat,“ odpověděl neurčitě. Neměl v úmyslu ji znepokojovat dalšími starostmi. Dnes si už vytrpěla dost. Věděl, že by jen těžko usínala, kdyby jí řekl o králově dopisu.

Když zabočil za roh, uviděl scházet ze schodů Maude. Řekla, že dá hned připravit paní koupel. Duncan však zavrtěl hlavou a prohlásil, že se o to postará sám.

Maude se poslušně uklonila a chtěla odejít. „Maude,“ zastavil ji Duncan, „tvůj synek udělal dnes velmi odvážnou věc.“ Služebná se rozzářila. Samozřejmě už slyšela všechno o tom,

jak se její malý Willie zachoval hrdinsky, a oba rodiče na něho byli hrdí. Vždyť zachránil lady Madelyne život.

„Budu přemýšlet, jak se mu za jeho statečnost nejlépe odměnit,“ řekl Duncan.

Maude nebyla chvíli schopná slova. Konečně se znovu uklonila

a vděčně na Duncana pohlédla „Díky, milorde. Můj Willie má paní moc rád. Vím, že ji někdy příliš otravuje, pořád za ní běhá jako pejsek, ale zdá se, že to paní moc nevadí. Vždycky pro něho má vlídné slovo.“

„Je to chytrý chlapec,“ pochválil Duncan Willieho ještě jednou. Maude se málem zatočila hlava. Nebyla zvyklá, aby s ní pán promluvil víc než pár slov, a teď ještě tolik chvály. Znovu poděkovala, pozvedla si sukni a rychle pokračovala dolů ze schodů. Gerty bude koukat, až jí to bude vypravovat. Gerty to řekne první.

Madelyne pohladila manžela po tváři. „Jsi hodný, Duncane,“ zašeptala. „To je další důvod, proč tě tak moc miluju.“

Duncan rozpačitě pokrčil rameny a Madelyne se ho musela rychle chytit, aby neztratila rovnováhu. „Dělám jen to, co je mou povinností,“ prohlásil. Madelyne se usmála. Napadlo jí, že ho chvála přivedla do podobných rozpaků jako před chvílí Maude. 290

„Co kdybych se přestala koupat v kádi a chodila plavat do jezera? Co bys tomu říkal?“ zeptala se ho náhle.

„To je výborný nápad. Plavali bychom spolu.“

„Jen jsem si tě dobírala,“ pospíšila si Madelyne, aby to nevzal vážně. „Nechci plavat v tom tvém hrozném jezeře.“ Zachvěla se. „Když jsem byla malá, spadla jsem do rybníka,

nebyl hluboký, navíc jsem uměla plavat, ale boty mi uvízly v blátě a promočené šaty byly dvakrát těžší než já, když jsem se konečně vyškrábala na břeh. Pak jsem se samozřejmě musela vykoupat ještě jednou, protože jsem měla bahno až ve vlasech.“

Duncan se zasmál. „Bahna se v mém jezeře bát nemusíš, tam je většinou kamenité dno,“ řekl. „A navíc nepředpokládám, že bys plavala oblečená. Kdo to kdy slyšel lézt do vody v šatech. Divím, se že ses tenkrát neutopila.“

Nevypadala moc přesvědčená o přednostech jeho jezera. „Je

tam nádherně čistá voda. Viděla bys skoro až na dno,“ pokračoval. Vstoupil s ní do jejich ložnice. Madelyne se svlékla dřív, než si stačil stáhnout košili, a čekala na něho v posteli.

„Tak co, pořád se mnou nechceš jít plavat?“ zazubil se na ni.

„Ne,“ odpověděla. „Venku jsou vojáci. Bože, a taky Gerald s Adélou. Co by si o mně pomysleli, kdybych se před nimi producírovala bez oblečení. Mysli si o mně, co chceš, Duncane, ale takové návrhy…“

„Madelyne, teď v nocí u jezera nikdo nebude. Navíc dnes není měsíc zase tak jasný, aby…“

„Co to děláš, Duncane?“ přerušila ho vyděšeně.

Bylo jí však naprosto jasné, co dělá. Nic víc, než že stál vedle postele a podával jí její plášť. „Zahal se. Donesu tě k jezeru,“ řekl. Nerozhodně si kousala ret. Vlastně by si docela ráda zaplavala.

Byla teplá a dusná noc. Lekalo ji však pomyšlení, že by ji mohl někdo vidět.

Duncan trpělivě čekal, až se rozhodne, a zatím se kochal pohledem na ni. Byla přikrytá pouze tenkým plátnem, na němž se zřetelně rýsovaly hroty ňader.

„Říkal jsi, že vypadám vyčerpaně,“ ozvala se. „Možná by bylo…“

291

„Lhal jsem.“

„Je to hřích, když mi pořád lžeš,“ stěžovala si. Přitáhla si

přikrývku až k bradě a držela si ji jako obranný štít. „Mýdlo mám v truhle,“ řekla po chvíli.

Potřebovala, aby se otočil a mohla se zahalit pláštěm, aniž by se na ni díval. Stále si nezvykla ukazovat se před ním nahá.

Duncan se zazubil a zamířil k truhle pro mýdlo. Madelyne se zkusila sáhnout po plášti, nebyla však dost rychlá. Duncan se vrátil k posteli. V jedné ruce držel krabičku s mýdlem, v druhé malé kulaté zrcátko. Její plášť měl přehozený přes rameno.

Podal jí zrcátko. „Máš zrovna takovou modřinu na oku jako byla ta, co jsi udělala Edmondovi,“ poznamenal.

„Nikdy jsem Edmondovi žádnou modřinu neudělala,“ bránila se rozhořčeně. „Děláš si ze mě legraci.“

Vzala zrcátko a podívala se do něj. Vzápětí vykřikla zděšením.

Duncan se rozesmál.

„Opravdu jsem jako Kyklop,“ řekla plačtivě. Položila zrcátko a shrnula si vlasy tak, aby jí poraněné oko zakryly. „Jak jsi mě mohl líbat, když vypadám takhle? Modřina na oku, poškrábaný obličej…“

Zdálo se, že se opravdu rozpláče. Duncan se přestal smát a sklonil se k ní. Vzal ji za bradu a přinutil ji, aby na něho pohlédla.

Teď se na ni díval naprosto vážně. „Líbal jsem tě, protože tě miluju, Madelyne. Jsi všechno, co jsem kdy chtěl, a ještě mnohem, mnohem víc. Myslíš, že na tom může něco změnit jedna modřina a pár škrábanců? Skutečně si myslíš, že moje láska k tobě je tak plytká?“

Madelyne zavrtěla hlavou. Pak pomalu odhrnula přikrývku a vstala.

Teď už se před ním nestyděla. Duncan ji miluje, na tom jediném záleží, na ničem jiném.

„Půjdu s tebou plavat do tvého jezera, Duncane. Ale musíme si pospíšit, než tě začnu prosit, abychom zůstali tady a milovali se.“ Vzal jí bradu do obou dlaní a políbil ji. „Budeme se milovat, Madelyne. O tom nepochybuj.“

292

Jeho slib a temný svit v očích jí zrychlily dech. Povzdechla a ucítila, že se jí po celém těle rozlévá vlna tepla.

Duncan ji zabalil do pláště, zvedl ji a nesl ven z místnosti. Na cestě k jezeru nepotkali jediného člověka. Duncan měl pravdu – měsíc nesvítil a krajina byla zastřená tmou.

Duncan ji vzal na vzdálenou stranu jezera. Madelyne zkusila špičkou nohy vodu a prohlásila, že je moc studená.

Řekl jí, že to musí vydržet, překonat ten pocit. Stála vedle něho zabalená do pláště a dívala se, jak se pomalu a téměř nedbale svléká.

Duncan se bez váhání jediným rychlým pohybem ponořil. Madelyne stála ještě chvíli na břehu, pak si dodala odvahy a opatrně vstoupila do vody. Kdyby jí to její manžel dovolil, zřejmě by si plášť vzala s sebou. Duncan se však vynořil těsně vedle ní, vytrhl jí ho z rukou a hodil na břeh do trávy.

Chvíli jí trvalo, než si na chlad vody zvykla. Bylo to úžasné, být ve volné přírodě bez jediného kousku oděvu a Madelyne se

zmocnil zvláštní pocit téměř až smyslné nevázanosti. Dokonce to Duncanovi řekla a svěřila se mu, že je to krásný, opojný pocit.

Rychle se umyla mýdlem, umyla si i vlasy a opláchla je tak, že se celá ponořila do vody. Když se potřetí vynořila, stál Duncan před ní.

Chtěl jí jen něco říct, Madelyne se však na něho usmívala s tak okouzlujícím svitem v očích, že rázem zapomněl co. Přistoupil k ní ještě blíž. Její ňadra byla pevná, bradavky tuhé, vztyčené, lákavé. Přitiskla se k němu, zaklonila hlavu a nabídla se mu k polibku.

Takovému pokušení nemohl odolat. Vzal si její ústa hladově a jeho jazyk okamžitě vnikl do jejich vlhkého tepla. Bože, téměř se mu zatočila hlava slastí.

Možná by se dokázal ovládnout – alespoň do doby, než by ji donesl zpět do jejich ložnice a tam se s ní miloval –, ale pak se o něho Madelyne otřela břichem a její ruce náhle sklouzly dolů a sevřely jeho vztyčený úd.

Duncan ji objal a prudce k sobě přitiskl. Stále se líbali a vášeň jejich polibku vzrůstala a zcela je pohlcovala.

293

Madelyne byla stejně divoká jako on, její ruce ho střídavě hladily a zatínaly se mu do ramen v prudkých návalech smyslné

slasti. Duncan ji zvedl, až cítil, že se mu její vzrušující ňadra třou o

hruď. Její nohy se zaplétaly do jeho, svíraly ho a on zase svíral ji. Rozněcovaly ho její sladké, roztoužené vzdechy.

Chraplavým hlasem staženým touhou jí řekl, co má udělat, a

když se mu pak pověsila na krk a obemkla ho nohama kolem pasu, pomalu do ní vnikl.

Přitiskla se k němu a křečovitě mu zaťala nehty do zad.

„Duncane,“ zasténala. „Ach Duncane…“

Políbil ji na spánek. „Snažím se být jemný, Madelyne,“ zašeptal přerývaně.

„Později, Duncane,“ zasténala. „Jemný buď později.“

Duncan se poddal své touze. Teď se už nesnažil krotit, ale naplno popustil uzdu své vášni a dával Madelyne tolik rozkoše, kolik ona jemu. Když potom ucítil, že se proti němu vzepjala a jejím tělem projely prudké záchvěvy, přisál se k jejím ústům a

polibkem dusil její výkřiky a sténání. V tu chvíli jeho boky ustaly v pohybu, křečovitě se k ní přitiskly a jeho vášeň explodovala v úžasném okamžiku mučivé slasti.

Přerývaně oddechoval. Madelyne na něm lpěla, zesláblá a nádherně uspokojená. Cítil na krku její teplý dech. Usmál se. Doznívající vzrušení začal překrývat pocit samolibé spokojenosti.

„Jsi ta nejdivočejší žena na světě, Madelyne,“ řekl.

Zasmála se potěšená jeho komplimentem, ale pak si uvědomila, kde jsou. „Bože, Duncane! Myslíš, že nás nikdo neviděl?“

Poznal, že je opravdu vyděšená. Zabořila mu tvář mezi krk a rameno, jako by se chtěla schovat. Duncan se pro sebe usmál. „Ne, lásko, nikdo nás nemohl vidět,“ zašeptal.

„Víš to jistě?“

„Samozřejmě. Nikdo tu není a navíc je tma.“

„Díky bohu,“ povzdechla.

Její úleva však netrvala dlouho. „Netušil jsem, že jsi tak vášnivá, Madelyne. Sténala jsi, že bys probudila mrtvého.“

„Bože, ne…“ Chtěla se potopit až po krk do vody, ale Duncan ji to nedovolil. Drsně se zasmál a dál ji škádlil: „Ale já si

294

nestěžuju, drahoušku. Jestliže je to vášeň, kterou dáváš mně, můžeš sténat a křičet, jak se ti zachce.“

Právě se mu chystala říct, že jeho řeči jsou hříšně nestoudné,

vtom se však zvrátil dozadu a strhl ji na sebe. Stačila se jen nadechnout.

Našel pod vodou její ústa a políbil ji, ona ho však štípla do ramene. Měla pocit, že už nemá vzduch.

Neuměla si hrát ve vodě. Když na ni stříkl, málem se urazila a Duncan jí musel říct, aby na něho stříkla také. Připadalo jí bláznivé cákat na sebe jako děti, za chvíli se však už rozpustile smála a pokoušela se podrazit mu pod vodou nohy a potopit ho.

Nakonec ztratila rovnováhu ona a spadla nepřipravená do vody. Když jí Duncan pomohl na nohy, kašlala, plivala vodu a slibovala mu pomstu.

Dlouho zůstali ve vodě. Duncan ji učil, jak má správně plavat.

„To tvoje plavání vypadá spíš, jako by ses topila,“ dobíral si ji. Necítila se uražená, dokonce ho políbila, aby mu dala najevo, že se jí jeho drsné poznámky nedotkly.

Když ji konečně donesl zpátky do ložnice, byla unavená a chtělo se jí spát.

Duncan naopak měl náladu si povídat. Ležel v posteli s rukama

za hlavou a pozoroval, jak si rozčesává vlhké vlasy. Oba byli nazí a ani je nenapadlo stydět se před sebou.

„Madelyne, dostal jsem pozvaní od krále. Chce se mnou

mluvit,“ začal po chvíli mlčení. Snažil se mluvit klidně a vzbudit v ní dojem, že nejde o nic vážného. „Tam tedy zítra jedu, do Londýna.“

„Pozvání?“ Odložila kartáč a znepokojeně na něho pohlédla.

„Nebo předvolání, jestli chceš,“ připustil. „Řekl bych ti to dřív, ale nechtěl jsem tě znepokojovat.“

„Nechtěl jsi mě znepokojovat? Přitom s tebou chce král mluvit

o mně, že? Duncane, nejsem dítě, abys přede mnou něco zamlčoval a pomíjel mě. Mám právo vědět, co se děje.“

„Nepomíjím tě a nic před tebou nezamlčuju,“ odpověděl. „Jen se tě snažím chránit.“

295

„Myslíš, že to bude nebezpečné?“ Nedopřála mu čas na

odpověď a pokračovala: „Samozřejmě že to bude nebezpečné. Kdy vyrazíme?“

„Nikam nevyrazíme, alespoň ty ne. Zůstaneš tady. Bude to pro

tebe bezpečnější.“

Viděl, že chce něco namítnout, rychle proto zavrtěl hlavou a dodal: „Kdybych tě měl s sebou a musel se o tebe starat, nedokázal bych se soustředit na to, co mě čeká. Nesnaž se mě zviklat, Madelyne. Už jsem se rozhodl. Zůstaneš tady.“

„A vrátíš se ke mně?“

Překvapeně na ni pohlédl. „Samozřejmě že vrátím.“

„Kdy?“

„Nevím, jak dlouho to bude trvat, Madelyne.“

„Týdny, měsíce, roky?“

Uviděl v jejích očích strach a vzpomněl si na dobu, kdy se k ní její rodina chovala, jako by neexistovala. Přitáhl si ji na hruď a políbil ji. „Vždycky se k tobě vrátím, Madelyne. Vždyť jsi moje žena.“

„Ano,“ zašeptala. „Vždy, až dostanu strach, co se mnou bude, si vzpomenu, že jsem tvoje žena.“

Duncan se usmál. Teď se už na něho dívala klidně. „Ale jestli se necháš zabít, budu tě nenávidět, že jsi mě opustil,“ pohrozila mu.

„Tak budu muset udělat všechno, abych se zabít nenechal.“

„Slibuješ mi to?“

„Slibuju.“

Jemně mu vzala tvář do dlaní. „Ale moje srdce si vezmeš s sebou, můj milovaný vězniteli.“

„Ne, Madelyne, už nejsem tvůj věznitel, ale vězeň. Tělem i duší.“

Ještě se ani úplně nerozednilo a Duncan už byl oblečený. Dal poslat pro Anthonyho, pak sešel do síně a počkal tam na něho. Anthony se objevil právě ve chvíli, kdy Duncan zlomil pečeť zapomenutého dopisu z kláštera.

Voják se posadil ke stolu proti němu a čekal, až jeho pán dočte. Mezitím jim Gerty přinesla chléb a sýr.

296

Anthony už svůj díl téměř snědl, když Duncan konečně dočetl. Bylo zřejmé, že mu obsah dopisu hnul žlučí. Vztekle odhodil pergamenový svitek a bouchl pěstí do stolu.

„Špatná zpráva?“ zeptal se opatrně Anthony.

„Taková, jakou jsem čekal. Žádný otec Laurance neexistuje.“

„Ale ten muž, kterého jsi zabil…“

„Poslal ho sem Louddon,“ řekl Duncan. „To jsem už věděl, ale pořád jsem věřil, že byl kněz.“

„Alespoň jsi nezabil člověka z duchovního stavu,“ poznamenal voják a pokrčil rameny. „Řekl bych, že to nemohlo skončit líp, Duncane. Ani nestačil poslat Louddonovi zprávu. Od svého Pojezdu nevytáhl z pevnosti paty. To bych musel vědět.“

„Máš pravdu. Ale měl jsem si jeho podivného chování všimnout už dřív. Přehlížel jsem ho, a to mohlo stát mou ženu život.“

„Madelyne ti nic nevyčítá,“ poznamenal Anthony. „Říkám ti, Duncane, buďme rádi, že se takhle prozradil. Představ si, že by vyslechl naše zpovědi.“

„Jenže to taky znamená, že můj sňatek s Madelyne je neplatný. Nejsme manželé!“ vykřikl a znovu udeřil pěstí do stolu.

„Panebože, to jsem si neuvědomil,“ vykoktal Anthony.

„Ani Madelyne to neví,“ odpověděl Duncan. „Ale bude se to muset dovědět. Dostane záchvat. Kdyby byl čas, našel bych nějakého kněze, aby nás ještě před mým odjezdem znovu oddal.“

„To by mohlo trvat celé týdny…“

Duncan přikývl. „Řekl jsi jí, kam jedeš?“ zeptal se Anthony.

„Ano. Ale o tom podvodníkovi před ní míním mlčet. Až se

vrátím, přivezu s sebou kněze a teprve těsně před obřadem jí řeknu, že nejsme manželé. K čertu, to mi ještě chybělo!“

Anthony se musel usmát. Jeho pán měl pravdu. Madelyne dostane záchvat, až se to dozví.

Duncan se přinutil pustit z hlavy Lauranceho a jeho podvod a začal s Anthonym probírat možnosti, které by mohly v příštích dnech nastat.

297

„Jsi dokonale vycvičený voják. Máš moji naprostou důvěru. Věřím, že si tu poradíš,“ zakončil Duncan, když mu sdělil své instrukce.

Řekl to také proto, aby si zlepšil náladu, protože to byl on, kdo Anthonyho vycvičil. Voják roztáhl ústa do úsměvu.

„Necháváš mi tu tolik mužů, že bych si s nimi mohl podrobit

celou Anglii,“ poznamenal.

„Viděl jsi už Geralda?“ zeptal se Duncan. Anthony zavrtěl hlavou. „Ti, co pojedou s tebou, se shromažďují před stájemi. Možná čeká tam.“

Vstali a oba odešli ke stájím. Duncan promluvil ke svým mužům a všechny varoval, že mohou jet do připravené pasti. Pak

se obrátil k těm, kteří měli zůstat pod Anthonyho velením. „A vám zase říkám, že Louddon může čekat, až vytáhnu paty, aby zaútočil na mou pevnost.“

Pak se vrátil do síně. Madelyne právě scházela ze schodů. Usmála se na něho a Duncan ji na oplátku sevřel v náruči a políbil.

„Nezapomněl jsi, co jsi mi slíbil – že na sebe dáš pozor?“ zašeptala, když ji pustil.

„Nezapomněl,“ ujistil ji. Vzal ji kolem ramen a vyšel s ní ven. Na cestě ke stájím museli projít kolem kaple. Duncan se zastavil, aby si prohlédl škody po ohni. „Budu muset dát opravit celou předsíň,“ řekl.

Zmínka o kapli připomněla Madelyne dopis. „Duncane, máš ještě čas ukázat mi dopis z kláštera, odkud přišel otec Laurance? Musím se přiznat, že jsem moc zvědavá, co se v něm píše.“

„Už jsem ho četl.“

„Ty umíš číst? Myslela jsem si to, ale nikdy ses tím nepochlubil. Vždycky, když se mi zdá, že tě už znám, mě něčím překvapíš.“

„Takže nejsem tak předvídatelný, jak by sis představovala?“ zeptal se s úsměvem.

Přikývla. „V jistých věcech jsi velmi předvídatelný. Bože, jak bych si přála, abys nemusel odjet. Myslela jsem, že mě budeš učit 298

bojovat. Kdybych se dokázala bránit jako Ansel, možná bych mohla jet s tebou.“

„Nemohla,“ zavrtěl hlavou. „Ale slibuju ti, že hned, jak se

vrátím, tě začnu učit sebeobraně,“ řekl, aby ji uklidnil. Ostatně znal několik triků, které by měla umět každá žena, takže její nápad zase nebyl tak absurdní. Madelyne nebyla nijak silná, měla však v sobě imponující odhodlání.

Všiml si, že Gerald stále ještě nepřišel. Musel tedy čekat, a znovu se proto obrátil ke své ženě. „Můžu ti dát první lekci hned

teď. Protože používáš pravou ruku, musíš nosit dýku na levé straně těla.“ Vytáhl její dýku a zastrčil ji za pásek na jejím levém boku.

„Proč?“ zeptala se.

„Protože takhle ji mnohem snadněji vytáhneš. Někdy rozhodují nejkratší okamžiky.“

„Aha, proto nosíš meč na pravé straně. Vím, že raději bojuješ levou rukou.“ Vtom ji něco napadlo. „Schody! Má to něco spojeného s tím že tu jsou schody na levé straně zdi, a ne na pravé, jak je běžné?“

Přikývl. „I můj otec dával přednost levé ruce před pravou.

Kdyby pronikl nepřítel až dovnitř, přicházel by zdola, ne shora, a otec by byl ve výhodě. Mohl se pravou rukou opírat o stěnu a držet rovnováhu a levou bojovat.“

„Vidím, že tvůj otec byl chytrý,“ poznamenala Madelyne.

„Většina mužů však drží zbraň v pravé ruce, že? To je skvělá myšlenka, jít proti tradici a postavit sídlo tak, aby vyhovovalo především tomu, kdo ho užívá.“

„Abych řekl pravdu, není to myšlenka mého otce. Převzal ji od jednoho svého strýce,“ řekl Duncan.

Myslel si, že se mu podařilo rozptýlit ji a na dopis představených kláštera už zapomněla. Vzápětí však poznal, že se mýlil. „Tak co v tom dopise bylo, Duncane?“ zeptala se.

„Nic, co by stálo za řeč,“ zabručel. „Laurance odešel z kláštera potom, co ho poslali sloužit do Louddonovy pevnosti.“

Neměl dobrý pocit, když takhle své ženě lhal, dělal to však v dobrém úmyslu. Vlastně neměl na vybranou. Nemohl připustit, aby se celou dobu, co bude pryč, trápila.

299

„Zřejmě to byl slušný muž, dokud se nedostal do rukou mému bratrovi,“ prohlásila Madelyne. „Postarám se, aby jeho tělo okamžitě odvezli do kláštera, z něhož pocházel. Tam ho pohřbí tak, jak se sluší.“

„Ne.“ Uvědomil si, že skoro vykřikl, a hned dodal: „Už jsem to zařídil.“

Madelyne jeho podivná reakce zmátla. Neměla však čas nad ní

přemýšlet, protože právě přicházel baron Gerald a pozdravil ji.

„Až tahle záležitost skončí, budeme s Adélou slavit svatbu,“ oznámil. „Konečně souhlasila.“

Madelyne se radostně usmála a Duncan poplácal Geralda po rameni. „A kde je Adéla?“ zeptal se potom.

„Ve svém pokoji. Pláče. Právě jsem se s ní rozloučil,“ dodal Gerald a zazubil se.

„Víš jistě, že se s ní chceš oženit, Geralde? Mám dojem, že moje sestra tráví většinu dní v pláči.“

„Duncane!“ protestovala Madelyne.

Gerald se zasmál. „Doufám, že všechny slzy, které má, vypláče ještě před svatbou.“

Duncan se najednou obrátil, sevřel Madelyne v náruči, a než se stačila vzpamatovat, políbil ji. „Budu zpátky dřív, než si stačíš všimnout, že jsem odjel,“ řekl.

Statečně se snažila o úsměv. Nesměla plakat, to by byla ostuda před tolika vojáky.

Stála uprostřed nádvoří a dívala se, jak její manžel odjíždí. Po chvíli se vedle ní zastavil Anthony. „Vrátí se,“ řekla mu.

„Dal mi své slovo, Anthony.“

„Je to čestný muž, milady. Slovo, které dal, nikdy neporuší.“

„Musím ho něčím překvapit, až se vrátí,“ řekla. „Slíbil mi, že mě bude učit, jak se bránit.“

„Cože? Jak se bránit?“ opakoval Anthony a zmateně se na ni podíval.

„Ano. Chce, abych se dokázala sama ubránit, kdyby mě chtěl někdo napadnout jako včera,“ vysvětlovala mu. Schválně to podala tak, aby to vypadalo jako Duncanův nápad. Věděla, že tak Anthonyho snáze přesvědčí, aby se jí věnoval. Ostatně žádného 300

podvodu se přece nedopouštěla. „Možná bys mi mohl dát jednu dvě lekce už ty. Co myslíš, Anthony? Věnoval bys mi každý den trochu času a ukázal mi, jak se bránit?“

Jak se bránit? Anthony nevěděl, co říct. Zíral na ni a po chvíli si uvědomil, že Madelyne to myslí opravdu vážně.

Madelyne se nezdálo, že by ho její žádost příliš vyvedla z míry.

„Kdybych promluvila s Nedem, myslím, že by pro mě udělal luk a

šípy. To by v tom byl čert, abych se jím nenaučila střílet, co říkáš?“ Anthony neříkal nic, měl jen chuť se pokřižovat. Ani to však nemohl udělat, protože jeho paní na něho hleděla s takovým očekáváním, že neměl odvahu jí cokoliv odmítnout.

„Dobře, promluvím s Nedem,“ slíbil jí.

Usmála se na něho a vděčně mu poděkovala, Anthony se uklonil a odešel.

Teď měl nový problém k přemýšlení. Jeho základním úkolem bylo chránit Duncanovu ženu před nebezpečím. K němu nyní přibyl další – bude muset chránit své muže před Madelyne.

Nemít smysl pro humor, zřejmě by propadl zoufalství. Než došel do kovářovy boudy, smál se na celé kolo. Bůh nás všechny ochraňuj, říkal si. Jak to vypadá, za pár dnů skončí polovina posádky s šípem v zádech.

301

Kapitola 20

Jakou měrou měříte, takovou Bůh naměří vám.

NOVÝ ZÁKON, MATOUŠ 7:2

Duncan zpozoroval nebezpečí první a dal znamení, aby zůstali stát. Jeho vojáci se sešikovali za ním. Nikdo neřekl jediné slovo, a jakmile se poslední kůň zastavil, v lese se rozhostilo zlověstné ticho.

Gerald stál po Duncanově pravici. Stejně jako jeho muži čekal a spoléhal se na Duncanův úsudek. Duncan měl pověst, která z něho dělala téměř legendu. Gerald ho znal dobře, v minulosti několikrát bojoval po jeho boku. Poznal jeho mimořádné

schopnosti, a třebaže byli téměř stejně staří, považoval Duncana v boji a výcviku vojska za svého učitele.

Duncan zvedl ruku a několik jeho mužů se okamžitě vydalo na průzkum.

„Je tu ticho. Příliš velké ticho,“ řekl Duncan svému příteli. Gerald přikývl. „Ale kdybych na někoho chystal léčku já, tohle místo bych si nikdy nevybral,“ namítl. „Přesně tak.“

„Z čeho tedy soudíš, že nám hrozí nebezpečí? Já jsem nic nezpozoroval,“ řekl Gerald.

„Cítím to,“ odpověděl Duncan. „Jsou tady někde…, dole pod námi…, čekají na nás.“

Z lesa nalevo zazněl tichý hvizd. Duncan se okamžitě v sedle otočil. Potom dal svým vojákům znamení, aby se rozdělili.

Po chvíli se vrátil muž, který hvízdl. „Kolik jich je?“ zeptal se ho Duncan.

302

„Nevím, ale viděl jsem několik štítů.“

„Pak k tomu můžeme přidat stonásobný počet,“ řekl Gerald.

„Dole pod svahem,“ řekl voják. „Tam jsou schovaní, milorde.“ Duncan přikývl. Sáhl po meči, Gerald ho však zadržel.

„Pamatuj, Duncane, kdyby byl mezi nimi Morcar…“

„Je tvůj,“ souhlasil Duncan. Jeho hlas byl klidný, i když v něm bylo cítit napětí.

„Jako je zase tvůj Louddon,“ řekl Gerald.

Duncan zavrtěl hlavou. „Louddon tam nebude, to vím jistě.

Ten bastard se skrývá někde v bezpečí nebo intrikuje na Vilémově dvoře. Teď už je mi to jasné, Geralde. Ten dopis je falešný.

Neodeslal ho král, ale Louddon. Tohle je však jeho poslední podvodná hra. Všechno jednou končí.“

Duncan počkal, až se třetina jeho oddílu rozvine do polokruhu

na západním svahu. Druhá třetina udělala totéž na východní straně a zbývající muži se seskupili kolem něho a Geralda. Byli odhodláni vyrazit do útoku, jakmile dostanou povel.

Geraldovi se Duncanův plán líbil. „Chytíme je do jejich vlastní pasti,“ řekl spokojeně.

„A teď kolem nich uzavřeme smrtící kruh, Geralde. Dej povel k útoku.“

Byla to pro Geralda pocta a on to věděl. Vztyčil se v sedle, zdvihl vysoko do vzduchu meč a vykřikl: „Vpřed!“

Lesem se rozezněl divoký ryk. Vojáci, kteří obklíčili nepřítele, se řítili ze svahů dolů.

Louddonovy hordy ukryté za stromy a skalami, kde čekaly, aby zbaběle a zákeřně přepadly nic netušící oběť, najednou zjistily, že jsou v pasti.

Teď měli Duncanovi muži příležitost ukázat, že jejich pověst nejlépe vycvičených vojáků v Anglii je pravdivá. Věděli, co mají

dělat, a od počátku nebylo pochyb, kdo zvítězí.

Boj netrval dlouho. Duncanovi vojáci nezajímali žádné vězně. Když se už bitva chýlila ke konci, spatřil Gerald Morcara.

Jejich pohledy se střetly. Morcar se zašklebil. Přiskočil ke svému koni, aby nasedl a ujel – domníval se, že k tomu má ještě dost času. 303

Gerald zaťal zuby. To nesměl dopustit. Začal bojovat jak zběsilý, aby se probil k Morcarovi dřív, než ten bídák zmizí. Duncan ho nespouštěl z očí a několikrát musel přítele zachránit před útokem zezadu.

Duncan zuřil. Byl každým coulem voják a požadoval disciplínu, od sebe i od svých mužů. Teď však viděl, že Gerald porušuje všechny zásady boje, odhodil opatrnost a nechává se unést touhou po pomstě.

Gerald neměl uši pro varování a v očích mu plál hněv. Jeho mysl teď ovládala pouze divoká touha zabít Morcara.

Morcar už seděl na koni, ještě se však ohlédl, aby viděl, jak se k němu Gerald probíjí. Stále měl pocit, že mu nehrozí bezprostřední nebezpečí. Vždyť baron Gerald nebyl na koni, bojoval na zemi.

Když viděl, že Gerald zakopl a padl na kolena, změnil se jeho samolibý úšklebek ve zlý smích. Vycítil svou příležitost. Pobídl koně a vyrazil dolů ze svahu.

Gerald však slabost jen předstíral. Klečel na jednom koleni se skloněnou hlavou a čekal, až se jeho sok přiblíží.

Morcar se k němu řítil, byl si jistý, že bude stačit jediná rána. Vyklonil se ze sedla a máchl mečem. V tu chvíli však Gerald uhnul a srazil soka plochou stranou meče k zemi.

Morcar dopadl na bok, několikrát se převalil a chvíli zůstal ležet na zádech. Okamžitě se však vzpamatoval, pokusil se vyskočit na nohy a najít meč, který mu vypadl z ruky.

K tomu se už nedostal. Ruku sahající po meči mu přišlápla těžká bota. Když zvedl hlavu, uviděl, že nad ním stojí baron Gerald. Mířil mu mečem na krk. Morcar ucítil, že mu hrot meče propíchl kůži, a zakňučel hrůzou.

„Myslíš, že jsou v pekle ženy, abys je mohl znásilňovat, Morcare?“ zeptal se ho Gerald. Hlas se mu chvěl, jak přemáhal

hněv.

Morcar vytřeštil oči. V posledních okamžicích před svou smrtí poznal, že Gerald zná pravdu o Adéle.

304

Duncan neviděl, jak Gerald Morcara zabil. Když boj skončil, procházel Duncan mezi svými muži, přehlížel mrtvé a zajišťoval ošetřování zraněných.

Dlouho potom, když se už slunce sklánělo k západu, začal hledat Geralda. Našel přítele, jak sedí na velkém balvanu. Promluvil k němu, Gerald mu však neodpověděl.

Duncan zakroutil hlavou. „K čertu, co je s tebou, Geralde?“ naléhal na něho. „A kde máš meč?“ napadlo ho najednou. Konečně k němu Gerald zvedl hlavu. Jeho oči byly rudé a napuchlé . Duncan se zmateně zarazil. Bylo mu jasné, že jeho přítel plakal. „Kde mám meč? Tam, kde má být,“ odpověděl Gerald.

Jeho hlas byl stejně plochý a bez emocí jako výraz jeho tváře. Duncan nevěděl, o čem Gerald mluví, dokud jeho pohled nepadl na mrtvé tělo ležící opodál. Morcar! Ze slabin mu trčel Geraldův meč.

Na hřebeni nad údolím, v němž se odehrál boj, postavili tábor. Gerald a Duncan jedli mlčky skrovné jídlo. Nepromluvili, dokud nepadla tma.

Geralda pomalu opouštěl hněv. V Duncanovi naopak narůstal.

Konečně Gerald promluvil. Bylo cítit, že trpí. „Celou tu dobu jsem žil ve vztahu k Adéle v klamu,“ řekl. „Myslel jsem, že se vyrovnám s tím, co se jí stalo. Bylo jen logické přísahat, že Morcara zabiju. Dokud jsem ho neuviděl, Duncane. Pak se ve mně cosi zlomilo. Ten bastard se smál.“

„Proč se mi omlouváš?“ zeptal se Duncan tiše.

Gerald zavrtěl hlavou a pousmál se. „Protože mám pocit, že máš teď chuť vrazit meč pro změnu do mě,“ řekl.

„Počínal sis v boji jako blázen, Geralde. Kdybych ti nekryl záda, vůbec by ses k Morcarovi nedostal. Byl bys už teď mrtvý. Tvoje lačnost po pomstě tě málem stála život.“

Duncan se odmlčel, aby dal příteli čas přemýšlet o tom, co řekl. Zároveň si uvědomil, že to se svým hněvem vůči Geraldově

nedisciplinovanosti trochu přehnal. Rozhněval se na něho, protože 305

Gerald podlehl citům. Musel však sám před sebou přiznat, že není o nic lepší – i on se nechal unést emocemi.

„Vím, že jsem jednal jako hlupák. Ale už těch omluv nechám,“ řekl Gerald.

Duncan věděl, že se mu to neříká lehce. „Nežádám od tebe omluvy, Geralde. Chci, abys ses z toho poučil. Ale já nejsem o nic lepší, i mě ovládá touha po pomstě. Madelyne utrpěla zranění v boji, protože jsem ji s sebou vezl jako zajatce. Klidně ji přitom mohli zabít. Oba jsme jednali jako hlupáci, ty i já, Geralde.“

„Máš pravdu,“ pokýval hlavou Gerald. „I když jsem to ochoten přiznat jen před tebou, před nikým jiným, Duncane. Říkáš, že jsi málem ztratil Madelyne. Jenže kdyby ji tenkrát zabili, nikdy bys nepoznal její kouzlo a zřejmě bys ani nevěděl, co jsi ztratil.“

„Její kouzlo?“ Duncan se musel usmát nad Geraldovým poetickým výrazem. Nebyl zvyklý, aby se jeho přítel takhle vyjadřoval.

„Nedovedu to vysvětlit,“ koktal Gerald. Zrudl rozpaky nad tím, co řekl. „Je tak čistá. Vím, že jsi jednu dobu litoval, že jsi ji zajal, ale já jsem ti teď za to vděčný. Nebýt Madelyne, Adéla by se ke mně nevrátila. Jedině tvoje žena ji dokázala přesvědčit.“

„Nikdy jsem nelitoval, že jsem Madelyne vzal s sebou. Lituju jen toho, že jsem ji zapletl do svých záležitostí s Louddonem.“

„Ach, moje sladká Adéla;“ řekl Gerald. „Dnes mě mohli zabít a Adéla by navždy přišla o štěstí, které ji můžu dát jen já.“ Duncan se usmál. „Abych byl upřímný, Geralde, pořád si nejsem jistý, jestli by Adéla nad tvou smrtí truchlila, nebo ji oslavovala.“

Gerald se zasmál. „Něco ti řeknu, ale jestli to budeš opakovat, vezmu meč a vrazím ho do tebe. Než jsem Adélu přiměl k souhlasu se sňatkem, musel jsem jí něco slíbit.“

Duncan se na něho zvědavě podíval. Gerald se už opět topil v rozpacích.

„Musel jsem jí slíbit, že nebudu naléhat, aby se mnou spala.“ Duncan zavrtěl hlavou. „A ty míníš tenhle slib dodržet?“ zeptal se. Musel se přemáhat, aby se nesmál.

„Ano,“ odpověděl překvapivě Gerald. 306

„Cože? To s ní chceš žít jako mnich?“ pohlédl na něho Duncan zděšeně.

„Ne, ale naučil jsem se něco od tebe.“

„O čem to, proboha, mluvíš?“

„Řekl jsi Adéle, že u tebe bude moct žít až do smrti, jestliže

bude chtít, vzpomínáš? A pak jsi mi navrhl, že se můžu přestěhovat do tvé pevnosti a být tam, dokud se mi nepodaří změnit její názor. To byl chytrý trik a já se chystám udělat něco podobného.“

„Chápu,“ zabručel Duncan, aby něco řekl.

Gerald se zasmál. „Nechápeš,“ řekl. „Slíbil jsem Adéle, že s ní nebudu spát. To ale neznamená, že se mnou nemůže spát ona, když bude mít chuť.“

Duncan se usmál. Teprve teď to pochopil úplně.

„Samozřejmě to bude chtít čas,“ připustil Gerald. „Vím, že mě Adéla miluje, ale pořád mi ještě nevěří. Ale já to přijímám, protože jsem přesvědčený, že nebude schopná odolávat mému šarmu věčně.“

Duncan se zasmál.

„Nejlíp, kdybychom se už uložili k spánku,“ řekl po chvíli Gerald. „Budeme zítra pokračovat do Londýna?“

„Ne. Vydáme se k baronu Rhineholdovi. Jeho pevnost hraje v mém plánu hlavní roli.“

„A co máš vlastně v plánu?“

„Dát dohromady své spojence, Geralde. Hra je u konce. Až budeme u Rhineholda, pošlu odtud zprávu ostatním. Jestliže půjde všechno dobře, sejdeme se všichni do dvou až tří týdnů v Londýně.“

„Chceš tam vtáhnout se vším vojskem?“ zeptal se Gerald. V duchu uvažoval, že by Duncan mohl lehce shromáždit ohromnou armádu. Přestože baroni měli sklon bojovat mezi sebou a neustále spolu soupeřili o větší podíl na moci, všichni se shodovali ve svém obdivu a respektu k Wextonovi. Posílali k Duncanovi k výcviku své nejlepší rytíře a on je nikdy neodmítl.

Baroni také věřili Duncanovým postojům. Nikdy si nezajišťoval předem jejich podporu, přesto se žádný z tohoto

hašteřivého spolku nikdy neobrátil k Duncanovi zády. 307

„Nechci, aby mě podporovala jejich vojska, stačí mi oni sami. Taky se nehodlám králi vzepřít, pouze se mu postavit, kdyby to tylo třeba. V tom je rozdíl, Geralde.“

„Já samozřejmě bude stát po tvém boku, i když nepochybuju, ze to víš sám,“ prohlásil Gerald.

„Louddon sehrál svou poslední klamnou hru. Nevěřím, že král

o jeho zradě ví. Samozřejmě že ho chci o tom všem informovat. Už ten problém nemůže dál přehlížet. Teď bude muset konat spravedlnost.“

„Míníš to králi říct před všemi ostatními barony?“

„Ano. Není mezi nimi jediný, kdo by nevěděl, co se Adéle přihodilo,“ řekl. „Alespoň uslyší celou pravdu.“

„Proč?“ V Geraldově tváři se objevil úzkostný výraz. „Bude snad muset Adéla stanout před…“

„Ne, zůstane u mě. Není třeba působit jí další muka.“ Bylo zřejmé, že se Geraldovi ulevilo. „Tak proč chceš…“

„Chci, aby král slyšel pravdu přede všemi svými barony.“

„A myslíš, že se Vilém k tomuto problému postaví čestně?“ zeptal se Gerald.

„To se brzy dozvíme. Mnozí si myslí, že náš král není něčeho takového schopen. Já k nim nepatřím,“ řekl Duncan důrazně. „Se mnou vždycky jednal čestně, Geralde. Nehodlám ho soudit podle toho, co se o něm říká.“

Gerald přikývl. „Ale Madelyne s námi bude muset jet, že?“

„Ano. To je nezbytné,“ odpověděl Duncan.

Z výrazu Duncanovy tváře však Gerald vyčetl, že jeho přítel nestojí o Madelyninu přítomnost u dvora o nic víc než o Adélinu.

„Madelyne bude muset podrobně vylíčit, jak se všechno událo. Jinak bude stát Louddonovo slovo proti mému.“

„Takže výsledek záleží na Madelyne?“ zeptal se Gerald. Mračil se stejně jako Duncan.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Duncan. „Ale ona se v tom všem ocitla jako figurka v šachové hře. Louddon i já jsme jí využili. Pochop, že pro mě není lehké to přiznat, Geralde.“

„Říkáš, že jste jí oba využili, Louddon jí však spíš zneužil. A ty

jsi ji před jeho dalším zneužíváním zachránil, když jsi ji odvezl s 308

sebou,“ poznamenal Gerald. „Adéla mi něco řekla o Madelynině minulosti.“

Duncan přikývl. Už ho všechny dvorní intriky a konflikty mezi barony unavovaly, a když teď našel štěstí v lásce k Madelyne, chtěl s ní sdílet každou chvíli svého života. Usmál se, když si uvědomil, že vlastně nechtěně napodobuje jejího smyšleného hrdinu Odyssea. Vyprávěla mu, že tento bojovník musel po deset dlouhých let čelit jednomu nebezpečí za druhým, než se mohl vrátit ke své milované.

On na tom byl přece jen líp, třebaže mu i ty dva týdny, které bude muset bez Madelyne vydržet, připadaly jako celá věčnost. Znovu si povzdechl. Dost, začínal se chovat jako roztoužený vzdychálek, a ne jako muž činu. „Alespoň zbude čas, než se dostaneme do Londýna…“

„Na co?“ zeptal se Gerald.

Duncan si vůbec neuvědomil, že svou myšlenku řekl nahlas.

„Oženit se s Madelyne.“

Gerald na něho vytřeštil oči. Duncan mu víc neřekl. Otočil se a zmizel ve tmě a nechal Geralda uvažovat, co tím, k čertu, mínil. Zatímco byl Duncan pryč, došlo v jeho pevnosti k několika menším změnám. Byla to nezbytná opatření a všechna kvůli Madelyne.

Od jisté doby bylo dopoledne na nádvoří pusto a prázdno. I když teplé sluníčko vyzývalo služebnictvo k tomu, aby vyšli ven, prali prádlo a splétali rákosové rohože, všichni raději pracovali uvnitř. Teprve pozdě odpoledne se na chvíli ukázali, aby se nadýchali čerstvého vzduchu.

Přesněji řečeno, všichni čekali, až Madelyne skončí s cvičením střelby z luku.

Madelyne si usmyslela, že se musí ve střelbě z luku vyrovnat nejlepším lučištníkům, a právě tím přiváděla Anthonyho k zoufalství. Nemohl pochopit, jak je možné, že Duncanova žena střílí stále stejně špatně, ať ji cvičí a radí jí jakkoliv. Její odhodlání bylo obdivuhodné, výsledky se však nedostavovaly. Šípy z jejího luku létaly zásadně téměř metr nad terč. Anthony ji na to neustále upozorňoval, zdálo se však, že s tím Madelyne není schopná nic

dělat. 309

Ned pro ni musel vyrábět stále nové šípy. Vystřílela jich téměř padesát, než jí přestaly létat přes zeď. Teprve pak, když zůstávaly zabodnuté do stromů, chýší nebo sušícího se prádla, je mohla sbírat a používat znovu.

Anthony s ní měl božskou trpělivost. Věděl, že Madelyne jde o to, aby se uměla bránit, ale zároveň mu bylo jasné, že se chce předvést svému manželovi, aby na ni byl hrdý. O žádném dalším motivu její úporné snahy neuvažoval. Říkala mu přece několikrát denně, čeho chce dosáhnout.

Anthony věděl, proč mu to opakuje pořád dokola. Měla strach, že ho svými chabými pokroky tak znechutí, že se jí přestane věnovat. Jenže to Anthony nemohl. Jí nedokázal odepřít nic.

Jednou pozdě odpoledne přijel do Wextonovy pevnosti posel krále Viléma. Anthony ho přijal ve velké síni a čekal, že mu posel sdělí zprávu ústně. Ten mu však místo toho podal svitek pergamenu. Anthony poslal pro Maude a přikázal jí, aby dala vojákovi najíst a napít.

Právě když voják odcházel za Maude do kuchyně, přišla do

síně Madelyne. Hned také uviděla pergamen. „Co je to za zprávu, Anthony?“ zeptala se. „Něco od Duncana?“

„Ne, přijel posel od krále,“ řekl Anthony. Přistoupil se svitkem

k truhle, o níž si Madelyne myslela, že stojí u zdi jen pro parádu, a vložil ho do ní.

Madelyne si stačila všimnout, že jsou v ní ještě další svitky. Bylo zřejmé, že tady Duncan uchovává své písemnosti. „Ty tu zprávu nebudeš hned číst?“ zeptala se Anthonyho, když se k ní vrátil.

„Ne. Musím s tím počkat, až se vrátí baron Wexton,“ odpověděl.

Madelyne však viděla, že se mu příliš nelíbí čekat na Duncana a že by moc rád znal obsah poselství už teď. „Poslal jsem pro jednoho kněze z…“

„Já ti přečtu, co v tom svitku stojí,“ nabídla se.

Anthony se zatvářil užasle. Madelyne cítila, že zrudla. „Ano, umím číst, i když bych byla ráda, abys to nikomu neříkal, Anthony.

Nechci se dostat do řečí,“ dodala. 310

Anthony přikývl. „Duncan je pryč už víc než tři týdny,“ připomenula mu. „A říkal jsi mi, že se nevrátí dřív než za měsíc. Myslíš, že je rozumné čekat tak dlouho, až sem přijede kněz a zprávu ti přečte?“

„Ne, to určitě není,“ odpověděl. Otevřel truhlu, vzal svitek a podal jí ho. Pak se opřel o okraj stolu, založil si ruce na hrudi a čekal.

List byl psán latinsky, jak bylo zvykem u úředních písemností.

Madelyne nedělalo problém plynule zprávu překládat. Hlas se

jí ani jednou nezachvěl. Zato ruce ano – když skončila, třásly se jí, až jí pergamen před očima poskakoval.

Král úvodem barona Wextona nepozdravil a Madelyne bylo

jasné, že k takovému porušení slušnosti ho nemohlo vést nic jiného než hněv. V celém listu bylo v podstatě jediné – král žádal, aby před něho Madelyne okamžitě předstoupila.

Nevyvedl ji z míry ani tak králův příkaz, jako oznámení, že vyslal své vlastní vojáky, aby ji přivedli.

„Takže král pro tebe posílá oddíl svých mužů,“ řekl Anthony, když dočetla. Hlas se mu chvěl.

Madelyne viděla, že Anthony neví, jak se zachovat. Přísahal věrnost Duncanovi, jenže stejně jako jeho pán i on byl poddaný anglického krále. A králův příkaz měl přednost před všemi ostatními.

„Píše se tam ještě něco, Madelyne?“ zeptal se.

Pomalu přikývla. A pak na něho pohlédla a přinutila se

k úsměvu. „Doufala jsem, že se na to nezeptáš,“ zašeptala. „Zdá se, Anthony, že pro našeho krále je situace jednoduchá – jsou tu dvě ženy a dva baroni, jejich bratři. Vilém si přeje spor skončit a navrhuje, aby každá z žen žila u svého bratra – to znamená, abych se já vrátila k Louddonovi.“

Madelyne vstoupily slzy do očí. „Pak navrhuje druhou možnost, že by se se mnou Duncan oženil,“ zašeptala.

„Zřejmě neví, že to už udělal,“ řekl Anthony. Vzápětí se zarazil

a na čele mu vyvstaly vrásky – uvědomil si, že Madelyne netuší, že ještě není Duncanovou ženou. „A kdyby se se mnou Duncan

oženil, pak by se Adéla stala Louddonovou nevěstou,“ dodala. 311

„Bůh chraň,“ zašeptal Anthony znechuceně.

„Adéla se to nesmí dovědět, Anthony,“ vyhrkla Madelyne.

„Řeknu jí jen o tom, že král chce, abych před něho předstoupila.“ Anthony přikývl. „Umíš taky tak dobře psát jako číst, Madelyne?“ zeptal se náhle.

Když přikývla, řekl: „Možná ještě máme čas, pokud král dosud nevyslal vojáky, kteří tě k němu mají přivést.“

„Čas na co?“ zeptala se.

„Na to, aby se Duncan vrátil,“ odpověděl Anthony. Přistoupil znovu k truhle, vytáhl z ní podlouhlou dřevěnou krabičku a podal ji Madelyne. „Uvnitř je pergamen a potřeby k psaní,“ řekl.

Madelyne se posadila ke stolu a rychle si připravila vše

potřebné. Anthony se k ní otočil zády a začal přecházet sem a tam. Přemýšlel o tom, jak nejlépe králi odpovědět.

Vtom si Madelyne všimla, že na stole vedle vázy s květinami

leží ještě jeden svitek pergamenu. Podle zlomené pečeti šlo o list z kláštera v Roannu. Zřejmě list od představených otce Lauranceho, řekla si a ze zvědavosti svitek roztáhla a začetla se do něj.

Anthony se obrátil ve chvíli, kdy už byla na konci. Poznal pečeť a hned věděl, že je vše prozrazeno. „Nechtěl, aby ses zbytečně trápila,“ řekl. Vzal ji jemně kolem ramen, aby ji utěšil. Madelyne neřekla ani slovo, pouze na něho pohlédla.

Anthonyho ohromila změna, která se s ní stala. Výraz její tváře byl vyrovnaný, téměř nebesky klidný. Tušil, že musí být hrozně rozrušená, a přesto… Ano, tvářila se stejně jako v prvních týdnech, kdy byla Duncanovou zajatkyní.

Nevěděl, jak jí pomoct. Kdyby se jí pokoušel vysvětlit, že se s ní Duncan hned po svém návratu hodlá oženit znovu, mohl by situaci ještě zhoršit. Oba věděli, že jí baron lhal. „Madelyne, tvůj manžel tě miluje,“ řekl chraptivým hlasem.

„Můj manžel? Copak nějakého manžela mám, Anthony?“ Nedala mu čas odpovědět a otočila se k němu zády. „Co si přeješ, abych králi odpověděla?“ zeptala se mírným, téměř příjemným hlasem.

312

Anthony si povzdechl. Věděl, že teď už nic nezachrání a že bude muset Duncana co nejdřív uvědomit, že Madelyne už o neplatnosti sňatku ví. Vrátil se k dopisu králi.

Nakonec nadiktoval jen krátkou zprávu, v níž králi oznámil, že baron Wexton je mimo domov, a proto o jeho požadavku zatím neví.

Požádal Madelyne, aby mu list ještě dvakrát přečetla, a když usoudil, že ho může odeslat, potřel zadní stranu pergamenu olejem, aby ho mohl svinout do ruličky.

List pak odevzdal poslu a poručil mu, ať ho co nejdřív doručí králi.

Madelyne odešla do svého pokoje, aby si sbalila věci. Chtěla

být připravená, protože královi vojáci se tu mohli objevit každým okamžikem.

Zašla také za Adélou a řekla jí, co se stalo. Byla u ní téměř celé dopoledne. Neřekla však přítelkyni všechno, co v králově dopisu bylo. O tom, že by se Adéla měla stát Louddonovou ženou, se samozřejmě nezmínila ani slovem.

Madelyne věděla, že nesmí připustit, aby k tomu došlo. Nesměla však také dostat Duncana do situace, aby byl nucen na tuto možnost přistoupit.

Ten večer se nezúčastnila společné večeře a odešla do svého pokoje ve věži. Tam stála dlouho u okna a přemýšlela.

Měli toho falešného mnicha odhalit dřív. Nedokázala pochopit,

jak mohla být tak nevšímavá a opomíjet všechny podivné okolnosti kolem něho. Také Duncana vinila za to, co se stalo. Kdyby ji při svatebním obřadu tak nevyděsil, mohlo jí napadnout, že se Laurance nechová jako kněz.

Ani na okamžik však nepodlehla myšlence, že by Duncan mohl být do celého podvodu zasvěcený. Ne, to by naprosto nedávalo smysl. Nepochybovala, že stejně jako ona i on byl přesvědčen, že jsou manželé. Přesto se na něho musela hněvat. Vždyť jí bezostyšně lhal, když se ho zeptala, co mu napsali představení kláštera v Roannu. Přece ví, jak moc jí záleží na tom, aby mu mohla věřit. Vždyť ona mu nikdy nelhala. Jen počkej, až se vrátíš, 313

říkala si. Však uvidíš. Adéla nebude jediná, kdo poznal, jak dovedu

křičet.

Hněv jí však náladu nezlepšil. Dokonce opět začala plakat. Byla hluboká noc, a třebaže byla ze všeho nesmírně unavená,

pořád ještě nespala. Stála opřená o okno a hleděla ven. Měsíc jasně svítil. Uvažovala, jestli teď svítí i na Duncana. Spí pod širou oblohou, nebo v některém z pokojů královského paláce?

Náhle ji cosi upoutalo na svahu kopce za hradbami. Jakýsi pohyb. Pohlédla tam pozorněji a uviděla svého vlka.

Ano, opravdu to byl vlk. Možná tentýž, kterého viděla před několika měsíci. Mohl to být on, vždyť byl stejně veliký.

Přála si, aby tu s ní byl Duncan a mohla mu ukázat, že její vlk opravdu existuje. Pozorovala zvíře, jak si bere masitou kost, kterou mu tam nechala, a pak mizí za hřebenem kopce.

Když bylo zvíře pryč, začala o jeho existenci opět pochybovat. Byla tak unavená, že se jí to mohlo jen zdát. Nebo to nebyl žádný vlk, ale obyčejný divoký pes.

Její vlk je přece Duncan. Miluje ho, o tom ani na okamžik nepochybovala. Ano, zatajil jí obsahu listu z kláštera, přesto byla do hloubi duše přesvědčená, že o své lásce k ní by jí nikdy nelhal. Bylo to uklidňující pomyšlení. Duncan byl příliš čestný na to, aby ji takhle klamal.

Snažila se usnout, nejistota a strach, co bude dál, jí však stále spánek zaháněly. Jak ráda by svěřila svou budoucnost do Duncanových rukou. Cítila se tak bezpečná, když nosila jeho jméno. Ano, byla s ním spojená.

Až do dnešního dne.

Opět ji sevřela úzkost. Král žádá, aby před něho předstoupila. Znovu se bude muset vrátit do Londýna.

Začala se modlit. Prosila Boha, aby držel nad Duncanem ochrannou ruku. Modlila se také za Adélu a za Geralda, a dokonce i za Edmonda a Gilarda.

A pak zašeptala modlitbu za sebe. Prosila Boha, aby jí dal odvahu.

Odvahu postavit se ďáblovi. 314

Kapitola 21

Odpověz hlupákovi podle jeho pošetilosti, aby se sám sobě nezdál hloupý.

STARÝ ZÁKON, PŘÍSLOVÍ 26:5

Jakmile projel Duncan bránou vnějších hradeb, hned poznal, že něco není v pořádku. Nevítal ho ani Anthony, ani Madelyne.

Srdce se mu sevřelo neblahým tušením. Pobídl hřebce a rychle vyjel vzhůru do nádvoří.

Ve chvíli, kdy s Geraldem sesedali z koní, jim vyběhla naproti Adéla. Několik kroků před nimi se zastavila, zaváhala, ale pak se odhodlaně vrhla Geraldovi do náruče. Sotva se ocitla v jeho objetí, rozplakala se.

Oba muži museli projevit božskou trpělivost, než z ní dostali rozumné slovo.

To už přiběhl i Duncanův zástupce, mohutný muž jménem Robert, aby mu podal hlášení. Zatímco se Gerald stále snažil utišit Adélu, Robert Duncanovi sdělil, že si pro Madelyne přijeli královi vojáci.

„Byla na listu králova pečeť?“ zeptal se Duncan. Robert svraštil čelo. „To nevím, barone, neviděl jsem ho. A tvoje žena

trvala na tom, že ho vezme s sebou.“ Robert ztišil a téměř šeptem dodal: „Nechtěla, aby někdo náhodou přečetl jeho obsah tvé sestře.“

Duncan nevěděl, co si o tom myslet. Nakonec usoudil, že v

listu zřejmě byla hrozba týkající se Adély a že ji Madelyne chtěla ušetřit strachu.

315

To však nebylo králi podobné. Ne, Vilém neměl ve zvyku posílat svým věrným baronům výhrůžky. Duncan svému králi věřil, byl přesvědčený, že Vilém by nepodnikl nic, dokud by nevyslechl všechny strany.

Louddon! Na toho se takové jednání hodí. Podvod a zrada. Duncan byl ochoten vsadit život, že je to dílo toho podlého ďábla. Obrátil se a vykřikl na své muže, aby se okamžitě připravili na další cestu. Ovládl ho takový hněv, že byl stěží schopen rozumně uvažovat. Uklidňovalo ho pouze to, že s Madelyne odjel Anthony. Jeho věrný vazal s sebou vzal oddíl nejlepších mužů, i když ne

velký. Robert řekl, že se Anthony bál, aby nevzbudil v králi nedůvěru.

„Takže Anthony věřil, že předvolání poslal skutečně král?“ zeptal se Duncan.

„Nevím, nemluvil se mnou o tom,“ odpověděl Robert. Duncan křikl, aby mu dali čerstvého koně, a když mu stájník přivedl Siléna, zeptal se, proč si ho nevzala Madelyne.

James nebyl zvyklý mluvit přímo se svým pánem a téměř

koktal. „Paní se bála, aby její bratr Silénovi neublížil, kdyby zjistil, že je to tvůj kůň, milorde. Přesně takhle to řekla.“

Duncan přikývl. Tomu věřil. Dovedl si představit, že jeho rozkošná žena měla větší obavy o Siléna než o sebe. „Vyžádala si jednoho z královských koní,“ dodal James.

Adéla začala prosit, aby směla jet s nimi. Duncan už byl v

sedle a musel drahocenné minuty čekat, než se Geraldovi podařilo odloučit se od své hysterické nastávající. Musel však při hrobu své matky přísahat, že se v pořádku a nezraněn vrátí. Duncan se navzdory hněvu musel usmát. Dobře věděl, že Geraldova matka je stále naživu a těší se dobrému zdraví. Samozřejmě však mlčel, protože Geraldův patetický slib jeho sestru opravdu uklidnil.

„Myslíte, že se vám podaří milady dohonit?“ odvážil se zeptat James.

Duncan se otočil a pohlédl na něho. Potěšilo ho, když uviděl ve stájníkových očích upřímnou obavu. „Nevím, jestli ji dohoním, Jamesi, protože máme nejméně týden zpoždění. Ale přísahám ti, že ji přivezu zpátky.“

316

To byla jeho poslední slova. Téměř polovinu cesty do Londýna projeli mlčky a Gerald si pomyslel, že kdyby koně nepotřebovali odpočinek, Duncan by snad vůbec nezastavil.

Na zastávce si Duncan sedl stranou. Gerald ho nechal chvíli o samotě, potom však k němu přece jen přistoupil. „Jestli dovolíš, příteli, dal bych ti malou radu,“ řekl mu.

Duncan zvedl hlavu a pohlédl na něho. „Vzpomeň si, jak jsem se choval, když jsem uviděl Morcara,“ pokračoval Gerald.

„Nedopusť, aby tě ovládl hněv a zatemnil ti střízlivý rozum. I když přísahám, že ti budu krýt záda, až budeme u dvora.“

Duncan přikývl. „Jakmile uvidím Madelyne, budu klidný. Musí být už nejméně týden u dvora. Jen Bůh ví, co tam s ní Louddon udělal. Jestli se jí dotkl, přísahám, Geralde, že mu…“

„Louddonovi jde o hodně, neodváží se jí ublížit, Duncane. Potřebuje její podporu, z jejího hněvu nic mít nebude. Navíc je tam spousta lidí, kteří ho sledují. Vsadím se, že se bude snažit hrát milujícího bratra.“

„Modlím se, abys měl pravdu,“ řekl Duncan. Jeho zasmušilý výraz se však nevyjasnil. „Mám o ni strach.“

Gerald ho poplácal po rameni. „K čertu, Duncane, ty máš strach, abys nepřišel o Madelyne, a já se zase bojím o Adélu.“ Duncan se konečně zasmál. „Jsme my to dvojice, co? Ale s mým hněvem si nedělej starosti. Až uvidím, že je moje žena v pořádku, okamžitě budu klidný.“

„To doufám. Ale je tu ještě jedna věc, o níž jsem s tebou chtěl mluvit,“ pokračoval Gerald. „Adéla se zmínila, že jsi dostal dopis z kláštera.“

„Jak se o něm dověděla?“ zeptal se Duncan znepokojeně.

„Madelyne jí o něm řekla. Zdá se, že na něj náhodou přišla a přečetla si ho.“

Duncan si zoufale povzdechl. Jeho obavy ještě vzrostly. Teď si už nemohl být jistý, co jeho žena udělá. „Řekla ti Adéla, jak Madelyne na dopis z kláštera reagovala? Určitě zuřila. Bože, alespoň doufám, že zuřila.“

Gerald zakroutil hlavou. „Proč si přeješ, aby zuřila?“ 317

„Protože jsem jí lhal, Geralde. Vím, že ji každá lež rozzuří. Je to lepší, než kdyby si myslela, že jsem ji… podvedl.“ Pokrčil rameny. Bylo těžké vysvětlit Geraldovi, co cítí. „Když jsem se s Madelyne setkal poprvé, snažila se mě přesvědčit, že pro Louddona nic neznamená a že se za ní její bratr nebude honit.

Nechtěla mě oklamat, ona tomu opravdu věřila, Geralde. Samozřejmě jeho zásluhou, Louddonovou, on v ní takový pocit vypěstoval. Měl ji v područí skoro dva roky.“

„Dva roky?“

„Ano. Od smrti její matky až do doby, kdy ji poslal k jejímu strýci, byl Louddon jejím jediným poručníkem. Víš dobře, jaké

krutosti je ten ďábel schopen. Pozoroval jsem, jak tady její sebevědomí každým dnem rostlo. Pořád je však příliš… zranitelná.“

Gerald přikývl. „Vím, že by sis teď přál, abys jí to řekl ty, že Laurance nebyl kněz. Podle mě je však dobře, že se to dověděla alespoň takhle. Představ si, jak by jí bylo, kdyby to uslyšela až od Louddona.“

„Ano, nebyla by na to připravená,“ připustil Duncan. „Víš, že

od mě chtěla, abych ji učil, jak se bránit? Nebyl na to čas. Ne… já jsem si na ni nenašel čas. Jestli se jí něco stane…“

Duncan nevěděl, jak se zbavit úzkosti. Jeho nevinná žena byla opět v rukou ďábla. To bylo nesnesitelné pomyšlení.

Gerald zase nevěděl, jakými slovy by přítele utěšil. „Svítí měsíc, možná bychom mohli jet dál,“ navrhl.

„Ano, pojedeme,“ rozhodl Duncan. Pak už nepromluvili až do Londýna.

Madelyne se snažila usnout. Byla zamčená v pokoji, který sousedil s ložnicí její sestry Clarissy. Zdi tu byly tenké jako papír, a třebaže se snažila neposlouchat, o čem spolu Louddon s Clarissou hovoří, něco přece jen zaslechla.

Vlastně toho už slyšela tolik, že se jí z těch dvou dělalo špatně. Nebyla schopná pozřít jediné sousto a hlava jí třeštila bolestí. Louddon se samozřejmě choval přesně tak, jak předpokládala. Dal si záležet, aby ji před královými vojáky pozdravil, políbil ji na 318

tvář, a dokonce ji objal. Ano, samozřejmě, hrál si na milujícího bratra, zvlášť před Anthonym. Jakmile se však ocitli sami v pokoji, začal na ni vztekle křičet, chrlit obvinění a nakonec ji srazil pěstí k zemi. Udeřil ji do stejného místa na tváři, na které ji chvíli předtím políbil.

Vzápětí však svého výbuchu litoval, protože Madelynina tvář začala modrat. Věděl, že má u dvora dost nepřátel, kteří by si toho mohli všimnout a obvinit ho, že to má na svědomí on. Proto Madelyne zamkl v jejím pokoji a všem tvrdil, že jeho sestra zakusila v zajetí barona Wextona tolik utrpení, že teď musí několik dní odpočívat, aby se zotavila.

To, jak se k ní choval Louddon, Madelyne nepřekvapilo, nic

jiného od něho nečekala. O to větším zklamáním pro ni byla Clarissa. Později, když měla Madelyne čas o tom přemýšlet, si uvědomila, že si o své starší sestře vytvořila představu, která vůbec neodpovídá skutečnosti. Věřila, nebo spíš chtěla věřit, že se o ni Clarissa zajímá. Přesto pokaždé, když o sobě svým sestrám poslala zprávu, ani Clarissa, ani Sára se neobtěžovaly odpovědět jí.

Madelyne však pro ně vždy našla nějakou omluvu. Teď tedy poznala pravdu. Clarissa byla stejně sobecká a bezohledná jako Louddon.

Sára dokonce do Londýna ani nepřijela. Clarissa její nepřítomnost odůvodnila tím, že se nedávno vdala za barona Ruchierse a nechce ho nyní opustit. Madelyne ani nevěděla, že Sára je zasnoubená.

Přestala se snažit o spánek. Clarissin hlas zněl z vedlejšího pokoje jako kvokání podrážděné slepice. Chvílemi dokonce křičela, když si Louddonovi stěžovala, jaké ponížení jí Madelyne způsobuje.

Náhle Madelyne zaslechla něco, co ji chtě nechtě přitáhlo ke spojovacím dveřím. Clarissa mluvila o Ráchel a hlasem plným ošklivosti a odporu Madelyninu mrtvou matku pomlouvala.

Madelyne věděla, že Louddon Ráchel nenáviděl. Přesto si nikdy nepřipustila, že by k ní její sestry mohly cítit totéž.

„Chtěl jsi tu čubku od prvního dne, kdy k nám vkročila,“ vyrazila ze sebe Clarissa.

319

Madelyne nepatrně pootevřela dveře. Viděla, že Clarissa sedí na polštáři v okenním výklenku a Louddon stojí před ní. Byl k Madelyne obrácený zády. Clarissa hleděla na něho. Oba drželi pohár vína.

„Ráchel byla krásná,“ řekl Louddon hrubým chraptivým

hlasem. „Byl jsem ohromený tím, že ji otec zavrhl. Vždyť to byla tak půvabná, přitažlivá žena. Otec ji ke sňatku donutil, Clarisso. Měla se vdát za barona Rhineholda.“

Clarissa pohrdlivě odfrkla a dlouze se napila. Několik kapek temně rudého vína jí potřísnilo šaty, ona si toho však nevšímala a znovu si nalila plný pohár ze džbánku, který držela v druhé ruce. Byla stejně hezká jako Louddon, měla podobné světlé vlasy a

světle hnědé oči. A když ji ovládl hněv, zkřivila se její tvář do stejně ošklivého výrazu jako Louddonova. „Tenkrát se Rhinehold nemohl s naším otcem měřit,“ prohlásila. „Ale otec se choval jako blázen, nemyslíš? Nakonec ho Ráchel zesměšnila. Zajímalo by mě, Louddone, jestli Rhinehold věděl, že Ráchel nosí jeho dítě, když se provdala za našeho otce?“

„Ne,“ odpověděl Louddon. „Ráchel se s ním už nikdy

nesetkala. Otec jí to nedovolil. Když se Madelyne narodila, otec se na ni ani pořádně nepodíval. Ráchel byla za svou pošetilost potrestána.“

„A ty jsi doufal, že se obrátí na tebe, abys jí poskytl útěchu, že, Louddone?“ zeptala se Clarissa. Zasmála se, když se k ní bratr otočil a zíral na ni. „Zamiloval ses do ní,“ popichovala ho. „Jenže Ráchel se tvé dvoření hnusilo. Kdyby neměla toho malého spratka a nemusela se o něho starat, myslím, že by se zabila. Bůh ví, že jsem jí to často sama navrhovala. Možná, drahý bratře, že Ráchel nespadla ze schodů svou vinou. Možná ji někdo strčil.“

„Ty jsi na ni vždycky žárlila, Clarisso,“ vyštěkl Louddon.

„Stejně jako teď žárlíš na její dceru, ať už je, nebo není nemanželská.“

„Nežárlím na nikoho,“ zavřeštěla Clarissa. „Bože, jenom se těším, až to bude všechno za námi. Potom přísahám, že Madelyne o Rhineholdovi řeknu. A možná jí řeknu i to, že její matku jsi zabil ty.“

320

„Nic jí neřekneš!“ vykřikl Louddon. Vytrhl z Clarissiny ruky prázdný pohár. „Jsi hlupák, sestro. Nezabil jsem Ráchel. Uklouzla na schodech a spadla.“

„Možná. Jenže uklouzla proto, že se ti snažila utéct,“ ušklíbla se Clarissa.

„Budiž,“ zavrčel Louddon. „Ale o tom, že k nám Madelyne nepatří, se nikdo nesmí dovědět. Byla by to hanba, která by postihla mě i tebe.“

„A udělá ta malá čubka to, co od ní chceš? Zahraje před králem roli, kterou jsi jí určil, Louddone? Nebo se obrátí proti nám?“

„Udělá všechno, co jí řeknu,“ naparoval se Louddon.

„Vždycky mě poslechla, protože se mě bojí. Je hrozný zbabělec. Je

stejná, jako když byla malá holka. Vůbec se od té doby nezměnila. Mimochodem, naše malá Madelyne ví, že bych zabil Bertona, kdyby neudělala to, co chci.“

„Je to hrozná škoda, jak dopadl Morcar,“ řekla Clarissa.

„Pěkně by nám za Madelyne zaplatil. Teď ji nebude nikdo chtít.“

„Jsi na omylu, Clarisso. Já ji chci. Nedovolím nikomu, aby se s ní oženil.“

Právě ve chvíli, kdy se Clarissa oplzle zasmála, zavřela Madelyne dveře. Cítila, že se jí zvedá žaludek. Sotva doběhla k nočníku, vyvrhla do něj všechno, co v žaludku měla.

Potom dlouho plakala pro svou matku Ráchel a pro to, jaké peklo jí Louddon a jeho otec připravili. Zhrozila se také toho, že

její matka šla do manželského lože obtěžkaná dítětem, jehož otcem byl jiný muž. A pak najednou pochopila plnou pravdu a znovu se rozplakala, tentokrát radostí. Ano, nemůže to být jinak! Jejím otcem je baron Rhinehold a to znamená, že mezi ní a Louddonem neexistuje žádné pokrevní příbuzenství.

Jméno Rhinehold už slyšela od Duncana a věděla, že je to jeho spojenec. Napadlo ji, jestli je baron Rhinehold také tady. Byla zvědavá, jak asi vypadá. Oženil se potom někdy? Louddon měl pravdu – nikdo nikdy neví. Ona však věděla, že řekne Duncanovi pravdu, jakmile se s ním shledá. Určitě bude mít stejnou radost, jako má teď ona.

321

Konečně se trochu uklidnila. Nyní bude potřebovat chladnou hlavu. Musí vzít rozum do hrsti. Musí se pokusit uchránit otce Bertona i Duncana před Louddonovými intrikami. Louddon je zřejmě přesvědčen, že ochotně zradí jednoho, aby zachránila druhého. A pak tu je samozřejmě ještě Adéla. O tu se však nebála. S Duncanovou sestrou se brzy ožení Gerald, a až se to stane, král ji nebude moct hrozit, že ji dá Louddonovi.

Madelyne strávila většinu noci vymýšlením svého plánu.

Modlila se, aby se Louddon i nadále choval podle jejích předpokladů, aby se Duncan nedostal do nebezpečí a aby jí dal Bůh dost odvahy pro bitvu, která ji čekala.

Konečně zavřela oči, aby se pokusila usnout. A pak si zahrála stejnou hru, kterou hrávala jako malá dívenka. Když dostala strach,

že si ji Louddon odveze domů, představovala si, že vedle ní stojí Odysseus a hlídá ji. Změnilo se pouze to, že místo Odyssea ji teď hlídal Duncan.

Ano, našla někoho, kdo byl ještě mocnější než bájný řecký bojovník. Teď ji hlídal vlk.

Druhý den odpoledne měla Madelyne předstoupit s Louddonem před krále. Když se blížili ke královým soukromým

komnatám, obrátil se Louddon k ní a usmál se. „Spoléhám na tvou poctivost, Madelyne. Stačí, když povíš králi, co se stalo s tvým domovem a potom i s tebou. Zbývající řeknu já.“

„A ty si myslíš, že tohle Duncanovi zlomí vaz?“ zeptala se. Louddonův úsměv se změnil ve vzteklou grimasu. Neměl rád, když s ním mluvila takovým tónem. „Chceš dělat problémy, Madelyne? Vzpomeň si na svého drahého strýce. Moji lidé jsou připraveni. Stačí, abych jim řekl, ať vyrazí. Nikdo se nikdy nedozví, kdo prořízl Bertonovi hrdlo.“

„Jak mám vědět, že jsi ho už nezabil?“ namítla. „Ano,“ dodala, když ji Louddon výhružně chytil za paži. „Nedovedeš se ovládat. Nikdy jsi to nedovedl. Jak mám vědět, že jsi už mého strýce nezabil?“

Louddon okamžitě dokázal, že má pravdu, když řekla, že se nedovede ovládat. Hřbetem ruky ji udeřil do tváře a roztrhl jí 322

prstenem okraj spodního rtu. Z rány vzápětí vytryskl pramének krve a stékal Madelyne po bradě, „Podívej se, k čemu jsi mě svou vzpurností dohnala!“ zařval Louddon. Rozmáchl se, aby ji udeřil ještě jednou, vzápětí však dostal sám ránu, až odletěl ke zdi.

To už k němu Anthony přiskočil, chytil ho za krk a zdálo se, že hodlá Louddona bez milosti uškrtit.

To se však nehodilo Madelyne do jejího plánu. Záměrně Louddona provokovala, aby ztratil nervy a udeřil ji. „Anthony, okamžité mého bratra pusť!“ vykřikla.

Přestože se Anthony chvěl hněvem, poslechl. Pustil Louddona

a mlčky sledoval, jak klesl na kolena, kašle a snaží se popadnout dech.

Madelyne toho využila, rychle se naklonila k Anthonymu a zašeptala mu do ucha: „Mám svůj plán a teď je čas, abych ho

uskutečnila. Nediv se, co budu dělat nebo říkat, a hlavně mi do toho nezasahuj. Mým jediným cílem je chránit Duncana.“ Anthony přikývl. Měl však chuť zeptat se jí, jestli je dalším cílem jejího plánu vyprovokovat Louddona, aby ji zabil. A proč si

myslí, že Duncan potřebuje její ochranu? Připadalo mu, jako by se jeho paní ani v nejmenším nebála o sebe.

Musel se vší silou přemáhat, aby zůstal klidně stát, když viděl, jak Madelyne pomáhá Louddonovi na nohy. Nechápal, že se toho bastarda může vůbec dotknout.

„Nevěřím, Louddone, že jsi strýci Bertonovi ublížil,“ řekla Madelyne a táhla Louddona pryč od Anthonyho. „Vyřešíme ten problém hned teď na místě.“

Louddon na ni užasle pohlédl. Co se to s ní stalo? Jako by

neměla vůbec strach. „Co chceš říct králi, jestli si všimne, co jsi mi před chvílí udělal na tváři, Louddone?“

„Nic, protože k žádnému králi nepůjdeme,“ zasyčel. „Rozhodl jsem se jinak. Odvedu tě zpátky do tvého pokoje a s králem si o tobě promluvím sám.“

Madelyne se vymanila z jeho sevření. „Bude mě chtít vidět a bude chtít slyšet mě vysvětlení,“ řekla. „Možná dnes, možná zítra nebo za týden,“ dodala. „Nic nevyřešíš, jen všechno protáhneš. A víš vůbec, co se králi chystám říct?“

323

„Předpokládám, že pravdu,“ zašklebil se. „Počítám s tím, že barona Wextona dostane do pasti tvůj smysl pro čest.“ Ošklivě se tomu zasmál. „Ano, Madelyne, toho se nezbavíš, ani kdybys chtěla.“

„Kdybych se rozhodla s králem mluvit, řekla bych pravdu. Ale

já mu neřeknu ani slovo. Když se mě na něco zeptá, budu jen stát a zírat na tebe. Máš pravdu, že neumím lhát, a já lhát nebudu. Budu prostě mlčet jako ryba.“

Louddona její drzost tak rozzuřila, že ji málem znovu udeřil, dokonce se už napřáhl, stačilo však, aby Anthony hrozivě pokročil dopředu, a hned zase ruku spustil.

„O tom si promluvíme později,“ zasyčel. Pak pohlédl směrem k Anthonymu a dodal: „Přísahám, že až budeme sami, budeš mluvit jinak.“

Madelyne se podařilo skrýt strach, který se jí na okamžik zmocnil. „Ne, Louddone, budeme o tom mluvit teď, jinak pošlu Anthonyho ke králi, aby mu řekl, jak se mnou zacházíš.“

„Myslíš, že to Viléma zajímá?“ ušklíbl se.

„Jsem stejně tak jeho poddaná jako ty,“ opáčila. „A řeknu Anthonymu, aby králi pověděl o tom, že se chystáš zabít strýce Bertona. Pochybuju, že by krále těšilo mít kvůli tomu problémy s církví.“

„Král ti nebude věřit. A kromě toho zatraceně dobře víš, že tvůj milovaný kněz je naživu. A jestli mě budeš dál dráždit, děvko…“

„Pošleš mě zpátky ke strýci Bertonovi, že? To jsi chtěl říct?“ Louddon na ni vytřeštil oči a na tváři mu vyskákaly rudé skvrny. Nemohl uvěřit, co se to s ní stalo. Nikdy se neodvážila takhle se mu postavit, a teď navíc ještě před svědky. Znejistěl. K čertu s ní! Jestli má získat krále na svou stranu a poštvat ho proti

Wextonovi, nutně potřebuje Madelyninu pomoc. Ano, spoléhal na ni. Počítal s tím, že Madelyne králi vylíčí, jak Wexton vypálil jeho pevnost a ji samu odvlekl do zajetí. Jenže ona se najednou chová, jako by proti němu měla nějaký trumf. Teď už si u ní nemohl být jistý ničím.

324

„Čekáš, že budu říkat jen ty pravdy, které se ti hodí, že?“ pokračovala. „Co kdybych však začala před králem s tím, jak ses pokusil zabít barona Wextona?“

„Budeš odpovídat jen na otázky, které ti král položí,“ zařval rozčileně Louddon.

„Pak vyhov mému přání a pošli mě ke strýci. Zůstanu tam a nechám tě, aby sis vyřešil svůj problém s baronem Wextonem sám.“

Madelyne měla chuť rozplakat se nad tím, co řekla. Bylo zcela jasné, že Louddon má jediný cíl – zničit Duncana. „Přísahám, že ti jen uškodím, když stanu před králem. Kdybych řekla pravdu, možná bych uškodila Duncanovi. Budu-li však mlčet, zcela jistě uškodím tobě.“

„Až bude po všem…“

„Ano, vím. Chceš říct, že mě zabiješ. Co jiného bych od tebe mohla čekat?“ Přinutila se k ledabylému pokrčení ramen.

„Nebojím se tě, Louddone. Jen to zkus a uvidíš.“

Louddon nepotřeboval o její poslední hrozbě dlouho přemýšlet. Napadlo ho, že zřejmě bude lepší, když ji odtud odveze. Teď nebyl čas na to, aby ji nutil bitím k poslušnosti.

Teprve před dvěma dny dostal zprávu, že se opět nepodařilo sprovodit toho zatraceného Wextona ze světa. Morcar selhal. Naopak, sám byl při pokusu o úkladné přepadení zabit a Wexton může každou chvíli dorazit sem ke dvoru.

Ano, opravdu bude nejlepší nechat Madelyne jít svou cestou. Ostatně její odjezd by mu mohl posloužit. Rozhodl se.

„Dobře, Madelyne. Do hodiny odjedeš,“ oznámil jí. „Ale budou tě doprovázet moji muži.“ Významně pohlédl směrem k

Anthonymu a dodal: „Tady ti nemají žádný důvod se o tebe starat. Wexton nemá do tvých záležitostí co mluvit. Svou sestru má zpátky a ty teď patříš ke mně.“

Madelyne rychle souhlasila, aby Anthony nestačil něco namítnout. Pak si s ním vyměnila rychlý pohled a donutila ho přikývnout.

Jestli to znamenalo souhlas, Anthony neměl ani při nejmenším v úmyslu ho dodržet. Chystal se Madelyne následovat, ať ji 325

Louddon pošle kamkoliv. Samozřejmě tajně, proto musel Louddonovi naznačit, že považuje svůj úkol za skončený. „V tom případě už tu já nemám co dělat a vrátím se domů do Wextonovy pevnosti,“ prohlásil. Otočil se a odešel.

„Teď však musím promluvit s králem,“ řekl Louddon. „Čeká nás. Vyhovím tvému rozmaru, Madelyne, ale oba víme, že jednou budeš muset před Viléma předstoupit a dosvědčit, co se stalo.“

„Jednou ano a budu mluvit pravdu,“ opáčila Madelyne. A když

na ni Louddon podezíravě pohlédl, rychle dodala: „To samozřejmě tvou věc podpoří.“

Zdálo se, že se Louddon uklidnil. „Ano, hm, možná bude opravdu nejlepší, když odjedeš ke svému strýci. Až ho uvidíš, alespoň si uvědomíš co by se mohlo stát, kdybys mě chtěla podrazit.“

Ta čubka potřebovala připomenout, jak je pro ni její strýc důležitý. Zřejmě už zapomněla, že Berton je starý, nemocný

člověk, který není schopen se sám bránit. Ano, potřebuje ho vidět. Vedle jeho bezmocnosti zkrotne a on pak bude mít svou bázlivou a vystrašenou sestru tam, kde ji potřebuje.

„Je možné, že už bude po všem, až se budeš chtít ke dvoru vrátit, Madelyne. Doufám, že do té doby se o Duncana postarám. Ale teď se vrať do svého pokoje a sbal si svých pár svršků. Pošlu vojáky, aby tě odvedli na nádvoří.“

Madelyne byla pokora sama. Sklonila hlavu a zašeptala pár slov díků. „Doufám, že král tvé žádosti, abych mohla odjet, vyhoví,“ dodala nakonec.

„Mé žádosti?“ Louddon se ošklivě zasmál. „Ani se o tom nedozví, Madelyne. Uvědom si, že jsem Vilémův důvěrník a k takovým maličkostem žádné jeho svolení nepotřebuju.“ Otočil se a zamířil pryč. Madelyne ho sledovala pohledem,

dokud nezmizel na konci chodby. Pak se vydala zpátky ke svému pokoji. Vtom proti ní vystoupil z jednoho z výklenků Anthony.

„Příliš riskuješ, milady,“ řekl jí polohlasně. „Tvůj manžel nebude mít radost.“

326

„Dobře víš, že Duncan není mým manželem,“ odpověděla.

„Ale pochop, Anthony, že teď je důležité, abys zůstal stranou. Louddon musí uvěřit, že mě má zpátky ve své moci.“

„Madelyne, vím, že myslíš na to, jak chránit Adélu, ale to je přece Geraldova…“

„Ne, Anthony,“ přerušila ho. „Potřebuju jen získat čas. A také musím vidět svého strýce a přesvědčit se, že je v pořádku. Mám ho jako svého otce. Louddon ho zabije, jestli mu nezajistím ochranu.“

„Měla bys spíš myslet na sebe než na to, jak chránit celý svět,“ namítl Anthony. „Copak si neuvědomuješ, jakému nebezpečí se vystavíš, až opustíš královský hrad?“

„Myslím, že největší nebezpečí mi hrozí tady,“ zašeptala. Pak poklepala Anthonyho po paži a dodala: „Nebudu v bezpečí, dokud Duncan celý problém s Louddonem nevyřeší. Řekni Duncanovi, kde jsem, a on se už sám rozhodne.“

„O čem?“ zeptal se Anthony.

„O tom, jestli pro mě přijede, nebo na mě zapomene.“

„Ty opravdu pochybuješ…?“

Madelyne si dlouze povzdechla. „Ne, nepochybuju,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Vím, že pro mě přijede, a potom nechá u mého strýce své vojáky, aby ho chránili. Jen se modlím, aby si pospíšil – “

Anthony nemohl jejímu plánu nic vytknout. „Budu tě celou dobu sledovat, abych tě měl na očích,“ přísahal. „Stačí, když vykřikneš, a budu u tebe.“

„Musíš přece zůstat tady a říct Duncanovi…“

„Na to tu můžu nechat někoho jiného,“ přerušil ji. „Dal jsem svému pánovi slovo, že budu chránit jeho ženu, tak ji budu chránit,“ dodal s důrazem na slovo ženu.

I když to Madelyne nepřiznala, ulevilo se jí, že bude mít Anthonyho nablízku. Jakmile skončila s balením svých věcí, spěchala na nádvoří vedle královských stájí. Měli ji doprovázet tři Louddonovi vojáci, a zatímco připravovali své koně k odjezdu, čekala opodál.

327

Madelyne byla vděčná za to, že se už nemusí znovu setkat s Clarissou. Louddon byl stále u krále… Věděla, že ho krmí vším, co si jen dokázal o Duncanovi lživého vymyslet.

Kolem ní se záhy shromáždil houf zvědavců, kteří sledovali přípravy k odjezdu. Zranění na Madelynině tváři bylo dosti patrné a brzy zaslechla za zády několik poznámek o tom, jak asi k němu přišla.

Pak z hloučku vykročila vysoká rusovlasá žena a přistoupila blíž. Byla to krásná dáma noblesních způsobů, mnohem vyšší než Madelyne, ale také plnějších tvarů. Neusmála se, dokonce Madelyne obdařila velmi nepřívětivým pohledem.

Madelyne se na ni podívala. „Chceš mi něco říct?“ zeptala se jí.

„Je pro mě nebezpečné mluvit s tebou takhle přede všemi,“ začala žena. „Pochop, že musím dbát na svou pověst.“

„A tím, že se mnou budeš mluvit, bys o ni mohla přijít?“ zeptala se Madelyne.

Žena se zatvářila překvapeně. „Samozřejmě,“ odpověděla.

„Jistě jsi poznala, že už tu nejsi žádoucí a…“

Madelyne se nehodlala nechat urážet a přerušila ji: „Řekni, co

mi chceš sdělit, nebo mě nech na pokoji.“

„Jsem lady Eleanor,“ prohlásila žena. Teď zase Madelyne nedokázala skrýt své překvapení. „Takže jsi už o mně slyšela?“ pokračovala rusovlasá dáma. „Zřejmě se o mně zmínil baron Wexton…“

„Ano, už jsem o tobě slyšela,“ zašeptala Madelyne. Hlas se jí třásl. Nemohla si pomoct, ale cítila se vedle té ženy tak trochu jako chudá děvečka. Lady Eleanor byla skvostně oblečená, zatímco ona měl na sobě jen jednoduchý cestovní šat vybledlé modré barvy.

Duncanova bývalá nastávající působila dojmem, že má

všechno, co Madelyne u sebe postrádala. Byla tak vyrovnaná, tak důstojná… Madelyne dokonce napadlo, že lady Eleanor zřejmě nebyla ani v dětském věku nemotorná jako ona.

„Můj otec je stále připravený uzavřít dohodu s baronem Wextonem o datu našeho sňatku. Chtěla jsem ti říct, ubohé dítě, že s tebou mám soucit. Nebudu svému budoucímu manželovi nic 328

vyčítat. Byla to vlastně jen taková pomsta, co udělal, i když bych se divila, že by se k tobě baron Wexton choval špatně.“ Madelyne zaslechla v hlase lady Eleanor znepokojení.

Vzedmul se v ní hněv. „Jestli si tím nejsi jistá, pak barona Wextona vůbec neznáš.“

Obrátila se k ženě zády a nasedla na koně, kterého jí jeden z vojáků právě přivedl. Když už seděla v sedle, znovu na lady Eleanor pohlédla a řekla: „Nechoval se ke mně špatně. Odpověděla jsem ti na tvou nevyslovenou otázku a teď bych se chtěla na něco zeptat já tebe.“

Lady Eleanor kývnutím souhlasila.

„Miluješ barona Wextona?“

Lady Eleanor dala zdviženým obočím a pohrdavým pohledem najevo, že na takovou otázku odpovídat nehodlá.

„A nejsem žádné ubohé dítě, lady Eleanor,“ pokračovala Madelyne hlasem, který se chvěl hněvem. „Duncan si tě nevezme. Nepodepíše svatební smlouvu s tvým otcem. Musel by se vzdát svého největšího pokladu, kdyby se s tebou chtěl oženit.“

„A co je ten poklad?“ zeptala se rusovlasá lady klidně.

„Já. Já jsem jeho největší poklad. Musel by být hlupák, kdyby

se mě vzdal,“ dodala Madelyne. „A ty víš moc dobře, že Duncan je všechno, jen ne hlupák.“

Pobídla koně a lady Eleanor musela rychle uskočit, aby se neocitla na zemi. Takhle ji pouze zahalil oblak prachu.

Teď už nevypadala tak skvěle. Ano, lady Eleanor zuřila a to nikomu na kráse nepřidá. Madelyne však její hněv neobyčejně potěšil. Měla pocit, že právě vyhrála důležitou bitvu. Bylo to vítězství nad jejím způsobem myšlení. Pravda, možná dětinské, zrozené z neomalenosti, ale přece jen vítězství.

329

Kapitola 22

Žijeme přece z víry, ne z toho, co vidíme.

NOVÝ ZÁKON, KORINTSKÝM II 5:7

Pověděla mu všechno.

Trvalo jí to celé dva dny, protože její drahý strýc chtěl slyšet každé slovo, které kdy řekla, a znát každý pocit, který prožila. Otec Berton se rozplakal radostí, když vkročila do jeho malého domu. Přiznal se, že mu hrozně chyběla, a celý první den měl co dělat, aby přemohl pohnutí z jejího návratu. Také Madelyne plakala, jak jinak. Strýc však prohlásil, že je to dobře a že si alespoň oba uleví. Konec konců byli sami, protože strýcovi společníci odjeli na návštěvu k jejich jinému starému příteli, který náhle onemocněl.

Teprve když Madelyne připravila lehkou večeři a oba se posadili do svých oblíbených křesel, byla schopná začít.

A zatímco kněz jedl, pustila se do vyprávění svého příběhu. Myslela si, že poví strýci jen to hlavní, on však chtěl slyšet úplně všechno. Madelyne ho chápala, vždyť byl vynikajícím vypravěčem, jak se mnohokrát sama přesvědčila.

Když ho uviděla poprvé, zmocnila se jí obava o jeho zdraví. Zdálo se jí, že velmi zchátral od doby, kdy ho viděla naposledy. Ramena měl skleslejší, záda víc ohnutá a také se už nepohyboval tak rychle. Přesto byl jeho pohled stále jiskrný a přímý a bystré poznámky svědčily o tom, že jeho mysl je stejně živá jako dřív. Když se přiznal, že se jeho společníci nehodlají vrátit, aby prožili

330

svá poslední léta s ním, vytušila Madelyne, že změny, které na něm pozorovala, nejsou způsobené pouze jeho pokročilým věkem.

Madelyne byla přesvědčená, že pro ni Duncan přijede. Když

však uběhly tři dny a po Duncanovi nebylo vidu ani slechu, začala se její jistota pomalu drolit.

Nakonec se se svými obavami svěřila strýci. „Třeba se přece jen rozhodl vzít si lady Eleanor, když už s ní byl zasnoubený,“ uvažovala a do očí se jí tlačily slzy.

„To jsou pošetilé řeči, co tu vedeš,“ odpověděl otec Berton.

„Jsem naprosto přesvědčený o tom, že baron Wexton neměl tušení, že Laurance není kněz. Považoval tě za svou ženu, a když se už jednou k takovému kroku odhodlal, jistě to neudělal z nějakého náhlého rozmaru, ale proto, že ses zapsala do jeho srdce. Řekla jsi mi přece, že ti vyznal lásku. To máš tak malou důvěru v jeho slovo?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla rychle Madelyne. „Vím, že mě miluje, otče, ale co mám dělat? Pořád se mě zmocňují pochybnosti a nedopřejí mi klid. V noci jsem se vzbudila a

nenapadlo mě nic jiného než uvažovat, co bych dělala, kdyby pro mě nepřišel. Co když se něco stalo a on se rozhodl jinak?“

„Potom by byl hlupák a neměla bys čeho litovat,“ řekl strýc. Náhle mu v očích zasvítila světélka. „Raději ještě jednou pověz starému muži, co jsi řekla té dámě s krásnými rusými vlasy a vznosnými způsoby.“

Madelyne se musela usmát tomu, jak ji strýc škádlil jejím vlastním popisem lady Eleanor. „Řekla jsem jí, že já jsem ten největší Duncanův poklad. To nebylo moc skromné, že?“

„Řekla jsi pravdu, Madelyne, tvoje srdce to ví nejlíp. Chápu však, že v tvé mysli je malá část, která je nejistá a vyžaduje na tobě, abys ji přesvědčovala.“

„Duncan není hlupák,“ řekla Madelyne. Tentokrát zaznělo v

jejím hlase pevné přesvědčení. „Nezapomněl na mě.“ Zavřela oči a opřela si hlavu o polštář upevněný na opěradle křesla, krátké době se stalo tolik událostí. Je unavená, z toho pramení její nejistota.

Proto se trápí. „Vím, že mám svou cenu, že nejsem podřadná,“ 331

vyhrkla najednou. „Vždyť mu trvalo tak dlouho, než mě o tom přesvědčil.“

„Nezáleží na tom, jak dlouho mu to trvalo,“ řekl strýc.

„Důležité je, že sis to konečně uvědomila.“

Náhle se ozvalo dunění, jako by v dálce zahřměl hrom. Strýc zvedl hlavu. „Zdá se, že se žene bouřka,“ poznamenal. Vstal a zamířil k oknu.

„A pořádná,“ zašeptala ospale Madelyne.

Otec Berton přistoupil k oknu, a když se podíval ven, musel s ní souhlasit. Pohled, který se mu naskytl, ho tak vyděsil, že se musel opřít rukama o okenní parapet, jinak by určitě klesl na kolena.

Teď už spatřil i blesky. Ne však na obloze, ale na zemi…, alespoň tak se mu to jevilo.

Paprsky večerního slunce jiskřily stříbrnými blesky na hrudních pancířích, mečích, kopích a další nesčetné zbroji. Místo bouře se blížilo vojsko. A v jeho čele jel na obrovském koni mohutný muž v brnění. Blížil se k domu otce Bertona. I když to jezdec nemohl vidět, kněz mu pokynul na pozdrav. Pak se otočil a zamířil zpátky ke svému křeslu.

Na jeho tváři byl široký úsměv. Posadil se vedle Madelyne, na chvíli úsměv potlačil a přinutil se naladit nabručený hlas. „Mám dojem, že tě někdo přijel navštívit, Madelyne. Možná by ses měla podívat, kdo to je. Já jsem příliš unavený, abych se znovu zvedal.“ Nechápavě na něho pohlédla. Neslyšela, že by někdo klepal.

Přesto vstala, poznamenala však přes rameno, že to bude zřejmě Marta, která jim přináší čerstvá vajíčka a staré drby.

Kněz se jen usmál, jako by věděl své. A pak Madelyne otevřela dveře.

Zůstala stát téměř bez dechu a dlouho jen hleděla, užaslá, neschopná se pohnout. Před ní stál Duncan.

Přece jen na ni nezapomněl, přece si pro ni přišel, uvědomila

si, když se vzpamatovala z prvního návalu zmatku a zmocnila se jí nesmírná radost.

332

Duncan však nebyl sám. Za ním se táhla řada mužů na koních. Bylo jich víc než sto. Všichni byli v nádherné lesklé zbroji a dívali

se na ni.

Náhle zazněl tichý povel a celé vojsko jako jeden muž zvedlo meče k pozdravu. Byla to nejskvělejší ukázka věrnosti, jakou kdy Madelyne viděla.

Přemohly ji radost a úžas. Ani ve snu by ji nenapadlo, že jí, odstrkované a pomíjené, vzdá někdy čest tolik udatných mužů v čele s tím nejudatnějším a nejkrásnějším rytířem na světě.

V tu chvíli si uvědomila, proč pro ni Duncan přijel s tolika

vojáky. Chtěl jí ukázat, jak je pro něho důležitá, jakou má pro něho cenu.

Také Duncan stál a nehýbal se. Dlouho neřekl ani slovo.

Stačilo mu, že jen seděl na Silénovi a hleděl na svou krásnou ženu. Trápení, nejistota a pochybnosti, to všechno v jediném okamžiku pominulo. Teď měl pocit, že je snad nejspokojenější muž na světě. Teprve když si všiml, že Madelyne stékají po tvářích slzy,

zvolal to, na co tak toužebně čekala. „Přišel jsem si pro tebe, Madelyne.“

Byla to pouhá náhoda, že opakoval slova, která jí řekl, když se s ní setkal poprvé? Madelyne si to nemyslela. Pohled do Duncanových očí ji přesvědčil, že i on si na to vzpomíná.

Konečně se narovnala, odhodila si vlasy dozadu a schválně si založila ruce v bok. „To je dost, barone Wextone. Myslela jsem, že na tebe budu čekat do konce světa.“

Ani se nemohla přesvědčit, jak její hranou rozdurděnost přijal. Duncan sklouzl z koně tak rychle, že mu nestačila pohlédnout do tváře. V jednom okamžiku ještě seděl na Silénovi a v dalším ji už svíral v náruči.

Když se k ní sklonil, aby ji políbil, obemkla ho pažemi kolem krku a přitáhla si ho k sobě. Lpěla na něm, zatímco on se s horečnou dychtivostí přisál k jejím ústům a vůbec mu nevadilo, že se na ně dívá stovka mužů.

Madelyne se zdálo, jako by ji s sebou strhla mocná vzdouvající se vlna. Cítila Duncanovu žádost a poddávala se jí, protože i ona zoufale toužila po jeho dotyku.

333

Náhle si Duncan uvědomil hluk, který zněl kolem nich. Jeho rozum pomalu přemáhal touhu těla. Odtrhl se od Madelyniných

úst, ale pouze na okamžik, aby se k jejím rtům přisál ještě jednou. Také Madelyne zaslechla hluk. A když Duncan konečně zvedl hlavu a pustil ji, poznala, že je obklopuje dav rozveselených vojáků, kteří jim provolávají slávu. Bože, úplně zapomněla, že tu jsou!

Věděla, že je rudá studem, bylo jí to však jedno. Zdálo se, že ani Duncan si s tím nedělá starosti, i když měl tvář pokrytou

prachem a týden starým strništěm vousů, takže bylo těžké poznat, jak se tváří.

Políbil ji ještě jednou, jako by jí chtěl naznačit, že se ani trochu nestará o to, co se děje kolem nich. Madelyne ho objala kolem pasu, pak se mu opřela tváří o hruď a vší silou ho stiskla.

Duncan si jen dlouze povzdechl. Byl šťastný.

Madelyne za sebou náhle zaslechla zakašlání a konečně se vzpamatovala. Věděla, co je její povinností. Musí představit Duncana strýci. Problém byl však v tom, že nedokázala ze staženého hrdla vypravit jediné slovo. A když se k ní Duncan sklonil a zašeptal jí, že ji miluje, rozplakala se.

Pak dal Duncan znamení svým mužům, aby sesedli z koní, a pohlédl přes Madelyninu hlavu na starého muže stojícího pár kroků za ní. Přitáhl si Madelyne k boku, jako by se od ní nechtěl ani na okamžik oddělit. „Jsem baron Wexton,“ řekl.

„Doufal jsem, že to jsi ty,“ odpověděl otec Berton. Usmál se svému žertu a chtěl se Duncanovi uklonit. Ten ho však gestem zadržel.

„Neklaň se přede mnou,“ řekl. „Naopak, já bych měl před

tebou pokleknout. Jsem rád, že se s tebou konečně poznávám, otče Bertone.“

Starý kněz se cítil téměř zahanbený tak upřímným projevem úcty. Pohlédl na Madelyne. „Řekla mi, že je tvým největším pokladem, barone. Je to pravda?“ zeptal se.

„Ano, je,“ potvrdil Duncan bez váhání a vzápětí dodal: „A

budu navždy tvým dlužníkem, že jsi ji pro mě celé roky opatroval.“ 334

„Ještě však není tvoje,“ řekl náhle otec Berton. Potěšilo ho, když uviděl, že se Duncan zatvářil překvapeně. „Ještě jsem ti ji

nedal. Ano, mluvím o sňatku, právoplatném sňatku, barone. A čím

dřív k němu dojde, tím lépe pro klid mé staré mysli.“

„Pak nás hned zítra ráno oddej,“ navrhl Duncan.

Když otec Berton viděl jejích vášnivý polibek, nebyl si jistý, jestli bude zítra ráno dost brzy. „Ale dnes v noci ještě vedle ní spát nesmíš,“ varoval Duncana. „Ještě pořád ji budu opatrovat já, barone Wextone.“

Oba muži si vyměnili dlouhý pohled. Pak se Duncan usmál. Uvědomil si, že se mu poprvé po dlouhé době nepodařilo někoho zastrašit. Ne, tenhle kněz byl pevný a nehodlal ustoupit.

Přikývl. „Tak ještě dnes.“

Madelyne si všimla, jak se na sebe dívali. Věděla dobře, o čem oba muži mluví, a cítila, že rudne jako pivoňka. Byly to však rozpaky za strýce Bertona, protože mu muselo být jasné, že už s Duncanem spala.

„I já bych se ráda stala Duncanovou ženou už dnes. Nevím však, jestli…“

Uviděla, že k ní přistoupil Anthony, a zarazila se. „Otče, to je vazal, o kterém jsem ti vyprávěla,“ řekla a usmála se.

„Takže to jsi byl ty, kdo se vrhl na Louddona, když ji ten padouch chtěl podruhé udeřit, že?“ zeptal se kněz a chopil se Anthonyho ruky.

„Ano, já,“ odpověděl rozpačitě Anthony.

„Jakže? Podruhé?“ zahřměl Duncan. „Copak nebyla pod královou ochranou?“

„Nic se dohromady nestalo,“ protestovala Madelyne.

„Byl by ji zabil,“ ozval se kněz.

„Ano, chtěl jí ublížit,“ přidal se Anthony.

Madelyne cítila, že se Duncanova ruka, kterou ji držel kolem pasu, křečovitě sevřela.

„Opravdu to nic nebylo,“ snažila se ho znovu uklidnit. „Jen mě pleskl…“

„Ještě teď má pohmožděný ret,“ přerušil ji otec Berton a jeho dobromyslná tvář se stáhla hněvem.

335

Madelyne se na něho zamračila. Copak si neuvědomuje, že tím Duncana rozzuří?

Když jí Duncan zvedl bradu, aby si prohlédl její ret, znovu

zavrtěla hlavou. „Pak se mě už ani jednou nedotkl, Duncane. To je nejdůležitější. Anthony mu to nedovolil,“ dodala a obrátila se k otci Bertonovi. „Strýčku, proč provokuješ Duncana k hněvu?“ Otec Berton se však nedal odradit „A nejen pohmožděný ret, barone. Má taky modřiny na ramenou a na zadech.“

„Strýčku!“

„To jsi mi neřekla,“ ozval se Anthony prudce. „Kdybych to věděl…“

„Už dost!“ přerušila ho. „Otče, znám tě jako nikoho jiného, teď však opravdu nechápu, o co ti jde.“

„Chtěla jsi říct baronu Wextonovi, že by ses ráda stala jeho ženou už dnes, dítě, ale nedokončila jsi to.“ Kněz se obrátil k

Duncanovi. „Pravda je taková, barone, že má neteř se snaží sňatek co možná oddálit. Že je to tak, Madelyne? Znám tě lépe, než si myslíš, dítě,“ dodal a něžně se na ni usmál.

„Je to pravda?“ zeptal se Duncan a měřil si ji zamračeným pohledem. „Copak tvé city ke mně pominuly?“ Aniž jí dal čas k odpovědi, pokračoval: „Ale to je jedno. Patříš mně a na tom nic nezměníš.“

Madelyne užasla. Jak o ní může takhle pochybovat? Vzápětí si však uvědomila, že jeho city jsou stejně křehké a zranitelné jako její a že potřebuje slyšet ujištění o její lásce tak často jako ona.

„Nic jsem si nerozmyslela, Duncane. Naopak, miluju tě víc než dřív,“ prohlásila hlasitě, aby to slyšeli i Anthony a otec Berton.

„Věděl jsem to,“ řekl a v jeho hlase už opět zazněl známý arogantní tón. Také ruka na jejím pase se uvolnila.

„Musím dohlédnout na pár věcí,“ ozval se Anthony. „Ale

potom bych s tebou rád mluvil, barone. O samotě,“ dodal. Otočil se a odcházel.

„A ty bys jistě rád něco pořádného snědl,“ řekl kněz Duncanovi a zamířil zpátky k domu. „Hned začnu něco připravovat,“ zavolal cestou.

336

„Dřív bych se raději vykoupal,“ odpověděl Duncan. Ještě

jednou Madelyne stiskl a pustil ji. Chtěl jít za otcem Bertonem, ale sotva udělal pár kroků, zarazila ho její slova. Také Anthony a otec Berton se překvapeně zastavili.

„Teď si mě ještě nemůžeš vzít, Duncane.“ Všichni tři na ni zmateně hleděli.

Věděla, že musí rychle vysvětlit, co tím myslela, než na ni začne Duncan křičet. „Kdybychom počkali, až si Gerald vezme Adélu, pak by Louddon nemohl využít sporu mezi vámi…“

„Já jsem to věděl,“ zamumlal Anthony. „Pořád se snaží chránit celý svět. To je jediné, co jsem ti potřeboval vysvětlit, barone.“

„Vždycky se snaží chránit ty, o nichž si myslí, že její ochranu potřebují,“ řekl kněz.

„Ty to ještě nechápeš,“ řekla Madelyne a přistoupila k Duncanovi. „Kdybychom se teď vzali, obrátil by ses proti králi a ten by pak dal Adélu Louddonovi. To navrhoval v listu, který ti poslal, když jsi byl pryč, Duncane.“

Chtěla pokračovat, ale to by se mu nesměla podívat do očí. Nepřestala si nervózně mnout ruce, zato dokázala zavřít ústa a raději už mlčet.

Duncan na ni upřel dlouhý pohled. Nepoznala, jestli ho její starost o Adélu těší, nebo přivádí k zuřivosti. „Chci se tě zeptat jen na jednu věc, Madelyne,“ řekl. „Věříš mi?“

Nemusela si rozmýšlet, co mu odpoví. „Věřím,“ odpověděla bez váhání.

Teď si už byla jistá, že ho potěšila. Duncan ji objal, krátce ji políbil na čelo a opět se obrátil k otci Bertonovi.

„Vezmeme se ještě dnes,“ řekl pevně.

Zastavil se, zůstal však stát zády k ní. Madelyne věděla, na co čeká. Chtěl slyšet její souhlas.

„Ano, Duncane, vezmeme se ještě dnes,“ řekla.

Vždyť to byla správná odpověď. Uvědomila si to hned, jak se strýc začal usmívat, Anthony pohvizdovat a Duncan spokojeně přikývl.

337

Duncan se neusmíval. To jí však nevadilo, protože věděla, že nepochyboval, co mu odpoví. Její souhlas bral pouze jako potvrzení, nic víc.

Další chvíle byly poznamenané horečnou aktivitou. Zatímco Duncan s Anthonym seděli uvnitř domu u malého stolu a jedli, otec Berton odešel vysvětlit situaci svému hostiteli hraběti z Grinsteadu.

Hrabě se stále držel při životě, a protože neměl dost sil zúčastnit se obřadu, Duncan slíbil, že ho hned po ceremoniálu navštíví.

Po večeři odešli Duncan s Anthonym k jezírku za hraběcím sídlem, aby se vykoupali a v klidu si spolu pohovořili. Madelyne se zatím převlékla a učesala si vlasy, až se jí leskly a krásně vlnily.

Rozhodla se, že si je bez ohledu na módu nechá rozpuštěné – věděla, že tak se Duncanovi líbí nejvíc.

Také se samozřejmě oblékla do jeho barev. Vzala si střevíčky i tuniku krémové barvy a navrch modrý kabátek, který si sama vyšívala. Jen na širokém lemu kolem výstřihu pracovala skoro celý měsíc. Záleželo jí na něm, protože uprostřed obrazce vyšila siluetu svého tajemného vlka.

Pak ji napadlo, že si toho Duncan stejně stěží všimne. Muži

jeho postavení nemají čas vnímat takové maličkosti. „Taky dobře,“ řekla si polohlasně. „Zase by tvrdil, že mám moc bujnou fantazii, a škádlil by mě.“

„Kdo by tě škádlil?“ ozvalo se náhle. Ve dveřích se jako hora tyčil Duncan.

Madelyne se otočila a s úsměvem na něho pohlédla. „Můj vlk,“ odpověděla. „Stalo se něco, Duncane? Vypadáš… znepokojeně.“

„Jsem znepokojený tím, že jsi každým dnem krásnější,“ zašeptal. Jeho hlas ji hladil jako něžné laskání.

„A ty zase hezčí a mužnější,“ odpověděla. Usmála se na něho a pak se ho odvážila popíchnout. „Uvažuju, proč se můj budoucí muž oblékl na svou svatbu do černého. Taková smutná barva. Vždyť do černého se oblékají truchlící. Truchlíš snad na svým osudem, milorde?“

Duncan se zatvářil zmateně a potom pokrčil rameny. „Je to čisté oblečení, to je hlavní, Madelyne. Navíc s sebou nic jiného 338

nemám.“ Pohlédl na ni a ona okamžitě poznala, na co myslí. „Jestli tě políbím, uvidíš, že si ani nevzpomeneš, co mám na sobě,“ řekl.

Rychle před ním utekla k druhému konci stolu. „Nesmíš mě líbat, ještě nejsme oddáni,“ vykřikla a snažila se udržet vážný výraz. „A proč ses neoholil?“

„Potom,“ odpověděl a znovu se k ní blížil.

„Potom?“ Zastavila se a uvažovala, jak to myslí.

„Ano, Madelyne, potom,“ potvrdil. Jeho žhavý pohled ji mátl stejně jako jeho podivná poznámka.

Schválně počkala, aby ji mohl chytit. Právě se chystal vzít si její ústa, když se otevřely dveře. Zarazil se však až při hlasitém zakašlání.

„Jsme připraveni začít. Čekáme jen na vás,“ oznámil otec Berton.

„Je tu však jeden problém.“

„Jaký?“ zeptala se Madelyne, jakmile vyklouzla z Duncanovy náruče a trochu se upravila.

„Rád bych šel po tvém boku, Madelyne, ale nemůžu být na dvou místech najednou. A kdo bude svědkem svatebního aktu?“ dodal strýc. Na čele mu naskákaly vrásky.

„Nemůžeš dovést Madelyne k oltáři a pak sloužit mši?“ zeptal se Duncan.

„A až se jako kněz zeptám, kdo dává tuto ženu do svátosti manželství, mám snad rychle doběhnout po bok Madelyne a odpovědět sám sobě?“

Duncan si představil, jak by to vypadalo, a zazubil se.

„Bylo by to velmi zvláštní, ale možná by to šlo,“ řekl po chvíli uvažování otec Berton.

„Svědky budou všichni mí vojáci,“ prohlásil Duncan. „A vedle Madelyne bude stát Anthony. Vyhovuje ti to tak, otče?“

„Budiž,“ souhlasil kněz. „Teď běž, barone, a počkej na nás před provizorním oltářem, který jsem připravil venku. Budete

oddáni pod hvězdami a při světle měsíce. To je podle mě ten pravý boží chrám.“

„Dobře. Pojďme, ať už to je vyřízeno.“ 339

Madelyne se zarazila. Vůbec se jí nelíbilo, jak se o svatebním aktu vyjádřil. Chytila ho za ruku. „Ty už to chceš mít vyřízeno?“ Když na ni ze své výšky pohlédl, poznala, že ji opět škádlí. A pak jí řekl něco, co mrak na její tváři definitivně rozehnalo. „Jsme spolu svázáni od první chvíle, kdy jsme se setkali, Madelyne. Bůh to ví, já to vím, a jestli si uvědomuješ skutečnost, připustíš to i ty.

Zaslíbili jsme se jeden druhému, a přestože Laurance nebyl kněz a

nemohl nám dát pravé požehnání, jsme spolu už dávno oddáni.“

„Od okamžiku, kdy jsem ti zahřívala nohy na svém těle,“ zašeptala a zopakovala to, co už jednou řekl on.

„Ano, od toho okamžiku.“

Vypadala, že se dá každou chvíli do pláče. Bože, jak je jeho něžná, krásná žena citlivá. I když by ho její slzy štěstí potěšily, věděl, že Madelyne nechce před jeho muži plakat. Co by si o ní pomysleli? „Takže bys měla děkovat Bohu,“ řekl, aby ji přivedl na jiné myšlenky.

„Za co?“ zeptala se a utřela si koutky očí.

„Za to, že jsme se setkali v zimě, a ne v létě.“

Nejdřív nerozuměla, jak to myslí, ale potom pochopila a upřímně se zasmála. „Chceš říct, že mě s tebou svedla mrazivá paní Zima?“

„Samozřejmě. Přece bys mi nezahřívala nohy, kdyby bylo léto,“ řekl a spiklenecky na ni mrkl.

Pomyslela si, že opět vypadá jako nejarogantnější muž na světě. „Určitě by sis našel jiný důvod,“ prohlásila.

Chtěl jí odpovědět, otec Berton ho však už postrkoval ke dveřím. „Tví muži na tebe čekají, barone.“

Jakmile Duncan odešel, obrátil se kněz k Madelyne, aby ji

poučil o jejích manželských povinnostech. Když skončil, promluvil k ní sám za sebe a vřelými slovy jí řekl, jak je hrdý, že pochází z jeho rodiny.

A pak své neteři, kterou pokřtil, vychoval a miloval jako svou dceru, nabídl paži, aby ji odvedl.

Byl to krásný obřad. Na konci Duncan představil svou ženu všem svým vazalům a muži před ní poklekli a přísahali jí věrnost. 340

Duncan byl unavený a netrpělivý. Opustil Madelyne, aby

vykonal zdvořilostní návštěvu u hraběte z Grinsteadu. Nepobyl tam však dlouho a brzy se vrátil.

Otec Berton už mezitím odešel spát. Měl lůžko na druhé straně místnosti, zatímco Madelynino bylo u protější zdi oddělené pouze závěsem.

Duncan našel svou ženu, jak tam sedí. Stále ještě byla ve svatebním oblečení.

Svlékl se, lehl si na přikrývku a přitáhl si Madelyne na hruď. Políbil ji a zašeptal, aby se také svlékla a šla spát.

Madelyne to chvíli trvalo. Při svlékám neustále vykukovala za závěs, jestli už strýc spí. Pak se konečně naklonila k Duncanovi, aby mu řekla, že by si snad měli najít nějaké místečko venku, kde by měli soukromí. Vždyť to je jejich svatební noc, navíc už to je tak dávno, co spolu byli naposledy. Duncan určitě nějakou možnost najde, vždyť je jasné, že jakmile se začnou líbat, přestanou se starat o to, co se děje kolem nich, a zcela jistě strýce probudí Už teď věděla, že bude hrozně divoká. Bože, jak bude sténat a vzdychat. A co když vykřikne? Vždyť se jí chce křičet už teď.

Duncan se však k ničemu neměl, když mu to šeptala. Teprve

po chvíli si uvědomila, že je zbytečné mu cokoliv říkat. Její manžel spal jako dřevo.

Zklamaná nevěsta se obrátil ke svému manželovi zády, zaťala zuby a pokoušela se usnout.

Duncana vzbudily zvuky tichých kroků otce Bertona. Okamžitě byl ve střehu. Cítil, že něco není v pořádku, a hned pochopil co. Chtěl vstát, ale málem šlápl na Madelyne. Musel se nad tou absurdní situací usmát. Jeho žena ležela na podlaze přikrytá jen tenkou plachtou.

Bože, vždyť zaspal svou svatební noc!

Znovu se posadil na lůžko a hleděl na svou rozkošnou ženu. Čekal, až vrznou dveře, a pak se podíval oknem. Otec Berton mířil rozvážným krokem k bráně. Měl na sobě kněžské roucho a nesl malý stříbrný kalich.

341

Duncan se vrátil zpátky k Madelyne. Poklekl vedle ní, zvedl ji

do náruče a položil na lůžko. Madelyne se hned převalila na bok a odkopla přikrývku.

Nic na sobě neměla. Oknem pronikalo dovnitř vycházející slunce a jeho paprsky pokryly její nahé tělo zlatavými skvrnami a rozsvítily její nádherné vlasy ohnivým leskem.

Duncan cítil, že v něm narůstá touha. Touha po ní. Natáhl ruku a pohladil ji.

Madelyne se pohnula, povzdechla si a protáhla se. Zamžourala

očima, hned je však zase zavřela. Byla jako omámená. Uvědomila si, že ji Duncan jemně hladí po ňadrech. Cítila, že jí tuhnou bradavky a touží po jeho dotyku. Zasténala, bezděčně rozevřela stehna, a aniž si pořádně uvědomila, co dělá, několikrát žádostivě pohnula boky.

Teprve pak otevřela oči a pohlédla na něho. Duncanovy doteky rozněcovaly v jejím těle stále větší touhu. Zachvěla se nedočkavostí. Natáhla ruku a snažila se přitáhnout ho k sobě. Duncan však zavrtěl hlavou.

„Dám ti, co chceš,“ zašeptal. „A ještě víc, mnohem víc,“ sliboval.

Než mohla odpovědět, sklonil se k ní a vzal jedno ňadro do úst. Sál bradavku, dráždil ji jazykem a rukou jí hladil břicho.

Její rozkoš vzrůstala. Táhle zasténala, a když v laskání pokračoval, sténala znovu a znovu, čím dál hlasitěji. Duncana ty zvuky plné smyslnosti vzrušovaly a umocňovaly rozkoš, kterou mu přinášelo laskání jejího horkého těla.

Pomalu sklouzl rukou mezi její rozevřená stehna. Našel střed její smyslnosti a vnořil se do něj prsty. Znovu hlasitě zasténala a prudce se vzepjala boky proti němu. Její vášnivá reakce ho strhla téměř na pokraj vrcholu vlastní touhy.

Chtěl ji. Chtěl všechno.

Obrátil se a začal klouzat polibky dolů. Madelyne si uvědomila, že se tiskne tváří k jeho horkému stehnu.

Jeho ústa ji přiváděla k úžasu. Měla pocit, že se nemůže nadechnout. Břicho se jí pod jeho polibky křečovitě zachvívalo, zatímco jeho prsty pokračovaly v nádherném mučení. A pak se 342

jeho ústa posunula ještě níž. Věděla, co chce dělat, a bez váhání se mu otevřela. Toužila po tom, aby ji tam líbal.

Duncanovi se téměř zatočila hlava, když ucítil teplo a vlhko jejího klína. Poznal, že chce, aby ji chutnal, laskal jazykem a dráždil až do konce. Vybízela ho k tomu pohyby i hlasitým sténáním.

Chtěla ho. A chtěla i jemu dát tolik rozkoše, kolik dával on jí. Našla rukou jeho úd, a když ho vzala do úst, projelo jí tak mocné vzrušení, že se zachvěla a vzepjala se boky proti němu.

Sténala a zmítala se v pocitech, které ji mučily a zároveň jí působily nevýslovnou slast. Totéž však vyvolávaly její ruce i ústa v něm. Věděla, že mu přináší nádhernou rozkoš, dokazoval jí to svými pohyby, které ještě víc stupňovaly její touhu.

A pak se od ní najedou odtrhl, klekl si mezi její stehna a vnikl

do ní. Oba byli na pokraji toho, co se dá snést, a jakmile Madelyne zaslechla Duncanův výkřik, její mučivé pocity vyvrcholily úžasným uvolněním, po němž zůstala bez dechu ležet.

Byl tak slabá, že se nedokázala pohnout. Cítila, že Duncan leží vedle ní a prudce oddychuje.

Byl nevýslovně spokojený. Chtěl svou ženu políbit, říct jí, jak nádherné bylo milování s ní a jak dokonalé uspokojení cítí, ale nezmohl se na to. Byl příliš zemdlený, příliš spokojený, aby se pokusil pohnout.

Dlouho leželi vedle sebe a odpočívali.

Madelyne se vzpamatovala dřív než on. Náhle si uvědomila, kde jsou. Vztyčila se na lokti. „Otec Berton odešel sloužit ranní mši,“ zašeptala.

Klesla na jeho hruď, jako by se chtěla vrátit k blaženému stavu odpočívání. „Byla jsi tak divoká, že tě museli slyšet všichni moji muži,“ řekl.

„A tebe taky,“ oplatila mu a přejela mu dlaní po hrudi.

„Musím vstát a oholit se,“ prohlásil po chvíli.

Madelyne se rozesmála. „Teď už chápu, proč jsi říkal, že se oholíš až potom, Duncane. Víš, co se mnou to tvé strniště dělalo? Myslela jsem, že se samým vzrušením zblázním.“

343

Duncan se opřel o loket a pohlédl jí do očí. „A víš, co jsi dělala ty se mnou? Jakou nádhernou rozkoš jsi mi dala, ženo moje?“

„Vím,“ zašeptala. „Miluju tě, Duncane a budu tě milovat navždy.“

„A milovala jsi mě i tehdy, když jsi zjistila, že Laurance nebyl žádný kněz a že jsem ti lhal?“

„Ano, i když jsem tě v tu chvíli měla chuť uškrtit. Bože, jaký já jsem na tebe měla vztek.“

„To je v pořádku,“ poznamenal Duncan a usmál se. Viděl, že na něho nechápavě zírá. „Měl jsem strach, aby sis nemyslela, že

jsem ti lhal ještě v jiných věcech,“ přiznal se.

„Ne, o tvé lásce jsem nikdy nepochybovala, Duncane,“ řekla pevně.

„Ale pochybovala jsi o sobě, o tom, jestli pro mě něco znamenáš,“ připomenul jí.

„Možná… Ale to už je navždy pryč,“ řekla tiše. Přitáhla si ho k sobě, políbila ho a pak mu zašeptala, že ho chce ještě jednou.

Podruhé se milovali něžněji a vychutnávali každý dotek, každé pohlazení.

Když se otec Berton vrátil, byli už oblečeni. Duncan seděl u stolu a díval se, jak jeho žena připravuje snídani. Nemohl od ní odtrhnout oči.

„Potřebuju kněze, otče,“ řekl náhle Duncan. „Co bys mi odpověděl, kdybych ti navrhl, abys pečoval o mou duši a o duše mých lidí? Mohl bych okamžitě požádat o tvé přidělení.“ Madelyne se rozzářila radostí.

Otec Berton se však usmál a zavrtěl hlavou. „Jsem u hraběte z Grinsteadu tak dlouho, Duncane. Sám jsi viděl, že jeho dny se chýlí ke konci. Teď ho nemohu opustit. Je na mně závislý. Ne, teď odtud odejít nemohu.“

Madelyne věděla, že strýc tu koná úctyhodnou službu, a

přestože pocítila zklamání, přikývla. „Navrhla bych ti, abys k nám přišel, až se hrabě odebere na věčný odpočinek. Zdá se mi však, že nás ještě všechny přežije.“

„Madelyne! Takhle o hraběti nemluv,“ napomenul ji strýc. 344

Zatvářila se zkroušeně. „Nemyslela jsem to zle, strýčku.

Stydím se, protože chápu, že máš vůči hraběti povinnosti. Jen jsem se těšila, že budeš s námi.“

Duncan přikývl. „Budeme tě navštěvovat, a až tu své poslání skončíš, půjdeš k nám.“

Madelyne viděla, že se strýc usmál a přikývl na souhlas. „Jak dlouho se tu zdržíme?“ zeptala se pak svého manžela.

„Musíme odjet už dnes,“ řekl Duncan.

„Mohli bychom tu zůstat až do konce léta,“ navrhla, než si stačila rozmyslet, co říká.

„Ne, odjedeme dnes.“

Povzdechla si. Pak si uvědomila, že na ni Duncan upřeně hledí.

„Dobře, odjedeme dnes,“ souhlasila.

Otec Berton prohlásil, že musí do kuchyně pro chléb, a odešel. Jakmile se za ním zavřely dveře, pohlédla Madelyne vzdorně na manžela: „Musíš mi dovolit, abych měla svůj názor. Nebudu se pořád podvolovat tvým rozkazům. Nejsem tvůj voják.“

Duncan se zazubil. „To vím moc dobře, Madelyne. Jsi má žena a budeš vládnout po mém boku. Ale to, že tady chceš zůstat do konce léta je…“

„Já vím, nerozumné,“ dopověděla za něho a povzdechla si. Posadila se mu na klín a objala ho kolem krku. „Pokouším se oddálit, co je nevyhnutelné. Měl bys poznat celou pravdu o své ženě, Duncane. Jsem občas zbabělec.“

Rozesmál se a vůbec mu nevadilo, že se zatvářila pohoršené. Její přiznání ho opravdu pobavilo. Když se uklidnil, řekl: „Ty, a zbabělec? Máš víc odvahy než všichni mí muži dohromady. Kdo riskoval, že bude zabit při pokusu osvobodit nepřítele svého bratra?“

„Ano, udělala jsem to, ale…“

„A kdo stál v pravou chvíli u Gilarda a zachránil mu život?“

„Ano, já, ale měla jsem takový strach, že…“

„A kdo se ujal úkolu postarat se o mou sestru? Kdo zkrotil Siléna, že je z něho krotké jehňátko? Kdo…“

345

„Ano, to všechno jsem udělala.“ Vzala jeho obličej do dlaní.

„Ale stejně mě musíš pochopit. Při tom všem jsem vždycky měla hrozný strach. Vždyť jsem měla strach jen se vedle tebe postavit.“

„To, že jsi měla strach, ještě neznamená, že jsi zbabělec, moje milá,“ řekl Duncan a políbil ji na čelo. „Je dobré mít někdy strach. Vede tě k opatrnosti. Jen hlupák hází všechnu opatrnost za hlavu.“

„Budeš mi muset říct, co mám dělat, až se vrátíme ke dvoru,“ obrátila se na něho najednou. „Nechci se zachovat tak, aby ti to bylo nepříjemné, nebo odpovědět králi jinak, než by sis přál. Bude mě chtít vyslechnout, ne, Duncane?“

Postřehl v jejím hlase obavu a zakroutil hlavou. „Nevěřím, že bys udělala něco, co by mi bylo nepříjemné, a na královy otázky odpovídej jen podle pravdy. To je jediné, o co tě žádám.“

„To mi říkal i Louddon,“ poznamenala. „Myslí si, že tě pravdou před králem usvědčím.“

„To už bude moje věc, Madelyne. Odpovídej podle pravdy a ostatní nech na mně.“

Madelyne si povzdechla. Věděla, že Duncan ví, co dělá.

„Musím se oholit, než vyrazíme ke dvoru,“ prohlásil náhle, aby ji přivedl na jiné myšlenky.

Madelyne se začervenala. „Docela by se mi líbilo, kdyby ses vůbec neholil. Asi bych si na tvůj vous… zvykla, milorde.“ Duncan věděl, že jeho žena je vždycky upřímná a vždycky mluví pravdu.

Do Londýna odjeli o dva dny později. Před branami města se k nim připojili Gilard s Edmondem a také Gerald. Všichni se tvářili zachmuřeně.

Edmond objal Madelyne na přivítanou a hned hlásil Duncanovi, že už jsou ubytováni v královském paláci.

Pak objal Madelyne Gilard. Nespěchal s tím, aby ji pustil, a když se obrátil k Duncanovi, ještě pořád měl ruku kolem jejího pasu. „Půjdeš ke králi už dnes večer?“ zeptal se bratra.

Duncan si pomyslel, že Gilarda jeho zamilovanost do

Madelyne ještě úplně nepřešla. Přitáhl si svou ženu k sobě a teprve pak odpověděl. „Jdu k němu hned teď.“

346

„Louddon si myslí, že Madelyne je u svého strýce,“ ozval se Gerald. „Zřejmě se však o jejím návratu okamžitě dozví. A musím tě varovat, Duncane, Louddon ví, že nejste oddáni.“

„Teď už jsme,“ odpověděl Duncan. „Oddal nás Madelynin strýc otec Berton. Moji vazalové nám byli svědky.“ Gerald se musel usmát, když tu novinu slyšel.

„Král bude zuřit,“ předpovídal Edmond. „Bude to považovat za osobní urážku, že ses s Madelyne oženil předtím, než se celá záležitost vyřeší.“

Duncan už chtěl Edmondovi odpovědět, vtom však jeho pozornost upoutali vojáci vedeni královým bratrem Jindřichem. Zastavili se opodál.

Jindřich jim dal znamení, aby počkali, a přistoupil k Duncanovi. „Můj bratr poslal svou stráž, aby odvedla lady

Madelyne do jejího pokoje.“

„Chci jít hned teď k Vilémovi a podat mu vysvětlení,

Jindřichu. Mám strach pustit Madelyne z očí. Když byla naposledy pod královou ochranou, bylo s ní velmi špatně zacházeno,“ dodal a tvrdě na králova bratra pohlédl.

Jindřich na jeho vyzývavost nereagoval. „Pochybuju, že král vůbec věděl, že tady je, Duncane. Louddon…“

„Nehodlám dopustit, aby se to opakovalo, Jindřichu,“ trval na svém Duncan.

„Takže chceš, aby se tahle vzácná lady ocitla uprostřed tvého sporu s jejím bratrem?“ zeptal se Jindřich.

Než mohl Duncan odpovědět, pokračoval: „Ostatně pojď se se mnou na chvíli projít. Něco bych ti chtěl říct.“

Duncan ctil Jindřichovo postavení a okamžitě poslechl. Oba se odebrali na odlehlou stranu nádvoří a tam se zastavili.

Zřejmě toho nebylo moc, co měl Jindřich v úmyslu Duncanovi sdělit. Madelyne neměla tušení, co to bylo, ale z Duncanova výrazu usoudila, že králův bratr jejího manžela moc nepotěšil. Jakmile se oba muži vrátili, pohlédl Duncan na ni. „Madelyne, běž s Jindřichem. Dohlédne na tvé ubytování.“

„A budu bydlet s tebou, Duncane?“ zeptala se. Snažila se, aby na sobě nedala znát znepokojení.

347

Odpověděl jí Jindřich. „Budeš mít své vlastní pokoje, moje drahá. A o tvé bezpečí se budu starat já. Dokud se celá věc

nevyřeší, nebude mít k tobě přístup ani Duncan, ani Louddon. Víš, že můj bratr má prudkou povahu. Nedrážděme ho.“

Madelyne pohlédla na Duncana, a když přikývl, uklonila se Jindřichovi. Duncan ji pak vzal kousek stranou a něco jí zašeptal do ucha.

Všichni kolem by rádi věděli, co jí řekl, protože vypadala celá rozzářená, když se vrátila.

Gilard sledoval, jak přijala Jindřichovu ruku a nechala se odvést ke vchodu. „Co jsi jí řekl, Duncane?“ zeptal se. „V jednu chvíli jsem měl dojem, že se rozpláče, a v další se už usmívala a tvářila se spokojeně.“

Duncan pokrčil rameny. „Jen jsem jí připomněl konec jednoho

příběhu,“ odpověděl.

Gilard věděl, že jim víc nepoví. Edmond potom Duncanovi navrhl, aby se šel po dlouhé cestě převléknout a možná i trochu prospat.

Duncanovi připadla Edmondova starost o jeho spánek směšná, ale to, aby se převlékl, se mu zdálo rozumné.

„Já asi půjdu za Madelyne,“ poznamenal potom Edmond.

„Třeba najdu blízko jejích dveří Anthonyho a zůstanu s ním až do večera.“

Duncan přikývl. „Jen ať si Jindřich nemyslí, že nevěříte jeho stráži,“ varoval bratra. Pak se otočil a odešel.

Gilard pohlédl na Geralda. „Odvrátili jsme boj. Duncan by vrazil do královských komnat a domáhal by se okamžité spravedlnosti.“

„Ano, odvrátili, ale jen na určitou dobu,“ odpověděl Gerald.

„Boj nás čeká v každém případě. Dnes odpoledne se sejdou s Duncanem ostatní baroni. Myslím, že bude kolem něho rušno.“

„Je jasné, že se do toho vložil Jindřich, a to je třeba ocenit. Jednou mu za to Duncan poděkuje.“

„Proč by měl Jindřich na téhle záležitosti zájem?“ zeptal se Gilard.

348

„Protože stojí o Duncanovu věrnost,“ odpověděl Gerald.

„Pojď, Gilarde, seženeme nějakou láhev a připijeme si na můj brzký sňatek s tvou sestrou.“

Gilard se zatvářil potěšeně. „Takže Adéla souhlasila?“

„Ano. Musím se s ní oženit dřív, než si to rozmyslí.“

Gilard se zasmál a Gerald se k němu přidal. Byl rád, že se mu podařilo zbavit se Gilardových dotazů na motivy Jindřichova jednání. Neměl chuť zasvěcovat Gilarda do podrobností o tajné schůzce, jíž se zúčastnil, ani mu vyprávět o podivných Jindřichových dotazech na Duncanovu loajalitu. Měl k tomu dobrý důvod. Gilard by se mohl obrátit s dotazem na některého z nezasvěcených baronů a nechtěně způsobit problémy. A těch měli bratři Wextonové už tak dost.

„Předpokládám, že až si připijeme na tvůj sňatek s Adélou, přidáš se k Edmondovi,“ poznamenal Gilard.

„To bude na chodbě před Madelyniným pokojem úplná tlačenice,“ řekl Gerald. „Jsem zvědavý, co udělá Louddon, až se dozví, že se jeho sestra vrátila.“

Muž, o němž Gerald mluvil, se však proháněl po lesích, honil zvěř a do královského paláce se vrátil až pozdě odpoledne. Teprve pak se od svých lidí dověděl, že Madelyne je opět u dvora.

Samozřejmě zuřil. Hned se také domáhal práva s ní mluvit. V tu dobu stál před Madelyninými dveřmi pouze Anthony. Edmond s Gilardem se odešli převléci před večeří.

Když Anthony uviděl, že se chodbou blíží Louddon, opřel se ležérně o zeď a vrhl na Madelynina bratra pohrdavý pohled. Louddon si ho nevšímal. Přistoupil ke dveřím, zabouchal na ně a vykřikl, aby ho Madelyne pustila dovnitř.

Otevřel Jindřich. Zdvořile Louddona pozdravil a řekl mu, že s Madelyne nikdo nesmí mluvit.

Než stačil Louddon něco namítnout, zabouchl mu před nosem. Madelyne sledovala scénu s úžasem. Nevěděla, co si o Jindřichově chování myslet. Králův bratr se od ní téměř nehnul a nechal ji samotnou pouze na chvíli, když se odešla do ložnice převléknout, aby se připravila na setkání s králem.

349

„Tvůj bratr je stejně rudý vztekem jako můj bratr,“ řekl jí, když za Louddonem zapadly dveře. Pak ji vzal za ruku a odvedl k oknu.

„Tady mají zdi uši,“ řekl tiše. Madelyne se zdálo, že jeho hlas zní laskavě.

V tu chvíli zapomněla, co všechno se o Jindřichovi doslechla. Nebyl nijak hezký a v porovnání s Duncanem navíc malý. Říkalo se o něm, že dychtí po moci a rád spřádá intriky. Byl také znám svými pletkami se ženami a vědělo se, že má víc než patnáct nemanželských dětí. K ní však byl laskavý a ona se rozhodla, že ho nebude soudit.

„Ještě jednou ti děkuju, že jsi dnes mému manželovi pomohl,“ řekla, když na ni stále napjatě hleděl.

„Madelyne, jedna věc dráždí mou zvědavost,“ obrátil se k ní po chvíli Jindřich. „Jestli to není něco osobního, rád bych věděl, co ti Duncan řekl, než jsi od něho odešla. Vypadalo to, jako by tě něčím velmi potěšil.“

„Řekl mi, abych nezapomněla, že Odysseus je už doma.“ Když Jindřich viděl, že se nemá k dalšímu vysvětlení, požádal ji, aby mu pověděla celou historku.

Vlastně to spíš znělo jako arogantní příkaz, ale tím se teď Madelyne nehodlala trápit. „Před časem jsem svému manželovi vyprávěla velmi starý příběh o bojovníkovi jménem Odysseus. Byl dlouho pryč od své ženy, a když se konečně vrátil, našel ve svém domě zlé lidi, kteří se snažili jeho ženu svést a připravit ho o jeho majetek. Odysseus nejdříve svůj dům od nepřátel vyčistil a teprve pak se dal své ženě poznat. Tím mi Duncan připomněl, že také on se postará o Louddona.“

„Pak máme s tvým manželem stejné úmysly,“ řekl Jindřich.

„Ano, čas vyčistit tento dům nadešel.“

Madelyne nechápala, co tím míní. „Mám strach, že Duncan

udělá něco, co našeho krále rozhněvá,“ zašeptala. „Říkal jsi přece, že tvůj bratr má prudkou povahu.“

„Chtěl bych si s tebou promluvit o něčem jiném,“ řekl Jindřich. Jeho hlas náhle ztvrdl.

Madelyne se snažila nevypadat polekaně. „Jsi přítel mého manžela a jeho spojenec?“ zeptala se.

350

Jindřich přikývl. „Pak udělám všechno, abych ti pomohla,“ řekla.

„Jsi stejně věrná jako Duncan,“ poznamenal Jindřich. Zdálo se, že ho to zjištění potěšilo. „Když se za tebe u krále přimluvím, uděláš, co bude třeba? I kdyby to mělo znamenat, že tě vypoví ze země?“

Madelyne nevěděla, jak odpovědět. „Můžeš tím svému manželovi zachránit život,“ dodal Jindřich.

„Ano, udělám všechno, co bude třeba.“

„Ale budeš mi muset věřit stejně, jako věříš svému manželovi,“ varoval ji Jindřich.

Madelyne přikývla. „Můj manžel tvrdí, že jsi nejchytřejší ze všech tří…“ Vtom si uvědomila, co řekla, a zajíkla se.

Jindřich se zasmál. „Takže mi věří, že?“

Madelyne zrudla. „Ano,“ řekla tiše. „Udělám všechno, abych odvrátila od svého muže nebezpečí. I za cenu vlastní smrti.“

„Tak ty bys byla ochotná se pro něho obětovat?“ zeptal se Jindřich. Jeho hlas zněl už opět laskavě. Také se usmál a trochu tím Madelyne zmátl. „Nedovedu si představit, že by s tím Duncan souhlasil.“

„Všechno je tak složité,“ zašeptala.

„Řekla jsi, že mi věříš. Pomohu ti, moje drahá.“

Přikývla. Chtěla mu poděkovat úklonou, ale pak se rozhodla pokleknout před ním. „Díky, milorde.“

„Vstaň, Madelyne. Já nejsem tvůj král.“

„Přála bych si, abys byl,“ vyhrkla najednou. Zůstala se skloněnou hlavou, ale dovolila mu, aby jí pomohl na nohy. Jindřich na její slova neodpověděl, i když je dobře slyšel.

Vždyť jimi vlastně zrazovala současného krále. Zamířil ke dveřím. Než je však otevřel, obrátil se zpátky k ní. „Jednoho dne se tvé přání vyplní.“

Madelyne ve zmatku svraštila čelo. „Nedávej najevo, na čí straně jsi, až předstoupíme před krále,“ pokračoval. „Nech, ať o tom všichni spekulují, dokud tě král nevyzve, abys promluvila. Já budu pořád vedle tebe.“

S těmi slovy odešel. 351

Uběhla dlouhá doba, než se vrátil, aby ji odvedl. Kráčela vedle něho s hrdě vztyčenou hlavou. Modlila se, aby vypadala klidně a vyrovnaně, i když měla pocit, že zemře, jestliže brzy neuvidí Duncana. Potřebovala mít jistotu, že je jí nablízku.

Hned, jak vstoupila po Jindřichově boku do velké síně, poznala že jdou na večeři pozdě. Většina hostů už byla po jídle a sluhové pomalu sklízeli ze stolů.

Cítila, že se na ni všichni dívají, a snažila se jejich pohledům čelit klidným výrazem. Bylo to však nesmírně těžké, zvlášť když se rozhlížela po sále a nikde nemohla objevit Duncana.

Její manžel stál až na vzdáleném konci sálu opřený o zeď. Byli s ním Gilard i Edmond. Duncan napjatě pozoroval, jak jeho žena vchází do síně. Vypadala klidná a byla neuvěřitelně krásná.

Oblečená byla stejně jako při svatebním obřadu. Jen připomínka té požehnané události mu zabránila, aby se k ní nevrhl. „Drží se jako královna,“ zašeptal Gilard. „Máš pravdu, po nemotornosti ani

stopy,“ souhlasil Edmond.

„Má strach,“ řekl Duncan a odlepil se od zdi.

Gilard i Edmond mu okamžitě zastoupili cestu. „Však k tobě přijde, Duncane. Dopřej Jindřichovi čas,“ řekl Edmond.

Vtom k Madelyne přistoupil Louddon a něco jí říkal, zatímco Jindřich hovořil s jakýmsi jiným mužem.

„Jestli uděláš jen krok k Wextonovi, vrazím ti dýku do zad,“ zasyčel Louddon Madelyne do ucha. „A totéž dám udělat s tvým milovaným knězem.“

„A Duncana, jeho bratry a všechny jeho spojence dáš také zabít?“ zeptala se ho výsměšně.

Louddon se nedokázal ovládnout a vztekle ji chytil za paži.

„Nezkoušej mou trpělivost, Madelyne. Mám větší moc než kdokoliv jiný v celé Anglii.“

„Větší než král?“ ozvalo se náhle vedle něho.

Louddon sebou trhl. Obrátil se k Jindřichovi, stále však svíral Madelyninu ruku. „Jsem pokorný rádce tvého bratra, nic víc, nic míň.“

Jindřich dal najevo, že se mu Louddonova slova pranic nelíbí. Vzal Madelyne za ruku a přinutil jejího bratra, aby ji pustil. Vtom 352

si všiml rudých otisků jeho prstů na Madelynině paži. Chvíli na ně s úžasem zíral a pak znechuceně pohlédl na Louddona. „Chci tvou sestru představit několika svým přátelům.“

Řekl to tvrdě a vyzývavě. Louddon couvl. Potom vrhl na Madelyne další výhružný pohled a kývl Jindřichovi na souhlas.

„Co ti říkal?“ zeptal se Jindřich, když se od něho vzdálili.

„Sliboval mi, že zabije strýce Bertona, jestliže udělám krok k Duncanovi.“

„To jsou plané hrozby, Madelyne. Snaží se tě zastrašit. Dnes se ničeno neodváží, zvlášť když je všem na očích. A zítra už bude pozdě…, samozřejmě pro něho. Musíš věřit, že vím, co říkám.“ Clarissa zřejmě viděla, že Jindřich chce odvést Madelyne pryč, a vykročila dopředu, aby ji pozdravila.

„Chci Madelyne ukázat, jaké má můj bratr nádherné zahrady,“ řekl jí Jindřich, když se přiblížila.

„Ach, také bych je ráda viděla,“ povzdechla si Clarissa.

„Snad někdy jindy,“ odbyl ji bez okolků Jindřich. Hned poznal, oč jí jde.

Clarissa nedokázala skrýt hněv. Beze slova se otočila a hrdě odkráčela pryč.

Potom Jindřich odvedl Madelyne k východu na terasu. „Kdo je

ten muž, co mluví s Edmondem?“ zeptala se ho. „Ten s těmi bílými vlasy. Zdá se mi, že je velmi rozrušený.“

Jindřich se krátce ohlédl. „Ach ten? Baron Rhinehold.“

„Je ženatý? Má rodinu?“ chtěla vědět dál, i když se snažila, aby její otázky nezněly příliš zvědavě.

„Ne, Rhinehold se nikdy neoženil,“ řekl Jindřich. „Proč se o něho tak zajímáš?“

„Znal mou matku,“ odpověděla a stále na barona Rhineholda hleděla. Čekala, až se na ni podívá. Když si jí konečně všiml, usmála se na něho.

Věděla, že to není možné, přesto si přála, aby s ním mohla strávit chvíli o samotě. Podle toho, co zaslechla od Clarissy, byl baron Rhinehold její otec. To byl důvod, proč ji Ráchelin manžel nenáviděl.

353

Byla nemanželské dítě. Necítila však hanbu. Vždyť se to nikdy nikdo nedozví. Nikdo kromě Duncana… Bože, zapomněla mu to říct.

Nemohla si odpustit další otázku. „A je baron Rhinehold Duncanův přítel?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Jindřich. „Proč se na to ptáš?“ Madelyne nevěděla, co říct, a nějak to zamluvila. „Chtěla bych si na chvíli promluvit s Duncanem,“ požádala potom Jindřicha.

„Na něco jsem si vzpomněla a ráda bych mu to řekla.“

„Máš štěstí, Madelyne. Louddon se svými druhy právě odchází. Určitě jde za králem, aby se ho ještě v poslední chvíli

pokusil získat na svou stranu. Počkej tady na terase a já za tebou Duncana pošlu.“

Dlouho čekat nemusela.

„Madelyne, brzy to všechno skončí,“ řekl Duncan místo pozdravu. Objal ji a něžně políbil. „Brzy, drahá, slibuju ti to. Musíš mi věřit.“

„A ty zase musíš věřit mně, Duncane,“ zašeptala. „Dokážeš to?“

„Dokážu,“ odpověděl. „Zůstaň po mém boku, až budeme mluvit s králem. Myslím, že přijde každou chvíli.“

Madelyne zavrtěla hlavou. „Louddon doufá, že tě dostanu do pasti, a Jindřich chce, aby tomu do poslechu chvíle věřil. Řekl mi, abych se snažila působit dojmem, že se nepřikláním na žádnou stranu. Proto nemohu zůstat vedle tebe. Nemrač se, Duncane. Sám jsi říkal, že všechno brzy skončí. A ještě ti musím prozradit jednu skvělou novinu. Dověděla jsem se ji už před několika dny, ale pořád se toho tolik děje, že jsem ti ji zapomněla říct, když jsem tě poprvé…“

„Madelyne!“

Uvědomila si, že mluví páté přes deváté. „Jsem nemanželské dítě. Co si o tom myslíš?“

Duncan se zatvářil překvapeně. „Ano, jsem bastard, Duncane. Nemáš z toho radost? Já mám, a velkou. Vždyť to znamená, že nejsem s Louddonem vůbec spřízněná.“

354

„Kdo ti řekl, že jsi bastard?“ zeptal se Duncan tiše. Jeho hlas však sršel hněvem.

„Nikdo. Slyšela jsem Louddona hovořit s Clarissou. Nikdy jsem nechápala, proč Louddon a jeho otec tak nenáviděli mou matku. Teď už znám pravdu. Když se vdávala, nosila dítě jiného

muže. A to dítě jsem já.“ Duncan na ni nevěřícně zíral. Madelyne nevěděla, co se mu honí v hlavě. „Vadí ti, že jsem bastard?“

„Přestaň to říkat,“ zarazil ji. Zakroutil hlavou, ale pak se jeho tvář roztáhla do úsměvu. Madelyne pocítila úlevu. „Jsi zřejmě

jediná žena na světě, která má z takové noviny radost,“ řekl. Snažil se potlačit smích, ale moc se mu to nedařilo.

„Louddon to nikomu neprozradí,“ zašeptala. „Navíc neví, že jsem je poslouchala a dověděla se to. Tak co říkáš, vadí ti, že nejsem jeho sestra?“

„Jak se můžeš tak ptát?“

Náhle za nimi zazněly trubky. „A víš, kdo je tvým otcem?“ zeptal se rychle Duncan, když uviděl, že se do jejích očí vrátil strach.

„Ano. Baron Rhinehold,“ řekla a živě přikývla, když se na ni Duncan usmál. „Zřejmě tě to potěšilo,“ dodala. „Vidím to na tobě.“

„Velmi potěšilo,“ zašeptal Duncan. „Rhinehold je skvělý muž.“ To už se však objevil Jindřich. „Je čas,“ řekl. „Madelyne, pojď se mnou. Král čeká.“

Duncan cítil, že se zachvěla. Naposledy jí stiskl ruku a pak ji pustil. Když od něho odcházela, rychle se snažil najít slova, kterými by ji uklidnil.

Byla už ve dveřích do sálu, když za ní zavolal: „Rhinehold má rudé vlasy. Rudé jako oheň.“

Neotočila se. „Moje vlasy jsou víc hnědé než rudé, Duncane. To přece musíš vidět.“

Zaslechl její smích a věděl, že se o ni nemusí bát. 355

Kapitola 23

Památka spravedlivého bude k požehnání, kdežto jméno svévolníků zpráchniví.

STARÝ ZÁKON, PŘÍSLOVÍ 10:7

Když Vilém II. kráčel ke svému křeslu na vyvýšeném stupínku, celé shromáždění ztichlo. Jakmile potom usedl, všichni sklonili hlavu.

Teď už neměla Madelyne na smích ani pomyslem, protože

stála sama uprostřed sálu. Jindřich ji na chvíli opustil a hovořil se svým bratrem.

Nikdo samozřejmě netušil, co králi říká, pokud však o něco žádal, patrně neuspěl. Madelyne viděla, že Vilém náhle zavrtěl hlavou a mávl bratrovi rukou před obličejem. Bylo zřejmé, že ho odmítá.

Madelyne zavřela oči a modlila se, aby měla dost odvahy. Jindřich jí řekl, že nejdřív předstoupí před krále Louddon, po něm Duncan a nakonec ona.

Otevřela oči a našla pohledem Duncana. Pomalu přistoupil k

ní. Neřekli si ani slovo, dlouho si však hleděli do očí. Madelyne se zdálo, jako by jí Duncan předával něco ze své síly. Náhle si stoupla na špičky a přede všemi ho políbila.

Bože, jak moc ho miluje! Zdál se jí tak sebejistý, tak bezstarostný. Ani nemrkl, když voják vyvolal jeho jméno.

„Zůstaň tady, dokud tě nezavolají,“ řekl jí. Pak ji pohladil po vlasech, otočil se a zamířil ke králi.

356

Madelyne ho však nemínila poslechnout a vydala se za ním. Sotva však udělala pár kroků, zjistila, že ji z obou stran obklopují Edmond, Gilard, Gerald a spousta baronů, které ani neznala.

Všichni kolem ní utvořili kruh.

Dav se rozestoupil a uvolnil Duncanovi a Louddonovi cestu ke králi. Oba muži se zastavili několik kroků od sebe.

Král se nejdřív obrátil k celému shromáždění. Vyjádřil velkou nelibost nad tím, že se dva jeho přední baroni dostali do sporu, který řeší zbraněmi. Řekl, že cítí lítost a hněv nad zabitými vojáky a je roztrpčen tím, že o celé záležitosti slyší tolik protichůdných vyjádření. Svou řeč zakončil důrazným požadavkem: chce konečně slyšet pravdu. Pak kývl oběma baronům a dal znamení Louddonovi, aby začal.

Louddon okamžitě prohlásil, že on je v celé věci nevinen. Naopak obvinil Duncana ze zrady a z toho, že vypálil jeho sídlo, zabil na dvě stovky jeho věrných mužů a nakonec zajal jeho sestru a málem ji zabil.

Po útoku přistoupil k obraně a řekl, že ho Duncan obvinil z něčeho, co jeho sestře Adéle udělal jiný muž. Začal splétat před králem pavučinu lží a dušoval se, že vůbec nevěděl, že baron Wexton táhne proti němu. Jak by mohl? Vždyť v době, kdy Duncan zaútočil na jeho pevnost, byl u dvora. Má na to svědky, kteří to mohou dosvědčit.

Louddon zakončil své vystoupení konstatováním, že Duncan

ke svým obviněním proti němu nemá jediný důkaz, kdežto on jich má o Duncanových hanebných zločinech hned několik.

Byl slizký jako úhoř a lhal svému králi jako prodejná děvka. K tomu přidal ještě prohnanost. Řekl, že chápe královu těžkou pozici v rozhodování, na čí straně je pravda, a aby mu ji ulehčil, přivedl tři muže, kteří jsou ochotni svědčit v jeho prospěch.

Když král kývl na souhlas, postupně před ním poklekli tři Louddonovi svědci a každý mu vyklopil svou porci lží. Madelyne

nikdy nikoho z nich neviděla, jejich jména však znala dobře. Všichni měli jedno společné – byli to Jidášové.

Poslední svědek skončil svou naučenou řeč, odstoupil a zůstal stát za Louddonem. Madelyne sevřela lem Edmondovy tuniky a 357

začala ji nervózně žmoulat. Edmond se otočil, vzal ji za ruku a vzápětí jí Gilard sevřel druhou.

Oba se ji snažili uklidnit. Sami však měli co dělat, aby se vyrovnali se svým hněvem a také obavami. Nečekali, že král připustí svědky.

Louddon znovu vystoupil dopředu. Uklonil se králi, řekl ještě pár svých odporných lží a skončil dramatickou prosbou o spravedlivý soud.

Teď přišla řada na barona Wextona. Bylo zřejmé, že mezi ním a králem panují dobré vztahy, protože král ho oslovil jako Duncana, když ho vyzval, ať předstoupí se svou výpovědí.

Duncan nebyl nikdy mnohomluvný a také teď svou řeč omezil na stručný přehled faktů. Nepřivedl si žádné svědky, řekl však, že Louddon zneužil jeho sestru Adélu a pokusil se ho zabít, a za to proti němu vytáhl, aby ho potrestal. Všem v sále bylo zřejmé, že Duncan neprosí o spravedlnost. On ji žádal.

„Máš nějaké svědky, kteří by mohli tvou výpověď potvrdit?“ zeptal se král.

„Řekl jsem ti pravdu, králi,“ odpověděl Duncan klidným a pevným hlasem. „Nepotřebuju se sebou nikoho vodit, aby dosvědčil mou čestnost.“

„Obviňujete jeden druhého ze spáchání zločinů. Je zřejmé, že jeden z vás mě klame. Navíc mě napadá několik otázek, které potřebuji vysvětlit.“

„Neví, komu věřit,“ zašeptal Gilard Edmondovi. Edmond přikývl, i když se mu zdálo, že král je spíš na

Duncanově straně. Louddonovi se však podařilo vyrovnat jazýčky vah tím, že si přivedl svědky, kteří lhali v jeho prospěch. Duncan byl králův věrný vazal a bojovník, s nímž se muselo počítat. Kdyby měl Duncan pocit, že ho král zradil, mohl se pro něho stát velkou hrozbou.

Byla to svým způsobem urážka žádat Duncana, aby někdo

dosvědčil jeho slova. Vždycky mluvil pravdu. Král měl na vybranou – buď mu věřit, nebo nevěřit.

358

Edmond si povzdechl. Věděl, že Duncan na žádnou hru nepřistoupí. Byl přesvědčený, že vždy v minulosti jednal čestně, a proto se teď král musí přiklonit na jeho stranu.

Přesto i Louddon uvedl ve svém zmatku lží to, co bylo

nesporně pravdivé. Duncan se oženil s Madelyne, aniž si vyžádal královo svolení. To byl celkem bezvýznamný prohřešek. Mnohem závažnější však bylo, že zničil sídlo jiného barona a zabil přes dvě stovky jeho vojáků.

Duncan tvrdil, že se ho Louddon pokoušel dvakrát chytit do pasti, ale toto obvinění nebyl schopen prokázat. Pravda, první boj mohl dosvědčit Gilard, přesto nemohl s určitostí tvrdit, že horda, která je přepadla, podléhala Louddonovi.

Druhé přepadení ze zálohy mohl zase dosvědčit Gerald, ani u toho však Louddon nebyl a Morcara už nikdo z ničeho neobviní. Edmond se vytrhl z myšlenek, až když zaslechl Madelynino jméno. Obrátil se a pohlédl na ni.

Madelyne se napřímila, nasadila klidný výraz a pomalu

vykročila ke králi. Když došla ke stupínku, zastavila se, poklekla a sklonila hlavu.

„Tvůj bratr mě přesvědčil o tom, že bys příliš trpěla, kdybys měla přede mnou líčit, co se s tebou dělo,“ řekl král. „Proto tě té povinnosti zprošťuji.“

Madelyne vstala a užaslé na krále pohlédla. Teď už chápala,

proč se Louddon tvářil celou dobu tak sebejistě. Předem zařídil, že jí nebude dovoleno promluvit.

„Jsem tvá věrná poddaná, králi,“ odpověděla. „Třebaže nemám armádu vazalů, která by ti v případě potřeby přispěla na pomoc, udělám všechno, co je v mých silách, abych ti sloužila. Proto jsem připravená odpovědět na tvé otázky.“

Král okamžitě přikývl. „Zdá se, že opravdu nejsi tak rozrušená, jak tvůj bratr naznačoval.“ Naklonil se dopředu a tišším hlasem se zeptal: „Přeješ si, abych dal vyprázdnit síň, než mi budeš líčit, co se s tebou dělo?“

Madelyne překvapil králův přívětivý tón. „Ne, nežádám to,“

zašeptala. 359

„Tak mi řekni, co o tom zmateném sporu víš.“ Madelyne složila ruce před sebou, nadechla se, aby se uklidnila, a spustila. V síni bylo takové ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík.

„Jestli dovolíš, králi, začala bych nocí, kdy baron z Wextonu podnikl útok na pevnost mého bratra,“ řekla.

„To bude nejlepší,“ souhlasil král. „Vím, že to pro tebe bude těžké, jemná lady, ale očekávám, že tvá výpověď vrhne na celou nešťastnou záležitost světlo a pomůže ji vyřešit.“

Madelyne by byla radši, kdyby k ní král nebyl tak laskavý. Tím jí její úkol jen ztěžoval. „Můj manžel řekl, že jsi čestný muž,“ zašeptala.

Vilém se ve svém křesle znovu naklonil dopředu. Byl v celé

síni jediný, kdo slyšel, co řekla. „Jsem pro mnohé lidi mnohé,“ řekl vychloubačně. Pak ztišil hlas a téměř šeptal jako Madelyne.

„Věřím však, že mě mají za čestného všichni, dokonce i jemné lady, které nemají vojsko, aby mi pomohly.“ Madelyne se na něho usmála.

„Začni tedy vyprávět svůj příběh,“ vybídl ji nyní už hlasitě, aby to slyšela celá síň.

„Právě jsem chtěla odejít do svého pokoje, když jeden z vojáků mého bratra oznámil Louddonovi, že si s ním přeje mluvit baron Wexton.“

„Louddon byl ve svém sídle?“ zeptal se král.

„Ano, byl,“ odpověděla Madelyne. „Slyšela jsem, že řekl vojákovi, aby pustil Duncana s vlajkou vyjednavače dovnitř. Byla to samozřejmě léčka. Jakmile vjel Duncan do pevnosti, okamžitě ho zajal. Můj bratr pak řekl svému vazalovi, že chce Duncana zabít. A protože se považuje za velmi chytrého, vymyslel ďábelský plán – chtěl zabít Duncana tak, že ho nechá zmrznout k smrti.“ Louddon vztekle odfrkl a pohnul se směrem k Madelyne. Vtom uviděl, že Duncan sáhl po meči, a zarazil se. „Neví, co říká,“ začal koktat. „Je rozrušená a zmatená. Zprosti ji toho utrpení, králi!“ Král mávl rukou a vyžádal si ticho. Louddon se zhluboka nadechl. Uklidnil se. Uvědomil si, že zbytek Madelyniny výpovědi už bude svědčit v jeho prospěch.

360

„Nedovolím žádné další přerušování,“ vykřikl král. Znovu se obrátil k Madelyne a pokynul jí. „Pokračuj, prosím, a vysvětli. Jak to bylo s tím zmrznutím. Nerozumím tomu.“

„Louddon nechtěl zabít tvého barona zbraní. Chtěl ho nechat nahého na mraze, a jakmile by zemřel, mínil jeho tělo odvléct někam do lesa a nechat tam, dokud by je někdo nenašel nebo by se o ně nepostarala divá zvěř. Louddonovi vojáci Duncana svlékli a přivázali ho na nádvoří ke kůlu.“

Madelyne se odmlčela, aby nabrala dech. „Teprve pak odjel Louddon do Londýna. Nechal u Duncana na stráži pár svých mužů, ale ti nemohli vydržet zimou a nakonec se uchýlili dovnitř. Když zůstal Duncan sám, vyšla jsem ven já a přeřezala mu pouta.“

„A pak Wextonovi vojáci zaútočili na pevnost?“

„Ano. Přelezli hradby. Museli přece chránit svého pána,“ řekla Madelyne.

„Chápu.“

Madelyne nevěděla, co králova strohá poznámka znamená. Pohlédla na Louddona, který se samolibě šklebil, a pak na Duncana. Její manžel ji povzbudil kývnutím hlavy.

„Takže říkáš, že vojáci barona Wextona vtrhli dovnitř?“ zeptal se král po chvíli uvažování.

„Ano. A rozpoutal se boj,“ odpověděla.

„A pak tě baron Wexton vzal do zajetí?“

„Ano. I když já bych to spíš nazvala osvobozením. Můj bratr se mnou velmi špatně zacházel. Dělalo mu radost, když mě mohl urážet a zraňovat, a bůh je mi svědkem, že jsem to už nemohla vydržet.“

Davem proběhl šum. „Baron Wexton mě vzal s sebou,“ pokračovala Madelyne. „Bála jsem se Louddona a znovu se ti přiznám, že jsem se v zajetí barona Wextona poprvé v životě cítila opravdu bezpečná. Duncan je čestný muž. Choval se ke mně dobře, nesrovnatelně lépe než můj vlastní bratr. Nikdy jsem neměla strach, že mi ublíží. Nikdy!“

Král dlouho hleděl na Louddona a pak se vrátil k Madelyne.

„Kdo vypálil pevnost tvého bratra? A byla vůbec vypálena?“ Jeho hlas teď nabyl na síle.

361

„Duncan ji vypálil,“ vykřikl Louddon.

„Ticho!“ zahřměl král. „Teď mluví tvoje sestra a já si nepřeju, aby jí do toho kdokoliv zasahoval. Odpověz na moji otázku,“ obrátil se znovu k Madelyne.

„Louddon zničil své vlastní sídlo, když zneuctil vlajku příměří,“ prohlásila.

Král si povzdechl. Najednou vypadal unaveně. „O svou ctnost jsi tedy nepřišla?“

Madelyne svou odpověď téměř vykřikla. „Duncan se mě ani nedotkl.“

Mezi shromážděnými to opět zašumělo. Všichni sledovali jako fascinovaní podivný příběh, který se před nimi rozvíjel.

„Ano, Duncan se mě nedotkl. Slíbila jsem však, že budu mluvit pravdu, a proto musím přiznat, že právě já jsem se pokusila využít jeho bezelstnosti. Ano, přiznávám, že jsem ho nakonec svedla já sama.“

Mezi přítomnými zazněly překvapené povzdechy. Madelyne měla pocit, že zaslechla Duncana zaúpět. Král vypadal, jako by se chystal křičet. Náhle stál vedle ní Duncan a přikryl jí ústa dlaní.

Madelyne myslela, že ji chce umlčet.

Když ho odstrčila, Duncan přesunul ruku a položil ji na její rameno.

„Uvědomuješ si, jak sama sebe hanobíš?“ vykřikl král.

„Miluju Duncana,“ odpověděla Madelyne. „A v každém

případě se mi ho nepodařilo svést předtím, než jsme byli oddáni.“ Král se znovu obrátil k Louddonovi. „Tvé obvinění, že tvoje sestra byla zneuctěna, odmítám. Stačí mi, abych se na ni podíval, a vidím, že mluví pravdu.“

Pak se znovu obrátil k Madelyne. „A co obvinění tvého manžela, že Louddon zneuctil jeho sestru?“

„Je pravdivé,“ odpověděla. „Adéla mi řekla, co se jí stalo.

Udělal to Morcar, ale Louddon byl u toho také. Navíc tu odpornost vymyslel, takže je za ni zodpovědný.“

„Ano, chápu.“ Král byl rudý hněvem. Pokračoval však dál v dotazech a Madelyne, i když jí to bylo někdy nepříjemné, vždy odpovídala podle pravdy.

362

„Můj manžel jednal vždy čestně a odvážně, zatímco můj bratr podle a zbaběle,“ řekla nakonec.

Když skončila, vyčerpaně se opřela o Duncana. „Chceš mi k tomu ještě něco říct?“ zeptal se král Louddona. Ten byl stěží schopen slova, jak jím cloumal hněv. „Moje sestál drze lže,“ vykoktal pouze.

„A není to tatáž sestra, o níž jsi mi tvrdil, že vždycky mluví pravdu?“ vykřikl král.

Louddon neodpověděl. Král se obrátil zpátky k Madelyne. „Jsi oddaná svému manželovi, to je chvályhodná vlastnost. Já však potřebuji vědět, jestli mi říkáš pravdu, nebo se jen snažíš Duncana chránit.“

Než mu mohla odpovědět, obrátil se k Duncanovi. „Chceš ty něco k její výpovědi dodat?“

„Pouze to, že svádění, o němž moje žena mluvila, bylo vzájemné… a neskutečně krásné,“ řekl.

Síní zazněl smích a souhlasný hlahol. Také král se usmál.

Pak vstal a oznámil své rozhodnutí. „Louddone, zradil jsi důvěru, kterou jsem v tebe měl. Tímto okamžikem tě zprošťuji všech tvých funkcí a zakazuji ti přístup ke svému dvoru.“

Pak se obrátil k Duncanovi. „Můj bratr Jindřich míní, že tvůj hněv by mohl zchladit čas. Jsem vším tím zmatkem a zmarněnými životy roztrpčen, uznávám však, že jsi svou mstu vůči Louddonovi konal ve jménu cti své sestry. Předpokládám, že by ti měl měsíc mezi Skoty stačit, aby ses uklidnil.“

Madelyne cítila, že Duncan ztuhl. Rychle ho proto vzala za ruku a stiskla mu ji, aby mlčel.

„A jestliže ani potom mezi vámi nenastane mír, dovolím,

abyste celou věc rozhodli bojem na život a na smrt. Je tedy na tobě, co si zvolíš.“

Duncan neřekl, že královo rozhodnutí přijímá, ani že ho odmítá. Pouze se mu nelíbilo, že bude muset definitivní skoncování s Louddonem odložit.

Cítil, že se Madelyne chvěje. Její strach rozhodl. „Odjedu okamžitě,“ řekl.

363

Král přikývl. „Jak jsi slyšel, Duncane, propustil jsem Louddona ze svých služeb. A také jsem mu dal měsíc na to, aby se před tebou skryl.“

„Najdu si ho.“

Král se usmál. „O tom nepochybuju.“

Duncan se uklonil. Vilém vstal a zamířil k východu ze síně. Louddon se hnal za ním.

„Rád bych si s tebou trochu promluvil, ženo,“ zašeptal Duncan. Madelyne se na něho pokusila usmát. Duncan se tvářil strnule. Nevěděla, jestli je to známka hněvu, nebo pouze podráždění. „Jsem hrozně unavená, Duncane. A řekl jsi králi, že odjedeme okamžitě.“

„My?“

„Přece mě tu nenecháš?“ pohlédla na něho zděšeně. „Nechám.“

„Nedobírej si mě,“ povzdechla. „Dnes jsem si toho prožila už dost.“

Náhle vedle nich někdo zakašlal. „Musím říct, Duncane, že tvoje žena se ti odvahou vyrovná,“ řekl baron Rhinehold. „Stála

před králem a ani se jí nezachvěl hlas, když mu líčila svůj příběh.“

„A co mu řekla?“ obrátil se k němu Duncan.

Baron Rhinehold se usmál. „To je otázka, nemyslíš?

Poslouchal jsem ji, a abych se přiznal, pořád nevím, kdo co vypálil, kdo koho napadl a kdo musel ustoupit…, zkrátka nemám nejmenší ponětí, co se vlastně stalo.“

„Právě jsi popsal můj život s Madelyne,“ řekl Duncan. V jeho hlase jako by najednou zazněla bolest.

Pohlédl na svou ženu a viděl, že upřeně hledí na barona. „Bože, zapomněl jsem vás představit,“ zvolal náhle. „Barone, to je moje žena Madelyne. Myslím, že jsi znal její matku, ne?“

Baron Rhinehold přikývl. „Tvoje žena je Ráchel velmi podobná,“ řekl. „Těší mě, že mám příležitost tě poznat, baronko.“

Má krásný úsměv, uvědomila si Madelyne. Cítila, že začíná být rozrušená. Také ona se přinutila k úsměvu a řekla: „Ráda bych si s tebou promluvila o své matce, barone. Třeba nás někdy navštívíš, až se vrátíme z dočasného exilu.“

„Bude mi ctí,“ odpověděl Rhinehold. 364

Na víc nebyl čas. Přicházeli další Duncanovi přátelé, aby

vyjádřili radost nad tím, jak dnešní slyšení skončilo. Madelyne stála po Duncanově boku, držela ho za ruku a přála si, aby jí řekl, co si o setkání s baronem Rhineholdem myslí.

Duncan jí však nevěnoval pozornost, a když se k nim později připojil Gerald, řekl, že během hodiny vyrazí.

„Ale Duncane, budu mít čas sbalit si své věci?“ zeptala se ho znepokojeně.

„Oblečená jsi, tak co ještě potřebuješ, ženo?“

Madelyne si povzdechla. „Takže se na mě zlobíš?“ zeptala se. Duncan na ni pohlédl. Viděl, že má vlhké oči a kouše si spodní ret. Pomalu zakroutil hlavou. „Bože, kdo to kdy slyšel? Ty si klidně řekneš králi, že jsi mě sváděla! Když se rozhodneš, že svému králi budeš lhát, nemůžeš projevit alespoň trochu studu?“ Zazubil se na ni.

„To nebyla lež,“ bránila se. „Opravdu jsem chtěla, abys mě líbal, a pokaždé se mi nelíbilo, když jsi přestal. To je přece taky svádění, ne, Duncane? A líbala jsem tě v tu první noc. Já jsem

začala, ty jsi mi jen odpovídal, manželi. Ano, je to pravda, sváděla jsem tě.“

„Kdybys řekla plnou pravdu, mohl bych vystoupit proti Louddonovi už teď,“ poznamenal.

„Já vím, jak to chodí,“ řekla Madelyne. „Oba si vzájemně odporujete. Král by tě hodil do jezera s balvanem na krku. A až bys zmizel pod hladinou, pak by viděl, že mluvíš pravdu. Byl bys mrtvý, ale tvoje čest by zůstala nedotčená. Jenže já nechci mít každou noc vedle sebe v posteli tvou čest. Já chci tebe, živého a v plné síle. Co mi na to řekneš, manželi?“

Přestože se snažila ubránit se slzám, v očích se jí leskla vlhkost.

Duncan na ni hleděl s naprostým úžasem.

„Madelyne,“ řekl a hlasitě povzdechl, „bojovníci takové zkoušky nepodstupují. To jsou metody církve. Král podobné věci nedělá.“

„Opravdu?“ 365

Duncan měl chuť se rozesmát. Vzal Madelyne do náruče a hladil ji po vlasech. „Už je toho dnes na mě moc,“ zamumlala.

„Máš štěstí, že mám srdce ze zlata,“ řekl. „Pojď, ženo, docela rád bych se od tebe nechal svádět.“

Proti tomu vůbec nic neměla.

Teprve pozdě v noci se utábořili. Madelyne byla moc unavená. Když odcházela s Duncanem ze síně, vystoupila proti ní Clarissa. Madelyne ještě teď zněla v mysli sprostá slova plná hněvu a zášti, která na ni Louddonova sestra křičela.

Duncan ji zavedl k potoku a sám pak šel dohlédnout na rozestavení stráží kolem tábora. Celou dobu ji však nespustil z dohledu. Věděl, že od Louddona lze čekat cokoliv. Byl rozhodnutý ji hlídat, dokud bude ten padouch naživu.

Madelyne se opláchla a rychle se vrátila do tábora. Duncan právě dokončoval stan, v němž měli spát. Stál kousek stranou od ležení ostatních mužů, kteří je provázeli.

„Myslíš, že je otec Berton v bezpečí? Neuvažuješ, že bys k jeho ochraně přidělil víc vojáků?“ zeptala se Duncana.

„Neměj strach, drahá moje,“ odpověděl. „Nechal jsem u něho své nejlepší muže. Nic mu nehrozí.“

Madelyne přikývla. „Vzpomínáš si na první noc, kdy jsme spolu spali?“

„To víš, že vzpomínám. A moc dobře.“

„Měla jsem strach, že je oheň moc blízko a stan chytí plamenem,“ řekla.

„Ty jsi měla pořád z něčeho strach,“ poznamenal Duncan. Odepnul si opasek a odložil jej. „Spala jsi celou noc oblečená, jako bys byla voják na stráži.“

„Však jsem byla na stráži. Střežila jsem svou ctnost,“ odpověděla. „To jsem ještě nevěděla, že dostanu chuť tě svádět.“ Zasmála se a Duncan se opět naježil.

„Tvou ctnost jsem střežil já,“ opáčil.

Madelyne se uvelebila na kožešině. Byl klidný, příjemný večer, vál osvěžující větřík a jasný měsíc zaléval kraj měkkým světlem. 366

„Svlékni se, Madelyne,“ pobízel ji Duncan. Sám už měl dole košili i vysoké boty.

Madelyne by se svlékla, bála se však, že ji uvidí některý z

mužů jejich doprovodu. Zatahala Duncana za ruku, a když se k ní

naklonil, zašeptala: „Dnes se nemůžeme milovat. Tvoji vojáci by nás viděli.“

Duncan zavrtěl hlavou. „Nikdo nás neuvidí, ženo. Ani nevíš,

jak tě chci. Hned teď.“ Aby jí dokázal, že to myslí vážně, přitáhl si ji a políbil ji. Madelyne mu ovinula paže kolem krku a roztouženě povzdechla. Otevřela ústa, dovolila mu, aby do nich vnikl Jazykem, a sama jej žádostivě vsála do sebe. Její tělo se instinktivně napjalo proti němu.

„Děláš moc veliký hluk,“ zašeptala, když skončil s jejími ústy a začal ji jemně kousat do ušního lalůčku.

Vzápětí se zachvěla rozkoší. Duncan se spokojeně usmál. „Já že dělám moc velký hluk? Já jsem voják, ovládám se. Ale ty při milování křičíš, zvlášť v tom nejlepším,“ dobíral si ji.

„Opravdu?“ podivila se. Duncan cítil, že mu pomalu sune ruku po břiše dolů.

V tu chvíli zapomněl, o čem mluvili. Znovu se chtivě zmocnil jejích úst a během polibku jí rozechvělýma rukama stahoval košilku. Chtěl její teplo, a když nahmatal prsty záhyby zakrývající sám střed její omamné ženskosti, poznal, že také ona chce jeho.

Byla horká, vlhká, připravená.

Oba ze sebe strhali poslední kusy oblečení. Duncan věděl, že

už svou vášeň nedokáže zadržet, a už ho ani nenapadlo, aby se o to pokoušel. Touha mít ji ho přemohla a Madelyne mu dávala divokými nespoutanými pohyby najevo, že chce víc než pouhé něžnosti. Chtěla, aby zapomněl na všechnu zdrženlivost a zcela se poddal smyslné touze těla.

Duncan jí zakryl ústa dlaní, aby ztlumil její vzdechy, pak se nedočkavě vklínil mezi její stehna a pronikl do ní. Vzápětí sám téměř vykřikl, když se proti němu prudce vzepjala a bezděčnými pohyby boků ho téměř strhla k vyvrcholení. Záhy však poznal, že je marné se jí bránit. Její vzdechy a křečovité záchvěvy jejího těla 367

v něm znovu a znovu vzdouvaly horkou vlnu mučivých pocitů, která stoupala až k nesnesení.

Chtělo se mu vykřiknout, když dospěl k vrcholu, ale nemohl. Znovu tiskl dlaň na Madelynina ústa a zoufale se snažil utlumit její výkřik.

„Miluju tě, ženo moje,“ zašeptal jí potom, když se k němu zemdlená schoulila.

„Já tebe taky, Duncane,“ odpověděla. Chvíli tiše odpočívala přitisknutá k jeho mohutné hrudi a pak se zeptala: „Přivedla jsem tě před králem do rozpaků, když jsem řekla, že jsem tě sváděla?“ Duncan se zasmál. Prudce zvedla hlavu a udeřila ho do brady.

„Ne, mě jsi do rozpaků nepřivedla,“ řekl. „Do rozpaků upadají ženy.“

Madelyne se usmála. „A do čeho upadají muži?“

„Spíš by ses měla zeptat, co na ně padá. Únava. Na muže padá po milování únava.“

„Chceš říct, že mám spát?“

„Přesně tak.“

„Možná tě poslechnu, ale dovol mi ještě jednu otázku.“

Slyšela, že si povzdechl, ale nedbala na to. „Kdo byli ti tři, které si Louddon přivedl za svědky? Byli to baroni?“

„Ne, žádní baroni to nebyli. Pouze muži, kteří se s tvým bratrem spojili proti mně,“ řekl.

„Takže nemají žádné přívržence? Žádné vlastní vojsko?“ Duncan chvíli váhal. „Nemají vojsko, Madelyne. Přesto se najde spousta mužů bez cti a svědomí, kteří se přidají ke komukoliv, kdo jim dostatečně zaplatí. Právě teď však Louddon nemá dost zlata, aby nás mohl ohrozit.“

Madelyne se uklidnila a pustila Louddona z hlavy. „Duncane?“ ozvala se po chvíli znovu. „Když jedeme do Skotska, měl bys poznat mou sestřenici Edwythe. Chtěla jsem k ní odejít, než jsem se potkala s tebou.“

„A ty bys měla poznat mou sestru Catherine,“ odpověděl ospalým hlasem.

„Tvoje sestra je provdaná za Skota?“ zeptala se, jako by tomu nemohla uvěřit.

368

„Ano.“

„A nemá její manžel…“

„Ne, nemá rudé vlasy,“ přerušil ji v půli otázky.

„Na to jsem se nechtěla ptát,“ protestovala. „Jen mě napadlo, jestli Catherine a její manžel nemají sídlo někde blízko. Třeba

Edwythe znají.“

Chvíli čekala, ale z pravidelného Duncanova oddychování usoudila, že už se zřejmě odpovědi nedočká. Když potom začal chrápat, byla si tím jistá. Přitulila se k němu a za chvíli usnula také. Tu noc měla nádherné sny. Sny, jaké může mít jen nevinná.

369

Kapitola 24

Láska a čest – poklady, jimž se nic nevyrovná… Následující měsíc byl pro Duncana obdobím klidu a pro Madelyne časem naprostého štěstí.

Madelyne byla Skoty nadšená. Považovala je za nejlepší bojovníky na světě, samozřejmě vyjma svého manžela. Svým tvrdým životem a věrností, kterou nemohlo nic zviklat, jí připomínali Spartany.

K Duncanovi se chovali, jako by byl jedním z nich. Catherine byla šťastná, že může přivítat Madelyne ve svém domě.

Duncanova sestra byla moc hezká a svého manžela velmi milovala. K sestřenici Edwythe se však Madelyne nedostala, i když Catherine slíbila, že k ní pošle zprávu s Madelyninými pozdravy.

Edwythe žila ve skotské Vysočině, v kraji, který byl příliš vzdálený od Catherinina sídla, aby tam mohli zajet na návštěvu.

Zůstali tedy celých třicet dní u Duncanovy sestry. Duncan si vzpomněl na svůj slib učit svou jemnou ženu, jak se má bránit. Věnoval se jí, dokud nevzala do ruky luk a šípy. Pak ji raději nechal, ať cvičí sama, protože měl strach, že ztratí trpělivost a vybuchne, bude-li se muset dívat, jak znovu a znovu opakuje tutéž chybu. Madelyne zásadně střílela mimo terč. Vzpomněl si, že už ho před tím varoval Anthony. Její šípy létaly s neúprosnou pravidelností asi metr nad značku, kterou chtěla zasáhnout.

Do pevnosti Wextonů se vrátili koncem srpna. Teprve tam se dověděli, že král Vilém II. je mrtvý. Líčení jeho smrti, která si 370

vyslechli, byla dost zmatená, všichni očití svědci tragédie však přísahali, že šlo skutečně o nešťastnou událost. Vilém si se svým bratrem a přáteli vyjel na lov. Během honu vystřelil jeden z honců

šíp na jelena tak nešťastně, že zasáhl krále do krku. Král byl mrtev dřív, než dopadl na zem.

Nejméně uvěřitelné – ale nejčastěji opakované – bylo líčení očitého svědka, který tvrdil, že věrný poddaný skutečně mířil na jelena. Když už však šíp letěl, vynořila se náhle ze země rudá ruka ďábla, chytila šíp a vrhla ho proti králi.

Církev dala této verzi posvěcení a prohlásila ji za pravdivou. Ano, tak to také bylo hned zapsáno. Králův krátký život ukončil Satan a nikdo z těch, kteří byli v tu dobu kolem, neměli na jeho smrti vinu.

Jindřich okamžitě uplatnil svůj nárok na trůn a stal se novým králem.

Madelyne byla ráda, že stačili opustit dvůr ještě před touto tragédií. Duncan však nebyl rád a zlobil se. Z nějakého důvodu byl přesvědčen, že kdyby zůstal v Anglii, král by nezemřel.

Historce o ďáblově ruce nikdo nevěřil, zároveň však nikdo nepřipouštěl, že by s bratrovým neštěstím mohl mít něco společného Jindřich.

I když Madelyne nebyla příliš poučená o státních záležitostech, vzpomněla si, že to byl právě Jindřich, kdo navrhl králi, aby Duncan strávil měsíc ve Skotsku. Později ji napadlo, že Jindřich chtěl zřejmě dostat Duncana z Londýna, a věřila také, že tím zachránil Duncanovi život. Svému manželovi se však s těmito úvahami nesvěřila.

Gerald a Adéla byli oddáni první říjnovou neděli. Bylo to nedlouho potom, co přijel se vším svým majetkem otec Berton, aby se ujal úkolu pečovat o duše Wextonů. Hrabě z Grinsteadu totiž zemřel pět dní po Madelynině svatbě.

Duncan vyslal do celé Anglie vojáky, aby hledali Louddona. Protože králem byl Jindřich, z Louddona se v podstatě stal vyvrženec. Jindřich neměl důvod měnit něco na své nechuti vůči němu.

371

Madelyne si myslela, že Louddon z Anglie odjel. Duncan se s

ní nepřel, byl však přesvědčen, že se Louddon někde skrývá a ceká na příležitost k pomstě.

A potom dorazil do sídla Wextonů posel s výzvou, aby Duncan

přijel pokleknout před králem a složil mu slib věrnosti. Duncan samozřejmě nemohl odmítnout, přesto mu bylo zatěžko opustit Madelyne.

Když jeho žena sešla dolů, seděl v síni stále ještě s královým listem v ruce. Byl už po jídle.

Madelyne vypadala odpočatá, Duncan však věděl, že za pár hodin zase ulehne. V posledních dnech se lehce unavila. I když se to před ním snažila zatajit, dobře věděl, že je jí každé ráno špatně. Příliš ho to však neznepokojovalo. Tušil, o co jde, a čekal, kdy mu Madelyne přijde říct, že čeká dítě.

Madelyne se usmála, když viděla manžela sedět v jeho křesle u krbu. Ochladilo se a teplo sálající od ohně bylo příjemné. Duncan ji objal a posadil si ji na klín.

„Musím ti něco říct, Duncane. Je skoro poledne a já jsem právě vstala. Nechci ti dělat starosti, ale myslím, že jsem nemocná. Včera jsem požádala Maude o lék.“

„A dala ti nějaký?“ zeptal se Duncan. Snažil se udržet vážný výraz, protože jeho žena se tvářila, jako by se nad ní vznášelo neštěstí.

Madelyne zavrtěla hlavou. Odhodila si vlasy z ramen a udeřila Duncana loktem do hrudi. „Nedala. Jen se usmála a odešla. Řekni mi, co si o tom mám myslet?“

Duncan si povzdechl. Zdá se, že jí to nakonec bude muset říct on. „Budeš se zlobit, když bude mít náš syn rudé vlasy?“ zeptal se a pohlédl na ni.

Madelyne na něho vytřeštila oči a mimoděk si sáhla na břicho.

„Bude mít hnědé vlasy jako jeho matka,“ odpověděla rozechvělým hlasem. „A já mu budu skvělou matkou, Duncane.“

Duncan se zasmál a políbil ji. „Začínáš být domýšlivá. Že by

ses to naučila ode mě? Ale nechme toho, dáš mi zkrátka syna a víc o tom není třeba mluvit.“

372

Madelyne přikývla, ačkoliv sama si v tu chvíli představila, jak drží v náruči pěknou holčičku.

Byla tak přemožena radostí, že měla chuť plakat.

„Teď ti však už nedovolím, abys chodila dál krmit ty své divé šelmy. Nechci, aby ses pouštěla ven za hradby,“ řekl Duncan.

„Žádné divé šelmy. Chodím přece za svým vlkem,“ škádlila

ho. I ona si už myslela, že je to spíš divoký pes, Duncanovi to však nepřiznala. „Dobře, slibuju ti, že dnes za ním zajdu naposledy.

Stačí ti to?“

„Proč dnes?“ zeptal se.

„Protože je to přesně rok, co jsem ho poprvé uviděla. Rok, co

tu jsem. Jestli chceš, můžeš jít se mnou, až půjdu s Anthonym na kopec.“ S přehnaným smutkem si povzdechla. „Můj vlk mi bude chybět.“

Duncan viděl, že jí zajiskřilo v očích. „Přestanu ho krmit jen proto, že jsi mi to poručil, manželi,“ dodala.

„Tomu nevěřím,“ odpověděl. „Poslechneš mě, protože mě chceš poslechnout.“

Nakonec jí slíbil, že s ní půjde. Čekala na něho. Než však skončila každodenní cvičení střelby z luku, slunce se už začínalo sklánět k západu a Duncan stále nebyl hotov se svými povinnostmi.

Sebrala šípy, zastrčila je do koženého toulce, který jí Ned udělal, a pověsila si ho na záda.

Anthony nesl jako obvykle pytel se žrádlem pro jejího vlka. Madelyne s sebou vzala luk a chlubila se vojákům, že možná přinese na večeři králíka.

Anthony si pomyslel, že je to zhola nemožné.

Když došli na vrchol kopce, vzala Madelyne pytel a vysypala jeho obsah na zem. Byly v něm velké kosti, na nichž zůstala spousta masa. Dnes jich bylo víc než jindy, jako by Madelyne chtěla svému vlkovi udělat zásobu.

První zaslechl podezřelý zvuk Anthony. Otočil se a pohledem pátral mezi stromy. To už však zasvištěl šíp a zabodl se mu do ramene. Anthony zavrávoral a padl k zemi. Okamžitě se snažil 373

vstát, aby se mohl bránit. Vtom uviděl muže, který na něho vystřelil, jak zvedá luk podruhé.

Voják držící hlídku na cimbuří vykřikl hned, jak uviděl Anthonyho padnout. Vzápětí vyběhli na lávku na hradbě vojáci s připravenými luky. Všichni se rozhlíželi po nepříteli.

Duncan právě nasedal na koně. Chtěl udělat své ženě radost

zajet za ní. Už se těšil, jak si ji potom posadí před sebe a poveze ji zpátky do pevnosti jako tenkrát, když s ní sem přijel poprvé.

Jakmile zaslechl varovný výkřik, pobídl koně do cvalu. Duncanův řev se rozlehl po celé pevnosti. Vojáci rychle nasedali na koně, aby následovali svého pána.

Madelyne poznala, že se jí nepodaří utéct. Z úkrytu mezi

stromy vyšlo asi dvacet mužů. V polokruhu ji obstoupili a blížili se k ní. Věděla, že je hlídka na cimbuří ani lučištníci na hradbách neuvidí, dokud se neobjeví na hřebeni kopce.

Neměla na vybranou. Vytáhla z toulce šíp, nasadila ho na tětivu a pečlivě zamířila.

Poznala muže, jenž jí byl nejblíž. Byl to jeden ze tří svědků,

kteří pomáhali dosvědčit Louddonovy lži. Tušila, že nablízku bude i Louddon.

To v ní vyvolalo spíš hněv než strach. Vypustila šíp, a ještě než muž padl k zemi, sáhla do toulce pro další.

Duncan nejel přímo do kopce. Vyrazil kolem jeho úpatí a ještě stačil ukázat ostatním za sebou, aby jeli z druhé strany. Věděl, že ten, kdo jeho ženu ohrožuje, bude postupovat od lesa, a chtěl mu odříznout cestu.

Během chvíle je Duncanovi muži uviděli. Vzápětí se rozpoutal boj. Madelyne pustila luk a vrhla se k Anthonymu, aby mu pomohla. Duncanův věrný vazal už vstal a potácel se k ní.

„Lehni si na zem, milady!“ zavolal na ni.

Chtěla ho poslechnout, vtom však ucítila, že na ni někdo zezadu sáhl. Vykřikla a otočila se. Stála tváří v tvář Louddonovi. Oči mu svítily jako šílenci. V tu chvíli si Madelyne vzpomněla na první Duncanovu lekci sebeobrany a bez rozmýšlení kopla

útočníka kolenem do rozkroku. Louddon se s výkřikem zhroutil a strhl ji s sebou na zem.

374

Zatímco se snažil zvednout na kolena, Madelyne se převalila

na bok a chtěla rychle vyskočit. Vtom ji zasáhla do tváře jeho pěst. Ještě si stačila úder uvědomit, ale pak už ji obestřela mlha.

Louddon vstal. Viděl, že Madelyne leží bezvládně na zemi. Pohlédl z kopce dolů a uviděl, že jeho muži prchají pryč. Opustili ho a zoufale se snažili uniknout Duncanově pomstě.

V tom okamžiku poznal, že tentokrát Duncanovi neuteče.

„Chceš vidět, jak ji zabiju?“ vykřikl na něho.

Duncan už seskočil z koně a rozběhl se do kopce. Louddon věděl, že mu zbývá málo času. Sáhl k pasu po dýce, ale nenahmátl ji. K čertu! Už ji mohl vrazit Madelyne do srdce. Zoufale se rozhlédl kolem sebe.

A pak dýku uviděl. Ležela na hromadě jakýchsi kostí. Přiskočil a sáhl po ní.

To byla chyba. Na kosti sahat neměl.

Sotva sevřel dýku v ruce a chtěl se narovnat, zaslechl temné zavrčení. Děsivý zvuk sílil a blížil se.

I Duncan to slyšel. A nejen to – viděl, jak si Louddon zakryl rukama obličej. A pak se vzduchem mihlo cosi šedého a pověsilo se Louddonovi na hrdlo.

Louddon strašlivě vykřikl, zvrátil se dozadu a zalitý krví bojoval o život.

Duncan dal znamení svým mužům, aby zůstali stát. Pak pomalu vložil šíp do luku, pohledem však stále sledoval obrovského vlka. Šelma se tyčila nad Louddonem jako přízrak pomsty. Z tlamy plné žlutých tesáků vycházelo hluboké, děsivé vrčení.

Duncan se modlil, aby se Madelyne neprobrala. Opatrně pokročil dopředu, aby měl jistější ránu.

Náhle se vlk odvrátil od Louddona a stanul nad Madelyne. Duncan přestal dýchat.

Šelma se sklonila k ležícímu tělu. Duncan si uvědomil, že teď může vystřelit, jedině kdyby…

Ne. Vlk se od Madelyne odvrátil a zamířil k hromadě kostí. Duncan se odvážil vydechnout. Šelma zřejmě poznala její pach, 375

pomyslel si. Sledoval, jak vlk uchvátil do zubů velkou kost a rozběhl se k lesu.

Duncan odhodil luk a vrhl se ke své ženě. Právě když se k ní sklonil, pohnula se a začala se probírat. Opatrně ji podepřel, aby se mohla posadit.

Madelyne si sáhla na bradu a zkusila pohnout čelistí. Šlo to. Bolest byla však tak velká, že dostala strach, zda nemá čelist

zlomenou. Potom si uvědomila, že ji srazil Louddon.

„Už jsou pryč?“ zeptala se Duncana. Tiskla se k němu a svou otázku mu mohla pouze zašeptat do hrudi.

„Louddon je mrtev,“ odpověděl.

Zavřela oči a rychle se pomodlila za jeho duši. Nevěřila sice, že to pomůže, ale přesto to udělala.

„Anthony je zraněný. Musíme se na něho podívat, Duncane,“ řekla po chvíli a pokusila se vymanit z jeho náruče. „Viděla jsem, že ho zasáhl šíp.“

Teprve teď se Duncan přestal chvět. Madelyne schválně bez přestávky mluvila, věděla, že mu musí dát čas, aby se vzpamatoval. Když ji konečně přestal křečovitě svírat, usmála se na něho. „Už je to dobré?“ zeptala se.

„Ano, už je to dobré,“ řekl. „Tvůj vlk ti zachránil život.“

„Já vím. Věděla jsem, že mě zachráníš.“

„Nerozuměla jsi mi, Madelyne. Louddona zabil tvůj vlk.“ Zavrtěla hlavou. Věděla, že se Duncan vzpamatovává z velkého strachu a snaží se žertovat.

„Dokážeš se udržet na nohou?“ zeptal se jí. „Jak je ti?“

„Jsem v pořádku. Oba jsme v pořádku,“ dodala rychle a pohladila si břicho. „Ještě ho necítím, ale vím, že teď už je v bezpečí.“

Když jí Duncan pomohl na nohy, chtěla pohlédnout na Louddonovo tělo. Duncan se však před ni hned postavil a zakryl jí výhled. „Nedívej se tam, Madelyne. Není to pěkný pohled,“ řekl. Louddonovo hrdlo bylo rozervané vlčími tesáky a tělo se válelo v tratolišti krve.

Teď už se k nim dovlekl Anthony. Vytřeštěně zíral na mrtvého Louddona, jako by si ani neuvědomoval své vlastní zranění.

376

„Tvoje rameno, Anthony…“

„To nic není. Jen průstřel,“ mávl rukou. „Madelyne, zasáhla jsi jednoho z nich přímo do srdce.“

Duncan na něho nevěřícně pohlédl. „To byl její šíp?“

„Ano, její.“

Oba se obrátili k ní. Tvářili se tak užasle, že ji to podráždilo. Vypadali, jako by to považovali za zázrak. Chvíli si myslela, že

bude mlčet, ale pak se přece jen ozvala: „Mířila jsem mu na nohy.“ Oba se rozesmáli. Pak ji Duncan vzal do náruče a začal s ní sestupovat z kopce.

„Tvůj vlk ti zachránil život,“ řekl jí znovu. Myslel, že to konečně pochopí.

„Já vím, drahý.“

Vzdal to. Možná jí to vysvětlí později, až nebude tak zarputile pět na tom, že jejím zachráncem je on. „Už ho nikdy nebudeš krmit, Madelyne. Udělal, co měl. Teď si zaslouží, aby žil bezstarostně dál.“

„Přestaň mě škádlit, Duncane,“ řekla už trochu nazlobeně. Duncan se usmál. Taková je jeho žena, pomyslel si – trochu panovačná, ale nevýslovně rozkošná. Podrbal si bradu o temeno její hlavy a poslouchal, jak si stěžuje, že bude mít zase nové modřiny. Baron Wexton byl nedočkavý, aby už byl se svou ženou doma. Tak nedočkavý, jako musel být Odysseus, když se vracel ze své dlouhé pouti.

Budoucnost patřila jim. Madelyne ho ráda nazývala vlkem, on však byl člověk. Bojovník. A mocnější než bájný Odysseus.

Protože i když byl Duncan pouhý smrtelník, podařil se mu nesmírně smělý čin – zmocnil se anděla. A ten anděl byl teď jeho.