Julie Garwood

Nepoddajná touha

PROLOG

Anglie, rok 1788

Holčičku vzbudily zlostné hlasy doléhající zdola. Posadila se a chvíli si protírala ospalé oči. „Chůvo?“

zašeptala, když hlasy na chvíli utichly. Pohlédla k houpacímu křeslu stojícímu vedle krbu a uviděla, že je prázdné. Rychle vklouzla zpátky pod peřinu. Chvěla se zimou i strachem. Jak to, že u ní chůva není?

Dohasínající uhlíky zářily ve tmě jasně oranžovým světlem a v představě čtyřletého dítěte svítily jako oči zlých duchů. Holčička se rozhodla, že se na ně raději nebude dívat. Otočila hlavu k oknu, ale ani teď jim neunikla. Děsily ji dál — tentokrát strašidelnými stíny obrů a podivných příšer, které vrhaly na okna a jimiž oživovaly holé větve skřípající o sklo. „Chůvo?“ opakovala holčička tiše. V jejím hlase zazněla úzkost a v očích sejí objevily slzy.

Potom uslyšela tatínka. Přestože křičel a jeho hlas zněl ostře a neústupně, holčička se okamžitě přestala bát.

Hlavně že není sama. Věděla, že když je tatínek nablízku, nic jí nehrozí.

Jakmile se uklidnila, začala být zvědavá. V novém domě bydleli už déle než měsíc a za tu dobu nepamatovala, že by je někdo přišel navštívit. Teď však tatínek na kohosi křičel a ona chtěla vidět a slyšet, co se dole děje.

Posunula se na kraj postýlky a obrátila se na břicho, aby mohla sklouznout dolů. Po obou stranách byly na podlaze polštáře. Holčička jeden z nich odkopla stranou. Bosé nohy zakryté dlouhou bílou noční košilkou tiše ťapaly přes pokoj. U dveří si holčička odhrnula z očí černé kadeřavé vlasy a opatrně stiskla kliku.

Pomalu sestupovala ze schodů. Na odpočívadle se zastavila. Zdola se ozval křik jakéhosi cizího člověka. Muž ze sebe chrlil hrubá nenávistná slova s mnoha chrčivými zvuky. Dětské oči se rozšířily údivem a strachem. Holčička nakoukla kolem zábradlí. Dole stál tatínek a před ním nějaký cizí člověk. Ze svého místa však uviděla ještě další postavu zpola skrytou ve stínu vstupní haly.

„Varovali jsme vás, Braxtone!“ křičel cizí muž úsečným hrdelním hlasem. „Doslal jste zatraceně dobře zaplaceno, abyste přestal dělat problémy.“

Cizí muž držel podobnou pistoli, jakou vídávala u tatínka, a právě na něho jí mířil. Holčička se rozběhla po točitém schodišti dolů. Chtěla k tatínkovi, aby ji uklidnil a řekl, že je všechno v pořádku. Na posledním schodě se však zarazila. Uviděla, že tatínek cizího muže uhodil a vyrazil mu pistoli z ruky. Zbraň těžce dopadla k jejím nohám.

Ze stínu vystoupil druhý vetřelec. „Perkins vám posílá pozdrav,“ řekl chraptivým hlasem. „A taky vám vzkazuje, že nemáte mít strach o malou. Bude za ni žádat slušnou cenu.“

Holčička se zachvěla strachem. Odvrátila pohled.

Nemohla se na toho člověka dívat, protože se bála, že uvidí oranžově svítící oči zlého ducha. Všechny její smysly ovládla hrůza. Cítila, že ji obklopuje zlo. Vnímala je čichem a málem i chutí a věděla, že kdyby se odvážila na ně pohlédnout, oslepla by.

Člověk, kterého holčička považovala za ztělesnění ďábla, se vrátil do stínu. Vtom se proti tatínkovi vrhl ten druhý a prudce do něho vrazil. „S proříznutým hrdlem toho moc nevyžvaníte,“ vykřikl a hrubě se zasmál. Holčička viděla, že její tatínek upadl na kolena a snažil se vstát. Náhle se v útočníkově ruce zablýskl nůž. Halou zazněl ošklivý, ničemný smích. Holčičce se najednou zdálo, že slyší nejméně sto neviditelných duchů křičících jeden na druhého.

Zlý člověk si přehodil nůž z jedné ruky do druhé. O krok couvl a začal kolem jejího tatínka obcházet přikrčený jako kočka.

„Tatínku, pomůžu ti,“ vykřikla holčička a sehnula se pro pistoli. Zbraň byla těžká a studená, jako by ležela ve sněhu.

Holčička zvedla pistoli oběma rukama a nesla ji namířenou na ďábla bojujícího s tatínkem. Ruce měla ztuhlé a chvěly sejí strachem a námahou. Pomalu šla směrem k tatínkovi, aby mu pistoli podala. Náhle však strnula, jako by ji přimrazil. Zlý ďábel vrazil dlouhý zahnutý nůž tatínkovi do zad.

Holčička vykřikla hrůzou. „Tatínku! Pomůžu ti!“ Zoufalé, děsem naplněné dětské vzlyky se mísily s výkřiky obou zápasících mužů. Z tmavého kouta u vchodu vyrazil druhý muž. Oba bojující se náhle pustili a zděšenými pohledy sledovali holčičku, která na ně mířila pistolí.

„Ne!“ vykřikl ďábel. Už se nesmál.

„Uteč, Karolínko! Uteč! Běž honem pryč!“

Pozdě. Holčička se znovu rozběhla k svému tatínkovi, náhle však zakopla o lem noční košilky a upadla na zem. V tu chvíli se ozvala ohlušující rána a ze studené zbraně v její ruce vyšlehl plamen. Zavřela oči. Výstřel ještě chvíli rezonoval mezi stěnami. Zněl stejně odporně a děsivě jako ďáblův smích.

Holčička otevřela oči. V prvním okamžiku uviděla, co udělala. Pak už neviděla nic.

Kapitola první

Anglie, rok 1802

Tichem otřásly výstřely a bez jakéhokoliv varování narušily mír pokojné jízdy anglickou krajinou.

Karolína Mary Richmondová, její sestřenice Charita a jejich černošský společník Benjamin je zaslechli v témže okamžiku. Charita si v prvním okamžiku myslela, že to bylo zahřmění, a vykoukla okénkem kočáru ven. Obloha však byla jasná a modrá, jak jen může být v krásný

podzimní den. Charita se zatvářila zmateně, protože neviděla jediný obláček. Právě se chystala něco říct, vtom ji však její sestřenice chytila za rameno a prudce strhla na podlahu.

Karolína uvolnila zdrhovadlo své taštičky a vytáhla stříbrnou pistoli vykládanou perletí. Náhle se kočár prudce zastavil a Karolína se musela opřít o dívku pod sebou.

„Co to děláš, Karolíno?“ ozvalo se pod ní.

„Neslyšíš, že se tu střílí?“ odpověděla Karolína.

Benjamin sedící naproti už také vytáhl zbraň a opatrně vykoukl okénkem.

„Přepadení! Vpředu jsou lupiči!“ vykřikl kočí hlasem, z něhož byl patrný těžký irský přízvuk. „Lepší přečkat to někde v lese,“ radil. Seskočil ze sedátka a prchal pryč.

„Vidíš něco?“ zeptala se Karolína.

„Jen kočího, jak se schovává v křoví,“ odpověděl černoch svým obvyklým ležérním tónem.

„Já nevidím vůbec nic,“ ozvala se Charita nespokojeně. „Karolíno, dej, prosím tě, tu nohu pryč. Pošlapala jsi mi šaty na zádech.“ Namáhavě e posadila a potom se zvedla na kolenou. Čepec uvázaný pod bradou měla omotaný kolem krku a zapletený do záplavy blond lokýnek a růžových a žlutých stuh.

Usilovně mžourala přes pokřivené brýle s drátěnými obroučkami a snažila se upravit.

„Vážně, Karolíno. Vím,že mě chceš chránit, ale nemusela bys to tak přehánět,“ konstatovala ve spěchu. „Panebože, ztratila jsem jedno sklíčko brýlí,“ dodala se zaúpěním. „Asi je někde dole v šatech.

Myslíš,že to jsou lupiči,kteří tu číhají v záloze na ubohé cestující?“

Karolína zareagovala až na její poslední otázku.

„Podle toho, kolik padlo výstřelů a jak rychle náš kočí utíkal pryč, soudím, že ano.“ V mimovolné reakci na Charitino nervózní brebentění mluvila tiše a klidně.

„Benjamine, dohlédni, prosím, na koně. Jestli jsou klidní, pojedeme dál a zkusíme se tam s těmi nějak domluvit.“

Benjamin přikývl a opatrně otevřel dvířka. Jakmile se pohnul, jeho impozantní tělesn:’« schránka rozhoupala kočár. Musel se sehnout a trochu se pootočit, aby se svými rameny protáhl úzkými dřevěnými dvířky. Místo aby spěchal dopředu, kde byli zapřažení tažní koně, obrátil se dozadu k dvěma Karolíniným arabům uvá-zaným za kočárem. Zvířata s nimi cestovala až z Bostonu a měla být darem Karolíninu otci hraběti z Braxtonu.

Hřebec trhal podrážděně hlavou a také klisna se zdála být neklidná. Benjamin promluvil na oba koně svým zpěvavým africkým dialektem, kterému rozuměla pouze Karolína, a rychle je uklidnil. Potom je odvázal a přivedl ke dvířkům kočáru.

„Počkej tady, Charito,“ řekla Karolína. „A nevystrkuj hlavu.“

„Buď opatrná,“ starala se Charita. Teď už zase seděla na sedadle. Jako by neslyšela Karolínin příkaz, okamžitě vystrčila hlavu z okénka a pozorovala Benjamina, který pomáhal Karolíně nasednout na hřebce. „Benjamine, ty na sebe dej také pozor,“ zavolala, když se obrovský černoch vyškrábal na klisnin hřbet.

Karolína jela vpředu a vybírala cestu mezi stromy. Měla v úmyslu dostat se k lupičům zezadu a překvapit je. Podle počtu výstřelů soudila, že útočnici jsou nejméně čtyři, a neměla nejmenší chuť ocitnout se při tak nerovné šanci uprostřed bandy hrdlořezů.

Po několika desítkách metrů zjistila, že zachytává kloboukem větvičky. Rychle tedy rozvázala stuhu pod bradou a hodila klobouk na zem. Vzápětí se jí uvolnily spony a na ramena jí spadly těžké vlnité vlasy černé jako noc.

Náhle zaslechli hrubé, vzteklé hlasy a zastavili se. Oba zůstali v skrytu hustého lesa v místě, odkud měli téměř otevřený výhled na cestu. Karolíně stačil jediný pohled, aby jí přeběhl mráz po zádech.

Uviděla krásný černý kočár obklopený čtyřmi statnými chlapy na koních. Všichni až na jednoho měli

na obličejích škrabošky. Z kočáru pomalu vystupoval muž. Bylo zřejmé, že jde o bohatého člověka. Když Karolína uviděla, že mu teče po stehnech jasně červená krev, málem hlasitě vykřikla rozhořčením.

Zraněný měl blond vlasy a jeho hezká tvář, bledá jako křída, byla stažená bolestí. Karolína viděla, že se opřel o kočár a měří si útočníky pohledem plným pyšné arogance a pohrdání. Náhle se však jeho oči rozšířily a aroganci vystřídala neskrývaná hrůza. Karolína vzápětí poznala, proč se jeho chování tak náhle změnilo.

Bandita bez škrabošky — nepochybně velitel hordy, podle toho, jak na něj pohlíželi ostatní — pomalu zvedal pistoli. Bylo jasné, že se chystá spáchat chladnokrevnou vraždu.

„Viděl moji tvář,“ obrátil se bandita ke své kohortě.

„Nedá se nic dělat. Musí zemřít.“

Dva z útočníků okamžitě přikývli na souhlas, třetí však váhal. Karolína neztrácela čas čekáním, jak se rozhodne. Zvedla pistoli, pečlivě zamířila a stiskla spoušť. Střílet se naučila během dlouholetého soužití s čtyřmi staršími bratranci, kteří trvali na tom, že se musí umět sama bránit. Její výstřel byl přesný. Kulka zasáhla muže bez škrabošky do ruky. Potvrdil to banditův bolestivý výkřik.

Benjamin pochvalně zahučel. Podal jí svou zbraň a vzal od ní prázdnou pistoli. Karolína vystřelila podruhé a zranila muže nalevo od velitele.

Náhle bylo po všem. Bandité se sprostými a výhružnými výkřiky obrátili koně a dali se na útěk. Karolína čekala, až utichne dusot kopyt, a pak pobídla svého koně. „Nemyslím, že se vrátí,“ řekla tiše. Držela pistoli stále připravenou k výstřelu, ale když uviděla, že zraněný džentlmen o krok ustoupil, rychle sklonila hlaveň dolů.

Zraněný aristokrat se rychle vzpamatoval. Pohlédl na Karolínu neuvěřitelně modrýma očima, jejichž odstín byl ještě o poznání tmavší než barva jejích očí. V jeho tváři se zračilo překvapení. „To vy jste na ně vystřelila? Vy

jste je…“

Zdálo se, že nemá sílu větu dokončit.

„Ano, já jsem na ně vystřelila. Tady Benjamin,“ ukázala na černého obra vedle sebe, „mi pomohl.“

Teprve nyní vzal džentlmen Karolínina společníka na vědomí. Jeho reakce na černocha Karolínu znepokojila. Proboha, vždyť vypadal, jako by měl každou chvíli omdlít? Zdálo se, že je zmatený, a Karolína usoudila, že příčinou jeho pomalého chápání je strach a možná i šok z utrpěného zranění. „Kdybych to neudělala, byl byste už mrtvý.“

Řekla jen to, co považovala za nejlogičtější posouzení situace. Pak se obrátila k Benjaminovi a podala mu uzdu svého koně. „Vrať se k našemu kočáru a řekni Charitě, co se stalo. Myslím, že už je strachem a starostmi bez sebe.“

Benjamin přikývl a rozjel se zpět. „Pro všechny případy přivez střelný prach,“ zavolala za ním Karolína.

„A také Charitinu brašnu s léky.“

Otočila se k cizinci a řekla mu, aby se pokusil nastoupit zpátky do kočáru. „Chci se podívat na vaše zranění. Tam to bude pro vás pohodlnější.“

Muž přikývl. Pomalu zamířil ke kočáru a začal vystupovat po schůdcích. V jednom okamžiku však zavrávoral, a kdyby k němu Karolína rychle nepřiskočila a nepodepřela ho, zřejmě by upadl.

Konečně se usadil na temně rudých plyšových polštářích. Karolína si klekla na podlahu kočáru mezi cizincovy roztažené nohy. Náhle pocítila rozpaky — pozice, v níž se nacházela, nebyla zrovna obvyklá.

Zřejmě musela zrudnout. Muž byl zraněný na velice choulostivém místě. Chvíli váhala, jak se zachovat, ovšem jen do okamžiku, kdy se na mužových žlutohnědých jezdeckých kalhotách objevil čerstvý proud krve.

„Vím, je to pro vás nepříjemné,“ zašeptal. V jeho hlase však bylo víc bolesti než studu a Karolína na to reagovala čistým soucitem.

Rána byla na vnitřní straně stehna v tříselné oblasti.

„Měl jste velké štěstí,“ zašeptala Karolína. „Zdá se, že je to čistý průstřel. Kdybych ty kalhoty mohla trochu rozříznout, možná —“

Zničíte mi je!“ Myslela, že ho rozhořčil její návrh, a pohlédla na něho.

„Moje boty! Dávejte pozor na moje boty!“ Karolína usoudila, že muž je na pokraji hysterického záchvatu

„Nic vám s nimi neudělám,“ uklidňovala ho. „Tak mohu kalhoty trochu rozříznout?“

Zhluboka se nadechl, obrátil oči v sloup a krátce přikývl. „Když to musí být,“ povzdechl si rezignovaně.

Karolína přikývla a rychle vytáhla ze skrýše nad kotníkem malou dýku.

Muž ji pozoroval a poprvé se pokusil o úsměv.

„Vždycky cestujete tak dokonale vybavená, madam?“

„Tam, odkud jedu, musí být člověk připravený na všechno,“ vysvětlila.

Bylo velice nesnadné propíchnout kalhoty tak, aby ho ještě víc nezranila, protože přiléhaly ke stehnu jako ulité. Karolínu napadlo, že musí být hrozně nepohodlné v takových kalhotách sedět. Po chvíli se jí přece jen podařilo látku rozpárat a pak roztrhnout.

Objevila se obnažená růžová tkáň.

Muž si samozřejmě povšiml nezvyklého přízvuku, kterým krásná žena klečící před ním mluví, a rozeznal v jejím zastřeném hlase tón obvyklý v koloniích. „Takže pocházíte z kolonií. Slyšel jsem, že je to barbarský kraj.“ Sykl bolestí, když mu začala ohmatávat okraje rány, ale pak pokračoval. „Není divu, že s sebou nosíte takový arzenál.“

Karolína na něho překvapeně pohlédla. „Ano, jsem z kolonií, ale to není důvod, proč s sebou nosím zbraň, pane. To tedy ne,“ dodala a živě přitom zavrtěla hlavou.

„Teď právě jedu z Londýna.“

„Z Londýna?“ Muž se opět zatvářil zmateně.

„Jistě. Slyšeli jsme, co se tam zrovna děje. Vždyť se zprávy o tom donesly až do Bostonu — o všech těch

vraždách a přepadeních. Je to doupě úpadku a korupce, nemyslíte? Moje sestřenice i já jsme si řekly, že budeme opatrné, jak jen to jde. A vzhlednu k tomu, čeho jsme svědky hned v první den svého příjezdu, to bylo dobré rozhodnutí.“

„Ha! Úplně tytéž historky jsem slyšel o koloniích,“ reagoval muž s pohrdavým odfrknutím. „Londýn je proti těm vašim krajům oázou civilizace, moje drahá pomýlená!“ Podle Karolínina mínění se vyjadřoval s až příliš velkou blahosklonností. Kupodivu ji to však nevyvádělo z míry.

„Bráníte svůj domov a to vás ctí,“ poznamenala s povzdechem. Potom opět soustředila pozornost na jeho zraněnou nohu, a než stačil vymyslet vhodnou odpověď, dodala: „Nemohl byste si sundat nákrčník?“

„Prosím?“ Téměř po každém slově se kousal do spodního rtu a Karolína si uvědomila, že zřejmě s největším úsilím přemáhá bolest.

„Potřebuji něco, čím bych zastavila krváceni,“ řekla na vysvětlenou.

„Panebože, co všechno budu muset ještě vytrpět!

Nejdříve mě lupiči zraní na tak choulostivém místě, pak mě v tom stavu musí vidět dáma a nakonec ještě chce použít můj nákrčník… Bože, to už je příliš, to už je opravdu příliš!“

„Dobře, nedělejte si starosti o svůj nákrčník,“ uklidňovala ho Karolína hlasem, jakým se konejší malé děti. „Utrhnu kousek ze své spodničky.“

Muž měl stále v očích zmatený výraz a podle všeho byl připravený bránit svůj nákrčník do roztrhání těla. Karolína se přemohla a snažila se tvářit mile. „Slibuji vám, že o vašem nešťastném zranění nikomu neřeknu. Vždyť ani nevím, jak se jmenujete! Vidíte, jak je to všechno jednoduché? Budu vám třeba říkat… pan George. Po vašem králi. Vyhovuje vám to?“

Odmítavý výraz v jeho pohledu ještě zesílil. Zřejmě mu to ani trochu nevyhovovalo. Chvíli nevěděla, co si o tom myslet, ale pak sejí zdálo, že pochopila, proč ho její

poslední návrh tak roztrpčil. „Ach jistě, chápu. Teď, když váš král upadl do nepřízně, jsem si mohla vymyslet vhodnější jméno. Máte něco proti Smithovi? Co tak Harold Smith?“

Muž přikývl a dlouze si povzdechl.

„Dobře,“ zakončila Karolína. Poklepala na jeho chránič kolena a rychle vystoupila z vozu. Venku se sehnula a utrhla kus lemu své spodničky. Náhle strnula, protože zaslechla dusot koňských kopyt. Přicházel ze severu, tedy z opačné strany, než odkud čekala Benjamina s najatým kočárem. Že by se vracel některý z banditů? „Podejte mi pistoli, pane Smithe,“ křikla a rychle schovala dýku do skrýše nad kotníkem. Útržek spodničky hodila otevřen ý m oknem do vozu.

„Vždyť není nabitá,“ upozornil ji hlasem plným paniky.

Také Karolína cítila, že se jí zmocňuje panika.

Bojovala s pokušením vykasat si sukni a rozběhnout se pro pomoc. Věděla však, že se této zbabělé myšlence nemůže poddat, protože by to znamenalo nechat zraněného muže bez ochrany. „Není nabitá, ale to víme jen my dva,“ držela se role falešné hrdinky. Vzala pistoli, kterou jí okénkem podal, zhluboka se nadechla a tiše se modlila, aby blížící se dusot uslyšel také Benjamin. Bože, kdyby se jí jen přestaly třást ruce!

Konečně se v zatáčce objevil jezdec na koni. Karolína soustředila pozornost na zvíře, které se jí zdálo neobvykle velké — vždyť muselo být nejméně o tři pěsti vyšší než její arab. Náhle se ji zmocnila šílená myšlenka, že ji jezdec v příštích okamžicích přejede a udupe k smrti. Cítila, jak se pod ní chvěje zem. I když musela o krok ustoupit, stále držela pistoli v napřažené ruce.

Nebezpečnější však bylo, že musela zavřít oči před hlínou odletující od kopyt koně.

Jezdec zastavil. Karolína si oči protřela a otevřela je.

První, čeho si všimla, bylo nádherné zvíře a nad ním stříbřitě se lesknoucí pistole namířená přímo na ni.

Z obojího šel strach. Karolína rychle obrátila pozornost k

jezdci.

Pohled na něho ji však vůbec neuklidnil. Naopak, z mohutného chlapa, který na ni shlížel z koňského hřbetu, šel ještě větší strach než ze zvířete a lesklé zbraně. Tvrdé mužovy rysy nezjemňovaly ani žlutohnědé vlasy spadající do čela. Jeho ostrá brada prozrazovala neústupnost a lesk světle hnědých očí, které ji probodávaly jako dva šípy, nedával ani náznak naděje na mírnost nebo ochotu k dorozumění. Jezdec se mračil jako bůh hněvu.

Karolínu okamžitě napadlo, že hrozivému dojmu, kterým jezdec působil, nesmí podlehnout. Zachytila cizincův pohled a bez jediného mrknutí mu ho vrátila.

Jered Marcus Benton, čtvrtý vévoda z Bradfordu, nemohl uvěřit tomu, co vidí. Stiskem stehen uklidnil hřebce, ale očima dál sledoval půvabné zjevení před sebou. Modrooká kráska na něho vyzývavě hleděla a pistolí mu mířila přímo na srdce. Vůbec situaci nechápal.

„Co se tu stalo?“ houkl tak hlasitě, že se jeho hřebec leknutím vzepjal. Znovu stiskem silných stehen zvíře zvládl. „Klid, Reliance,“ zavrčel hrdelním hlasem. Ostrý povel však vzápětí doprovodil jemným pohlazením zvířete po krku. Přes tento bezděčný projev citu zůstával v jeho tváři tvrdý, nepřátelský výraz.

Ani teď neuhnul pohledem a Karolína si začala přát, aby to přece jen byl jeden z banditů, na které před chvílí vystřelila. Bála se, že tenhle muž její bluf s prázdnou pistolí rychle prohlédne.

Horečně uvažovala, kde mohl zůstat Benjamin. Přece musel dusot blížícího se jezdce slyšet? A proč se pořád pod ní chvěje země? Nebo se to chvějí její nohy?

Panebože, za žádnou cenu nesmí dát najevo slabost!

„Tak k čertu řekněte, co se tady stalo,“ houkl cizinec znovu. Jeho drsný hlas se do ní opřel jako prudký náraz větru, ale Karolína se nepohnula. Ani teď neodpověděla

— bála se, že pokud by promluvila, okamžitě by poznal, že má strach, a získal by nad ní výhodu. Ještě pevněji

sevřela pistoli. Snažila se zhluboka dýchat, aby uklidnila prudce bušící srdce.

Bradford se odvážil rychle rozhlédnout. Jeho oblíbený kočár, který půjčil na dva týdny svému příteli, stál na kraji cesty a jeho dvířka byla poznamenaná několika ošklivými otvory po kulkách. Náhle postřehl uvnitř vozu jakýsi pohyb a poznal kštici světlých vlasů. Vydechl úlevou. Jeho přítel je tedy v bezpečí.

Spíš instinkt než rozum mu říkal, že útok provedl někdo jiný než žena, která před ním tak hrdě stojí a odhodlaně čelí jeho pohledu. Neušlo mu však, že se lehce chvěje, a okamžitě toho využil.

„Pusťte zbraň!“ To nebyla žádost; vévoda z Bradfordu zřídka kdy — pokud vůbec — o něco žádal. Byl zvyklý poroučet. A byl také zvyklý, že ti, kterým poroučel, obvykle jeho rozkazy rychle plnili.

Nyní však viděl, že to bude jiné. Ta sebevědomá dívka mu stále hleděla bez hnutí do očí a na jeho rozkaz nereagovala.

Karolína se silou vůle soustředila, aby na sobě nedala znát rozechvění. Neznámý jezdec se nad ní tyčil jako černý mrak. Tušila jeho sílu a moc, vyzařovaly z každého jeho gesta. Opět ji na okamžik ovládl strach.

Vzápětí si však uvědomila, že před ní stojí jen člověk, žádný bůh. Působil sebevědomým až arogantním do-jmem a podle oděvu bylo zřejmé, že je velice bohatý. Měl na sobě kabátec tmavě červené barvy téhož střihu, v jakém bylo ušité zelené sako pana Smitha, těsně přiléhající jelenicové kalhoty podle poslední módy — Karolína si stačila všimnout silných, svalnatých stehen, která se pod nimi rýsovala — a vysoké jezdecké boty ke kolenům svítící leskem. Dokonce i nákrčník měl jezdec stejný jako pan Smith.

Karolína si vzpomněla, že ji muž v kočáře prosil, aby o jeho choulostivém zranění nikomu neříkala. Pyšný jezdec však na ni působil dojmem, že by dokázal historku rychle rozšířit. Nejlépe by bylo, kdyby sejí podařilo přinutit ho, aby šel svou cestou.

„Madam, vy jste neslyšela? Řekl jsem, abyste pustila pistoli.“ Nechtěl na ni křičet, ale cítil, že se mu nedaří prosadit svou vůli. Dokonce měl pocit, jako by spíš ona měla navrch. Zaskočila ho zbraní, kterou na něho stále mířila, ale musel si přiznat, že i pohledem svých očí.

Měly opravdu zvláštní barvu.

„Vy pusťte svou pistoli!“ odpověděla konečně Karolína. Potěšilo ji, že se jí ani příliš nezachvěl hlas, a dokonce se jí zdálo, že zní stejně tvrdě jako jeho. Bylo to malé vítězství, ale bylo.

Protože byla otočená zády ke kočáru, neviděla, že zraněný mává cizímu jezdci na pozdrav.

Bradford mu kývnutím hlavy odpověděl a zdvihl obočí na znamení, že od něho očekává vysvětlení. Náhle jeho pohled ztratil cynický výraz. Bylo to, jako když se vyčistí zatažená obloha, i Karolína si přála, aby stejně rychle pominula zastrašující aura sily, která se nad ním stále vznášela.

„Zdá se, že jsme se dostali do patové situace,“ přerušil drsný hlas její úvahy o příčinách změny jeho chovám. „Nebo se snad pokusíme jeden druhého zastřelit?“

Stále neviděla důvod, proč by měla polevit v ostražitosti. Všimla si, že koutky mužových úst se nepatrně zvedly, a bezděčně ztuhla. Jak to, že se odvažuje projevovat tak pobavený postoj v situaci, když ona stále cítí strach?

,,Pusťte zbraň,“ trvala na svém tiše. „Já na vás nevystřelím.“

Bradford ji ignoroval a dál ji pozoroval s lehce přezíravým výrazem. Dokonce se odvážil poplácat svého koně po krku. Bylo zřejmé , že si zvířete velice cení, a Karolína si náhle uvědomila, jak na něho.

Samozřejmě poznala, že tenhle člověk by nikdy nepřiznal porážku, a už vůbec by se nesklonil před ženou. Bradford si před malou chvilkou všiml, že se zachvěla, a považoval za otázku času, kdy se její sebejistota definitivně zhroutí. I když se tomu bránil,

musel jí přiznat odvahu, s jakou se u žen ještě nesetkal. Přestojí stále vnímal jako ženu, a tedy jako někoho, kdo se s ním nemůže měřit. Všechny ženy jsou v podstatě stejné; jsou…

„Nestřelím na vás, ale střelím na vašeho koně.“

Její nová zbraň se ukázala účinná. Viděla, že málem spadl ze sedla. „To byste se neodvážila!“ zařval pobouřený na nejvyšší míru.

Karolína odpověděla tím, že sklonila nenabitou pistoli o kousek níž a namířila ji na hlavu zvířete. „Střelím ho přímo mezi oči,“ slibovala.

„Bradforde!“ Hlas přicházející z kočáru ho zarazil ve chvíli, když se už téměř chystal seskočit z koně a na místě tu opovážlivou ženskou uškrtit.

„Pane Smithe? Vy toho muže znáte?“ zavolala Karolína přes rameno. Stále nespouštěla z jezdce oči. Muž nyní seskočil na zem a k jejímu značnému uspokojení zastrčil pistoli za opasek. Pocítila vlnu úlevy. Nakonec s ním neměla ani příliš velkou práci. Jestli je tenhle Angličan typický příklad moderního muže, pak mají její bratranci pravdu. Zřejmě se mezi nimi opravdu nenajde skutečný chlap.

Bradford se k ní obrátil a přerušil její úvahy. „Žádný džentlmen by nikdy nehrozil —“

Zarazil se, protože si uvědomil, jak je jeho zbrklá poznámka absurdní.

„Nikdy jsem netvrdila, že jsem džentlmen,“ vrátila mu Karolína, když si byla jistá, že nedopoví, co chtěl říct.

Smith vykoukl z okénka kočáru, přitom sykl bolestí, kterou si způsobil neopatrným pohybem. „Člověče, vždyť tu pistoli nemá nabitou. Nezblázni se samým vztekem! Tvému koni se nic nestane.“ V jeho hlase zaznělo pobavení a Karolína se musela usmát.

Bradford si uvědomil, že ho ta žena s okouzlujícím úsměvem a šelmovsky jiskřícíma očima přemohla.

„Nakonec to s vámi bylo lehčí, než jsem si myslela,“ poznamenala Karolína. Vzápětí však litovala, že

nemlčela, protože muž proti ní prudce vykročil. V jeho tváři nebyl ani náznak úsměvu. Rychle před ním ustoupila a pomyslela si, že zřejmě nemá ani špetky smyslu pro humor.

Když se mračil, ztratila jeho tvář jakýkoliv půvab.

Ostatně ani jeho postava se jí nelíbila. Byl na její vkus příliš vysoký a rozložitý. Vždyť byl téměř stejný obr jako Benjamin. Náhle si s úlevou všimla, že se k nim Benjamin tiše blíží za cizincovými zády.

„Střelila byste na mého koně, kdybyste měla zbraň nabitou?“ zeptal se jezdec a svaly na pravé straně jeho tváře sebou podezřeli cukaly. Karolína sklonila pistoli.

„Samozřejmě že ne. Je příliš krásný, aby ho člověk zabil. To naopak vy…“

Bradford konečně zaslechl kroky a otočil se. V okamžiku se střetl tváří v tvář s Benjaminem. Oba muži se chvíli vzájemně měřili pohledy. Karolína poznala, že ho přítomnost jejího přítele nezastrašila. Zdálo se, že na rozdíl od Smitha ho pohled na Benjamina pouze udivil.

„Můžeš mi podat lékárničku, Benjamine? S tím pánem si nedělej starosti,“ dodala a kývla hlavou směrem k cizinci. „Vypadá, že je přítel pana Smitha.“

,,Pana Smitha?“ zeptal se Bradford a zmateně se obrátil k muži, který se na něho

„Ted’ je to Harold Smith,“ vysvětlovala Karolína.

„Protože se nachází v poněkud choulostivé situaci, nepřál si, abych znala jeho pravé jméno. Navrhla jsem mu tedy, že mu budu říkat George po vašem králi, ale protože se málem urazil, dohodli jsme se na Haroldu Smithovi.“

V tu chvíli se v zatáčce cesty objevila Charita. Jak běžela, držela sytě růžovou sukni značný kus nad pěkně tvarovanými kotníky svých nožek. Karolína její příchod uvítala, protože Bradford na ni zíral zcela vyvedený z konceptu. Pomyslela si, jestli to není normální — třeba všichni Angličané vypadají pořád tak zmateně.

„Karolíno! Kočí nechce vylézt z křoví,“ vyhrkla Charita, když popadla dech. Zastavila se vedle

Benjamina a krátce se na něho usmála. Teprve pak pohlédla na Bradforda a na muže vykukujícího z okénka kočáru. „Už je po nebezpečí? Kočí řekl, že vyleze, teprve až se vrátím a řeknu mu, že je všechno v pořádku.

Poslal mě, abych to zjistila,“ vysvětlovala. „Karolíno, myslím, že bychom se měli opravdu otočit a vrátit se do Londýna. Vím, že jsem to byla já, kdo chtěl jet do venkovského sídla tvého otce, ale ted’ vidím, že to byla pošetilost. Měla jsi pravdu, sestřenice!

Ubytujeme se v městském domě tvého otce a pošleme mu zprávu.“

Dívka, která právě přiběhla a v jednom kuse mlela pusou, Bradfordovi připomínala tornádo. Těkal pohledem z jedné ženy na druhou a nemohl uvěřit, že by opravdu mohly být příbuzné. Vždyť neměly nic společného ani v chování, ani ve zjevu. Charita byla drobná, podle Bradfordova odhadu asi pět stop a dva palce vysoká, se zlatými lokýnkami, které nezůstaly ani na okamžik v klidu, a s rozpustilýma očima hnědýma jako lískové oříšky. Naproti tomu Karolína byla nejméně o tři nebo čtyři palce vyšší, měla černé vlasy a husté tmavé řasy rámující ty nejfantastičtější jasně modré oči, do jakých kdy pohlédl. Obě byly štíhlé. Zatímco

o Charitě se dalo říct, že je pěkná, její sestřenice byla skutečně krásná.

Obě ženy se však nelišily pouze zjevem. Bradford záhy poznal, že maličká blondýnka je příliš těkavá a jejímu pohledu chybí soustředění i vnitřní výraz. Nebyla schopná podívat se mu pořádně do očí — podle jeho názoru to hraničilo až s ustrašeností.

Zato Karolína byla ztělesněním sebevědomí a její pohled byl přímý a pevný. Vždyť se jí málem povedlo přivést ho do rozpaků! Byly to zkrátka dvě ženy zcela opačného typu a Bradford si musel přiznat, že obě jsou okouzlující a přitažlivé.

„Pane Smithe, tohle je Charita,“ prohlásila Karolína a láskyplně se na svou sestřenici usmála. Schválně Bradforda ignorovala. Rozhodla se, že ho bude

přehlížet, protože se stále ještě nepřestal mračit.

Charita přiběhla ke kočáru, stoupla si na špičky a pokoušela se nakouknout dovnitř. „Benjamin mi řekl, že jste zraněný! Ubohý pane! Už je vám lépe?“ Usmála se a čekala na odpověď, zatímco muž v kočáře se horlivě snažil před jejím pohledem schovat. „Jsem Karolinum sestřenice, ale vychovávali nás jako sestry. Jsme také téměř stejně staré —já jsem jen o šest měsíců starší.“ Po tomto vysvětlení se Charita obrátila ke Karolíně a znovu se usmála, až sejí na tváři udělaly dva dolíčky.

„Kde mají kočího? Myslíš, že se také schovává v křoví? Neměl by se po něm někdo podívat?“

„Ano,“ souhlasila Karolína. „To je výborný nápad. Zkuste ho s Benjaminem najít a já zatím dokončím ošetření pana Smitha.“

„Oh, mám já to ale způsoby. I když jsme se setkali za velmi neobvyklých okolností a ani nevím, jak to udělat, myslím, že bychom se měli všichni vzájemně představit.“

,,Ne!“ ozvalo se z kočáru s takovou silou, že se málem rozhoupal na kolech.

„Pan Smith se rozhodl zůstat raději v anonymitě,“ vysvětlila Karolína tiše. „A stejně jako já musíš slíbit, že na tohle setkání zapomeneš.“ Vzala sestřenici stranou a zašeptala jí: „Ten člověk se dostal do velmi nepříjemné situace, která ho uvádí do rozpaků. Víš přece, jací ti Angličané jsou,“ dodala.

Bradford, stojící pár kroků od nich, její slova zaslechl a už se jí chystal zeptat, o co vlastně jde, když ho předběhla Charita. „Vyplývá jeho nepříjemná situace z toho, že je zraněný? Čím je jeho zranění zvláštní? A jak je vážné?“

„No, není vážné,“ ujistila ji Karolína. „I když jsem si zprvu myslela, že je, protože velmi krvácel. Je pouze zraněný na choulostivém místě,“ vysvětlila.

„Ach můj bože!“ povzdechla Charita soucitně. Vrhla krátký pohled na muže v kočáru a pak se obrátila zpátky ke Karolíně, „Říkáš na choulostivém místě?“

„Ano,“ potvrdila Karolína. Věděla, že její sestřenice by chtěla slyšet víc, ale s ohledem na pocity pana Smitha jí už nic dalšího neřekla. „Čím dříve tady skončíme a budeme pokračovat ve své cestě tím lépe.“

„Proč?“

Protože on ze všeho dělá hroznou tragédii,“ odpověděla Karolí n a . Ani se nesnažila skrýt před sestřenicí své podráždění. Sam o z řejmě neřekla Charitě celou pravdu. Chtěla být co nejdříve pryč kvůli tomu zpupnému a arogantnímu Bradfordovi. Vlastně m ě l a říct, čím dříve se zbavíme toho druhého, tím lépe. Ten chlap ji naháněl strach, až ji to znervózňovalo, a o takové pocity vůbec nestála.

„Je to dandy?“ zeptala se ještě šeptem Charita, jako by to slovo naznačovalo nějakou hroznou nemoc.

Karolína neodpověděla. Přistoupila k Benjaminovi a vzala si od něho kufřík s prostředky první pomoci.

Potom vlezla do vozu a řekla zraněnému, aby si s Charitou nedělal starosti. „Nemá s sebou brýle a bez nich vás ani pořádně neviděla.“

Také Benjamin slyšel, co Karolína říkala o mužově zranění, a nabídl Charitě ruku, aby ji odvedl stranou. Když ji hned nepřijala, jednoduše ji vzal za rameno a téměř násilím ji odtáhl. Bradford oba sledoval a snažil se přijít na to, kdo ti lidé jsou a co se tu děje.

„Pojď se podívat, do jaké bryndy jsem se dostal,“ zavolal Smith ven na svého přítele. Bradford přikývl a obešel kočár.

„Je málo mužů, kterým bych věřil, že o téhle situaci budou mlčet, ale Bradford je naštěstí jedním z nich,“ vysvětloval Karolíně.

Nic na to neřekla. Znovu se podívala na ránu a zjistila, že už přestala krvácet. „Nemáte s sebou nějaký alkohol?“ zeptala se. Zcela ignorovala Bradforda, který mezitím nastoupil do vozu a posadil se proti zraněnému.

Kočár pana Smitha byl mnohem větší než ten, co si najala ona, ale přesto, když poklekla před zraněným,

dotkla se ramenem levé Bradfordovy nohy. Věděla, že od něho nemůže chtít, aby počkal venku, než skončí s ošetřením, protože ho dovnitř pozval Smith. Přesto chvíli uvažovala, že ho o to požádá.

„Mám trochu brandy,“ odpověděl zraněný a přinutil ji, aby opět obrátila pozornost k němu. „Myslíte, že by mi pomohl pořádný lok?“ zeptal se, když vytahoval z náprsní kapsy šedou polní láhev.

„Pokud nějaký zbude,“ odpověděla Karolína. „Chci polít ránu, než vám ji obvážu. Matka mi vždycky říkala, že alkohol dezinfikuje,“ vysvětlila. Samozřejmě pomlčela, že matka si svou teorií nebyla jistá, a když ji praktikovala, vždy dodala, že to jistě nemůže uškodit.

„Bude to pálit. Můžete přitom křičet. Slibuji, že si o vás nebudu myslet, že jste měkkota.“

„Nic neuslyšíte, madam, a kromě toho je od vás nezdvořilé vyzývat mě k něčemu takovému,“ prohlásil hrdě. Když mu však ránu polila, vykřikl bolestí a téměř vyskočil ze sedadla.

Bradfordovi nezbylo nic jiného než nasadit soucitný výraz.

Karolína našla v lékárničce malou lahvičku se žlutým práškem a ránu jím poprášila. Potom vzala dlouhý pruh látky, který utrhla ze své spodničky, a rychle ho na ránu přiložila. „Ten prášek ránu znecitliví a také ji uzavře,“ řekla laskavě.

Bradford cítil, že začíná jejímu zastřenému, smyslnému hlasu podléhat. Náhle ho napadlo, že by se ani nezlobil, kdyby byl na místě svého přítele a nechal se od ní ošetřovat. Rychle však zavrtěl hlavou, jako by tím chtěl svoji směšnou myšlenku zapudit. Co se to s ním děje? Cítil se tak zmatený, téměř jako uhranutý.

Věděl, že

to způsobila ona a že nic podobného nikdy předtím nezažil. V každém případě se mu to vůbec nelíbilo. Ta černovlasá holka se vzpírala jeho vůli. Bože, vždyť se jí téměř bál! Když chtěl něco říct, byl nejistý jako malý kluk a raději mlčel, protože měl strach, že by se

zakoktal.

„Promiňte, opravdu jsem se zachoval jako měkkota,“ řekl tiše Smith. Utřel si čelo kapesníkem a sklopil oči.

„Vaše matka musí barbar, když užívá při ošetřování ran takové metody.“

Bradford pozoroval přítelovu tvář staženou bolestí i studem. Věděl, jak je pro něho těžké přiznat nějaký nedostatek nebo slabost, ale uvědomoval si, že pokud by ho nyní litoval, jen by situaci zhoršil.

„Vždyť jste sotva pípl,“ chlácholila ho Karolína.

Poklepala mu na koleno a pohlédla na něho.

„Choval jste se statečně. Viděla, jsem jak jste se banditům postavil, a moc to na mě zapůsobilo.“ Její slova se neminula účinkem. Na Smithovu tvář se postupně vrátil hrdý výraz. „Choval jste se jako správný chlap — nemusíte se za nic stydět. A já zase zapomenu, že jste nazval moji matku barbarem,“ dodala a vlídně se na něho usmála.

„Máte pravdu, před těmi lotry jsem byl statečnější,“ souhlasil. Ale proti jejich přesile jsem nemohl nic dělat.“

„To opravdu ne,“ souhlasila. „Měl byste být na sebe hrdý, jak jste se zachoval. Souhlasíte se mnou, pane Bradforde?“

,,Jistě,“ odpověděl bez váhání Bradford potěšený, že si ho konečně všimla.

Smith cosi rozpačitě zahuhlal.

„Jediný, kdo se v celé situaci projevil jako zbabělec, je náš najatý irský kočí,“ poznamenala Karolína, když obvazovala zraněnému stehno.

„Vy nemáte ráda Iry?“ zeptal se Bradford poněkud ledabylým tónem. Její rezolutní hlas ho vzrušoval.

Karolína na něho pohlédla a z očí jí sršel hněv. Bradforda napadlo, jestli ta žena dovede i milovat tak vášnivě jako nenávidět. Opět však svou absurdní myšlenku zapudil.

„Všichni Irové, s nimiž jsem zatím přišla do styku, byli ničemové,“ prohlásila. „Matka říká, že bych ve svých úsudcích neměla být tak předpojatá, ale někdy to není

možné.“

Povzdechla si a opět se vrátila ke své práci. „Jednou, to jsem byla mnohem mladší, mě přepadli tři Irové.

Kdyby mi tenkrát nepřišel na pomoc Benjamin, nevím, jak by to se mnou dopadlo. Asi bych tu teď nebyla a nemluvila o tom.“

„Nechce se mi věřit, že by vás někdo dokázal přemoci,“ poznamenal Smith.

Znělo to jako kompliment a Karolína to také tak přijala. „Tenkrát jsem se neuměla bránit. Moje bratrance incident hrozně rozzlobil a od té doby se všichni předháněli, aby mě naučili, jak se o sebe postarat.“

„Ta dáma je chodící arzenál,“ obrátil se Smith ke svému přítele.

„Říká, že se ubrání před celým Londýnem.“

„Už se zase budeme přít o rozdílech mezi barbarskými koloniemi a vaším nemravným Londýnem, pane Smithe?“ ozvala se škádlivě Karolína. Laškovala s ním spíš proto, aby ho rozptýlila, než z jiného důvodu. Jemnými jistými pohyby mu utáhla obvaz kolem stehna a upevnila ho.

Z tváře zraněného pomalu mizel bolestný výraz.

„Musím říct, že se už cítím značně lépe. Zachránila jste mi život, drahá slečno.“

Karolína dělala, jako by jeho vřelá slova neslyšela, a rychle změnila téma. Nikdy nevěděla, jak se tvářit, když jí někdo vyslovoval komplimenty. „Za čtrnáct dní budete zase tančit,“ slibovala. „Chodíte přece do společnosti a na večírky, ne?“

Smith na její nevinnou otázku zareagoval tak, že se rozkašlal, jako by mu něco zaskočilo v hrdle. Karolína ho chvíli pozorovala a potom pohlédla na Bradforda. V jeho očích zasvítil pobavený výraz a Karolína zjistila, že když se usměje, je docela hezký muž.

Trpělivě čekala, až jí odpoví, ale Smith kuckal, jako by ani nemínil přestat.

Čekala tedy dál. Při pohledu na Bradforda si

uvědomila, že to opravdu není žádný hejsek. Ne, choval se úplně jinak než Smith. Oba muži byli podobně oblečení, ale Karolína pochybovala, že Bradford nosí kapesník s krajkami. Nedovedla si také představit, že by měl kůži na stehnech hladkou jako zadeček novorozeněte. Ne, to v žádném případě — musí mít stehna silná… a tvrdá. Byl také mnohem svalnatější než Smith a nezpozorovala u něho jedinou známku ochablosti. Představila si, že by každého protivníka rozdrtit pouze váhou svého mohutného těla. Jaký asi musí být s ženou? Cítila, že jí do tváří stoupá horko a její myšlenky zabíhají do sféry fantazií. Co se to s ní děje, že nemůže potlačit představu, jak asi vypadá bez oblečení… jaký je, když se dotkne ženy? Bože, vždyť je to všechno tak absurdní!

Bradford si jejího ruměnce všiml, ale předpokládal, že je rozpačitá ze Smithova kašlání… že ho vnímá jako posměch. Rychle ji proto odpověděl. „Samozřejmě že chodíme do společnosti, ale Smith mnohem víc než já.“ Nepřiznal se, že on se všech společenských dýchánků a večírků zúčastňuje jen velmi zřídka a považuje je za zkoušku své trpělivosti. Místo toho se jí zeptal: „zmínila jste se, že jste na návštěvě u svého otce. Žijete tedy v koloniích? A pouze s matkou?“

Najednou zatoužil dovědět se o ní co nejvíc. Odmítal si to však přiznat a předstíral — dokonce i sám před sebou — že se ptá jen proto, aby udržel konverzaci.

Karolína se zamračila. Uvědomila si, že by bylo hrubé neodpovědět na slušně položenou otázku, přesto uvažovala, jak se hovoru o sobě vyhnout. Pokud se její plány nějak nezvrtnou, pobude v Londýně pouze krátce. Neměla proto chuť navazovat vztahy s Angličany. Oba muži však na ni hleděli a bylo zřejmé, že čekají na její odpověď. Něco říct musela. „Moje matka zemřela… už dávno,“ odhodlala se nakonec. „Do Bostonu jsem se přestěhovala, ještě když jsem byla malá. Vyrůstala jsem u strýce s tetou. Tetu jsem vždycky brala jako svou matku a také jsem jí tak říkala. Víte, ona mě vychovala.

A bylo to tak jednodušší… vyhovovalo nám to,“ dodala s trochu ledabylým pokrčením ramen.

„Zůstanete v Londýně dlouho?“ zeptal se Bradford. Předklonil se a položil si své velké ruce na kolena. Bylo vidět, že na její odpověď čeká s napětím.

„Charita by chtěla během našeho pobytu navštívit nějaké společenské akce,“ odpověděla neurčitě.

Bradford se zamračil, protože mu bylo jasné, že se jeho otázce vyhnula. „Společenská sezóna už brzy začne,“ řekl potom. „Těšíte se na dobrodružství v Londýně?“ Snažil se, aby v jeho hlase nezazněl ani náznak cynismu a nezkazil tak její nevinná očekávání. Byla to žena a musela toužit po všech těch společenských frivolitách.

„Dobrodružství? Tohle jsem neměla na mysli.

Nepochybuji, že Charita se bude na večírcích v Londýně bavit,“ odpověděla.

Zamračila se a Bradford si uvědomil, že pokud upře na nějakého muže pohled s takovým zaujetím, jako nyní na něho, musí se zřejmě vší silou ovládat, aby nezačal koktat a neztratil sled myšlenek. Snažil se proto rychle si vzpomenout, o čem hovořili. Současně si však také připomněl, že toho už viděl i zažil dost, aby se nechal oklamat rafinovanými triky kdejaké dívčiny. Přesto ho stále víc znepokojovalo, že se ho její jednání tak dotýká. Bože, nepamatoval si, kdy na něho nějaká žena tak zapůsobila. Co se to s ním děje? Muselo to být žárem, který vyzařuje z jejího pohledu — ano, dokonce by na to přísahal. A muž žijící tak dlouho v chladu, ho vnímal jako žár nevinnosti a příslibu opravdové vroucnosti.

Kouklo, kterým ji Bradfordovy tmavé oči omámily, přerušil až Smith. Zakašlal a zeptal se: „Takže vy se na londýnský společenský život netěšíte, že?“ Zdálo se, že otázka, kterou vyslovil, dokonale udivila i jeho samého.

„Ještě jsem o tom nepřemýšlela,“ odpověděla Karolína. Usmála se a dodala: „Slyšela jsem toho tolik povídat! Prý je v něm spousta uzavřených skupinek a

nepříjemných lidí, před kterými se musí mít člověk na pozoru. Charita má strach, že už první večer provede něco, čím vrhne mého otce do trapné situace. Víte, moc ráda by se chovala jako opravdová dáma.“

V jejím hlase zaznívalo zvláštní napětí a Bradford se přistihl, že ho čím dál víc přitahuje.

„Myslím, že v Londýně se o vás bude mluvit,“ poznamenal Smith.

Mínil to jako kompliment, a proto ho zmátlo, když Karolína pokývala hlavou a zamračila se na něho.

„Toho se právě Charita obává —- že udělám něco tak strašného, že se o tom bude mluvit po celém Londýně. Víte, matka říká, že jsem rebel, a já se obávám, že má pravdu. Málokdy se chovám, jak bych měla.“

Řekla to věcně a střízlivě, jako by mluvila o něčem zcela běžném.

„Ne, ne. Špatně jste mě pochopila,“ pospíšil si Smith.

Dokonce zamával kapesníkem, jako by to byl prapor.

„Chtěl jsem říct, že vás londýnská společnost přijme s otevřenou náručí. Alespoň to předpokládám.“

„Jste velmi laskav,“ zašeptala Karolína. „Ale já si od toho příliš neslibuju. Tím ovšem nechci říct, že kvůli tomu se vrátím do Bostonu. Pro mě za mě ať si mě třeba pomlouvá sám Pummer.“

,,Pummer?“ podivili se oba muži současně.

,,Plummer nebo Brummer,“ odpověděla Karolína a pokrčila rameny. „Pane Smithe, kdybyste trochu uhnul nohou, abych dosáhla na konec obvazu. Ano, tak.“

,,Neměla jste na mysli Brummella? Fešáka Brummella?“ zeptal se Bradford pobaveně.

„Ano, myslím, že tak nějak se jmenuje. Vypravovala nám o něm paní Mayburyová před naším odjezdem z Bostonu. Říkala, že londýnskou společnost ovládá Brummell — ale to jistě víte nejlépe sami. Paní Mayburyová přijela do kolonií krátce před naším odjezdem, takže její historka musí být pravdivá.“

„A o čem je ta její historka?“ zeptal se Bradford.

,,O tom, že když se Brummell rozhodne nějakou lady

setřít, nezbývá jí nic jiného než odejít do kláštera. Prostě ji natolik znemožní, že se vrátí domů s hanbou. Dovedete si představit, že jedna osoba může mít takovou moc?“ zeptala se Bradforda a pohlédla na něho. Vzápětí toho však litovala. Samozřejmě že si to dovede představit, odpověděla si sama. Povzdechla si nad svou prohrou a sklopila zrak. Bradfordova blízkost ji začínala dráždit. Pohlédla na Smitha a uviděla, že křiví tvář. „Moc jsem obvaz utáhla?“ zeptala se.

„N-ne, to je dobré,“ koktal.

„Chápejte, že já osobně se vůbec nestarám, jestli mě Brummell ve společnosti setře. Já si od Londýna nic neslibuju. Bojím se jen, že mé chování může mít nepříznivý vliv na Charitu a že ji třeba za to někdo urazí. Nechci ji vidět poníženou. Ano, toho se opravdu bojím.“

„Myslím, že Fešák Brummell neznemožní ani vás, ani vaši sestřenici,“ prorokoval Bradford.

„Jste příliš krásná, než aby vás kdokoliv vyřazoval ze společnosti,“ přidal se Smith.

„To, že je člověk přitažlivý, ještě neznamená, že ho jeho okolí bude akceptovat. Záleží hlavně na tom, co máte uvnitř,“ mínila Karolína.

„Slyšel jsem, že kromě těchto ušlechtilých věcí si Brummell neobyčejně cení svých plesniváků,“ poznamenal Bradford suše.

„Plesniváků?“ opakovala Karolína zmatená.

„Svých šedobílých koní,“ doplnil Bradford.

„Nepochybuji, že byste se je pokusila zastřelit, kdyby chtěl vás nebo vaši sestřenici v londýnské společnosti znemožnit.“

Jeho výraz byl vážný, ale v očích mu svítila laškovná světélka. „To bych nikdy neudělala!“ prohlásila rezolutně Karolína.

Usmál se a Karolína zavrtěla hlavou. „Děláte si ze mě legraci,“ konstatovala. Pak se obrátila ke Smithovi.

„Jsem hotová. Berte tenhle lék a jednou za den si nechte ránu převázat. A proboha, nedopusťte, aby vám

nějaký felčar pouštěl žilou. Krve jste už ztratil dost.“

„To je další z léčebných postupů vaší matky?“ zeptal se Smith se značnou dávkou nedůvěry v hlase.

Karolína přikývla a chystala se vystoupit z kočáru.

Jakmile byla venku, otočila se a opřela Smithovu nohu o protější sedadlo vedle Bradfordova mohutného těla.

„Obávám se, že jste měl pravdu, pane Smithe. Vaše krásné boty jsou zničené. A vaše střapce jsou od krve. Možná kdybyste je opláchl šampaňským, jak to podle paní Mayburyové dělá Brummell, byly by zase v plné parádě.“

,Ale to je přece velké tajemství,“ ozval se rozhořčeně Smith.

„To bych netvrdila,“ odpověděla Karolína. „Vždyť o tom ví paní Mayburyová a teď vidím, že i vy.“ Nečekala na odpověď a obrátila se k Bradfordovi. „Postaráte se už o svého přítele?“

Bradford přikývl.

„Našli jsme kočího,“ ozvalo se Charitino volání. „Má na hlavě bouli jako hrom, ale už je na cestě sem.“

„Dobře,“ odpověděla Karolína. „Benjamine, budeme muset jet. O pana Smitha se postará pan Bradford.“

Černoch řekl něco Karolíně řečí, kterou Bradford nikdy předtím neslyšel. Podle Karolínina úsměvu však poznal, že ona mu rozumí dokonale.

A pak byli pryč. Ani jeden z mužů nepromluvil, oba pouze sledovali černovlasou nymfu, jak odvádí svou sestřenici po cestě. Vévoda z Bradfordu seskočil z kočáru a dál za nimi hleděl, zatímco jeho přítel mohl pouze vystrčit hlavu z okénka, aby jejich odjezd ještě chvíli sledoval.

Bradford se přistihl, že se usmívá. Malá blonďatá dívka v jednom kuse Karolíně něco říkala a za oběma dívkami mlčky kráčel obrovský černoch s pistolí v ruce.

„Můj bože, já se z toho snad zblázním,“ zaúpěl zraněný. „Ženská z kolonií,“ řekl pohrdlivě, „a já se před ní natřásám jako kohout na smetišti.“

„ Tak si to ujasni,“ ozval se Bradford stroze. „Já ji

beru.“ Tón, jakým to řekl, nenaznačoval, že by se chtěl dohodnout. Jeho přítel proto souhlasně přikývl. „Je mi jedno, jestli je, nebo není kolonií,“ dodal Bradford.

„Uvědomuješ si, jaký vzbudíš rozruch, když se ti povede dostat ji? Jestli její otec není šlechtic… to se prostě nehodí. Uvědom si, kdo jsi,“

„A kvůli tomu mi to chceš překazit?“ zeptal se Bradford a zkoumavě na přítele pohlédl.

„Vůbec ti nic nechci překazit. Naopak, budu tě podporovat. Zachránila mi přece život.“

Bradford pozvedl obočí. „Zaútočila na ty lotry a jejich pohlavára střelila do ruky. Udělala to pár vteřin předtím, než se mi chystal vpálit kulku do hlavy.“

„Nepřekvapuje mě, že toho byla schopná,“ poznamenal Bradford.

„Navíc zranila do ramene dalšího z těch lotrů.“

„Všiml sis, jak se vyhnula mým otázkám?“

Smith se začal uculovat. „Nemyslel jsem, že se vůbec umíš usmívat, Bradforde. A dnes jsi nic jiného nedělal. Londýn bude plný spekulací. Nebudeš to s ní mít lehké. Závidím ti tvou odvahu.“

Bradford neodpověděl. Místo toho se otočil a znovu hleděl směrem k zatáčce, kde podivná trojice zmizela.

„Myslím, že vzbudí pořádný rozruch, až ji všechny ty elegantní londýnské dámy uvidí. Všiml sis barvy jejích očí? Budeš muset o její přízeň bojovat, Bradforde.

Panebože, podívej se na moje boty!“

Vévoda z Bradfordu nereagoval. Po chvíli se začal smát. „Tak co, Brummelle, odvážíš se ji znemožnit?“

Kapitola Druhá

Najatý kočár kodrcal rovnoměrným tempem zpět do Londýna. Benjamin, který už neměl ke kočímu důvěru, jel zbytek cesty vedle vozu a dohlížel na něho.

Obě dívky seděly proti sobě a poté, co se Charita dostatečně vymluvila, se v kočáře rozhostilo zamyšlené ticho.

Charita nebyla vždy tak nervózní. Karolína pochopila, že se sestřenice svým vzrušeným štěbetáním pouze zbavuje velkého napětí, které ji tížilo. Zatímco Karolína byla zvyklá radit se sama se sebou, Charita se jí svěřovala téměř s každým svým hnutím mysli. Nebyla to však žádná zvláštní pocta, protože Charita byla ochotná svěřovat se kdekomu na potkání. Její matka jednou prohlásila, že Charita dokáže rozhlásit nejnovější zprávy rychleji než bostonský Journal.

Karolína byla naprostý opak své sestřenice. Všichni ji znali jako tichou a plachou a už dávno si zvykli, že nemá v povaze se každému svěřovat. Na rozdíl od Charity nesla své starosti vždy sama.

„Přála bych si, abychom teď, když jsme konečně připluli do Anglie, začali svůj plán okamžitě uskutečňovat,“ řekla Charita náhle. Nervózně žmoulala rukavičky. „Spoléhám na tebe, že mi řekneš, jak to provést.“

„Charito, vždyť jsme tu záležitost probírali už mnohokrát. Vím, že je to proti tvé povaze, ale přestaň si pořád dělat těžkou hlavu. Nebo se o to alespoň snaž.

Vždyť z těch svých věčných starostí předčasně zestárneš,“ domlouvala jí Karolína laskavým, ale pevným hlasem. „To víš, že ti pomohu. Musíš mi však na oplátku slíbit, že budeš opatrná.“

„Ano, opatrná! To je ono. Kdybych jen měla alespoň část sebedůvěry, kterou máš ty, Lynnie,“ řekla. Použila přitom Karolíninu přezdívku z dětství. „Ty jsi vždy tak

klidná a dokážeš se ovládat.“ Charita si znovu povzdechla a na její tváři se objevil úsměv — vzpomínka na nešťastnou lásku ještě nevybledla. Charita měla vždy sklony k teatrálnosti. „Ale co když zjistím, že je ženatý?“

Karolína usoudila, že udělá lépe, když nebude odpovídat. Třeba by ve svém hlase nedokázala potlačit hněv a marnost a vyvolala by jen další příval Charitiných slz. A o to po tak dlouhé cestě vůbec nestála.

Bože, vždyť muži jsou všichni do jednoho mizerové a lumpové — samozřejmě s výjimkou jejích drahých bratranců. Karolína nechápala, jak se ta rozkošná, líbezná Charita mohla zamilovat do Angličana. Vždyť přímo v Bostonu bylo tolik nápadníků usilujících o její přízeň, ale ona si musela vybrat někoho až z druhé strany světa. S Angličanem Paulem Bleachleym se Charita seznámila náhodou při jeho návštěvě v Bostonu. Od prvního okamžiku trvala na tom, že se zamilovala nebo, jak říkala ona, že padla do osidel lásky. Karolína věřila jen prvnímu slovu toho nesmyslu — že Charita padla. Vlastně to tak opravdu bylo. Charita si tenkrát nevzala brýle a na rohu Kaštanové ulice doslova padla do náruče Paula Bleachleyho.

Jejich románek trval půl roku a byl velice vášnivý. Charita Angličanovi přísahala lásku a, jak se svěřila Karolíně, Bleachley udělal totéž. Dívka věřila, že jeho úmysly jsou čestné — dokonce

i po jeho náhlém zmizení.

Charita byla hrozně naivní. Karolína se však nedala jen tak lehce obalamutit. Ani jí, ani nikomu z rodiny se s tím člověkem nepodařilo za celý půlrok setkat. Pokaždé, když ho pozvali na večeři a návštěva už byla domluvená, Paul Bleachley se na poslední chvíli omluvil kvůli jiným neodkladným záležitostem.

Karolínino podezření, že si Angličan pouze zahrává s Charitinými city, mnohonásobně zesílilo, když si o něm začala po městě zjišťovat informace. Charita se jednou zmínila, že Bleachley pobývá v Bostonu na návštěvě u

příbuzných. Ke Karolíninu údivu však nikdo z navzájem propletené komunity města takového muže neznal.

Podezřelé také bylo, že Bleachley zmizel ve stejnou dobu, kdy došlo k ohromnému výbuchu v bostonském přístavu, při němž byly zcela zničeny tři anglické a dvě americké lodi. I když Karolína své podezření nikdy nevyslovila a neměla pro ně žádné důkazy, byla přesvědčená, že Paul Bleachley měl s neštěstím něco společného.

Po Bleachleyově zmizení se celé rodině ulevilo.

Všichni měli za to, že se vrátil do Anglie a že Charita se ze svého pobláznění brzy dostane. Co se stalo s Bleachleym, se nikdo nedověděl, ale v druhém předpokladu se mýlili. Když si Charita po delší době přiznala, že jí její milý utekl, zmocnil sejí záchvat žalu. Neustále přísahala, že vypátrá, co se stalo a proč k tomu došlo. Vypadala tak odhodlaně, že jí dokonce i Karolína uvěřila.

„Stydím se za sebe,“ řekla Charita a přerušila Karolíniny myšlenky. „Ty se o svých starostech nikdy ani slovem nezmíníš, zatímco já tě svými zahrnuju v jednom kuse.“

„Ale já žádné starosti nemám,“ namítala Karolína.

Charita zavrtěla podrážděně hlavou. „Celých čtrnáct let jsi neviděla svého otce a říkáš, že nemáš žádné starosti? Nedělej ze mě hloupou, Karolíno. Přece nemůžeš být klidná! Tvůj otec ti převrátil život naruby a ty se tváříš, jako by se nic nestalo.“

„S tím nemohu nic dělat, Charito,“ bránila se Karolína. Teď už však dala najevo podráždění.

„Od chvíle, kdy přišel jeho dopis, jako by sis nasadila masku. Vím, že musíš být rozrušená! Měla jsem na tvého otce takový vztek. Patříš do naší rodiny, ne k člověku, na něhož se ani nepamatuješ.“

Karolína přikývla. V mysli sejí vybavila hořká scéna, která se udála v jejich bostonském domě potom, co se s Charitou vrátily z ranní projížďky. Čekala na ně celá rodina. Všichni se tvářili rozhořčeně.

Charitina matka plakala a dělala scény, přísahala, že Karolína je její dcera stejně jako Charita. Copak ji nevychovávala od čtyř let? A Karolína jí odjakživa říká maminko. Potom vstal Charitin otec, který byl přece jen klidnější, a řekl Karolíně, že se musí vrátit do Anglie.

„Myslíš, že by si pro tebe opravdu přijel, jak hrozil v dopise?“ zeptala se Charita.

„Určitě,“ odpověděla s povzdechem Karolína. „Už jsme vyčerpaly všechny výmluvy,“ dodala. „Otec mě musí mít za slabou a neduživou dívku. Pamatuješ, jak mu matka pokaždé odepsala, že jsem opět nemocná. Myslím, že až na dýmějový mor vystřídala všechny nemoci, a ten vynechala jen proto, že na něj zapomněla.“

„Ale vždyť si na tebe celá léta ani nevzpomněl.

Dokonce tě do naší rodiny sám poslal.“

„To bylo původně míněno jen jako dočasné řešení,“ odpověděla Karolína. „Nevím, jak to všechno bylo, ale zdá se, že po matčině smrti neměl otec možnost se o mě postarat a —“

„Vždyť je hrabě,“ přerušila ji Charita. „To k tobě nemohl najmout chůvu? A proč tedy chce, aby ses k němu vrátila po tak dlouhé době? Ani jednomu, ani druhému nerozumím.“

„Potřebuji čas, abych na všechny otázky získala odpovědi,“ konstatovala Karolína.

„Karolíno, pamatuješ si na něco z tehdejší doby? Třeba v mé paměti začíná dětství v šesti letech, kdy jsem spadla u Brewsterových z půdy.“

„Ne. Všechny moje vzpomínky se vztahují až k Bostonu,“ odpověděla Karolína. Cítila nepříjemné chvění okolo žaludku a přála si, aby už rozhovor na tohle téma skončil.

„No dobře, ale potom nechápu, proč k tomu člověku necítíš nenávist. Nedívej se na mě tak. Já vím, že je špatné nenávidět, ale tvůj papá neměl o tebe jako o dítě zájem a teď, po čtrnácti letech, najednou obrátil. Vůbec nebere ohled na tvoje pocity.“

„Musím věřit, že dělal, co považoval za nejlepší,“ bránila se Karolína.

„Caimen byl z tvého odjezdu vzteky bez sebe,“ poznamenala Charita. Caimen byl její nejstarší bratr.

„Vím, že tvým rodičům i bratrům vděčím za mnoho.

Nesmím připustit, aby je kvůli mně ovládal hněv,“ odpověděla Karolína. Její slova zněla jako slavnostní přísaha. „Hněv a nenávist jsou zhoubné emoce a to, co se musí stát, jimi nikdo nezmění.“

Charita se zamračila a zavrtěla hlavou. „Já tvému shovívavému postoji nerozumím. Vždycky jsi měla nějaký plán. Řekni mi, co teď hodláš dělat. Není ti podobné pokorně přijímat cokoliv. Jsi válečný oř… ne kvočna.“

„Kvočna?“ usmála se Karolína nad Charitiným přirovnáním. „Ty víš, co myslím. Nejsi typ, který by někde trpně seděl. Jsi rebel a bojovník.“

„Uvažovala jsem, že bych strávila celý jeden rok s otcem. Musím to pro něho udělat, jsem mu tím povinna. A také se pokusím ho mít ráda. Pak se samozřejmě vrátím do Bostonu.“

„A co když ti nedovolí, aby ses vrátila do Ameriky.“ Charita opět začala ždímat rukavičky a Karolína si musela pospíšit, aby ji uklidnila.

„Kdyby viděl, že jsem v Anglii opravdu nespokojená, snad by mi v návratu do Bostonu nebránil — alespoň v to musím věřit. Nemrač se, Charito. Je to moje jediná naděje. Prosím, nesnaž se mou víru zviklat.“

„Nemohu si pomoci. Nebesa, může tě provdat dříve, než se stačíš rozkoukat.“

„To by bylo kruté. Nevěřím, že by něco takového udělal.“ „Neslyšela jsi, jak Caimen říkal Lukemu a Justinovi, že pokud se do půl roku nevrátíš, přijede za tebou a odveze tě zpátky do Bostonu?“

Karolína přikývla. „Slyšela,“ odpověděla. „A překvapilo mě, že totéž řekl i plachý a rezervovaný George. Vím, že všichni tvoji bratři stojí za mnou.“

Karolína se musela usmát, když si vzpomněla na své

bratrance. Znovu si připomněla, že musí považovat za velké štěstí, když mohla vedle nich prožít většinu svého života. Věřila, že to, jaká dnes je, je do značné míry výsledek jejich vlivu. Charitinu bratru Caimenovi se podobala prudkým temperamentem, jindy však byla plachá jako George. Z Justina měla smysl pro čestné jednání a z Lukeho obrovský smysl pro humor.

„Měli jsme tvému otci nejdříve napsat a počkat, až bychom si byli jistí, že dopis dostal. Teprve pak jsme měli odjet z Bostonu,“ poznamenala Charita.

Karolína se usmála. „Ty máš paměť jen na to, co se ti hodí, Charito. Už jsi zapomněla, že jakmile ti matka dovolila mě doprovázet, naléhala jsi, abychom se ihned vydali na cestu?“

„Já vím, ale bylo to jen proto, že se Caimen pokoušel matku přesvědčit, aby mě nikam nepouštěla,“ vysvětlovala Charita. Říkala to takovým tónem, jako by se pokoušela objasnit něco složitého přihlouplé osobě. Povzdechla si, aby dala Karolíně najevo, že na ni má zlost, a potom se zeptala: „Kdo byl ten vysoký muž, který ti pomáhal ošetřit zraněného džentlmena?“ Náhlá změna hmatu Karolínu zmátla. Charita však vzápětí pokračovala. „Zdál SE mi moc hezký.“

„Nebyl vůbec hezký,“ odsekla Karolína. Samotnou ji udivilo, proč ji Charitina poznámka tak podráždila.

„Alespoň mě na něm nic neupoutalo.“

„To nemyslíš vážně! Ani jsem nemusela mít brýle, abych hned poznala, že to je zcela výjimečný muž.“

„Prosím tě! Na mě působil jako arogantní náfuka, nic víc,“ konstatovala Karolína. V jejím hlase zazněla falešná povznešenost, ale ona na to nedbala. „Zřejmě se s ním už nikdy nesetkáme a to je dobře.“

Charita se na svou sestřenici nechápavě podívala a pak řekla: „Takový statný chlap. A jaké měl nádherné modré oči.“

„Nebyly modré, ale tmavě hnědé se zlatými skvrnami,“ opravila ji Karolína dříve, než se stačila zarazit.

Charita se rozesmála. „Dostala jsem tě. Takže se ti přece jen líbil. Já vím, že neměl modré oči,“ dodala s uspokojením. „Ale všimla jsem si jeho vlasů,“ pokračovala, aniž brala ohled na Karolínin podrážděný výraz. „Potřebovaly přistřihnout a trochu nakadeřit.“

„Ale ne moc,“ poznamenala Karolína a pokrčila rameny, aby dala najevo, že jí na tom zase tak moc nezáleží.

„Ale měla jsem z něho trochu strach,“ připustila Charita. „Zdál se mi tak —“

„Mocný?“ prohodila Karolína. Charita přikývla a Karolína pokračovala. „Jmenuje se Bradford. Už s ním netoužím nikdy mluvit. Našla jsi sklíčko do brýlí?“

„Ano. Dala jsem ho Benovi. Slíbil, že mi ho zasadí, až přijedeme k tvému otci. Mocný je to správné slovo. Ten Bradford se asi nedá jen tak lehce vodit na provázku,“ uzavřela Charita a znalecky pokývala hlavou.

„O čem to mluvíš?“

„O tom, že bys s ním asi nemohla jednat jako s Clarencem.“ „Já Clarence na žádném provázku nevodím,“ ohradila se Karolína. „Ostatně jsme jen přátelé.“

„Vždyť za tebou běhá jako štěně,“ řekla Charita. „Je pro tebe příliš slabý. I Caimen to říká. Ty potřebuješ vedle sebe někoho, kdo je silný, protože slabocha bys uštvala.“

„Mluvíš nesmysly, Charito,“ odsekla Karolína.

Charitina trefná poznámka o její povaze sejí nepříjemně dotkla.

„Jen počkej. Všimla jsem si, jak na tebe ten Bradford hleděl. Vůbec bych se nedivila, kdyby si tě našel a začal se ti dvořit. Ano, vůbec by mě to nepřekvapilo,“ dodala. A když viděla, že se Karolína chystá protestovat, rychle pokračovala: „Až se jednou zamiluješ, až tvé srdce získá někdo silný, jako třeba Bradford, pak svůj postoj k životu změníš. Už nebudeš chtít být za každou cenu nezávislá. Samozřejmě nemá smysl, aby ses zamilovávala do Angličana, protože jsi slíbila, že se

vrátíš do Bostonu.“

Karolína usoudila, že na Charitiny absurdní úvahy nebude odpovídat. Neměla v úmyslu se do někoho zamilovávat. Navíc začínala pociťovat nedostatek spánku a Charitiny poznámky ji k zbláznění otravovaly.

Plavba z Bostonu do londýnského přístavu se jí zdála nekonečná. Karolína se poměrně rychle vypořádala s mořskou nemocí a také se naučila bezpečně chodit po palubě, takže ji kapitán lodi pochválil, zato Charita a Benjamin už takové štěstí neměli. Karolína většinu času plavby pečovala o jejich slabé žaludky a uklidňovala jejich podrážděnou náladu. Někdy to byl skutečně vyčerpávající úkol.

Předešlou noc ještě strávili na palubě lodi a ráno pak poslali hraběti z Braxtonu zprávu o svém příjezdu. Posel se však záhy vrátil s odpovědí, že hrabě právě pobývá ve svém venkovském sídle asi tři hodiny jízdy od Londýna. Karolína se rozhodla ubytovat se v otcově městském domě, ale Charita, jako obvykle netrpělivá, trvala na tom, že si najmou kočár a pojedou za hrabětem na venkov.

„Konečně jsme tady!“ vykřikla Charita, když kočár zastavil před londýnským domem. Její hlas prozrazoval velké vzrušení, a snad proto na ní nebyla vidět sebemenší únava. To Karolínu popuzovalo téměř stejnou měrou jako její nervózní brebentění.

Charita se nedočkavě vyklonila z okénka kočáru a Karolína ji musela odtáhnout, aby mohla otevřít dvířka.

„Věděla jsem, že to bude krásný dům,“ vykřikla Charita. „Vždyť tvůj otec je hrabě. Ach Karolíno, jsi moc nervózní?“

„Samozřejmě že nejsem. Otec tu není, tak proč bych měla být nervózní,“ konstatovala, když si prohlédla elegantní cihlový tlum, před nímž stála. Musela připustit, že působí opravdu skvělým dojmem. V průčelí bylo několik dlouhých obdélníkových oken natřených barvou slonové kosti, které kontrastovaly s tmavě červenými cihlami zdí. Také závěsy po stranách oken

byly barvy slonové kosti. Uprostřed dřevěných dveří bylo umístěno černé zdobené klepátko, ale jakmile se Karolína natáhla, aby na ně zaklepala, dveře se otevřely.

Muž, jehož Karolína považovala za vrchního sluhu, působil podobným dojmem jako samotný dům. Byl celý v černém, dokonce neměl ani bílou kravatu, která by strohý dojem změkčila, jeho tvář postrádala jakýkoliv výraz, a teprve když se Karolína představila jako dcera hraběte z Braxtonu, lehce se usmál. Byl sotva o coul vyšší než malá Charita, a přestože jeho úsměv byl spíš jen náznakem toho, co se obvykle za úsměv považuje, zdál SE být upřímný.

Pozval všechny tři dovnitř. Představil se jako Deighton a důležitě jim sdělil, že je pravou rukou hraběte. Řekl jim také, že se teprve před chvílí vrátil z letního sídla, aby dohlédl na služebnictvo připravující městský dům na příjezd hraběte a na jeho zdejší zimní pobyt. Hrabě se má vrátit až večer. Karolína si uvědomila, že pokud by pokračovali ve své cestě na otcovo letní sídlo, jistě by se s ním minuli.

Dům kypěl horečnou činností. Karolína viděla služebné pobíhající z jedné místnosti do druhé s utěrkami na prach a vědry s vodou.

Brzy ocenila Deightonovu serióznost a praktičnost. Ukázalo se, že je to neobyčejně schopný člověk. Hned určil dvě služebné, aby dohlédly na vybalování jejich zavazadel. Dům se honosil velkým pánským pokojem a pěti ložnicemi v prvním poschodí. Karolína a Charita dostaly pokoje vedle sebe.

Karolína pak prošla místnosti v druhém poschodí a doprovodila Benjamina do třetího, aby se přesvědčila, že i jeho ložnice je vyhovující. Potom ho nechala při vybalování, vrátila se do druhého poschodí a pomohla Charitě hledat její náhradní brýle. Brzy však Charitu, která dohlížela na ukládání svých pokladů, opustila. Cítila neklid a roztěkanost. Věděla proč. Její otec se měl vrátit

před setměním a ona se obávala, jak se k ní bude chovat. Uvažovala, jestli je ve skutečnosti stejně srdečný a laskavý jako ve svých dopisech. Bude potěšený, až ji uvidí, nebo se zatváří zklamaně? Bude ji mít rád? A co nejdůležitější — bude mít ona ráda jeho? Zastavila se před dveřmi impozantní knihovny na vrcholu schodiště a nakoukla dovnitř. Vše bylo dokonale uklizené a naleštěné, nebyla to však místnost, která by lákala ke vstupu hřejivým teplem. V tu chvíli Karolínu napadlo, jestli otec nebude stejně strohý a přísný jako jeho knihovna.

Ještě větší znepokojení nad tím, jaký je, se jí zmocnilo, když procházela hlavní místnosti domu. Vše bylo v tak dokonalém pořádku, až z toho šel chlad. Hrozný chlad! Nalevo od vykachličkované vstupní haly byl elegantní salon. Převažujícími barvami zde byla zlatá a slonová kost, sem tam bledě žlutá — vše úžasně sladěné, ale neosobní a nehostinné. Karolína se pokusila představit si v tomto domě své bratrance, ale nepodařilo sejí to. Napadlo ji pouze, že by bohatě čalouněné židle, křesla a pohovky pod jejich mohutnými postavami praskly. A vůbec, představa, že by se tady ocitli neohrabaní muži v pracovních oblecích a vysokých botách, které si pokaždé zapomněli vykartáčovat od bláta, byla zcela absurdní. Ne, Caimen, Justin, Luke i George by hned cítili, že sem nepatří — podobně jako to cítila ona.

Napravo od vstupní haly byla velká jídelna. Dominoval jí mohutný mahagonový stůl, kolem něhož bylo rozestaveno dvanáct židlí. O pozornost si však také říkalo jemné křišťálové sklo a číše se zlatou obrubou na bufetu u vzdálenější zdi. Ze všeho vyzařovalo bohatství a přepych, ne však teplo útulnosti.

Karolína prošla dlouhou chodbou a objevila další knihovnu, hned vedle přijímacího pokoje. Sotva otevřela dveře, uviděla nepořádek. V tu chvíli jí spadl kámen ze srdce. Tohle je zřejmě pokoj, kde její otec tráví svůj čas, pomyslela si. Zůstala váhavě stát na prahu, protože si připadala jako vetřelec v posvátné komnatě. Po chvíli vešla dovnitř. Její pozornost okamžitě upoutal krásný stůl, dvě kožená křesla a police s knihami zaplňujícími obě protilehlé stěny. Z jediného velkého okna se otevíral výhled do zahrady. Doslova šok ji však čekal, když se otočila od okna a

podívala se na čtvrtou stěnu. Překvapením strnula a chvíli se nemohla pohnout z místa. Celá stěna byla od podlahy ke stropu pokrytá obrázky — dětskými kresbami. Jejími kresbami! Stačil jí jediný pohled, aby to poznala. Byly tu neumělé kresbičky zvířat, které malovala pastelkami jako dvouleté dítě, ale také pokročilejší obrázky domů a zahrad se stromy z pozdějšího věku. Uprostřed visel obrázek, na nějž si živě vzpomínala. Přistoupila blíž a musela se usmát. Byl to její první pokus o rodinný portrét. Na obrázku byli všichni: její bostonští rodiče, Charita, bratranci, a dokonce i otec, i když ten stál poněkud stranou od ostatních.

Postavy vypadaly hrozně směšně. Jejich základem byl šišatý kruh znázorňující břicho. Malá Karolínka se však soustředila především na hlavu a na zuby. Všechny malé tvářičky se smály a cenily na diváka obrovské tesáky. Karolína si vzpomněla, že jí bylo asi šest let, když obrázek kreslila, a že na něj tenkrát byla ohromně hrdá.

Nesmírněji potěšilo, že otec všechny její výtvory uchovával, a dokonce si je věšel na stěnu. Musela mu je poslat Charitina matka, aniž Karolíně o tom něco řekla.

Opřela se o kraj stolu a dlouho si prohlížela uspořádání obrázků. Všimla si, že na těch z nejmladších let byl vždy i otec, ale na pozdějších už chyběl. Přesto je uchovával všechny. To pohnulo jejími city tak, že ho začala v představách vnímat víc jako otce než hraběte. Byl to zřejmě jediný způsob, jak s ní mohl sdílet její dětství. To pomyšlení ji rozesmutnilo.

Karolína, jejíž nejsilnější vlastností byla věrnost a oddanost, se cítila zcela zmatená. Výstava jejích obrázků naznačovala, že otec o ni měl zájem. Proč ji tedy poslal do kolonií? Muselo mu hýl přece jasné, že malé dítě začne časem říkat své tetě a strýci maminko a tatínku. Vždyť jí byly pouze čtyři roky, když se stala jejich dítětem. Bylo přirozené, že bratranci se postupně změní v bratry a sestřenice Charita se stane její sestrou. Musel také vědět, že její rané vzpomínky v novém prostředí a v nové rodině rychle vyblednou.

Do jejích myšlenek se vplížil pocit viny. Otec se pro ni obětoval matka jí to říkala nesčetněkrát! Vysvětlovala jí, že hrabě chtěl, aby jeho dcera byla vychována v úplné rodině jeho mladšího bratra, kde bude

spokojenější a bude kolem sebe cítit víc lásky.

Proč neuvážil, že by možná mohla stačit jeho láska? Bože, vždyť ona mu jako dcera nic nedala! Pamatovala si, jak SE vzpírala, když ji nutili, aby mu napsala pár milých slov! Uvědomila si, že byla sobecká a, i když to přiznání bolelo, nevěrná! Vždyť si představovala, že zůstane v Bostonu navždy, bude mít jiného otce, a co nejhorší, na lásku skutečného otce zapomene.

Náhle si přála, aby své obrázky nikdy neuviděla. Do očí jí vstoupily slzy. Otočila se a rychle vyšla ven. Přála si, aby byla zpátky v Bostonu, a zároveň se za své přání styděla. Tížil ji pocit viny a vědomí, že se zachovala nečestně. Bude schopná dát svému otci alespoň trochu z lásky a věrnosti, kterou s takovou samozřejmostí dávala své bostonské rodině?

Vrátila se nahoru do své ložnice a lehla si na postel s nebesy. Chtěla si v klidu uspořádat myšlenky. Část její mysli uvažující logicky trvala na tom, že byla pouhé dítě, když ji vytrhli z jejího domova a předali jiné rodině, proto o nějaké lásce a věrnosti k otci nelze mluvit.

Přesto sejí neulehčilo a srdce ji stále bolelo. Jak by to vše bylo pro ni lehčí, kdyby se ukázalo, že její otec je opravdu pouze chladný hrabě, který k ní nic necítí!

Celou cestu z Bostonu do Londýna si připadala v roli tragické hrdinky a nyní si musela přiznat, že šlo jen o hru. Skutečnost je nakonec úplně jiná.

Co ale má dělat dál? Na tuto otázku se jí nedařilo najít odpověď. Nakonec ji zmohla únava a upadla do hlubokého bezesného spánku.

Spala až do následujícího rána.

V jednom okamžiku ji však v noci probudil tichý zvuk, něco jako zaskřípání dveří. Okamžitě byla vzhůru, i když dál předstírala, že spí. Škvírou mezi víčky uviděla staršího muže. Chvíli váhal na prahu, pak opatrně přistoupil k jejímu lůžku. Rychle zavřela oči, předtím však ještě stačila zahlédnout, že po mužově tváři stékají slzy. Byl velmi podobný svému mladšímu bratrovi. Karolína nepochybovala, že před ní stojí její

otec.

Stále předstírala spánek. Když jí jemně přitáhl přikrývku k ramenům, srdce se jí opět sevřelo bolestí. Cítila, že ji chvějící se rukou pohladil po spánku. A pak zaslechla, že tiše zašeptal: „Vítej domů, dcero.“

Naklonil se k ní a políbil ji na čelo. Byl to jen lehounký dotek rtů, přesto v ní vyvolal hřejivou vlnu štěstí.

Pomalu se narovnal a odcházel ke dveřím. Za ním zůstala vůně tabáku a koření a Karolína náhle doširoka otevřela oči. Poznala tu vůni, vzpomínala si na ni.

Pokusila se vybavit si dojmy a obrázky, které s ní souviseli, ale byly příliš prchavé a unikaly jí jako světlušky, když se je v dětství snažila chytit; třebaže se jí zdálo, že leží na dosah ruky, nebyla schopná se jich dotknout.

Ta vůně stačila, aby v ní vyvolala vědomí spokojenosti a lásky. Byl to neurčitý pocit, jemný jako ranní mlha, který ji obestíral a naplňoval mírem.

Počkala, až otec položil ruku na kliku dveří a chystal se za sehnu zavřít. Déle však už ta slova v sobě neudržela. „Dobrou noc, tatínku,“ zašeptala.

Měla pocit, že znovu prožívá dávno zapomenutý rituál ukládáni k spánku, a přestože si už na všechno nevzpomínala, věděla, že k němu patří ještě něco.

Snažila se vyjádřit své pocity slovy a náhle se uslyšela, jak šeptá: „Mám tě ráda, tatínku.“

Ano, tak to tenkrát bylo. Karolína zavřela oči a nechala své vzpomínky, aby se rozletěly do tmy jako světlušky. Vždyť už konečně byla doma.

Kapitola třetí

Vévodovi z Bradfordu nešla krásná modrooká dívka z mysli. Přitahovala ho její nevinnost, okouzlil ho její úsměv,

ale nejvíc na něho zapůsobila její inteligence a důvtip. Vévoda měl cynickou povahu a jen málokterá žena ho dokázala upoutat duševními vlastnostmi. Přesto se musel pokaždé usmát, když si vzpomněl, jak ho černovláska držela bezostyšně v šachu hrozbou, že mu zastřelí koně. Ta dáma měla kuráž a takovou vlastnost Bradford u žen obdivoval.

Po incidentu dovezl Bradford Brummella do jeho domu a předal ho do péče důvěryhodných sluhů. Sám pak pokračoval do svého londýnského sídla, aby se pokusil zjistit, kam a ke komu Karolínu společensky zařadit. Měl k tomu jedinou stopu — věděl pouze, že přijela do Londýna, aby navštívila svého otce. Z toho, jak se vyjadřovala o londýnském společenském životě, usoudil, že její otec musí patřit ke společenské elitě, možná dokonce ke šlechtickému stavu. Její malá sestřenice se přece zmínila, že se vrátí do městské sídla, aby tam na Karolínina otce počkaly. Bradford z toho vydedukoval, že dívčin otec vlastní také venkovské sídlo a že v létě pobývá tam.

Byl si jistý, že do večera získá na své otázky odpověď. Když se však chýlil ke konci čtvrtý den, a on nevěděl o nic víc než na začátku, jistota ho rychle opouštěla. Nepodařilo se mu objevit jedinou stopu a pocit zklamání ho nesmírně roztrpčoval.

Jeho nálada byla den ode dne horší a úsměv, který zpočátku mátl jeho služebnictvo, nyní definitivně zmizel. Jejich pánovi se vrátilo jeho obvyklé rozpoložení — byl nevrlý a nedůtklivý. Kuchařka přede všemi prohlašovala, že je to jen dobře, protože měla ráda zaběhaný pořádek a zneklidňovalo ji všechno, co si neuměla vysvětlit.

Bradfordův komorník Henderson však tušil, že pánovi se přihodilo něco velice významného, a začalo ho to znepokojovat.

Byl proto rád, že se nečekaně objevil vévodův nejlepší přítel Villiam Franklin Summers, hrabě z Milfordhurstu.

Třeba Bradforda rozptýlí a přivede na jiné myšlenky, říkal si Henderson, když vedl hraběte po točitém schodišti do knihovny.

Henderson prožil deset spokojených a dobrých let ve službách Bradfordova otce a potom, když starého vévodu a jeho prvorozeného syna postihla tragédie, dal svou neochvějnou loajalitu do služeb nového vévody z Bradfordu. Pouze on a Milford si vévodu pamatovali z doby, kdy na jeho mladých bedrech ještě neležel šlechtický titul.

Když se Henderson na Milforda podíval, připomněl si, že oba přátelé si bývali velmi podobní. Kdysi byl Bradford stejně do větru jako jeho tmavovlasý přítel, ale teď po pěti letech služby u nového pána si Henderson přál, aby se vévodovi vrátila bezstarostnost a lehkomyslnost z dřívějších dob. Od té doby se však přihodilo příliš mnoho věcí… došlo k příliš mnoha zradám.

„Copak, Hendersone, Brad vám hnul žlučí, že se tak mračíte?“ zeptal se hrabě se svým obvyklým širokým úsměvem. Milford vypadal i dnes jako člověk, kterému není žádné rošťáctví cizí — tak ho také Henderson znal z dřívější doby.

„Něco se stalo, co způsobilo, že Jeho Milost trpí rozrušením,“ odpověděl Henderson. „Já samozřejmě nejsem zasvěcený, co pána trápí, ale myslím, že i vy si povšimnete lehké změny v jeho rozpoložení.“

Víc už Henderson neřekl, ale jeho poznámka způsobila, že se Milford zachmuřil a začal spekulovat.

Už při prvním pozornějším pohledu na přítele poznal, že Henderson je ve svých vyjádřeních mistr zdrženlivosti. Lehká změna rozpoložení byl poslední výraz, který by pro Bradfordovu náladu užil on. Bradford vypadal jako po dlouhé cestě kočárem — ovšem spíš jako by za ním byl vlečen, než že by seděl uvnitř.

Milford ho našel shrbeného za jeho těžkým pracovním stolem, jeho přítel se mračil soustředěním nad obálkou, na kterou právě psal adresu. Další hromada obálek ležela vedle.

Masivní mahagonový stůl byl obraz chaosu a nepořádku, Milford však věděl,

že u Bradforda to není nic neobvyklého. Horší bylo, že jeho přítel vypadal jako lapka — byl neoholený, oblečení měl pomačkané a evidentně potřeboval čistý nákrčník.

„Posaď se, Milforde. Za chvíli skončím,“ přivítal ho Bradford. „Zatím si dej něco k pití.“

Milford odmítl sklenku a usadil se do pohodlného křesla před stolem. „Bradě, ty ses rozhodl napsat všem Angličanům, co jich jen je, dopis?“ zeptal se, když si s ledovým klidem opřel nohy ve vysokých botách o desku stolu.

„Skoro všem,“ zamumlal Bradford, aniž na něho pohlédl.

„Vypadáš, jako bys několik dní nespal,“ pokračoval Milford ve svých úvahách. Pořád se usmíval, ale v jeho očích se už objevilo znepokojení. Zdálo se, že Bradfordovi opravdu není dobře, a čím déle ho Milford pozoroval, tím větší o něho začínal mít starost.

„Máš pravdu, v posledních dnech jsem toho moc nenaspal,“ ozval se konečně Bradford. Odložil pero a opřel se o měkký polštář svého ušáku. Položil si nohy na stůl vedle Milfordových a dlouze si povzdechl.

Pak bez dalšího váhání začal svému příteli vyprávět o svém setkání s Karolínou. O Brummellovi se zmínil jen na okraj, protože svému příteli slíbil, že o jeho přepadení a choulostivém poranění nebude před nikým mluvit. Přistihl se, že Karolínin zjev trochu přikrášluje. Spotřeboval spoustu času na to, aby Milfordovi

náležitě popsal barvu jejích očí, ale nakonec se zarazil a rychle své vyprávění skončil konstatováním, že jeho pátrání nevedlo k sebemenšímu výsledku.

„Protože hledáš na špatných místech,“ řekl Milford blazeovaným tónem, když se přestal smát Bradfordovu líčení. „Ona opravdu věří, že kolonie jsou méně barbarské než Londýn?“

Bradford otázku ignoroval a vrátil se k Milfordově předchozí poznámce. „Jak jsi to myslel, když jsi říkal, že hledám na špatných místech? Vycházím z toho, že se vrací ke svému otci.“ Bradfordův hlas zněl ostře a podrážděně.

„Většina lidí se ještě nevrátila z letních sídel.

Společenská sezóna ještě nezačala,“ trpělivě vysvětloval Milford. „To je ten prostý důvod, proč se k tobě ještě nic nedoneslo. Ovládni se, člověče. Uvidíš, že se objeví u Ashforda, na to můžeš vzít jed. Tam chodí všichni.“ Říkala, že ji žádné večírky a společenské dýchánky nelákají.“ Když opakoval Karolínina slova, mimovolně ztišil

hlas. Uvědomil si, že nad nimi sám kroutí hlavou. „Tak to doslova řekla.“

,,To je neuvěřitelné!“ Milford se musel přemáhat, aby se nerozesmál. Už dlouho neviděl svého přítele tak rozrušeného. Když poznal, že to, co Bradforda trápí, není nic vážného, notně se mu ulevilo a vrátila se mu lehkomyslná nálada. Dostal chuť trochu svého přítele poškádlit, jak to ostatně dělával za starých dobrých časů, kdy se spolu potloukali po Londýně.

,,Co je na tom neuvěřitelného,“ namítl Bradford a pokrčil rameny. „Já také na žádné večírky nechodím.“

.Nepochopil jsi mě. Mínil jsem to tak, že ty se chováš neuvěřitelně,“ odpověděl Milford s potutelným úsměvem.

„Pochybuju, že bych tě někdy viděl v takovém stavu, v jakém tě vidím teď. To si tedy musím vychutnat! A nejpikantnější na tom je, že tě do toho dostala dáma z kolonií.“ Milford chtěl pokračovat, ale přemohl ho smích, při kterém ke značné nevoli svého přítele nedokázal potlačit několik hlasitých odfrknutí.

„Vidím, že se dobře bavíš,“ vyštěkl Bradford podrážděně, když se Milford uklidnil natolik, aby ho vnímal.

„To tedy jo,“ přiznal ochotně Milford. „I když si pamatuju, jak jsi před lety vášnivě tvrdil, že ženy jsou dobré jen k jednomu účelu a zamilovat se je vrcholné idiotství.“

„Kdo říká, že jsem se zamiloval?“ rozčilil se Bradford.

„Jen mě upoutala, nic víc.“

„Uklidni se, kamaráde,“ odpověděl Milford. „To víš, že bych ti chtěl pomoct.“ Přinutil se k vážnému výrazu.

„Myslím, že bys m ě l rozhodit sítě mezi švadlenami. Jestli ta tvoje dáma přijela opravdu z kolonií, pak musí mít zoufale staromódní oblečení. Je ti jasné, že její londýnská rodina nebude chtít připustit, aby se kvůli tomu dostala do řečí, a nechá jí ušít nové róby.“

„ Tvoje logika mě uvádí v úžas,“ přiznal neochotně Bradford.

V jeho očích se mihl záblesk naděje, a dokonce se i usmál. „Proč jsem na to já hlupák nepomyslel?“

„Protože nemáš tři mladší sestry jako já,“ odpověděl Milford.

„Vidíš, zapomněl jsem, že vůbec nějaké sestry máš.

Ostatně ani jsem je nikdy neviděl.“

„Protože se před tebou schovávají. Mají z tebe strach,“ řekl Milford s potutelným úsměvem. Pak pokrčil rameny a dodal:

„Ale přísahám ti, že o módě se baví téměř všechny ženy,

včetně mých sester.“ Jeho hlas náhle zvážněl. „Je to opravdu jen pobláznění, nebo něco víc? V posledních pěti letech jsem tě neviděl s jinými ženami než s kurtizánami. Odvykl jsi urozeným dámám, Brade. Tohle je příliš dramatický zvrat.“

Bradford hned neodpověděl. Zdálo se, že ani sám pořádně neví, co se s ním děje, pouze cosi neurčitého cítil.

„Myslím, že je to jen dočasné pomatení smyslů,“ prohlásil potom. „Jsem si jistý, že až ji znovu uvidím, vrátí se mi rozum a pustím ji z hlavy,“ zakončil a pokrčil rameny.

Milford přikývl. Nevěřil svému příteli ani slovo, ale Bradford mluvil velice vážně, proto se mu neodvážil odporovat. Nechal ho tedy při psaní dopisů a tiše odešel. Seběhl rychle ze schodů. Jeho nálada se tak zlepšila, že dokonce před odchodem poplácal Hendersona po ramenou.

Hrabě z Milfordhurstu byl najednou celý žhavý setkat se s tou kouzelnou dívku z kolonií — ženou, které se během krátkého setkání podařilo to, co za posledních pět let žádné jiné. Ačkoliv si toho vůbec nebyla vědomá, neznámá dáma jménem Karolína vrátila vévodu z Bradfordu zpátky do života.

Milford ji už teď miloval.

Nastalo ráno a se slunečním světlem přišly nové myšlenky a nové plány. Karolína Richmondová, která byla vždy ranní ptáče a vstávala časně bez ohledu na to, v kterou večerní hodinu ulehla, vítala slunce radostným protažením celého těla.

Rychle si oblékla prosté vycházkové šaty fialové barvy a stáhla si nepoddajné vlasy dozadu bílou stuhou.

Charita stále ještě spala, zato Benjamin, soudě podle tlumených zvuků doléhajících shora, právě vstával.

Karolína sešla ze schodů s úmyslem počkat na otce v jídelně. Když však stanula na prahu, k svému překvapení zjistila, že otec už sedí v čele dlouhého naleštěného stolu. V jedné ruce držel šálek s čajem a v druhé noviny.

Nevšiml si jí a Karolína neudělala nic, aby jeho pozornost upoutala. Stála a prohlížela si ho se stejným soustředěním, s jakým on pročítal noviny.

Jeho tvář byla ruměná, kulatého tvaru, i když z ní vystupovaly vysoké lícní kosti. Tento rys měli oba společný. Vypadal přesně jako starší a trochu plnější kopie muže, který ji vychoval. Ano, byl svému mladšímu bratrovi Henrymu velice podobný a Karolina si najednou uvědomila, že ji potkalo veliké štěstí. Vždyť vlastně měla

dva otce. Strýc Henry ji viděl vyrůstat a ona ho milovala. Nepřipadlo jí však ani trochu jako projev přelétavosti, že lásku k němu nyní rozdělí a její část věnuje muži, který jí dal život. Její opravdový otec — opět si uvědomila, co ta tři slova znamenají, ale také to, že je její povinností ho milovat.

Hrabě konečně vycítil, že ho někdo pozoruje, a zvedl hlavu. Právě se chystal napít z šálku čaje, ale když ji uviděl, ztuhl, aniž dokončil pohyb. V jeho hnědých očích se objevilo překvapení, Karolína se usmála. Doufala, že otec v jejím výraze vidí pouze lásku a cit, a ne rozpaky,

s kterými bojovala a snažila se je potlačit.

,,Dobré ráno, tatínku. Vyspal ses dobře?“

Hlas se jí chvěl. Stála před svým otcem a cítila hroznou nervozitu

Šálek čaje klepl o desku stolu a všechen čaj se vylil, ale on jako by to nevnímal. Pokusil se vstát, pak si to rozmyslel a klesl zpět na židli. V jeho očích se zaleskly slzy. Rychle si je osušil okrajem bílého ubrousku.

Mylo vidět, že je stejně nervózní a nejistý jako ona, a to Karol i n u trochu uklidnilo. Působil dojmem, jako by byl jejím zjevem r,kořený. Oba najednou nevěděli, co dál. Karolína sledovala ni i viny, které mu vypadly z ruky a pomalu se snesly k zemi,

i uvědomila si, že je na ní, aby vzájemné rozpaky překonala.

Stále se usmívala, a i když se trochu začínala bát, jak ji otec přijme, vstoupila do jídelny. Šla přímo k němu a dříve, než si to tni Ha rozmyslet, ho políbila na jeho červenou tvář.

Jako by ho její dotek vytrhl z omámení. Vyskočil, převrhl židli, ale vůbec si toho nevšímal, chytil Karolínu za ramena a sevřel ji v objetí.

Nejsi zklamaný, tatínku?“ zašeptala s tváří přitisknutou na jeho hruď. „Vypadám tak, jak sis mě představoval?“

„Ne, vůbec nejsem zklamaný. Jak sis mohla něco takového MYSLET? Jen jsi mě na chvíli ohromila,“ vysvětloval a znovu ji pevně sevřel v náručí. „Vypadáš přesně jako tvoje drahá matka, unii de| pokoj její duši. Nemohu být na tebe víc hrdý.“

„Opravdu se jí podobám, tatínku?“ zeptala se, když ji konečně pustil.

„Ano, velmi. Nech mě, abych si tě ještě jednou prohlédl.“ Bylo to přání jejího otce a musela ho poslechnout. Ustoupila tedy

o krok zpět a zatočila se před ním. „No to se podívejme,

jaká ty jsi krasavice,“ ocenil ji. „Ale teď se už posaď,“ přikázal jí a zvážněl. „Nesmíš se příliš unavovat, abys mi tu ještě neonemocněla.“

Spíš z pocitu provinění než z poslušnosti se posadila na židli, kterou jí rychle odsunul. „Otče, musím ti něco říct. Je to pro mě těžké, ale musíme být k sobě upřímní. Přišla jsem na to, když jsem uviděla své kresbičky z dětských let

—“ Svěsila před jeho napjatým pohledem ramena a místo, aby dokončila, co chtěla říct, si pouze povzdechla.

„Chceš mi říct, že nejsi křehká a churavá, ale zdravá jako ryba?“ zeptal se jí a v očích mu zablýskly jiskřičky. Karolína zvedla hlavu. Musela vypadat užasle. „Ano,“

připustila. „Nikdy jsem nebyla nemocná, ani jediný den. Je mi to moc líto, tatínku.“

S nefalšovaným pobavením se rozesmál. „Je ti líto to, že jsi nikdy nebyla nemocná, nebo že se mě tvoje teta pokoušela obelstít?“

„Moc se za to stydím.“ Její přiznání bylo upřímné, ale přesto se necítila dobře. „Bylo to proto, že jsem tam byla tak…“

„Spokojená?“ zeptal se a pokýval hlavou. Zvedl převrženou židli a opět se posadil.

„Ano, spokojená. Žila jsem s rodinou tvého bratra tak dlouho. Musím ti říct, že jsem tetu Mary považovala za svou matku a také jsem jí tak říkala. Moji bratranci pro mě byli bratři a Charitu jsem vždycky vnímala jako svou sestru. Na tebe, tatínku, jsem však nikdy nezapomněla,“ dodala rychle. „Tvoje podoba mi z mysli vyprchala, ale vždycky jsem věděla, že ty jsi můj opravdový otec. Nikdy jsem si ale nemyslela, že pro mě pošleš. Myslela jsem, že jsi s tím, jak jsou věci zařízené, spokojený.“

„Rozumím ti, Karolíno,“ prohlásil po chvíli. Dotkl se její ruky. „Čekal jsem příliš dlouho, než jsem se odhodlal požádat, aby ses vrátila. Měl jsem však k tomu své důvody. Ale o tom bych nyní nechtěl mluvit. Teď jsi konečně doma, a to je nejdůležitější.“

„Myslíš, že spolu budeme vycházet dobře?“

Její otázka vyvolala na jeho tváři výraz překvapení.

„Pevně doufám, že budeme,“ řekl. „Musíš mi vypravovat o všem, co se v rodině mého bratra děje. Pochopil jsem, že Charita je tu také. Řekni mi, je opravdu ještě pořád jen taková koule peří, jak se mi snaží namluvit v dopisech Mary?“ Karolína se musela výstižné

charakteristice své sestřenice usmát.

.Pokud se ptáš, jestli je pořád tlustá, pak musím odpovědět, že ne. Chuť k jídlu nahradila chutí k mluvení,“

dodala s potutelným úsměvem. „Je štíhlá jako proutek, a co se týče zjevu, je okouzlující. Myslím, otče, že tu může způsobit pěkný rozruch, protože je křehká malá blondýnka. Slyšeli jsme, že právě tenhle typ žen se teď u vás v Londýně nosí.“

Obávám se, že nejsem správný znalec toho, co se londýnská smetánka rozhodla oceňovat,“ připustil otec. Jeho úsměv však z m i z e l a nahradil ho starostlivý výraz.

„Dcero, říkala jsi před chvílí, že k sobě musíme být upřímní. Souhlasím. I já jsem ve svých dopisech psal pohádky.“

Karolíniny oči se rozšířily. „Opravdu?“

,,Ano, ale teď ti řeknu pravdu. Od chvíle, kdy jsi odjela s mým bratrem do Bostonu, jsem nebyl na jediném plesu. Obávám se, že jsem si vysloužil pověst poustevníka.“

„Skutečně?“ Pohlédl na ni a přikývl. „Ale co tvoje dopisy o všem, co se tu děje, se společenskými klepy? Jak jsi dokázal, že vypadaly tak věrohodně?“

„To má na svědomí můj přítel Ludman,“ odpověděl a provinile se usmál. „Ten si zase naopak nenechá ujít jedinou společenskou událost. On mě zásoboval historkami, o nichž jsem ti psal.“

„A proč ses tak uzavřel?“ zeptala se Karolína, když o jeho slovech chvíli uvažovala. „Nemáš rád společnost?“

..Měl jsem k tomu mnoho důvodů. Ale tím tě teď nebudu obtěžovat,“ dodal rychle, jako by se mu o tom nechtělo mluvit. ‘. S bratrem tvé matky markýzem z Aimsmondu jsem nemluvil už čtrnáct let. Řeknu ti po pravdě, že do společnosti nechodím proto, abych se tam s ním nemusel setkávat. To je nejprostší vysvětlení, ale prozatím snad úplně stačí.“

Karolína však byla příliš zvědavá, než aby nechala řeč převést na jiné téma. „Čtrnáct let? Proč zrovna čtrnáct? Vždyť to je přesně doba, co jsem byla pryč.“

„Je to tak,“ souhlasil otec a přikývl hlavou. „Markýz se kvůli tvému odjezdu hrozně rozzlobil a na veřejnosti prohlásil, že se mnou nepromluví dříve, než se vrátíš zpátky do Anglie.“ Odkašlal si a dodal: „Nikdy nepochopil mé důvody, proč jsem tě poslal pryč, a já jsem se mu je ani nesnažil vysvětlit.“

„Rozumím,“ hlesla Karolína. Samozřejmě že ničemu nerozuměla. Čím víc však o otcových slovech přemýšlela, tím z nich byla zmatenější. „Tatínku, dovol mi, prosím, ještě poslední otázku a pak už budeme mluvit o něčem jiném.“

„Prosím.“ Opět se usmál, o to těžší však pro ni bylo

otázku vyslovit.

„Proč jsi mě vůbec poslal piyč? Matka, myslím teta Mary, mi vysvětlovala, že jsi byl příliš zasažený smutkem nad matčinou smrtí a nemohl ses o mě postarat. Říkala, že jsi měl na mysli jen moje dobro a předpokládal jsi, že u nich budu šťastnější. Bylo to skutečně tak? A jestliže ano,“ pokračovala, než si stačil připravit odpověď, „proč jsem musela být pryč tak dlouho?“ Dala si pozor, aby nevyslovila to, co vlastně bylo podstatou její otázky.

Všechna fakta naznačovala, že ji její otec nechtěl. Byla tohle ta skutečná pravda? Stala se snad předmětem nějakého záhadného sporu mezi rodinami? Poslal ji pryč jen proto, aby se markýzovi pomstil nebo ho nějak potrestal? A neboje vše daleko prostší a otec ji neměl dost rád?

Karolína se při těchto úvahách zamračila. Jednoduché vysvětlení její tety bylo především jednoduché. To však teď, kdy je dospělá, kdy už není žádné dítě svěřené do výchovy, neobstojí. Vždyť i dětské obrázky, které včera viděla v otcově knihovně, všechna jednoduchá vysvětlení popírají. Proč je otec tak starostlivě uchovává?

„Musíš se mnou mít trpělivost, Karolíno,“ řekl otec. Jeho hlas byl najednou ostrý, jako by chtěl téma konečně uzavřít. „Udělal jsem to, co jsem tehdy považoval za nejlepší, a slibuji, že ti jednou vše vysvětlím ke tvé spokojenosti.“ Odkašlal si. „Pořád jen mluvíme a ty už musíš mít hlad jako vlk. Marie!“ zavolal. Snažil se utřít rozlitý čaj ubrouskem. „Přineste jídlo a ještě trochu čaje.“

„Ne, vůbec nemám hlad,“ řekla Karolína. „Jsem z našeho setkání tak vzrušená, že nemám na jídlo ani pomyšlení,“ přiznala se.

„I to je dobře,“ poznamenal otec. „Mám totiž novou kuchařku a její příprava jídel mě zatím příliš neuspokojuje. Je už v tomhle roce třetí, koho zkouším. Problémy s domácností, to je věčné téma…“

Karolína se usmála — v duchu uvažovala o spoustě dalších otázek, na něž toužila znát odpověď. Konverzaci při jídle však řídil otec a jí nezbývalo než souhlasně přikyvovat nebo občas zavrtět hlavou.

Snídaně se sotva dotkla. Otec měl pravdu, jídlo mělo daleko k tomu, co by v takovém domě očekávala.

Pečivo bylo tvrdé, že si na něm mohla vylomit zuby, ryba připálená a zavařenina příliš řídká a kyselá a také dost stará, soudě podle tlusté vrstvy prachu na sklenici. Když Karolína následovala otce do knihovny, rozhodla se, že se zeptá Benjamina, jestli by neměl

chuť trochu se v kuchyni porozhlédnout. Benjamin rád vařil a doma v Bostonu s přípravou jídla často pomáhal.

Pak ale svoji pozornost upřela opět k otci. Stál před jejími kresbičkami a s hrdým úsměvem jí ukazoval, že každá je na zadní straně označená datem. Tak prý mohl sledovat její pokroky.

„Jenže teď už nemaluju vůbec,“ přiznala se Karolína se smíchem. „Jak vidíš, tatínku, nemám talent.“

„To vůbec nevadí. Henry mi však psal, že se velice rychle učíš jazyky. Máš na ně prý ucho.“

„To je pravda,“ připustila, „ale můj přízvuk je žalostný.“ Zasmála se a dodala: „Ale všichni říkají, že se dá poslouchat, když zpívám, a také slušně hraju na spinet. Samozřejmě tohle ocenění vyšlo jen z rodiny a má daleko k nezaujatosti.“

Otec se zasmál. „Nemám obavy, že bys trpěla vychloubačností, Karolíno. Na druhé straně bys však neměla svůj talent podceňovat,“ dodal. Posadil se do křesla a vybídl ji, aby si sedla proti němu. „Řekni mi, proč Henry dovolil, aby tě Charita doprovázela? Jsem samozřejmě rád, že je tady, ale musím se přiznat, že mě to překvapilo.“

Karolína mu začala vyprávět o Charitině románku s Paulem Bleachleym a o jeho náhlém záhadném zmizení. Když skončila, zeptala se: „Neslyšel jsi někdy o tom člověku?“

„Ne, neslyšel,“ odpověděl. „Ale to při mé společenské aktivitě nic neznamená.“

„Ale otče, tvůj sluha Deighton říkal, že se vracíš z letního sídla na sezónu. Plánoval jsi tedy, že se letos do společenského života vrátíš?“

„Ne,“ odpověděl. „V tuto dobu se vždycky vracím do Londýna. V místě, kde mám letní sídlo, je příliš větrno, aby se tam dala trávit zima. A Deighton pokaždé tvrdí, že městský dům je dokonale připravený. Je to jeho obvyklý tah pro případ, že bych si návrat rozmyslel,“ dodal. „Teď jsem však rád, že jsem se vrátil. Se svou milovanou dcerou po boku opět rád zaujmu své místo ve společnosti. Dokonce mám pocit, že se na to těším.“ Pobaveně se zasmál. „Jsem si jistý, že vzbudíš pořádný rozruch, Karolíno.“ „Kvůli markýzovi?“ zeptala se.

„Ne, kvůli tomu, že jsi tak moderní,“ odpověděl.

„Markýz bude samozřejmě rád, že se dítě jeho sestry vrátilo do Londýna, ale teď myslím, jak na tebe budou koukat všichni ti mladí fešáci. To bude podívaná. Tvoje matka by byla pyšná.“

„Jak ses s ní vlastně seznámil, tatínku? Vůbec si na ni nepamatuju a je mi to velmi líto. Teta Mary říkala, že byla velmi laskavá žena.“

Hrabě z Braxtonu se.zadíval kamsi do dáli a jeho oči se zaleskly něhou. „Ano, byla velmi laskavá a milující, Karolíno.“ Vzal svou dceru za ruku a vypravoval jí příběh, jak se s tou oduševnělou černovláskou seznámil a později se do ní zamiloval.

„Měla z tebe velikou radost, Karolíno. Já jsem chtěl mít syna, dokonce jsem ani neuvažoval o žádném jménu pro děvče. Když ses narodila, tvoje matka se smála, až se jí koulely slzy po tvářích. Ano, byla opravdu šťastná.“

„A ty jsi byl zklamaný?“ zeptala se Karolína se škádlivým úsměvem. Už z jeho vyprávění poznala, že ne, ale chtěla, aby to sám přiznal. Cítila se, jako by byla malá holčička, která poslouchá pohádku před spaním. Byla dychtivá dovědět se víc o svém dřívějším životě.

„Měl jsem stejnou radost jako tvoje matka,“ přiznal se. Stiskl jí ruku a začal hledat kapesník, aby si osušil oči, a odkašlal si. Pak změnil téma a promluvil téměř strohým tónem. „Tak a teď zase k současnosti. Musíme si promluvit o tom, že tobě i Charitě dáme co nejdříve ušít nové šaty. Každoroční ples, který pořádá vévoda z Ashfordu, bude už za dva týdny a my na něm nebudeme chybět. Ten starý rošťák mi každý rok posílá pozvání. Až zjistí, že jsem je letos přijal, klepne ho mrtvice.“ Na jeho tváři se objevil potutelný úsměv — zřejmě si představil, jak se asi bude

Ashford tvářit, až ho uvidí vstupovat do sálu po boku své krásné dcery.

Karolína sledovala jeho vzrůstající vzrušení a pouze čekala, kdy si začne mnout ruce jako obchodník, kterému se mimořádně daří. V očích mu svítily čtverácké jiskřičky, a dokonce jí začínal připomínat bratrance Luka. Vypadal jako kluk před novou dobrodružnou výpravou. V jednom okamžiku ho už chtěla varovat, aby svá očekávání mírnil, ale pak si uvědomila, že nemá smysl jeho nadšení srážet. Když ho poslouchala, slibovala si, že se bude ze všech sil snažit, aby ho nezklamala. Dá-li bůh, snad to dokáže.

Zbývají dva týdny a za tu dobu se jistě naučí, jak se tady v Londýně správně chovat. Bude to sice velký problém, ale Karolína byla odhodlaná to zvládnout.

Převážnou část dopoledne strávila s otcem a poslouchala jeho vypravovaní o tom, jak prožil uplynulé roky. Všimla si, že mluvil spíš o Anglii, o jejích narůstajících problémech a obavách z budoucnosti než o

sobě samém. Tušila, jak hrozně je osamělý, a zabolelo ji srdce. Utěšovala se ale tím, že si svůj osud sám zvolil, protože kdyby chtěl, mohl ji mít po celých čtrnáct let vedle sebe. Ze to neudělal, byla jeho věc a ona ho za to neodsuzovala.

Po celou dobu si však uvědomovala, že za vším, čím zdůvodňoval svoje rozhodnutí poslat ji do Ameriky, je ještě jiný důvod. Byla si tím jistá. A také si byla jistá, že až si získá jeho plnou důvěru, dozví se pravdu.

Nyní jí bylo zároveň jasné, že nedodrží pošetilý slib, který dala svým příbuzným v Bostonu. Byl to slib daný dítětem. Teď se musela podívat pravdě do očí a přijmout ji. Její místo je vedle otce. Věděla, že do Bostonu se už nikdy nevrátí. Její budoucnost je tady.

Kapitola čtvrtá

Smysl pro humor a Charitino neutuchající vzrušení nad tím, co se chystalo, zachránilo Karolínu před opravdovým zoufalstvím. Její sestřenice milovala být středem pozornosti, a rychle se s madam Newcottovou, výbornou švadlenou se smyslem pro výběr látky a okem pro figuru, spřátelila. Charita radostně prožívala každou minutu toho, co Karolína mlčky snášela jako utrpení.

Hrabě z Braxtonu se nespokojil pouze s jedněmi šaty, ale trval na tom, že obě dívky, které ted’ považoval za své svěřenkyně, musí vybavit úplnými garderobami.

Madam Newcottová navrhla pro Charitu světle růžové a bledě žluté barvy a sem tam přidala krajku, která by zdůraznila její útlost. Odmítala však jakákoliv nabírání a volány a tvrdila, že to by potlačovalo charakter Charitiny krásné postavy.

Pro Karolínu zase doporučila modré, levandulové a slonovinové odstíny včetně slonovinově bílých šatů, které měly na Karolinin vkus příliš hluboký výstřih a byly příliš přiléhavé, zato prý však ladily k jejím vlasům a pleti.

Karolína se v nich cítila poněkud necudná a také to Charitě řekla.

„Matka by ti určitě přehodila přes prsa šál,“ smála se Charita na celé kolo. „A můj otec by tě v těch šatech vůbec nepustil z domu. Strýček si bude muset vzít hůl, aby od tebe odehnal všechny nápadníky, až se objevíš na veřejnosti.“

„Přísahám, že už jsem z toho stahování a sešpendlování celá modrá,“ povzdechla si Karolína.

Madam Newcottová, která klečela na zemi a dokončovala poslední úpravy své skvělé kreace, jak říkala, její poznámku ignorovala.

„Kdy se tvůj otec vrátí?“ zeptala se Charita, aby změnila téma. „Zítra,“ odpověděla Karolína. „Markýz žije dost daleko od Londýna a otec tam zůstane na noc.“

„Markýz je mladší bratr tvé matky, nebo starší?“ zeptala se Charita.

„Starší. Mám ještě jednoho příbuzného z matčiny strany, strýce Franklina. Ten je zase o dva roky mladší, než by byla matka, kdyby zůstala naživu… Vyznáš se v tom?“

„Trochu,“ řekla Charita se smíchem. „Proč vlastně tvůj otec neposlal markýzovi o tvém příjezdu zprávu? Mohl přijet do Londýna a přivítat tě. Mám pocit, že kolem tvého návratu je zbytečně moc problémů.“

„Otec ho chtěl informovat osobně. Říkal, že mu musí všechno vysvětlit.“ Karolína se zamračila. „Víš, dokud mi to otec neřekl, vůbec jsem nevěděla, že tady mám dva strýce. Je to zvláštní, jakou teď musel prokázat ochotu ke smíření, nezdá se ti?“

Charita o tom chvíli uvažovala, pak jen pokrčila rameny a přešla na jiné téma. „Kdybych jen měla alespoň trochu z tvých proporcí,“ stěžovala si, když opatrně svlékala našpendlené růžové šaty.

„Je lepší mít toho spíš málo než moc,“ poznamenala Karolína. „Řekla bych, že ty toho máš tak akorát.“

„Madam Newcottová, Karolína si myslí, že má moc dlouhé nohy a příliš plné poprsí, aby mohla působit elegantně.“

„To jsem nikdy neřekla,“ protestovala Karolína. „Jsem ale praktická. Dlouhé nohy se mi hodí při jízdě na koni, ale pro tohle —•“ ukázala si na prsa, „nemohu najít žádné rozumné využití.“

Charita vyprskla smíchem. „Caimen by nám oběma nafackoval, kdyby nás slyšel.“

„To je pravda,“ souhlasila Karolína. Pohlédla do zrcadla a řekla: „Mám tak nepoddajné vlasy. Nemyslíš, že bych se měla nechat ostříhat?“

„V žádném případě!“

„Dobře,“ uklidnila se Karolína. „Takže budu chodit jako divoženka.“

„No, možná by sis je mohla nechat trochu přistřihnout, ale jen tak, aby ti zase dorostly, než se vrátíme do

Bostonu.“

Karolína zavrtěla hlavou a její úsměv zmizel — věděla, že jednou bude muset Charitě říct, jak se rozhodla. „Víš, Charito, já si nejsem jistá, jestli se vůbec do Bostonu vrátím.“

Charita už otevírala ústa, aby něco namítla, ale rychlé Karolínino zavrtění hlavou ji zarazilo. Nemělo smysl mluvit o tom před madame Newcottovou a Charita to naštěstí pochopila.

Jakmile však švadlena odešla, Charita se k tématu návratu do Bostonu rychle vrátila. „Doufám, Karolíno, že neuděláš nějaké ukvapené rozhodnutí. Jsme v Londýně teprve dva týdny. Počkej, až tady budeme déle, a pak uvidíš. Pane na nebi, moji bratři to nepřežijou, jestli se nevrátíš domů!“

„Slibuji, že se nebudu ukvapovat,“ odpověděla Karolína.

„Ale otce opustit nemohu, Charito. Prostě nemohu.“ Odevzdaně si povzdechla a zašeptala: „Jsem tady doma. Patřím sem a zřejmě tady zůstanu tak dlouho, dokud bude otec živ.“

„Říkáš, že nemůžeš otce opustit, přitom on přesně to udělal tobě,“ namítla Charita. Pomalu rudla, což znamenalo, že začíná být pořádně rozzlobená. „Čtrnáct let se o tebe vůbec nezajímal! Cožpak jsi zapomněla?“

„Nezapomněla jsem,“ odpověděla Karolína. „Ale on měl důvod. Vím, že existuje a že nepatří k žádným z těch jednoduchých vysvětlení, která jsem už slyšela. Doufám, že mi ho jednoho dne řekne.“

„Nechci se s tebou přít, sestro,“ prohlásila Charita. „Za několik dní půjdeme společně na svůj první ples. Tvůj otec je z toho velice vzrušený a já ho nechci připravit o jeho nadšení. Jen mi slib, že s definitivním rozhodnutím ještě počkáš. Nebudu o tom řekněme… čtrnáct dní mluvit.

Budeš mít čas všechno si rozmyslet — všechny souvislosti. Vždyť jsi dokonce tvrdila, že nemáš Angličany ráda!“

„Ještě jsem se s mnoha nesetkala,“ opáčila Karolína.

Charitina poznámka jí najednou připomněla zraněného džentlmena a v mnohém podobný rozhovor, který s ním vedla, když ho ošetřovala. A pak si vzpomněla na muže jménem Bradford a jak na ni zapůsobil. Zjistila, že se v jejích myšlenkách objevuje častěji, než by si přála, ale nemohla s tím nic dělat. Teprve s odstupem si uvědomila, že na jeho hrozivý zjev reagovala příliš dramaticky. Vždyť to byl jen muž.

Konečně nadešel den jejich prvního plesu. Zábava u

Ashforda, jak tomu říkal Karolínin otec, otevírala sezónu, a museli tam tedy být všichni, co v londýnské společnosti něco znamenají.

Karolíně trvalo dlouho, než se oblékla. Její nepoddajné vlasy se stále vysmekávaly z vlásniček a stuh, kterými se jí snažila upravit účes komorná, až si je Karolína nakonec rozpustila a rozčesala tak, aby jí volně splývaly na ramena.

Její šaty ledově fialové barvy měly hluboký kulatý výstřih odhalující víc než jen náznak jejích plných ňader. Róbu doplňovaly fialové střevíčky a bílé rukavičky. Když byla konečně hotová a podívala se na sebe do zlaceného zrcadla ve své ložnici, uznala, že vypadá docela obstojně.

Mary Margareta, pihovatá komorná, kterou Deighton najal, aby Karolíně asistovala, pořád dokola opakovala, jak její nová paní vypadá úžasně. „Vaše oči se lesknou barvou vašich šatů,“ zašeptala v téměř posvátném obdivu. „To je kouzelné. Ach, kdybych se jen mohla proměnit v myš a jít na ples s vámi. Už vidím, jaký způsobíte rozruch.“

Karolína se smála. „Kdybyste se tam objevila jako myš, byla byste to vy, kdo by způsobil rozruch. A ne malý,“ dobírala si komornou. „Ale jestliže budete mít chuť počkat, až se vrátíme, slibuji, že vám o všem, co se bude dít, povím.“

Karolína se chvíli obávala, že rozzářená dívka před ní snad padne na kolena. Její hluboký obdiv uváděl Karolínu do rozpaků. „Jsem tak nervózní, Mary Margareto,“ povzdychla si. „Dnešní ples bude první v mém životě.“

„Ale vždyť jste lady Karolína!“ namítala komorná. „Vaše postavení je zaručeno dědickým právem, a navíc jste tak krásná,“ dodala s povzdechem.

„Ale jděte, jsem jen obyčejná farmářská holka,“ namítala Karolína. Když však viděla, že se jí komorná chystá oponovat, rychleji poděkovala za pomoc a vydala se hledat otce a Charitu.

Oba už na ni čekali v přízemí. Charita vypadala rozkošně. Vlasy měla stočené do spousty ruliček ozdobených růžovými stuhami. V témže růžovém odstínu byly i její šaty s odvážným hlubokým dekoltem odhalujícím téměř celá ramena. Své sametové tváře si Charita lehce přepudrovala. Karolína nepochybovala, že londýnská společnost její sestřenici přijme s otevřenou náručí.

Hrabě z Braxtonu sledoval, jak jeho dcera pomalu sestupuje po schodech. Pyšný úsměv na jeho tváři a oči, ve kterých se leskly slzy, jasně prozrazovaly, že je jejím

zjevem nadšený. Karolína počkala, až si vytáhne kapesník a osuší si oči, a teprve pak se zeptala, jak dlouho už na ni čeká.

„Čtrnáct let,“ odpověděl dříve, než se stačil zarazit.

Karolína se šťastně usmála. „Vypadáš skvěle, moje dcero,“ dodal s nelíčenou hrdostí. „Budu tě muset chránit, aby tě nápadníci neušlapali.“

Když už seděli v kočáru a jeli londýnskými ulicemi, obrátila se Charita na svého strýce. „Bude tam někdo, s kým se setkáváte častěji?“ zeptala se.

„Prosím?“ Hrabě dělal, že nechápe.

„Charita chce vědět, jestli tam bude dáma, ke které chováš zvláštní sympatie,“ vysvětlovala Karolína. Neřekla Charitě, že její otec žil dlouhé roky samotářským životem.

„Ach tak! Ne, ne, žádná taková neexistuje,“ odpověděl.

„Snad kdysi před lety jsem občas doprovázel lady Tillmanovou.“

„Možná tam dnes večer bude,“ poznamenala Karolína.

„Její manžel zemřel nedlouho potom, co jsem se oženil s tvou matkou, Karolíno,“ vysvětloval hrabě. „Měla dceru.

Zajímalo by mě, jaká dáma z ní vyrostla.“

„Ale, strýčku, netrpíte pocitem osamělosti, když žijete takhle sám? Já si takový život vůbec nedovedu představit,“ poznamenala Charita a svraštila čelo.

„To proto, že jsi kolem sebe pořád měla své bratry,“ odpověděl.

„A Karolínu,“ dodala Charita. „Vždycky jsem ji měla za svou sestru.“

Všichni tři zmlkli a ticho vydrželo, dokud kočár nezastavil před velkým kamenným domem. Karolíně se zdálo, že je to úplný palác, a pocítila svědění kolem žaludku. Přemohla ji nervozita.

„Je teplo na podzimní den,“ poznamenal hrabě, když pomáhal oběma z kočáru. Kráčel pak mezi nimi — Karolínu držel za loket po levé straně a Charitu po pravé.

Charita lehce zaškobrtla o schod a Karolína ji připomenula, aby si nasadila brýle.

„Ale nasadím si je jen na chvíli, než vstoupíme dovnitř,“ prohlásila Charita. „Vím, že jsem nemožně ješitná, ale když v nich vypadám tak hrozně!“

„To je nesmysl,“ ozval se hrabě. „Vypadáš v nich rozkošně. Dodávají ti na zajímavosti.“

Charita mu však nevěřila. Jakmile vkročili do foyer jasně osvětleného stovkami svící, rychle si brýle sundala a zastrčila je hraběti do kapsy. „Ještě jsem vám neřekla, jak skvěle dnes večer vypadáte, strýčku,“ zašveholila.

Hrabě odpověděl podobným komplimentem, ale Charita ho už stěží vnímala. Musela si dávat pozor, aby necivěla s otevřenými ústy na královskou nádheru, jež ji obklopovala.

Hrabě z Braxtonu začal představovat svou dceru i neteř hostiteli stojícímu v čele dlouhé vítací řady. Vévoda z Ashfordu byl starý pán s bílými vlasy, kterým světlo svící dodávalo lehký nazlátlý tón. Mluvil vysokým hlasem znějícím, jako by měl ucpaný nos. Karolíně připadlo, že je až příliš ješitný a zahleděný sám do sebe, ale vzápětí si u ní napravil reputaci tím, že se s jejím otcem přivítal opravdu srdečným objetím.

Když však uviděl ji, zdálo se, že z ní snad ani nespustí oči — dokonce vytáhl z kapsičky monokl, aby ji lépe viděl. Karolína se snažila nedat se jeho až příliš zkoumavým pohledem znervóznit. Všimla si také, že na Charitu nehledí tak bezostyšně jako na ni. Nakonec byla vděčná otci, že ji vzal za ruku a vede ji ke schodům do prvního poschodí, kde se nacházel plesový sál.

Charitě se vše jevilo jako jedna barevná rozmazaná skvrna. Nechala se zcela ovládnout vzrušením slavnostní chvíle. Poprvé ve svém životě se ocitá ve vybrané londýnské společnosti elegantních dam a džentlmenů.

Někdo z nich určitě musí znát Paula Bleachleyho. Dnes večer udělá první krok k tomu, aby se o své ztracené lásce dověděla celou pravdu.

Hrabě z Braxtonu se s dcerou po jedné straně a neteří po druhé zastavil na prahu sálu. Taneční parket ležel poněkud níž a sestupovalo se k němu po čtyřech schodech, takže všichni tři měli nyní dokonalý přehled o shromážděných hostech.

Charita se zavěsila do hraběte, aby náhodou na schodech neupadla. V jejích očích jiskřily všechny svíce, které tam jen byly, a tvář jí hořela vzrušením.

Naproti tomu Karolína vypadala dokonale klidná.

Kráčela vzpřímeně, srovnatelná se svým otcem výškou i důstojností, a s klidným výrazem shlížela na všechny, kteří k ní začali obracet hlavy.

Hrabě se opět zastavil a čekal, dokud neměl jistotu, že všechny pohledy se upírají k jeho krásné dceři a neteři. To byla ta nejkrásnější chvíle, na niž tak dlouho čekal! Bylo zřetelně slyšet, že se šum v sále ztišil, a zatímco Charita lehce znervózněla, její strýc se stále nehýbal z místa a vychutnával slastnost okamžiku, v němž se mohl dmout pýchou.

Po chvíli opět spustila hudba a směrem k nim vyrazilo

několik nejsmělejších mužů. „Už se hrnou,“ zašeptal hrabě s potlačovaným smíchem.

Tak to je tedy zážitek, pomyslela si Karolína, když se ocitla uprostřed představování. Čím blíže se k ní všichni ti mladíci tlačili, tím dál ustupovala. Stále se však držela po otcově boku. Snažila se působit klidně a rozzářeně, ale uvnitř ji rozechvívala nervozita. Nemohla než obdivovat, jak Charita s koketně upejpavým úsměvem odpovídá okruhu ctitelů, kteří ji obklopili. Zdálo se, že je ve svém živlu. Zářila jako jarní květ v plné nádheře a Karolínu vedle ní napadlo, kam se poděla její vlastní odvaha.

Najednou byla nesmělá a rozpačitá a jakoby zcela vyvedená z míry.

Charitin taneční pořádek byl za chvíli plný a první tanečník si ji už odváděl na parket. Ostatní nápadníky, kteří se snažili přiblížit ke Karolíně, však hrabě z Braxtonu odmítal a všem říkal, že musí dceru nejdříve představit svým přátelům.

Karolína si všimla, že otec upírá pohled na druhou stranu sálu.

Ze skupinky rozmlouvajících hostů se odpojil starší muž a kolem tanečního parketu zamířil k nim. Měl shrbená ramena, téměř lysou hlavu a při chůzi se opíral o hůl.

„Kdo je to, otče?“ zeptala se.

„Markýz z Aimsmondu,“ odpověděl hrabě. „Starší bratr tvé matky.“

„Ten, co jsi u něho byl na návštěvě?“

„Ano, Karolíno. Musel jsem mu něco vysvětlit.“ Hrabě se usmál, dotkl se Karolíniny ruky a dodal: „Teď už se k tobě bude znát. Postaral jsem se o to.“

Karolínu jeho poznámka zmátla. Co mu otec vysvětloval? A proč by se k ní její strýc neměl znát? Věděla, že tady se na to otce ptát nemůže, ale umínila si, že jakmile budou doma, musí si ujasnit, o čem mluvil.

Vrátila se pohledem k markýzovi. Všimla si, že vypadá velice chatrně.

„Myslím, že bych mu měla jít naproti,“ řekla.

Aniž čekala, co na to otec řekne, napřímila se a vykročila vstříc muži, který s jejím otcem celých čtrnáct let nepromluvil. Markýz se na ni usmál. Karolína okamžitě věděla, že letité nepřátelství skončilo. Otcova návštěva, kterou před týdnem vykonal, nepochybně obnovila nadlouho přervané vztahy.

Setkali se uprostřed sálu. Karolína ani na vteřinu nezaváhala, zářivě se na svého strýce usmála a políbila ho na tvář.

Starý markýz jí oplatil odzbrojujícím úsměvem. V prvním okamžiku jí sevřel obě ruce najednou, ale vzápětí se musel jednou opět opřít o hůl, aby neupadl.

Oba si chvíli hleděli do očí, aniž něco říkali. Karolína pocítila rozpaky a nevěděla, jak začít hovor.

Nakonec prolomil mlčení markýz. „Byl bych moc rád, kdybys mě oslovovala strýčku,“ řekl. Jeho hlas byl chraptivý a zněl téměř jako skřehotání havrana. Přesto bylo znát, že je rozechvělý dojetím. „Po smrti tvé matky mám už jen mladšího bratra Franklina a jeho ženu Lorettu. To je moje jediná rodina.“

„Ne,“ opravila ho Karolína tiše. „Teď máš také mého otce a mě, strýčku.“

Bylo vidět, že ho její slova nesmírně potěšila. Náhle se za ní ozvalo otcovo zakašlání.

Markýz pohlédl na hraběte z Braxtonu a zamračil se.

„Neřekl jsi mi, že vypadá úplně jako její matka. Málem jsem ztratil rovnováhu a upadl, když jsem ji uviděl.“

„Já také, naštěstí jsem měl blízko židli, takže jsem spadl do ní,“ řekl s úsměvem hrabě. „Ale poslyš, jak ty si svou sestru můžeš pamatovat. Vždyť ti už neslouží paměť.“

„Cože! Mám paměť ostrou jako břitva, Braxi!“ Karolínin otec se zasmál. „Je tu dnes také Franklin s

Lorettou?

Zatím jsem je neviděl. Chtěl bych Karolíně představit i jejího dalšího strýce.“

Markýz svraštil čelo. „Někde tu jsou,“ řekl a pokrčil rameny. Pak se obrátil zpátky ke Karolíně. „Má moje oči, Braxi! Ano, je to věrná podoba naší větve.“

Karolína musela připustit, že její oči se opravdu podobají jeho, ale podivila se, proč strýc otce tak popichuje. V markýzových očích svítilo šelmovství.

„Ale po mně má zase vlasy, to nemůžeš popřít, Aimsmonde!“ Karolína se rozesmála. Nemohla uvěřit, že ti dva o ni bojují jako sokové. „Alespoň všichni uvidí, že jsem spřízněná s vámi oběma,“ řekla. Vzala z jedné strany za ruku strýce a z druhé otce

— bylo jí jasné, že nesmí ani jednu stranu urazit.

„Nemohli bychom někde najít klidnější místo, abychom se posadili a trochu si promluvili? I když vy dva jste se nedávno viděli, myslím, že ještě zbývá dost, co byste si mohli říct.“

Všichni tři se odebrali do blízkého přístěnku. Po chvíli se k nim připojila i Charita a rozmluva se rychle stočila na ples a na muže, kteří se usilovně snažili upoutat na sebe pozornost obou dívek.

„Mohu vám také říkat strýčku?“ zeptala se markýze Charita. „Byla bych ráda, pokud vám to nebude vadit. Vždyť jsme také trochu příbuzní, ne?“

Markýzovi se Charitina upřímnost a otevřenost líbila a přikývl na souhlas. „Ano, jsme spříznění přes manželský svazek. Budu rád, když mi budete říkat strýčku. Víte, jak mi říkala Karolína, když byla malá holčička? Strýčku Milo.“

„Dívám se, Aimsmonde, co je to tam za rozruch,“ podotkl najednou Braxton. Stál u okna vedle čalouněného křesla, v němž markýz seděl. Z druhé strany stála Karolína. Markýz jí držel ruku jako ve svěráku — zřejmě aby měl jistotu, že mu nezmizím, pomyslela si Karolína.

Její otec hleděl směrem ke vchodu do sálu. Karolína se otočila. Jakmile poznala, kdo se objevil a je příčinou rozruchu mezi hosty, rozšířily sejí oči. Byl to muž, kterého ošetřovala cestou do Londýna. Pan Smith! Samozřejmě tohle jméno mu dala ona, aby ho ušetřila rozpaků.

Pozorovala ho, a když viděla, jak tam stojí pyšný jako páv, začaly koutky jejích úst poškubávat potlačovaným úsměvem. Z nenápadných pohledů, které po něm všichni vrhali, usoudila, že pan Smith bude zřejmě populární dandy. Jeho tmavý oblek se ničím nelišil od oblečení ostatních mužů, pouze bílý nákrčník měl jiný

— byl neobvykle veliký a sahal mu až k uším. Karolínu napadlo, jestli vůbec může otočit hlavou, aniž si svou ozdobu pomačká.

„Tak tedy konečně přišel Brummell,“ poznamenal markýz s uspokojením. „Teď teprve může vévoda říct, že ples začal.“

„Brummell?“ Karolína měla pocit, že se jí podlamují nohy. „Říkal jsi, strýčku, že ten muž u vchodu je Brummell?“ zeptala se znovu, i když dobře věděla, že se nemohla přeslechnout. Panebože, to je nadělení, pomyslela si. Okamžitě se jí vybavilo, jak před tím člověkem, kterému dala jméno Smith, o Brummellovi mluvila. Horečně se snažila vzpomenout si, co všechno tenkrát říkala, a doufala, že to nebylo příliš nelichotivé. Bože, nemluvila o něm tehdy jako o Plummerovi?

Brummell stál sám a rozhlížel se. V jeho tváři byl znuděný výraz, který nezmizel, ani když komusi v sále kýval na pozdrav. Potom sešel ze schodů a beze spěchu procházel davem hostů. Kráčel, jako by ani na okamžik nepochyboval o své svrchované důležitosti. Karolína ho provázela pohledem, a když viděla, jak se před ním dav rozestupuje, uvědomila si, že jde zřejmě opravdu o důležitou osobu. Všimla si také, že Brummell už nekulhá

— zranění se tedy dobře zahojilo, pomyslela si s uspokojením.

Stále ho sledovala, aby viděla, komu odpovídá na pozdrav.

A pak uviděla jeho. Bradforda! Stál na druhém konci sálu ve společnosti tří dalších mužů a nonšalantně se opíral o stěnu. Trochu jí překážela ve výhledu Charita, a Karolína proto naklonila hlavu na stranu, aby lépe viděla. Muži kolem Bradforda o něčem zaujatě hovořili a snažili se upoutat jeho pozornost, ale bylo zřejmé, že je ignoruje.

Hleděl na ni!

Uvědomila si, že jí otec něco říká a také Charita seji pokouší na něco upozornit. Strýček Milo ji tahal za ruku, ale ona je všechny sotva vnímala. Zdálo se, že není schopná odtrhnout oči od muže, který na ni tak napjatě hleděl.

Vypadal lépe, než si ho pamatovala, a byl téměř o hlavu větší než muži kolem něho. Vlasy měl sice učesané, ale stále byly jakoby rozfoukané větrem — snad jen to ho zachraňovalo, že nepůsobil dojmem někoho naprosto nedotknutelného. Dokonce to jeho vizáži dodávalo zdání přístupnosti. Jeho ústa však měla k přístupnosti daleko a zdála se tvrdá jako kámen. Karolínu napadlo, jestli se vůbec dokáží usmát.

Proč jí jen neutkvělo v paměti, jak je veliký a jak široká má ramena? Náhle sejí v mysli mihla představa spartského bojovníka, třeba krále Leonida, a přestože to byla jiná doba a jiný život, v jejích očích mohl být Bradford klidně příbuzný tohoto mocného válečníka.

Vévoda z Bradfordu sledoval Karolínu Richmondovou celý večer. Od chvíle, kdy stanula u vchodu do sálu klidná a s hlavou hrdě zdviženou, na ni hleděl jako fascinovaný. Její zjev ho ohromil. Věděl, že není sám, kdo k ní obdivné vzhlíží, a mocně ho to dráždilo. Proč na ni všichni ti vyfešákovaní panáci tak zírají!

Zatraceně! Na ni si přece dělá nárok on. Ta žena bude patřit jemu. Uvědomil si, že sám kroutí hlavou nad prudkostí své touhy mít ji, podrobit si ji. Nuda, s níž pohlížel na tančící dav, dojem hlouposti a pošetilosti, který ho zmáhal, to vše zmizelo v okamžiku, kdy vstoupila ona. V tu chvíli jako by se probudil. Zmocnila se ho nová chuť do života, který z něho vyprchal po otcově a bratrově smrti.

Pozvání na dnešní ples přijal jen proto, že doufal, že tu uvidí ji. Na každoročním plese pořádaném vévodou z Ashfordu se scházela celá londýnská společnost a

Bradford věřil, že Karolínin otec nebude výjimkou.

Temný Bradfordův pohled Karolínu rozpaloval tak, že nevěděla, co se s ní děje. Cítila, že jí hoří tváře a stále víc upadá do rozpaků. Ten muž v ní vyvolával neklid, způsoboval, že nervozitou zapomínala, co dělá. Nesměla připustit, aby ji jeho oči ovládly. Tušila, co by se mohlo stát — že by mohla vybuchnout v nervózní smích. Jak by to potom vysvětlila těm, kteří byli kolem ní?

Myšlenky jí probíhaly hlavou jako poryvy větru honícího se po prázdných polích, ale žádnou nebyla schopná zachytit a držet sejí.

Přes všechno, co si umiňovala, však nedokázala před jeho horkým pohledem uhnout.

Uvědomuje si Bradford, jakou má nad ní moc? Proboha, snad ne! Chvěly sejí ruce, její smysly byly zaplavené čímsi, co nedokázala definovat, a myšlenky se jí honily hlavou v dokonalém zmatku.

Její nervozita vzrůstala. Co však bylo horší, začala se bát, že by mohla udělat něco nepatřičného, co by způsobilo rozruch a upozornilo by okolí, že se s ní něco děje. Byla by to samozřejmě jeho vina, ale tím se nemohla uklidňovat, protože on by ji prohlédl a jeho samolibost by se jen umocnila. A jestli se zachová jako dokonalá husa, zřejmě ho bude těšit, že ji k tomu dohnal svou přítomností.

Soustředila se a pokusila se nasadit prázdný, znuděný výraz. Snažila se tvářit jako většina dam v sále, ale záhy zjistila, že pokud sejí to podaří, nikdy ne nadlouho. Usmála se sama sobě — uvědomila si, že se nemůže naučit tvářit znuděně, když neví, co to je, být znuděná.

Bradford její úsměv zaregistroval a opětoval ho.

Překvapilo ho, jak to je prosté. Neměl ve zvyku dávat najevo své emoce, a už vůbec ne prozrazovat je na své tváři, a teď se najednou přistihl, že se chová jako mladíček na první schůzce.

Karolína se pokusila zachovat základní slušnost a na jeho úsměv odpověděla kývnutím hlavy. Když konečně poznala, že s ním nemůže celý večer svádět souboje očima, pokusila se od něho odvrátit a věnovat se lidem kolem sebe. Přesto však po něm ještě jednou šlehla pohledem… a opět byla chycená. V Bradfordových očích se objevil šelmovský lesk, a jakmile zjistil, že na něho stále hledí jako hypnotizovaná, provokativně na ni mrkl.

Karolína zavrtěla hlavou a pokusila se zatvářit rozzlobeně, vzápětí ale všechno pokazila tím, že se znovu usmála. Protože však odmítla přiznat porážku, rychle se k

němu otočila zády. S pocitem, že se chová jako hloupá holka, která nad sebou potřebuje dohled, se nadechla a snažila se poslouchat, co se kolem ní říká.

Markýz s hrabětem se mezitím dostali do ohnivé debaty o tom, komu mají být Karolína s Charitou představeny a, což bylo zřejmě ještě důležitější, kým. Karolíně trvalo dlouho, než se jí podařilo vzít svou sestřenici stranou a zašeptat jí do ucha: „Jsou tady, Charito. Tamhle na druhé straně sálu. Ne, nedívej se tam,“ varovala ji.

„Kdo?“ zeptala se zmatená Charita. Začala se kradmo rozhlížet kolem.

„Nedívej se! Stejně bys je nenašla. Jsou od nás moc daleko.“

„Lynnie, vzpamatuj se. Kdo tady je?“ Charita dala najevo své podráždění tím, že si opřela jednu ruku o bok.

„Muž, kterého jsem ošetřovala. Však víš, tenkrát po tom přepadení v den našeho příjezdu do Anglie,“ vysvětlovala Karolína. Uvědomila si, že Charita má pravdu — skutečně by se měla vzpamatovat. Co to s ní je? Cítila, že se chová stejně ztřeštěně jako některá z jejích klisen, a za nic na světě nerozuměla proč. , A-také Bradford,“ dodala. „Jsou tu oba.“

„No to je skvělé!“ rozzářila se Charita. „Musíme se s nimi pozdravit.“

„Ne, to není skvělé,“ vyštěkla Karolína. „Já si vůbec nemyslím, že je to skvělé.“

Charita se zamračila. „Karolíno, uvědom si, co říkáš. Co se s tebou, proboha, děje? Vypadáš skoro, jako bys měla strach.“ Charita se svých slov téměř polekala. Za celou dobu, co Karolínu znala, nepamatovala, že by měla někdy z něčeho strach.

Charita najednou cítila, že má nad rozumnou a vyrovnanou sestřenicí navrch. Karolína jí připadala vyplašená jako králík a Charita si musela dávat pozor, aby na ni v údivu nezírala s otevřenou pusou.

Naštěstí neměly čas dál diskutovat, protože Charitu odvedli k dalšímu tanci. Pak se před Karolínou uklonil vikomt Claymere a celý rozrušený ji požádal o tanec.

Karolína se nechala odvést do středu parketu. Všimla si, že ruka, kterou ji vikomt držel za loket, je celá zpocená, a uvědomila si, že její tanečník je nervózní. Aby mu pomohla uvolnit se, usmála se na něho, ale vzápětí toho litovala, protože ubožáka to tak vyvedlo z míry, že zakopl o vlastní nohu, a kdyby ho Karolína nezachytila, zřejmě by upadl.

Od toho okamžiku už byla opatrnější, tvářila se pokud možno neutrálně a snažila se na vikomta nedívat. Jakmile

se však otočila a zavadila o něho pohledem při úkloně, znovu zaškobrtl. Hudba opět spustila a Karolína se soustředila na složité taneční kroky; v duchu přitom děkovala Caimenovi, který si s ní dal práci a naučil ji tančit. Věděla, že ji Bradford pozoruje, ale zařekla se, že směrem k němu ani okem nemrkne. Už když ji vikomt vedl na parket, se rozhodla, že bude Bradforda zcela ignorovat. Snad po-padesáté si opakovala, že je příliš násilnický, zvyklý vynucovat si poslušnost za každou cenu. Skutečně vypadal jako Sparťan — smysl pro disciplínu a tvrdé jednání z něho přímo vyzařovaly — alejí spartská civilizace neimponovala.

Bradford počkal, až hudba dohraje, a pak se rozhodl skončit s pozorováním a jednat. Když se ho Brummell zeptal, co ho tak fascinuje, pouze ukázal směrem, kde stála Karolína. Brummell se otočil, a třebaže i on Karolínu uviděl, dobře své překvapení skryl.

Konečně se zastavili a Karolína si oddechla úlevou. Prsty na nohou měla bolavé, jak jí je vikomt několikrát přišlápl.

Naštěstí už k ní spěchal otec, aby ji z rukou nešikovného mladíka vysvobodil. Vikomt se jí ještě jednou hluboce uklonil a už se chystal odejít, náhle si to však rozmyslel, chytil Karolínu za ruku, a než se vzpamatovala, s hlasitým mlasknutím jí na ni vtiskl polibek.

Karolína se musela držet, aby se nerozesmála. Vikomt vzrušeně slíbil, že se pro ni ještě vrátí, a konečně odešel.

„Tatínku, řekni mi, jsou všichni Angličané tak hrozně nervózní?“ zeptala se, když se ohlédla za vikomtem, který se chvatně prodíral pryč.

„Jak tě pozoruji, asi ano,“ odpověděl hrabě s potutelným úsměvem.

Pak najednou stál před ní on a vedle něho Brummell. Zastoupili jí cestu, takže je nemohla ignorovat. Nejdříve hleděla jen do široké Bradfordovy hrudi a teprve po chvíli se odhodlala zvednout hlavu.

„Přišli jsme, abychom vás požádali o představení,“ promluvil Bradford protahovaným přízvukem. Jeho slova byla určena hraběti, ale oči se stále upíraly na ni. Karolína si všimla, že hledí na její ústa, a nervózně šije olízla špičkou jazyka.

Hrabě z Braxtonu byl očividně potěšený. ,Ach, zajisté.

Dovolte mi, abych vám představil svou dceru Karolínu Mary. Karolíno, moje drahá, je mi potěšením představit ti vévodu z Bradfordu a pana Georga Brummella.“

Bradford se obrátil k Brummellovi a zašklebil se na

něho. „Tentokrát až po vás.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Brummell. Obrátil se ke Karolíně a usmál se na ni. Šum v sále se trochu ztišil a Karolína měla pocit, že všichni kolem se snaží zachytit, o čem mluví. Čím dál víc si připadala jako atrakce na okresním trhu.

„Je pro nás skutečně potěšením, že se s vámi můžeme seznámit,“ řekl Brummell s přehnanou formálností.

Hluboce se před ní uklonil, až se málem dotkl špičkami prstů podlahy. „Přijela jste z kolonií?“ zeptal se, když uchopil její ruku a pomalu si ji zvedl ke rtům. V reakci na jeho gesto se kolem ozvalo několik hlasitých povzdechnutí. V Karolíniných očích zajiskřilo šelmovství, ale i vděk. Cítila, že na ni přechází otcova radost a rozehřívá ji. Jistě právě to byl důvod, proč se jí zarděly tváře!

„Musíte být neobyčejně bystrý, pane Brummelle, když jste na první pohled poznal, že pocházím z kolonií,“ odpověděla.

„Prosím, říkejte mi Fešáku. Když mi někdo navrhne, že mi bude říkat křestním jménem George, přesvědčím ho, že dávám přednost své přezdívce.“

„Opravdu se jmenujete George?“ zeptala se Karolína a usilovně se snažila potlačit smích. Vždyť George bylo jméno, které pro něho navrhla, když se při jejich prvním setkání rozhodl, že bude svou identitu držet v tajnosti.

Tenkrát si však myslela, že se mu brání proto, že je to jméno anglického krále.

„Ano, ale nepoužíval jsem ho. Teprve nedávno mi jedna krásná dáma navrhla, že mi tak bude říkat. Bohužel tehdy jsem to lákadlo odmítl,“ dodal s povzdechem.

Bylo vidět, že má z rozhovoru velké povyražení, a schválně ji stavěl do situace, aby při jeho poznámkách musela potlačovat smích. Karolína však dostala chuť se mu pomstít. „Myslím, že máme jednoho společného přítele, Fešáku,“ prohlásila.

Brummell vypadal poněkud vyvedený z konceptu a Karolína se na něho usmála. „Ale ano, pan Harold Smith o vás často hovoří. Možná si už na setkání s ním nevzpomínáte — ten dobrý muž prodal všechno, co měl, a odstěhoval se do kolonií. Řekl, že Londýn je příliš… barbarský. Myslím, že přesně to jsou jeho slova.“

Brummell s Bradfordem se na sebe podívali a potom se oba dali do smíchu. Brummell musel dokonce vytáhnout kapesník a osušit si koutky očí.

„A jak se panu Smithovi daří?“ zeptal se Bradford, když

se uklidnil.

Karolína se na něho usmála a opět se obrátila k Brummellovi. „Podle mého mínění je už v pořádku. Měl sice jisté problémy s nohou, ale podle toho, jak se teď nosí, soudím, že se mu uzdravila.“

,A čím ten ubohý muž trpěl?“ vmísil se do rozhovoru hrabě.

„Dnou,“ odpověděla bez zaváhání Karolína.

Brummell se rozkašlal, až ho Bradford musel bouchnout do zad. „Takhle jsem se už dlouho nezasmál,“ přiznal se pak. „Madam, bylo mi potěšením a budu rád, když vás opět někdy uvidím.“ Při posledních slovech Brummell zvýšil hlas. Karolína si uvědomila, že byla spíš určena lidem kolem nich, kteří se snažili něco pochytit. „Rád bych se ještě během dnešního večera setkal s vaší sestřenicí.“

Karolína přikývla a dívala se, jak Brummell odchází. Konečně se obrátila k Bradfordovi. Přála si, aby měla tu drzost zeptat se ho, jestli také on nemá někam namířeno.

Hudba spustila právě ve chvíli, kdy hrabě prohlásil, že musí přinést markýzovi sklenku šampaňského. Předtím ho však Bradford stačil formálně požádat o svolení, aby mohl s Karolínou tančit. Začal valčík. Hrabě samozřejmě svolil, Karolína však zavrtěla hlavou.

Bradford její odmítnutí ignoroval. Uchopil ji pevně za ruku a téměř násilím ji vlekl vedle sebe, dokud se neocitli nedaleko dveří vedoucích ven. Tam se k ní obrátil a vzal ji do náruče.

Karolína upřeně hleděla na jeho černý frak. „Valčík já neumím,“ zašeptala.

Bradford pustil její pás a dotkl se její tváře, aby na něho pohlédla. „Knoflíky na mém fraku vám nepomohou,“ řekl. Jeho hlas zněl potlačovaným humorem.

„Řekla jsem, že valčík tančit neumím,“ opakovala Karolína. Bradfordovy prsty ji šimraly v citlivé oblasti pod bradou a cítila, že sejí náhle začaly chvět nohy.

„Položte mi ruku na rameno,“ zašeptal jemně. Naklonil se k ní, až se jejich tváře téměř dotýkaly.

Karolína zavrtěla hlavou. Bradford ji opět ignoroval, vzal její ruku a položil šiji na rameno sám. Kdyby ji jen o kousíček posunula, dotkla by se jeho vlasů. A pak ji začal vést. Otáčeli se stále a stále dokola a Karolína vnímala pouze to, že ji drží ve svém náručí.

Během tance už nepromluvili ani slovo a Karolína za to byla vděčná. Cítila se nemotorná a nejistá. Jeho ručeji přes šaty pálily jako značkovací železo.

Po chvíli posunula levou ruku o kousek blíž k jeho hlavě.

Její prsty se pomalu natáhly, až se dotkly jeho hedvábně hnědých vlasů na šíj i. Byla překvapená, jak j sou měkké. V zápětí j e však stáhla, aby si její troufalosti nevšiml.

On si toho však všiml. Lehounký pohyb jejích prstů po citlivé kůži v něm vzbudil zvláštní vzrušující chvění. Náhle se ho zmocnila neodolatelná chuť pevněji sevřít a líbat ji, až by ji přemohla taková touha, jakou cítil on.

Karolína se rozhlédla kolem sebe a hned si všimla, že ostatní tančící dámy nedrží svou levou ruku na partnerově rameni tak vysoko. Okamžitě tedy ruku stáhla a položila ji do správné polohy. Rychle na Bradforda pohlédla. „Jsme příliš blízko sebe,“ zašeptala. „Nechci uvádět otce do rozpaků.“

Bradford neochotně uvolnil své sevření a nechal ji, aby se od něho trochu odtáhla. Potom roztáhl ústa do nefalšovaného uličnického úsměvu a zeptal sejí: „To je jediný důvod, proč nechcete být blízko mě?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. Cítila, že se pod ní podlamují nohy, srdce jí tlouklo jako splašené, ale statečně bojovala, aby to na ní nepoznal. Snažila se na něho nedívat, a teprve teď si všimla, že mnohé z přihlížejících dam se mračí a hledí na ně s neskrývanou nelibostí. „Bradforde? Kdo jsou ty ženy, co se na nás tak škaredě dívají?“ zeptala se. Odvážila se na něho krátce pohlédnout.

Bradford se rozhlédl kolem sebe a pak se pohledem opět vrátil k ní.

„Děláme snad něco, co se nehodí?“ dožadovala se znovu s očima upřenýma kamsi za něho. V jejím hlase zazněla nedůvěra.

Bradford se zasmál. „Bohužel ne. Chováme se dokonale korektně,“ uklidňoval ji. „Ale některé starší dámy tenhle nový tanec příliš nemilují. Valčík ještě nebyl uznán jako tradiční tanec.“ Karolína přikývla. „Rozumím.“ Opět pozvedla oči, setkala se s jeho pohledem a usmála se. „A co jste vlastně vy, radikál, nebo tradicionalista?“

„Kam byste mě zařadila?“ zeptal se.

„Oh, dovedu si vás představit jako radikála,“ odpověděla bez váhání. „Vsadím se, že máte ve sněmovně lordů pověst notorického buřiče. Uhodla jsem?“

Bradford pokrčil rameny. „Občas se skutečně projevuju jako neústupný element, ale jen tehdy, když názor, který hájím, je ohrožen.“

„Přesto vás respektují,“ prohlásila. „Je to zásluhou titulu, který jste zdědil, nebo jste si respekt vydobyl sám?“

Bradford se zasmál. „Ptáte se mě, jestli jsem vykonal

něco, co má nějakou hodnotu?“ Odmlčel se a po chvíli se zeptal: „A z čeho soudíte, že mě respektují?“

„Z toho, jak na vás lidé pohlížejí,“ odpověděla Karolína.

„Můj otec je tradicionalista. Pokud by se ještě i teď angažoval v politickém životě, byl by zřejmě v každé projednávané otázce vaším odpůrcem. Bradforde, nemohli bychom se už přestat otáčet? Začíná se mi motat hlava.“

Bradford se okamžitě zastavil, vzal ji za loket a vedl ke dveřím na balkon.

„Váš otec byl ve své době větší radikál, než kdy budu já,“ poznamenal.

Karolína na něho užasle pohlédla. „Skutečně,“ potvrzoval Bradford. „Jeho postoj k irské otázce byl neústupný.“

„K jaké irské otázce?“ zeptala se.

„K otázce irské samostatnosti,“ vysvětlil Bradford. „Váš otec nevěřil, že by Irové byli schopní vládnout si sami, ale bojoval za to, aby dostali hlas ve vládě a zlepšili tak své postavení.“

Karolínu Bradfordova slova ohromila. Pokusila se představit si svého otce jako mladého muže bojujícího za to, co považuje za spravedlivé. „Ale vždyť je dnes tak klidný a smířlivý,“ poznamenala. „Skoro se mi tomu nechce věřit, co říkáte. Ale ano, věřím vám,“ dodala rychle, aby se neurazil, že o jeho slovech pochybuje.

Bradford se nepřestával usmívat. Všiml si, jak rychle se snažila uvést svou poznámku na pravou míru. Napadlo ho, jestli se vždycky dovede tak vcítit do pocitů druhých lidí.

Karolína si nevšimla, jak si ji kradmo prohlíží.

Přemýšlela o svém otci a v duchu si kladla otázku, co asi bylo příčinou, že se uzavřel do sebe. Proč se stáhl z veřejného života?

Bradford si všiml, že k nim s odhodlaným výrazem ve tváři míří hned několik mužů. Hudba začala hrát a on si znovu přitáhl Karolínu do tanečního postoje. Ještě se jí nemínil vzdát. Vzpomněl si, jak Milfordovi říkal, že ji potřebuje vidět ještě jednou, aby dostal rozum a pustil ji z hlavy. Nyní se mu jeho slova zdála naprosto absurdní.

Teď se už Karolína nevzpírala, když ji opět vedl na parket.

Nestarala se ani o zamračené tváře kolem sebe. Cítila se v jeho náručí jako očarovaná, chvěla se, když ji jeho prsty jemně laskaly na zádech. Bradford byl první muž, kterému tak podléhala. Byla zmatená tím, jak silně ji fyzicky přitahuje. Věděla, že se musí chovat tak, aby se neprovinila proti společenským pravidlům, přesto by

klidně vydržela v jeho náruči až do konce večera. Jakmile si však začala představovat, jaké by asi bylo, kdyby ji políbil, poznala, že je třeba se náhlému pokušení vzepřít.

„Nelíbí se mi —“

Nedovolil, aby větu dokončila. Chtěla mu říct, že se jí nelíbí tančit valčík, ale on ji přerušil téměř nestoudnou poznámkou. „Nelíbí se vám, co se s vámi děje?“

Karolíniny oči se rozšířily a málem přikývla. V poslední chvíli se však zarazila a zamračila se na něho. „Cože? Jak to myslíte?“

„Nesnažte se to popřít, Karolíno. Se mnou to není jiné.“

„Nic se se mnou neděje,“ odpověděla staženým hlasem.

„Jen se mi z neustálého otáčení zase motá hlava. A také je tu příliš horko. Nemyslíte, že už jsme tančili dost dlouho?“ zeptala se.

„Ano, opravdu je tady horko,“ souhlasil. Dokončili kolo a opět se ocitli přede dveřmi. Karolína se usmála v naději, že už od něho bude moci odejít, ale když se zastavili, Bradford ji náhle vzal za ruku a vlekl ji k východu. Než se stačila vzpamatovat, byli venku.

Kapitola pátá

„Pusťte mě. Tady spolu nemůžeme být sami,“ naléhala na něho šeptem.

Ignoroval ji a dál ji táhl za sebou, až se za nimi udiveně ohlédlo několik párů, které také vyšly ven nadýchat se čerstvého vzduchu.

Jakmile Karolína zjistila, že je lidé pozorují, přestala se mračit a snažila se tvářit přirozeně. Stálo ji to však velké úsilí. Nejraději by vévodu z Bradfordu srazila na zem a ještě do něho párkrát pořádně kopla. I když to nebyly myšlenky, které by se zrovna hodily k dámě, působily jí potěšení. Vůbec nepochybovala, že by to svedla — její bratranci ji naučili, jak vyřídit muže, který by ji obtěžoval.

Odhodlání se mu vzepřít ji však opustilo ve chvíli, když zjistila, že ani nedokáže vyprostit z jeho sevření ruku.

Copak nechala veškerou svou sebedůvěru v Bostonu? uvažovala, když za ním poddajně cupkala.

S výjimkou jedné strany se balkon táhl kolem celého domu a Bradford nepolevil, dokud se neocitli zcela sami na jeho nejvzdálenějším konci.

Tam hořelo na římse zábradlí několik svící umístěných

ve vysokých skleněných koulích, aby je vítr nesfoukl. Sířil se od nich uklidňující romantický svit. Bradford se zastavil a otočil se k ní. Nažloutlé světlo změkčovalo jeho tvrdé rysy a způsobovalo, že jeho pleť žhnula zvláštním teplým žárem.

„Doufám, že tady vás už nebude nic rozptylovat a budete věnovat pozornost pouze mně,“ spustil bez úvodu.

„Nemám chuť dělit se o vás s polovinou Londýna.“

„Dobře, když se tedy teď o mě nemusíte s nikým dělit, co se mnou budete dělat?“

Bradford se jejímu vyzývavému tónu jen usmál. Viděl v jejích očích obavy a zmatek, ale její hlas jako by to popíral. Karolínina hraná statečnost na něho udělala dojem.

Rozhodně nepatří ke křehotinkám, které se krčí strachem nebo omdlévají. Bradford si s uspokojením pomyslel, že ta dívka je silný protivník, kterého nebude lehké přemoci.

Málem odpověděl, že šiji vezme a bude ji mít tak dlouho, dokud na ni bude mít chuť, bez ohledu na to, jaké mu bude dělat těžkosti. Zřejmě mu to stačila vyčíst z očí, protože od něho začala pomalu couvat.

Bradford však její ústup rychle ukončil. Vzal ji za ramena, přitáhl šiji k sobě a téměř zapomněl, co se kolem něho děje. Náhle ucítil, že se mu vytrhla. „Ne, nedělejte to,“ zašeptala. Znovu ji strhl k sobě, otočil ji a uvěznil ji v rohu mezi zdí a zábradlím. Cítila se jako marioneta v rukou loutkáře. Bradford se nad ní skláněl a smál sejí.

„Budete tak laskav a pustíte mě?“ zeptala se.

„Ne, dokud si spolu trochu nepromluvíme,“ odpověděl.

Choval se, jako by mu patřil celý svět, a Karolína konečně ztratila trpělivost. „Jste svéhlavý, ješitný muž! Zřejmě vám vůbec nevadí, že já s vámi o ničem mluvit nechci.“

„Ale ano, chcete,“ oznámil jí klidně. „Moc dobře víte, že mezi námi něco je. Cítím to a vy to cítíte také. Myslím, že bychom si to měli přiznat, a čím rychleji to uděláme, tím lépe. Nemám trpělivost hrát si na nějaké dvoření. Když něco chci, prostě si to vezmu.“

Karolína nelhala. Opravdu s ním nechtěla zůstat sama. Znervózňoval ji. V jeho přítomnosti cítila, že se přestává ovládat. Byla k němu tvrdá, ale zároveň se jí dotýkalo, když jí oplácel stejnou mincí.

„Takže vy jste se rozhodl, že mě chcete?“ Zradil ji hlas a Bradford se k ní musel naklonit, aby jí rozuměl.

Neodpověděl, pouze se na ni dál díval. Jeho pohled jí však řekl vše.

Karolína si myslela, že se mu dokáže postavit, říct mu,

že s ní si hrát nebude, ale náhle zjistila, že zcela ztratila řeč.

„To vás moje upřímnost tak děsí?“ prolomil nakonec ticho Bradford. Jeho hlas byl nyní měkčí a Karolína měla pocit, jako by v něm zazněl náznak něhy. „Neděsí, ale rozrušuje,“ připustila s trochu strnulým úsměvem. „Není lehké vyrovnat se s tím.“

Jeho pohled byl žhavý jako slunce. Karolína jeho žár cítila a náhle nevěděla, co říct. „Jsem z vás nervózní, když se na mě takhle díváte,“ přiznala. Povzdechla si a zavrtěla hlavou. „Musím vás varovat. Pokud mě znervózníte ještě víc, začnu se smát a vy se urazíte.“

„Karolíno, připusťte, že mezi námi cosi je,“ naléhal Bradford. „Vždyť se vůbec neznáme,“ protestovala.

„Já vás znám lépe, než si myslíte,“ odpověděl. V jejích očích se objevila pochybnost, ale on pokýval hlavou a svá slova potvrdil. „Jste čestná, spolehlivá a plná lásky k lidem, na kterých vám záleží.“ Viděl, že zrudla rozpaky, ale nedbal toho. Chtěl, aby své city přiznala. Na ničem jiném mu nezáleželo.

„Jak to všechno víte?“ zeptala se.

„Poznal jsem to už při našem prvním setkání. Měla jste strach, a přesto jste se mi postavila. Jediným vaším zájmem bylo ochránit neznámého muže, kterého jste se nedlouho před tím ujala, od další hanby. Statečnost je vlastnost, které si skutečně cením.“ Přestože pokračoval dál vážným tónem, stále se usmíval. „Když jsme spolu mluvili, říkala jste, že máte strach, abyste své příbuzné nějakým nevhodným činem nezostudila. Mluvila jste také o své rodině v koloniích a vaše loajalita k ní byla zřejmá z každého vašeho slova. O své tetě jste mluvila jako o matce a přitom jsem ve vašich očích pozoroval hluboký cit, který k ní chováte.“ „Pes je také věrný, spolehlivý a plný lásky k svému pánovi.“ Bradford se jejímu žertu neochotně usmál. „Před pár minutami, když jsme tančili, jste se mi v náručí chvěla. Chcete říct, že to bylo zimou?“ Věděla, že šiji dobírá, a usmála se. „Buďte ke mně upřímná,“ dodal.

„Upřímnost je vlastnost, které si na druhých skutečně cením,“ odpověděla jeho slovy. „Ale nejspíš proto, že ji můj charakter zcela postrádá.“ Povzdechla si. „Dokážu planě mluvit i slibovat. Když s vámi tedy budu souhlasit, že mezi námi něco je, nemůžete vědět, jestli mluvím pravdu, nebo si vymýšlím.“

Bradford se zazubil a zavrtěl hlavou. „V tom případě musíme udělat něco, čím bychom svá slova potvrdili,“

navrhl. V jeho očích hrál pobavený výraz a Karolína věděla, že jí nevěří ani slovo. Lhala a on to věděl.

„A jak bych vám měla dokázat, že k vám něco cítím, nebo necítím?“ zeptala se. Téměř se mračila, jak se snažila soustředit, ale náhle jí očí zasvítily vzrušením. Bradford okamžitě věděl, že ji něco napadlo. Byl to týž výraz, kterého si u ní všiml, když dostala do pasti Brummella. Tušil, co bude následovat. „Vlastně by se to dalo provést! Co kdybyste skočil z balkonu dolů? Pokud nevykřiknu, budete mít jistotu, že mi na vás nezáleží.“

,A pokud vykřiknete?“ zeptal se Bradford s potutelným úsměvem.

„To je jednoduché. Budete vědět, že k vám něco cítím.

Polámete si sice všechny kosti v těle, ale zato k sobě budeme upřímní. To přece za to stojí, nemyslíte?“

Roztomile se usmála a Bradford měl pocit, že se představou, jak letí dolů, téměř kochá.

„Určitě existuje jiný způsob, jak dokázat upřímnost svého citu,“ zkoušel Bradford. „Navíc takový, který by nevedl k zničení mého těla, protože o to vám jde.“

„Nemám zájem o vaše tělo,“ pospíšila si Karolína. „A také mám dojem, že se naše konverzace začíná dostávat do nevhodné polohy. Představte si, že by nás někdo slyšel.“

„To jste vždycky tak úzkostlivá na to, co si o vás lidé myslí?“ „Nikdy jsem na takové věci nemyslela. To teprve teď, když jsem přijela do Anglie,“ odsekla. „Ale řeknu vám, že je to často nad mé síly. Chovat se správně je někdy vyčerpávající.“

Bradford se její upřímnosti zasmál. „Karolíno, chtěl bych vás jen políbit a mít to za sebou.“

Stála, ani se nepohnula. Cítila se jako malé zvířátko chycené do obrovské sítě. Bradford se opřel dlaněmi o zeď za jejími zády a pomalu se naklonil dopředu. „Jak jste romantický,“ zašeptala Karolína. „Mít to za sebou? To je líbání tak moc nepříjemné?“ Proč ho pořád tak trápím? pomyslela si zoufale. Nic tím nezískám, jen dělám věci horší, než už jsou.

„Takže vy trváte na svém, že mezi námi nic není, a přitom neustále uhýbáte pohledem a chvějete se v mých rukou jako osika. Všechno, co říkáte, vaše tělo popírá.“

Překvapila ho, protože přikývla. „Já vím,“ zašeptala.

Její přiznání ho potěšilo téměř stejně, jako ho lákaly její růžové rty. Už nemohl dále čekat. Jeho ústa se jemně dotkla jejích rtů. Karolína se pokusila otočit hlavu, ale Bradford sevřel její spodní ret a držel ho. Políbil ji ještě

jednou, tentokrát silněji, a přestože měl v úmyslu jen jeden cudný polibek, náhle si uvědomil, že chce mnohem víc. Jeho ústa se otevřela, a když se Karolína pokusila zabránit vniknutí jeho jazyka do sladkého tepla uvnitř, pomohl si rukou a stáhl jí bradu dolů. Jeho jazyk si bral to, po čem toužilo jeho tělo, dráždil, zkoumal a pronikal do sladkosti, kterou mu nabízela.

Karolína byla prvním dotekem jeho jazyka šokovaná. Do této chvíle netušila, že je možné, aby muž ženu takhle líbal. V rozpacích se snažila uhýbat, přitom však cítila, že sejí tělem rozlévá nádherný pocit, který nemůže a ani nechce potlačit. Ve chvíli, kdy ucítila, že se jejich jazyky setkaly, nebyla schopná se ovládnout — zprvu se jen zkusmo zapojila do vzrušující hry, ale pak už se stále ochotněji poddávala vášni. Objala Bradforda kolem krku a přitáhla si ho k sobě.

Nevěděla, jestli se něco takového smí, ale v tuto chvíli ji to netrápilo. Jejich polibek se prodlužoval, vzájemné pronikání bylo hlubší, vášeň se stupňovala. Křečovitě svírala Bradfordova mohutná ramena a dosyta si užívala slastného pocitu, který dosud nikdy nepoznala. Dávala mu, ale také si od něho brala čistou radost, která mezi nimi proudila jako nejsladší víno.

Bradford však chtěl stále víc. Jeho ruce ji křečovitě svíraly, aby si ji mohl brát divočeji. Ještě nikdy nepocítil, že by ho pouhý polibek tak vzrušil a přivedl do takové extáze smyslů. Jeho touha byla doslova spalující a žádná jiná žena ji nemohla uspokojit. Čím víc pil z její nádoby rozkoše, tím byl žíznivější.

Jeho jazyk pronikal do jejích úst, pak se vždy na okamžik stáhl, aby se znovu a znovu nořil do slastného vlhkého tepla. Karolína se topila v moři pocitů a dosud nepoznaných vzruchů, začínala se chvět a cítila, že její tělo se rozehřívá teplem, které se v něm rozlévá jako horká tekutina. Síla a prudkost toho, co se mezi nimi odehrávalo, jí naháněly strach. Konečně se od něho odtrhla. Musela se opřít o zeď, aby neupadla. Dýchala prudce a přerývaně a v hlavě jí vířil chaos myšlenek.

Bradfordovi trvalo snad minutu, než se vzpamatoval.

Karolína stála a ze strachu, aby neviděl v jejích očích stud, klopila pohled. Teď, když vášeň pominula, sejí zmocnil pocit, že se chovala nemravně a bezuzdně jako nějaká lehká žena, a začala mít strach, že tak také na ni bude pohlížet.

„Chcete ještě i teď tvrdit, že mezi námi nic není?“ řekl. Jeho hlas zněl drsně a Karolína si s roztrpčením uvědomila,

že v něm zaznívá triumfující tón.

„Nepopírám, že mi váš polibek byl příjemný,“ připustila. Pohlédla na něho a Bradford se opět nemohl odtrhnout od jejích očí.

„Chci vás, Karolíno,“ vyhrkl, vzápětí se však začal za svou ukvapenost proklínat, protože si všiml změny výrazu její tváře.

Zatímco Karolína horečně uvažovala, co odpovědět, rozhostilo se mezi nimi ticho. Zmocnil sejí hněv, ale věděla, že vinu může dávat pouze sama sobě. Vždyť na jeho polibek reagovala jako prodejná žena z ulice. „Vy mě chcete?“ zeptala se, jako by ji to uráželo. „Jak se opovažujete říkat mi takové věci. Jen proto, že jsem váš polibek opětovala?“ Do očí jí vstoupily slzy, ale byla příliš rozrušená, aby je dokázala potlačit. „Nemám zájem, aby mě kdekdo chtěl, kdykoliv ho napadne.“

Nedala mu čas, aby mohl odpovědět. „To si opravdu myslíte, že když máte šlechtický titul a postavení, můžete mít všechno, co se vám zachce? Pokud jste na to zvyklý, pak v mém případě jste se zmýlil, Vaše Milosti. Já nepatřím k londýnské smetánce a majetek na mě nedělá žádný dojem.“

„Majetek dělá dojem na všechny ženy,“ řekl. Věděla, že to jsou její vlastní slova, která použila, když spolu mluvili o bohatství a moci.

„Chcete říct, že když je dobrá cena, můžete mít kteroukoliv, na niž dostanete chuť?“ Narovnala se, zatímco on jen pokrčil rameny. Dívala se mu zpříma do očí. „Urazil jste mě!“

„Protože jsem k vám byl upřímný?“

„Ne! Protože opravdu věříte tomu, co říkáte,“ opáčila.

„Nejsem vaše poddaná, abyste si se mnou mohl dělat, co chcete,“ dodala.

„Řekl jsem, že vás chci, a vy si hned myslíte, že vás tím pasuji do role své milenky. Urazil jsem vás slovy, o nichž jsem si myslel, že vám polichotí.“ Také on začínal být rozhněvaný a dával jí to znát. „Ale co když se vám začnu dvořit a pak vás požádám o ruku, co potom?“ Stál opřený dlaněmi o zeď a jeho paže jí téměř nedovolovaly pohnout hlavou. Jeho tvář byla jen několik palců od její tváře. „Pak byste svůj přístup ke mně změnila?“ Karolína se chytila toho, co řekl předtím. Nemohla věřit, že může být tak troufalý a nestoudný. „Že jste mi chtěl polichotit?

Ha! Řekl jste, že mezi námi něco je, ale pokud opravdu, pak jen fyzická přitažlivost, nic víc. To si skutečně myslíte, že bych se vám oddala jen z takové ubohé pohnutky?

Kdybyste mě požádal o ruku, odpověděla bych ne,“ prohlásila s důrazem. „Říkal jste, že chcete věrnou a milující ženu, ale vy sám žádnou z těchto vlastností nemáte.“

„Jak to můžete vědět?“ bránil se.

Karolína byla příliš rozrušená, aby jí jeho pohled nahnal strach. „Chcete, abych se stala vaší milenkou, a to jen proto, že pociťujeme vzájemnou přitažlivost?“

„Proboha, z jakého jiného důvodu bych to měl chtít?“ zeptal se. „A kromě toho jsem neřekl, že chci, abyste se stala mou milenkou.“ Téměř na ni křičel, jako by mu bylo úplně jedno, jestli je někdo slyší.

„Ale o co jiného vám jde? A vůbec, jste na můj vkus příliš velký egoista. Já se dívám dál než na vnější zjev, vážený pane. Chci se vdát za někoho, kdo nehledí jen sám na sebe. A nebude to Angličan.“

„Co je, k čertu, špatného na tom být Angličan?“ křičel na ni Bradford. Náhle ho však hněv jako zázrakem opustil a začal se smát. Uvědomil si, že její pohrdání vůči Angličanům je jen převrácená póza, který zaujímají Angličané vůči obyvatelům kolonií. „A co jste vy? Nejste vy čistě náhodou také Angličanka?“ Karolína se rozhodla jeho otázku ignorovat. „Většina Angličanů z vyšších vrstev jsou veskrze neloajální lidé,“ odpověděla. Snažila se ho dohnat k zuřivosti, ale výsledek byl žalostný. Dosáhla pouze opaku: jeho smích přiváděl k zuřivosti ji, takže najednou nevěděla, jak dál. Vyhovovalo jí, když se Bradford před chvílí rozzlobil, a náhlá změna jeho nálady ji zmátla. Opět se cítila vyvedená z míry. „Tady je zvykem, že většina šlechty se obrátí proti svému králi ve chvíli, kdy potřebuje jejich podporu. Vždyť se ho pokusil zradit i jeho vlastní syn a bezpochyby to udělá znovu. Proč se smějete? Copak nepoznáte, když vás někdo uráží?“ zakončila svou tirádu. Cítila se zvadlá jako utržená květina nechaná příliš dlouho na slunci.

„Teď nechte chvíli mluvit zase mě,“ ozval se Bradford pevným hlasem. „Nejdříve vám řeknu, proč vás chci.“

„Nezajímá mě to,“ namítla ostře. Pohlédla přes jeho ramena, jestli je někdo neposlouchá, a pak se opět obrátila k němu. „Podle toho, jak jste mě líbal, si dovedu představit, že prahnete… že chcete mé tělo.“ Nedokázala zabránit, aby nezrudla.

„Přiznávám, že bych se s vámi chtěl milovat. Jste velmi krásná žena.“

„To není podstatné,“ vyštěkla. V tu chvíli si Bradford uvědomil, že si zřejmě opravdu neuvědomuje, jak je

krásná. To byl povzbudivý postřeh. Věděl, že ženy většinou využívají právě svého zjevu k tomu, aby získaly, co si umanou.

„Víte, že mě sama nutíte, abych se smál?“ zeptal se. Karolína čekala, jestli bude pokračovat, ale když mlčel,

dala najevo své roztrpčení. „Jistěže to vím,“ reagovala podrážděně. „Vždyť jste se mi právě teď přestal smát. Nejsem hluchá. A jsem přesvědčená, že vás slyšela i většina lidí v plesovém sále,“ dodala.

„Nesmál jsem se vám,“ odporoval jí Bradford. Snažil se udržet vážný výraz, ale příliš se mu to nedařilo. „Smál jsem se spolu s vámi.“

„Tak proč jsem se nesmála také já?“ opáčila Karolína.

„Nesnažte se být diplomatický, to je mamá námaha. Jestliže tak horujete pro upřímnost, pak vám jí naložím plnou porci. Nechci, abyste mě přitahoval. Dávám přednost tomu, když vím, co dělám, a naopak nesnáším, dokáže-li mě někdo zbláznit nebo zastrašit. A protože vy jste arogantní člověk, který si neustále vynucuje poslušnost, pochybuju, že my dva bychom spolu mohli vycházet. Obávám se, že budete muset chtít někoho jiného, někoho poddajnějšího, komu by nevadilo, že vám musí být neustále po vůli. Chcete, abych vám pomohla najít nějakou vhodnou ženu? Některé vaše požadavky na ni už znám.“ Její oči opět zazářily zvláštním leskem a Bradford si uvědomil, že je nedočkavý, co řekne dál.

„Chcete loajální, věrnou, milující — ach, ano! málem jsem zapomněla, a takovou, které byste se mohl smát.“

„Vynechala jste upřímnou,“ poznamenal Bradford s širokým úsměvem. Usmíval se nejen navenek, ale i uvnitř, protože mu, ať už vědomě nebo nevědomě, dávala naději. Připouštěl, že z něho má strach, ale vysvětloval si to tím, že Karolína se nebojí jeho, ale své reakce na něho. Opět další poznatek, který mu dodal sebedůvěry.

„Samozřejmě že musí být upřímná,“ souhlasila Karolína. „Takže teď už jde pouze o to, jestli ta dáma má být blondýna, nebo hnědovláska, s modrýma, nebo tmavýma očima, vysoká, nebo naopak maličká — řekněte si, zajdu do sálu a porozhlédnu se po takové.“

„Chtěl bych černovlásku s rozhněvanýma modrýma očima,“ řekl Bradford. „A vysoká by mohla být tak prostředně.“

„To jste popsal mě,“ přiznala. „Ale já nejsem dokonalá, milorde. Já mám opravdu chyby.“

„O některých už vím,“ konstatoval klidně. Déle si ji však už odpírat nedokázal. Rychle se k ní sklonil, aby ji políbil.

Karolína neměla čas se bránit, protože jeho polibek skončil dříve, než stačila mrknout okem. Teprve pak ho odstrčila. „Takže vy víte o mých chybách?“ zeptala se. Dělala, jako by k žádnému polibku nedošlo.

„Ano. Nemilujete Iry a Angličany, v nevhodnou dobu vás přepadají záchvaty smíchu a občas se rozzlobíte a máte snahu dělat soudy, které nejsou vždy správné,“ odpověděl Bradford. „Mám pokračovat?“

„Raději ne,“ zarazila ho. „Ale váš výčet není správný. Není pravda, že nemiluju všechny Iry a Angličany, pouze ty hrubé a neomalené. V tom, že se občas rozzlobím a přepadají mě záchvaty smíchu v nevhodnou dobu, máte pravdu, ale oba tyto nedostatky se snažím zvládnout. A k mé snaze dělat soudy, které nejsou vždy správné — to se mi stává opravdu zřídka. Zato vy jste příliš arogantní, abyste připustil byť jednu jedinou svou chybu, a proto jste mnohem politováníhodnější.“

„Vaše upřímnost mě skutečně ničí,“ odpověděl Bradford stále s úsměvem. „A vaše pokora mě téměř sráží na kolena.“ Jeho potutelný úsměv Karolínu dráždil. Bradford věděl, že pokud ji bude dál provokovat, mohl by u ní opravdu dopadnou zle, ale nemohl si pomoci. Takovou zábavu jako dnes nezažil už spoustu let.

„Nevěřím, že by existovalo něco, co by vás dokázalo srazit na kolena,“ poznamenala Karolína. Pak se usmála a Bradford jen zavrtěl hlavou.

„Ale přiznejte, že byste byla ráda, kdybyste mě na kolenou viděla,“ škádlil ji.

„Proč bych to nepřiznala,“ odpověděla. „Ale teď už se musíme vrátit, dokud si někdo nevšimne, že jsme příliš dlouho pryč.“

Zřejmě věřila, že si nikdo nevšiml, jak spolu odcházejí, a Bradford ji při tom nechal. Věděl dobře, že tam uvnitř si už všichni šeptem sdělují své spekulace a šíří pomluvy.

Jestřábím očím většiny dam nemohlo nic podstatného ujít a ze svých dřívějších zkušeností věděl, že cokoliv vévoda z Bradfordu udělá, stane se předmětem drbů.

To, že se Karolíně věnuje, však její pověst nepošpiní.

Mimochodem, kdyby ji o situaci poučil předtím, zřejmě by se nehnula na krok od svého otce. Ale teď ji ještě nechtěl vrátit, toužil s ní strávit ještě chvíli o samotě. Ještě minutku…

„Neměli jsme se líbat a neměli jsme spolu mluvit tak otevřeně. Vždyť sotva jeden druhého známe, abychom si svěřovali důvěrné věci,“ prohlásila Karolína. Už se ho chystala požádat, aby na celý jejich rozhovor zapomněl,

ale následující Bradfordova poznámka ji opět vyvedla z konceptu.

„Vím o vás všechno,“ pochlubil se. „Žila jste posledních čtrnáct let u své tety a strýce na farmě nedaleko Bostonu. Váš strýc přijal Boston za svůj domov a k Anglii se otočil zády. Vaše sestřenice Charita je pro vás víc než sestra.

Přestože je o šest měsíců starší než vy, nechá se od vás většinou vést. Vašeho otce hraběte z Braxtonu nyní považují za podivína a žije už mnoho let samotářským životem. Vím, že dovedete zacházet s pistolí, přestože byla doba, kdy jste nebyla schopná se jí ani dotknout. Pokládala jste to však za svůj nedostatek a chorobný odpor ke zbraním jste překonala. Stačí vám to? Přesvědčil jsem vás, že o vás vím všechno, nebo mám pokračovat?“

Karolína byla jeho vědomostmi naprosto zmatená. „Jak jste se to všechno dověděl?“

„To není důležité,“ opáčil.

„Ale proč jste—“

„Zajímám se o vás,“ přerušil ji tichým klidným hlasem.

Jeho obličej zvážněl a ona opět celá znervózněla.

„Karolíno, to, co chci, vždycky získám. Kdybyste mě znala lépe, akceptovala byste to.“

„Takové řeči nechci poslouchat!“ protestovala rozčileným šepotem. „Mluvíte jako rozmazlené dítě.“ Bradford jen pokrčil rameny a klidně poznamenal:

„Myslím, že si na mě budete muset zvyknout, ale pro tuto chvíli to prostě přijměte. Mě neodradíte, Karolíno, mě můžete pouze zdržet.“ „Slyšela jsem, že v Anglii má spousta vdaných dam milence,“ řekla. „Je tohle důvod, proč jste mi navrhl, abych se stala vaší milenkou?“

„Nikdy jsem vám nic takového nenavrhoval,“ bránil se Bradford. „Tady jsme u toho, že občas děláte mylné závěry, Karolíno. Ale jinak s vámi souhlasím, jsou ženy, které lezou do postele jiným mužům málem ještě na svatební cestě.“

„Takové si zaslouží pouze politování,“ poznamenala. V jejím hlase už opět zazněl hněv. „Nejenže zrazují svého manžela, ale zároveň se vysmívají manželskému slibu, k němuž se zavázaly.“ Bradforda její rezolutní mínění potěšilo, ale nedal jí to najevo. Čekal, co se dozví dál.

„Řekl jste, že mě dobře znáte, přesto jste mě neváhal urazit, když jste mě přirovnal k vašim anglickým dámám. Vy jste ten, kdo dělá mylné závěry.“

Všimla si, že Bradford má problémy s pochopením logiky její argumentace, a podrážděně si vzdychla.

„Očekávám vaši omluvu.“

Bradford jí však odpověděl tím, že se sklonil a vtiskl jí polibek na čelo. „Varuju vás, Karolíno. Já se nedám odradit. Když řeknu, že budete moje, tak budete moje.“

Karolína se už už chtěla začít znovu přít, ale pak si uvědomila, že je to naprosto marné. Věděla, že to, co si umanul, ona nezmění. „Říkáte to jako výzvu.“

„Je to fakt,“ odpověděl jistým hlasem, který nepřipouštěl pochyby.

„Pokud to ale je výzva,“ zašeptala Karolína, „pak jste mým protivníkem. A teď zase varuju já vás, milorde: já se nepouštím do hry, o které vím, že ji nedokážu vyhrát.“

„To mě těší, Karolíno,“ vrátil jí šeptem, který se dotýkal jejího srdce, „protože si myslím, že vyhrajeme oba.“ Svůj slib stvrdil dlouhým polibkem.

„Lynnie, co tam, proboha, děláš!“ Charitin hlas zasáhl oba jako blesk. „Oh, to jste vy, milorde! Věděla jsem, že se mé sestřenici věnujete, ale opravdu tu nemůžete být tak dlouho sami. Nevěřím, že tu jen tak rozmlouváte.“

Bradford se rychle od Karolíny odtrhl a Charita se na něho usmála. „Neříkala jsem ti, Karolíno, že jsi ho upoutala?“

Bradford se zazubil a Karolína si jen povzdychla. Byla přistižena v nejnevhodnějším okamžiku, kdy nemělo nejmenší smysl namlouvat Charitě, že se bránila. Bože, vždyť ho objímala a přímo ho k sobě tiskla.

„Přestaňte se usmívat a vysvětlete mé sestřenici, co tu provádíte,“ dožadovala se Karolína a šťouchala mu do ruky.

„Samozřejmě,“ souhlasil Bradford. „Ale nejdříve mi dovolte, abych se představil,“ řekl s předstíranou vážností. Karolína si všimla, že mu už opět v očích svítí ohníčky pobavení, a raději vzala věc do svých rukou.

„Charito, tohle je Bradford. Vévoda,“ dodala, jako by ji to napadlo až dodatečně. ,A ten polibek, to bylo na rozloučenou, že, milorde.“

„Na rozloučenou do zítřka,“ upřesnil Bradford. Ignoroval další Karolínino důrazné šťouchnutí a chopil se Charitiny ruky. „Velice mě těší, že vás poznávám, Charito.“

Oba si vyměnili pár lehkých konverzačních frází a pak se Charita zeptala: „Neznáte náhodou muže jménem Paul Bleachley?“ Pohlédla na Karolínu, jestli souhlasí, a její sestřenice ji lehkým úsměvem vybídla, aby pokračovala. Karolína věděla, jak je to pro Charitu důležité, a cítila vinu, že jí nemůže pomoct více.

„Znám.“

Bradfordova klidná odpověď samozřejmě vyvolala

okamžitý rozruch. Karolína ho chytila za ruku a snažila se ho obrátit k sobě, ale bylo to, jako by se pokoušela pohnout stromem.

Také Charita tahala Bradforda za ruku, aby na sebe strhla jeho pozornost. „Opravdu ho znáte? A setkal jste se s ním někdy v poslední době?“ ptala se téměř bez dechu.

Bradford vzal Karolínu za ruku, přitáhl si ji vedle sebe a pak teprve věnoval pozornost Charitě. Zatímco Charita vzrušeně vysvětlovala, jak se s Paulem Bleachleym seznámila, Bradford šimral palcem Karolínu v dlani.

„Řekněte mi, je ženatý?“ ptala se Charita. „Odjel z Bostonu tak náhle a bez jediného slova vysvětlení.“

„Ne,“ odpověděl Bradford. „Není ženatý. Z kolonií se vrátil před několika měsíci a žije ve svém domě na okraji Londýna.“

Jistě se dalo říct ještě mnohem víc, ale Bradford neměl příliš chuť pokračovat. Z Charitiny reakce na zprávu, že Bleachley je zpátky v Anglii, vyrozuměl, že se zřejmě s Paulem Bleachleym za jeho pobytu v Bostonu sblížila. V dívčiných očích se zaleskly slzy a Karolína se snažila osvobodit se z Bradfordova sevření, aby ji utěšila.

Bradford jí to však nedovolil, naopak sám vytáhl kapesník a podal ho Charitě. Nakonec jí navrhl, aby se vrátila ke svému strýci, a slíbil, že s Karolínou přijde za chvíli za nimi.

Když Karolína uviděla jeho kapesník, musela se usmát. Měla pravdu. Na rozdíl od Brummellova jemného, téměř ženského kapesníku na jeho nebyl jediný kousek krajky.

„Ona se do Paula zamilovala?“ zeptal se.

Karolína přikývla. „Slíbil jí, že si ji vezme,“ odpověděla.

„Zlomil jí srdce.“

„Paul je také zlomený,“ řekl Bradford. „Musel ji milovat, jinak by jí nic nesliboval. Je to čestný muž.“

„O tom pochybuju,“ namítla Karolína. „Charita mi řekla, že jí nabídl manželství a ona jeho nabídku přijala. Potom však zmizel.“

Oba šli pomalu ke vchodu do plesového sálu a Bradford stále držel Karolínu za ruku. „Řeknu vám, co o Paulovi vím, ale musíte si pořádně rozmyslet, jestli to povíte Charitě. To, co ode mě uslyšíte, by mohlo vaší sestřenici způsobit další bolest. Dokonce si myslím, že bychom ji měli pravdy o Paulovi ušetřit.“

Karolína se zastavila a zastoupila mu cestu. „Řekněte mi, co víte, a já se rozhodnu sama,“ dožadovala se.

„Paul byl během svého pobytu v Bostonu zraněný. Na jeho lodi došlo k výbuchu a byla zcela zničená. Samotný

Paul byl těžce zraněný a z neštěstí si odnesl jizvy, které ho poznamenaly na celý život. Žije jako poustevník v malém domku asi hodinu jízdy odsud a nepřijímá návštěvy ani svých příbuzných.“

„Vy jste se s ním viděl?“ zeptala se Karolína. Historka jí otřásla. Cítila bolest kvůli své sestřenici i kvůli Paulu Bleachleymu.

„Ano, krátce po jeho návratu do Londýna. Ztratil vládu nad jednou rukou a má znetvořený obličej.“

Karolína zavřela oči a zavrtěla hlavou. „Myslela jsem si o něm to nejhorší, když tak náhle zmizel, ale Charita si nikdy nepřipustila myšlenku, že by ji opustil z vlastní vůle.“ Zhluboka se nadechla. „Popište mi, jak nyní vypadá. Nepodezírejte mě z nějakých zvrhlých choutek, potřebuju to vědět, abych se rozhodla, zda to mohu říct Charitě.“

Bradford zavrtěl hlavou. „Moc toho ode mě neuslyšíte. Znal jsem Paula od dětských let, ale ani mně nedovolil, abych ho navštívil. Má prý celou jednu stranu obličeje spálenou a také přišel

o oko, takže má oční důlek prázdný. Už to není ten hezký mladý muž.“

„Charita ho nemilovala pro jeho krásu,“ namítla Karolína s přesvědčením. „My, Richmondové, nejsme tak povrchní, Bradforde. Ostatně, o tom jsem se vás snažila přesvědčit už dříve. Když s někým navazujeme vztah, nehledíme, jestli je, nebo není přitažlivý. Charita má v sobě víc, než byste si myslel.“

Bezděky ho vzala za ruku, a dokonce ani nevnímala jeho reakci. Bradford věděl, že si Karolína neuvědomuje, co dělá — chápal, že se tak pouze soustřeďuje na to, co jí řekl. Přesto z jejího doteku pocítil zadostiučinění jako z malého vítězství. Byl to jen začátek a tak to také vnímal.

Sám pro sebe se usmíval. To nepatrné Karolínino gesto mělo pro něho symbolický význam. Musel si přiznat, že si ho mohl vynutit — vždyť i k jejímu vášnivému polibku ji musel nejdříve přivést on. Teď mu však sevřela ruku sama od sebe.

„Charita si v rodině vysloužila přezdívku. Říkali jsme jí Motýlek,“ řekla Karolína. „Na první pohled se opravdu jeví jako přelétavé stvoření a také je hezká jako barevný motýl, aleje rovněž silná. Milovala Paula Bleachleyho a já nevěřím, že by svou lásku zavrhla jen kvůli nějakým jizvám.“

„Tak jí to tedy chcete říct?“ zeptal se Bradford starostlivě. „Paul je můj přítel a já mu nechci přidávat další bolest a zklamání. Už musel vytrpět dost.“

Karolína přikývla. Rozuměla jeho obavám a připustila, že kdyby byla na jeho místě, měla by je také. „Budete mi muset věřit,“ řekla.

Bylo by pro něho lehčí, kdyby ho požádala, aby jí dal všechen svůj majetek nebo třeba pravou ruku. Věřit! To po něm chtěla moc. Do Bradfordovy tváře se vrátil jeho obvyklý tvrdý, cynický výraz. Karolína si náhlé změny všimla stejně jako pevně zaťatých zubů a sevřených úst. Ale potom, co stejná ústa líbala, co poznala jejich měkkost, věděla, že tvrdé rysy pouze zastírají skutečné city, které se skrývají uvnitř. „Podle toho, jak se na mě dí-váte, vidím, že jsem vás moc nepotěšila. Nemáte chuť mi věřit?“ Neodpověděl. Karolína se zmateně zamračila.

Rozhodla se, že se ho už dál nebude ptát, a pustila jeho ruku. „Děkuji vám, že jste mi o Bleachleym pověděl,“ řekla, a než ji mohl zadržet, rychle vykročila směrem ke dveřím. Před vchodem do sálu se zastavila a ohlédla se za ním. „A děkuji také za to, že jste se mi omluvil. Vím, že to pro vás bylo těžké.“

Bradforda její náhlý odchod zprvu rozladil, ale potom vzal celou věc s humorem. Uvědomil si, že on, vévoda z Bradfordu, na Karolínu Richmondovou ani v nejmenším nezapůsobil. Dostihl ji a chytil ji za loket. „Vždyť jsem se vám neomluvil.“

Karolína se na něho usmála. „Ale jistě byste to udělal, kdybych vám dala víc času.“ Otočila se, pohlédla na plný sál a znovu ho opustila.

Bradford se začal smát. Smál se tak, jako už dlouho ne.

Věděl, že měla pravdu. Kdyby mu poskytla víc času, zřejmě by se jí omluvil. Měla však pravdu i v otázce jejich vztahu. Opravdu by z ní udělal svou milenku, kdyby k tomu byla ochotná. Jednal s ní však příliš zbrkle, protože předpokládal, že je stejná jako jiné ženy, které poznal.

Nyní viděl, že musí svou pozici i svůj další postup přehodnotit.

Karolína Richmondová v něm vyvolala zmatek. Musel si to přiznat, i když se mu to nezamlouvalo. Dala mu najevo, že na ni jeho titul ani peníze příliš nepůsobí, a on začínal tušit, že nemluví jen tak do větru. To opravdu neví, co jí může nabídnout? Nechtělo se mu věřit, že pro ni není majetek důležitý. Vždyť je jen žena

— i když svou liru hraje daleko chytřeji než většina jiných. A také mnohem zarputileji. Dobře, hlavně se nesmí nechat odradit, pomyslel si. Nepochyboval však, že bez ohledu, jak to bude obtížné, nakonec vyhraje. Pouze si kladl otázku, jestli Karolína ví, proti komu stojí. Dospěl k

přesvědčení, že ne. Náhle si uvědomil, že se mračí, a rychle změnil výraz. Nebyl zvyklý dávat najevo své pocity.

Karolína říkala, že by chtěla muže, který je ohleduplný! Věděl, že ho nikdy nikdo za takového nepovažoval. Vždy kolem sebe slyšel šeptat jen to, že je tvrdý a nelítostný. Ale ohleduplný? Vlastně ani nevěděl, co to slovo přesně znamená. Samozřejmě že si to může zjistit. Jestli Karolína vyžaduje ohleduplnost, pak by v tom byl čert, aby to nedokázal.

Jeho úvahy přerušil hlas Karolínina otce. „Tak tady jsi, dcero,“ ozval se s úlevou hrabě ve chvíli, kdy se s ní střetl u vchodu do sálu. „Drahoušku, takhle zmizet, to se opravdu nedělá.“

„Omlouvám se, tatínku,“ začala Karolína kajícně a rychle ho políbila na tvář. „Byla jsem unesena,“ dodala. Ohlédla se přitom na Bradforda.

„Ano, ovšem,“ řekl smířlivě hrabě. „Chápu, je to tvůj první večer ve společnosti. Bavila ses alespoň dobře?“ zkoušel z ní něco vytáhnout a potutelně se přitom usmíval.

Karolína věděla, co se od ní čeká, a okamžitě odpověděla. „Je to tu skvělé, setkala jsem se se spoustou zajímavých lidí.“

Usmála se na otce a Bradford si se závistí všiml výrazu hlubokého citu, který se v jejích očích objevil. Uvědomil si, že je to pozoruhodné, protože věděl, že Braxton poslal svou dceru do kolonií a čtrnáct let ji neviděl. Nezdálo se mu, že by takové jednání mohlo být základem pro lásku dítěte ke svému otci. Považoval to za dost neobvyklé a mátlo ho to.

„Věděl jsem, že se ti tady bude líbit. A co vy, Bradforde?“ obrátil se rozzářený hrabě na vévodu. „Také se dobře bavíte?“

Než mohl odpovědět, Braxton pokračoval. „Způsobil jste tu značný rozruch. Zřejmě není příliš obvyklé, abyste se podobných společenských akcí účastnil, nebo se mýlím?“

„Přiznávám, že jsem společenský život zanedbával,“ odpověděl Bradford. „Teď však hodlám své zvyklosti změnit. Dnešní večer potvrzuje, že i společenský život může být inspirativní,“ řekl a vrhl rychlý pohled na Karolínu. „Bavím se víc než dobře.“ „Ach! Vidím, že k nám přichází markýz s Charitou.“ Hrabě čekal, až se k nim jeho švagr s neteří připojí, a potom řekl Bradfordovi:

„Pamatujete se na markýze z Aimsmondu?“ Karolína si všimla, že otcův hlas zní nyní mnohem formálněji.

Napadlo ji, že co se týče titulu, musí být Bradford pro oba muže velice významnou osobou. Když si však uvědomila, že vévoda je mnohem mladší než její otec a strýc, zdálo sejí to trochu legrační.

Bradford přikývl, že si na markýze pamatuje. Bylo to odměřené gesto muže, který ví, jaká je jeho pozice ve společnosti. Tak vida, najednou se umí chovat, jak se sluší, pomyslela si. Usmála se, ale těžko by někomu vysvětlovala proč. Jeho korektnost ji potěšila, protože přidávala k obrazu jeho charakteru nový rys. „Jsem rád, že vás opět vidím, Aimsmonde.“

„Já také, Bradforde,“ vrátil mu markýz s úsměvem. Pak se otočil ke Karolíninu otci a řekl: „Náš hostitel chce, abychom za ním zašli na pár slov.“

„Samozřejmě,“ souhlasil hrabě. „Za chvíli se vrátím, Karolíno.“

„S vaším dovolením,“ ozval se rychle Bradford. „Rád bych vaši dceru představil hraběti z Milfordhurstu a potom vám ji opět vrátím.“

Karolínin otec se usmál a kývl na souhlas. Pak nabídl Charitě ruku a vykročil za markýzem.

Bradford vedl Karolínu opačným směrem k protějšímu konci tanečního sálu.

Jakmile Milford uviděl, že se k němu blíží jeho přítel v doprovodu krásné ženy, okamžitě se omluvil skupince, s níž hovořil, a vykročil jim naproti.

„Karolíno, dovolte, abych vám představil svého přítele Williama Summerse, hraběte z Milfordhurstu,“ řekl Bradford, když se setkali. „Milforde, tohle je lady Karolína Mary Richmondová, dcera hraběte z Braxtonu.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekla Karolína. Lehce se uklonila a rychle hezkého muže, který se chopil její ruky, odhadovala. Podle úsměvu a jiskřiček v jeho zelených očích usoudila, že v sobě musí mít hodně z rošťáka.

„Potěšení je na mé straně,“ oznámil Milford s formální úklonou. „Tak tohle je ta dáma z kolonií,“ obrátil se k Bradfordovi. „A šaty, které máte na sobě, jsou nové?“ zeptal se Karolíny.

Jeho otázka Karolínu překvapila, ale nedala se vyvést z konceptu a přikývla. „Ano. Je to návrh madam Newcottové,“ dodala.

Milford na Bradforda znalecky mrkl a pousmál se.

Karolína si nebyla jistá, co se mezi oběma muži odehrává, ale neměla čas se tím zabývat. V tu chvíli se k nim připojila Charita. Jak se náhle zastavila, její těžká sukně se ještě několikrát zhoupla. Charita se nejdříve

usmála na Bradforda a potom i na jeho přítele.

Bradford ji okamžitě Milfordovi představil. Zatímco se Charita svěřovala se svými dojmy, přistoupil k Bradfordovi Braxton, a aniž bral na vědomí úsměv jeho přítele, požádal vévodu o soukromou rozmluvu.

Jakmile se Bradford s hrabětem odebrali do přístěnku, nabídl se Milford, že oběma dívkám přinese občerstvení.

Konverzaci i nadále ovládala Charita a Karolína se jejím vzrušeným komentářům jen trpělivě usmívala. Teď, když Milford věnoval plnou pozornost její sestřenici, si ho mohla pořádně prohlédnout. Byl to hezký muž, kterého by bylo lehké si oblíbit. Na první pohled poznala, že má klidnou a mírumilovnou povahu.

„Jak dlouho se znáte s Bradfordem?“ zeptala se Karolína, když se Charita na chvíli odmlčela.

„Prakticky od útlého dětství,“ odpověděl Milford. „Jsme skoro jako bratři.“

„A my zase jako sestry,“ přihlásila se opět Charita. „Ach Karolíno, to na nás mává náš hostitel? Málem jsem zapomněla, že jsem mu slíbila tanec. Vypadá na svůj pokročilý věk velice čiperně. Omluvíte mě?“ Zvedla si sukni a s povzdechem zašeptala Karolíně: „Modli se, ať to moje nohy vydrží.“ Pak odšustila, jako když vítr foukne do chumlu růžového hedvábí.

„Jsem vaším dlužníkem,“ řekl Milford poté, co s Karolínou osaměl.

Karolína na něho zmateně pohlédla a čekala na vysvětlení. „Brad se už zapomněl smát a vy jste dokázala, že si opět vzpomněl, jak se to dělá.“

Karolína se usmála. „Myslím, že nemá jednoduchou povahu. Nezdá se vám?“

Milford se pousmál jako člověk, který ví své, a přikývl.

„Je všímavý pozorovatel,“ poznamenal. „Nepochybuji, že vás budu mít rád.“

Karolína na něho málem vykulila oči. Dnešní večer byl plný překvapení. Nejdříve ji Bradford klidně odrecituje její biografii a teď jí jeho přítel naznačuje, že ji také zná. Je tady vůbec pro někoho neznámým člověkem?

„Říkal jste, že se Bradford zapomněl smát. Vysvětlete mi, proč je pro něho takový výkon zasmát se?“

Milford pokrčil rameny. „Asi proto, že v jeho životě toho nebylo moc k smíchu.“ Jeho odpověď byla příliš neurčitá, než aby mohla Karolíninu zvědavost uspokojit.

„Myslím, že jste velice příjemný muž,“ konstatovala.

„On je příjemný muž, a já ne?“ ozvalo se za nimi.

Karolína se polekaně otočila, ale když se střetla s

Bradfordovým pohledem, roztáhla tvář k úsměvu.

„Přesně tak,“ potvrdila. „Měl byste svého přítele požádat, aby vám dal pár lekcí.“

Bradford se na přítele zaškaredil. Když se na oba chvíli díval, bylo mu jasné, že Milford udělal na Karolínu ten nejlepší dojem.

Karolína si vzpomněla, jak Bradfordovi vyčetla, že není dost ohleduplný, a proto jí nemůže vyhovovat. Všimla si jeho rozladění a usmála se na něho.

Vtom sluhové ohlásili, že se bude podávat večeře.

Karolína si povzdechla, mnohem raději by pokračovala v popichování svého mračícího se soka. Bradford i Milford jí nabídli rámě, ona však jejich pozvání odmítla a prohlásila, že bude sedět u stolu se svým otcem a strýcem.

Rozhlédla se a uviděla otce obklopeného spoustou mladých mužů. I Bradford si toho všiml a zaškaredil se ještě víc.

„Snaží se upozornit vás na sebe prostřednictvím vašeho otce,“ poznamenal znechuceně. Karolína na něho pohlédla.

„Máš v úmyslu zabrat si Karolínu na zbytek večera jen pro sebe?“ zeptal se Milford a zazubil se.

„Ne,“ odsekl Bradford. Věděl, že si ho přítel dobírá, přesto se nemohl ubránit podráždění. „Ale mám takový dojem, že než tenhle večer skončí, budu mít s některými dychtivci krátký pohovor.“

Milford se pousmál, lehce se Karolíně uklonil a opustil je. Bradford se chopil její ruky, jako by chtěl všem ukázat, že je pouze jeho vlastnictvím, a vedl ji do jídelny.

„Není ten muž, co mluví s Charitou, hrabě ze Stantonu?“ zeptala se Karolína. Vzpomněla si, že jí byl mladík představen z kraje večera.

„Ne,“ odpověděl Bradford. „To je ,the‘ hrabě ze Stantonu.“

Karolína na Bradforda pohlédla, aby se přesvědčila, jestli si z ní dělá legraci, ale jeho výraz tomu ani v nejmenším nenasvědčoval. Nedokázala vyčíst, co se mu honí v hlavě. „Copak jsem to sama neřekla?“ zeptala se.

Bradford poznal, že jeho poznámce neporozuměla, a jemně, téměř láskyplně se na ni usmál. To Karolínu zmátlo ještě víc. „Je rozdíl, jestli před titulem použijete nebo nepoužijete určitý člen ,the‘,“ vysvětloval. „Když titul vyslovíte s určitým členem, znamená to, že jde o nejvyšší titul v rodině. Když naopak určitý člen nepoužijete, každý ví, že v rodové linii je ještě někdo jiný s vyšším titulem.“

„Díky za poučení,“ řekla Karolína. „To znamená, že když jste mi byl představen jako ,the‘ vévoda z Bradfordu, jste člověk s nejvyšším titulem ve vaší rodině?“

„Ano,“ připustil Bradford. „Ale zároveň jsem hrabě z Whelbumu, ,the‘ hrabě z Cantonu, markýz ze Summertonhamu a vikomt Benton.“

Když viděl její úžas, musel se usmát. „A nejste náhodou také rytíř?“ zeptala se a zakroutila hlavou.

„Ještě ne,“ odpověděl. „Výsadu používat titul rytíř uděluje pouze král, a navíc není dědičná.“

„Chápu,“ řekla Karolína. „Teď si zřejmě musíte myslet, že mám chabé vzdělání, ale já jsem žila v Bostonu, kde tituly nejsou důležité. Kromě toho můj strýc Henry nikdy nepředpokládal, že bych se mohla vrátit do Anglie. Ani on se však ve šlechtických titulech moc nevyzná. Podle něho je nejlepší vizitkou muže to, co dokáže sám, ne to, co dokázal jeho otec před ním. Asi proto mi to nevysvětlil pořádně,“ povzdechla si. „Strýc ani já si nemyslíme, že je to tak důležité.“

V tu chvíli k nim přistoupil hrabě z Braxtonu a Bradford byl nucen je opustit. „Budeme ve svém rozhovoru pokračovat zítra,“ prohlásil předtím, než odešel. Potom neochotně pustil její ruku. „Přijdu vás navštívit. Váš otec mi to dovolil.“

U večeře seděla Karolína vedle strýce a naproti otci. Jakmile oba muži začali vzpomínat na její matku, věděla Karolína, že už je mezi nimi opravdu všechno v pořádku. Bradford přivedl k jejich stolu Charitu a opět se vzdálil. Když přál Karolíně dobrou noc, tvářil se naprosto neutrálně, přesto si všimla, že mu v očích jiskří pobavení. Začala uvažovat, proč asi, a vzápětí dostala odpověď.

„Panebože, to byl trapas!“ zašeptala jí Charita, když si sedala. „Myslela jsem, že mluvím s naším hostitelem, ale dívala jsem se přitom po lidech kolem, takže jsem si nevšimla, že mezitím někam odešel. V tu chvíli ke mně přišel Bradford. Zřejmě si pomyslel, že rozmlouvám s kytkou v květináči.“

Karolína se málem začala dusit šampaňským. Zoufale se snažila nevyprsknout smíchem, protože věděla, že by se Charita urazila. Zdálo se, že sestřenice neví, co dělat hanbou.

„A co ti řekl?“ zeptala se Karolína.

„Nic. Ani slovo,“ zašeptala Charita. „Vzal mě jen za loket a dovedl k tobě. Je to džentlmen,“ skončila s povzdechem.

Karolína přikývla. Obrátila se k otci, požádala ho o

Charitiny brýle a podala je sestřenici.

„Slyšela jsi, co všechno se tady o tom tvém Bradfordovi povídá?“ naklonila se k ní znovu Charita. Stále šeptala, protože nechtěla rušit konverzaci mezi Karolíniným otcem a markýzem.

„To není žádný můj Bradford,“ protestovala Karolína.

Pak jí to však nedalo a zeptala se: „A co se o něm povídá?“

„Prý nikdy nikam nechodí. Všichni doslova žasnou, že se tu dnes objevil. Navíc se zdá, že se i dobře baví. Náš hostitel je tím hrozně potěšený. A víš, Karolíno, že i tvůj otec už nebyl ve společnosti několik let? Všichni si myslí, že příčinou těch dvou zázraků jsi právě ty.“

Karolína si vzpomněla, jak jí Milford řekl, že je jejím dlužníkem, protože jeho přítele znovu naučila se smát. Zvedla hlavu a uviděla Bradforda uprostřed skupinky velice krásných dam. Všechny se stydlivě chichotaly a Karolínu zlobilo, když se musela dívat, jak se všemožně snaží strhnout na sebe jeho pozornost. Nemohla pochopit, proč jí to tak vadí, a snažila se samu sebe přesvědčit, aby byla klidná. Co se to s ní děje?

Naštěstí neměla čas o tom přemýšlet. Během následující hodiny se setkala s mnoha přáteli a známými svého otce a strýce, z nichž někteří měli šlechtický titul. Raději se však držela v pozadí, aby někoho špatně neoslovila a neprojevila svou nevědomost.

V tu chvíli se cítila jako obyčejná farmářská dívka, kterou ostatně byla, celá nesvá, neboť se musela znovu a znovu uklánět příslušníkům horních vrstev anglické společnosti.

Představili ji rovněž lady Tillmanové, otcově dávné přítelkyni, přitom se ze strýcovy poznámky pronesené šeptem dověděla, že je to žena, která si svého času na jejího otce myslela.

Lady Tillmanová se od ostatních dam v sále lišila jen tím, že byla starší a poněkud korpulentnější. Karolínu upoutalo, jak opatrně a jakoby se zpožděním projevuje své pocity, a řekla si, že lady musela své grimasy cvičit před zrcadlem. Karolína ji shledala nudnou a strojenou a byla jí zklamána o to víc, když viděla, že otec je jí skutečně okouzlený. Přitom si s lítostí uvědomila, v jaké izolaci a osamocení musel její otec žít. Jenom kvůli němu se snažila, aby si s tou šedovlasou ženou s hnědýma očima porozuměla. Zakrátko však poznala, že je to marné, postarší lady se totiž neustále chichotala poznámkám, které nebyly ani trochu humorné.

Dcera lady Tillmanové byla mladší verzí své matky, a to jak vzhledem, tak i chováním. Karolíně se dokonce zdálo, že je poněkud slabšího ducha.

Lady Tillmanová informovala Karolínu a Charitu o tom, jaká je její dcera Ráchel skvělá. Potom poslala hraběte, aby našel a přivedl Ráchelina budoucího manžela. Jakmile Karolína Nigela Crestwalla uviděla, pocítila k Ráchel Tillmanové opravdový soucit.

Nigel Crestwall měl lstivé liščí oči lesknoucí se vychytralostí. Na Karolínu se však díval chtivě jako hladový vlk. Karolína se v jeho přítomnosti cítila nepříjemně a byla Ráchel nesmírně vděčná, že ho kňouravým hlasem přesvědčila, aby s ní šel tančit.

Po určité době začal markýz vypadat unaveně a Karolína navrhla, aby se vrátili do jídelny a dali si dezert. Jakmile se posadili, objevil se vikomt Claymere a téměř dramaticky prosil, aby si k nim mohl přisednout. Vzápětí požádal o představení Terrence St. James a rovněž on si k nim přisedl.

Karolína byla brzy znechucená tím, jak vikomt a troufalý St. James soutěží o její pozornost. V jednom okamžiku zvedla oči a uviděla Bradforda. Stál na druhém konci místnosti a pozoroval ji. Těsně vedle něho se držela jakási omračující kráska a vrhala na něho zbožňující pohledy.

Bradford Karolíně na dálku pokynul sklenkou vína — možná to měl být pouze pozdrav, možná přípitek. Kývla hlavou a už se chystala pozvednout svou číši, aby jeho gesto opětovala, když se vikomt prudce naklonil dopředu a sklenku jí vyrazil z ruky. Sněhobílý ubrus okamžitě nasákl šampaňským, ale Karolína si toho nevšímala a zoufale se snažila vikomta uklidnit. Nešťastník ztropil svými omluvami doslova scénu. Karolíně nezbylo než zatnout zuby a trapný okamžik vydržet.

Když se situace u stolu uklidnila, odvážila se znovu zvednout pohled. Vévoda z Bradfordu měl z incidentu dokonalou zábavu a smál se od ucha k uchu.

V tu chvíli se úsměvu neubránila ani Karolína. Pak ale zavrtěla hlavou a snažila se zapojit do konverzace, která probíhala kolem ní. Náhleji St. James sevřel ruku, až mu ji musela násilím vytrhnout.

Večer se konečně chýlil k závěru. Karolína objala svého strýce a snad už podesáté mu slíbila, že k němu přijde pozítří na čaj. Pak společně s Charitou poděkovala vévodovi z Ashfordu za příjemný večer a obě se s ním rozloučily.

„O čem s tebou Bradford mluvil, tatínku?“ zeptala se

Karolína poté, co si hrabě vyposlechl všechny Charitiny dojmy z večera.

„Přijde tě zítra navštívit,“ oznámil jí se zřejmým uspokojením. „Řekl jsem mu, že je už pátý, kdo mě o to žádá,“ dodal a potutelně se usmál. „Můžeš mi věřit, dcero, že z toho neměl ani trochu radost.“

„Bradford o Karolínu usiluje,“ poznamenala Charita.

„Myslím, že o ni usiluje polovina mužské populace Londýna,“ řekl hrabě. „Ale tvoje sestřenice není jediná, o koho je zájem. Našla se spousta mužů, kteří mě žádali, aby mohli navštívit tebe, Charito, a seznámit se s tebou.“

„Opravdu?“ Nezdálo se, že by to Charitu příliš nadchlo.

,Ano. Zítra je musíme všechny přijmout. Počítejte s tím, že obě dostanete spoustu květin a dopisů — i když to jsou už roky, co jsem byl svědkem námluv, a všechny ty rituály se mohly trochu změnit. Je těžké držet krok se vším, co se teď děje.“

Charitino znepokojení zesílilo poté, co hrabě začal jmenovat muže, kteří o ni projevili zájem. Karolína zachytila její pohled a nenápadně zavrtěla hlavou, aby jí naznačila, že má raději mlčet. Nemělo smysl kazit otci radost. Stejně se chystala, že jakmile bude s Charitou sama, musí si spolu pohovořit.

Charita pochopila a přikývla. Karolína se snažila poslouchat otce, ale v mysli se jí neustále vybavovala Bradfordova tvář. Náhle si vzpomněla na svého bostonského ctitele Clarence. Jakmile si ty dva představila vedle sebe, nemohl se ubránit povzdechu. Srovnání obou mužů bylo komické. Clarence byl ještě chlapec, zatímco Bradford dospělý muž. Clarence připadal Karolíně jako nemotorné hříbě, které znejistí, kdykoliv se vedle něho ona objeví. Na druhou stranu Bradford jí připomínal jejího oblíbeného hřebce. Byl silný a vitální! Jeho postoj byl výrazem sebedůvěry. Napadlo ji, jestli je také tak odolný a vytrvalý jako její hřebec. Vtom se ve svých úvahách zarazila. Bude také vytrvalý ve své touze mít ji? Bylo to podivné srovnání a Karolína přičetla únavě, že jí hlavou víří tak absurdní myšlenky.

Kapitola šestá

Když Karolína viděla, jak je Charita ospalá, rozhodla se,

že si s ní o Paulovi Bleachleym promluví až ráno.

Potom jí však přišla popřát dobrou noc a našla ji sedět opřenou o čelo postele a hořce plakat do chumlu polštářů, které si tiskla k hrudi.

„Měla jsi ve všem pravdu, Karolíno,“ řekla jí Charita mezi vzlyky. „Bleachley vůbec nebyl čestný muž. Chtěla bych, abys mi ho pomohla najít a pak ho za mě zastřelila.“

Karolína se usmála a sedla si na kraj lůžka k ní. „To je krutá myšlenka,“ konstatovala. „Ale musím ti říct, že jsem se v Bleachleym mýlila já, ne ty, Charito. Od dnešního dne dám, co se týče mužů, na tebe. Tvůj instinkt byl správný.“

„Děláš si ze mě legraci?“ Charita si utřela oči povlakem polštáře a narovnala se. „Ty něco víš, že? Řekni mi to!“

„Paul Bleachley byl zraněn při výbuchu v Bostonu.

Vzpomínáš si na tu noc? Jak se přístav ocitl v plamenech a my jsme z okna ložnice viděly oranžovou zář?“

„Samozřejmě že si vzpomínám. Ach bože, řekni mi, co se mu stalo.“ Charitina úzkost přinutila Karolínu rychle dopovědět zbytek.

„Co bych teď měla dělat?“ zeptala se Charita, když Karolína skončila. „Podle Bradforda nepřijímá ani své přátele. Můj ubohý Paul! Co všechno musel vytrpět.“ Opět začala plakat. Karolína se vedle ní cítila zcela bezmocná.

Několik minut Charita jen plakala, až byl její polštář skrz naskrz promočený. Karolína čekala a mezitím se horečně snažila něco vymyslet. Napadaly ji však jen samé absurdní myšlenky, které vzápětí jednu po druhé zavrhovala. Kdyby jen Charita nenaříkala tak hlasitě!

A pak na to najednou přišla. Usmála se na Charitu a řekla: „Jestli jsi už se slzami skončila, povím ti, co by se dalo dělat. Znamenalo by to, že bych musela požádat o pomoc Bradforda, ale jinak se to udělat nedá.“

„Cože?“ Charita chytila Karolínu za ruce a stiskla je tak silně, jak jen mohla. Přestože byla malá křehká dívka, Karolína měla pocit, že její stisk je téměř herkulovský.

„Můj plán spočívá v tom, že bychom nějak zařídili, abys zůstala s Paulem o samotě a přesvědčila ho, že ho opravdu miluješ.“

Charita přikývla tak živě, že se jí uvolnil uzel vlasů na hlavě. „Bradford nám k němu zjedná přístup,“ rozvíjela Karolína svůj plán. „O to se postarám já, zbytek bude na tobě, Charito. Ale upozorňuju tě, že tvoje role nebude lehká. Nesmíš se před ním objevit jako krasavice. To by všechno pokazilo.“

„Nerozumím ti,“ ozvala se Charita a zamračila se.

„Vzpomínáš si, jak jsem jednou ráno přivedla do našeho

domu Benjamina?“

„Ano. Byla jsem strachy bez sebe, když jsem vešla do kuchyně a uviděla ho tam sedět s nožem v ruce.“

„Ale vůbec na tobě nebylo vidět, že máš strach. Ani na tvých bratrech. Vzpomínáš, jak se Caimen představil a trval na tom, že si s Benjaminem potřese rukou?“

„Samozřejmě, ale co to má co dělat s Paulem?“

„Nech mě dokončit,“ uklidňovala ji Karolína. „Benjamin nevěřil, že ho přijmeme, ale všichni se k němu chovali, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě, že ho v kuchyni vidí. Pak přišla matka a hned řekla, že mu musí ošetřit rány. Ubohý Ben neměl šanci se bránit. Obvázala ho, nakrmila a strčila do postele dříve, než stačil říct jediné slovo. Pokud si vzpomínám, za celou dobu svůj nůž nepustil. Dokonce si myslím, že s ním první den i spal.“

Karolína si představila tetu a její starostlivost a usmála se. Potom však pokračovala: „Tak tedy, pokud dáš Paulovi najevo… myslela jsem, pokud na tobě bude vidět třeba jen špetka soucitu nebo lítosti, pak bude všechno ztracené.“ Pokračovala ve vysvětlování svého plánu, a než skončila, cítila téměř jistotu, že by mohl vyjít.

Probíraly všechno ještě asi hodinu, než Karolína konečně prohlásila, že musejí jít spát.

„Ale ještě jsme vůbec nemluvily o tom, jak jsi dnešní večer prožila ty, Karolíno. Musím ti zopakovat všechny komplimenty, které jsem na tebe slyšela. Způsobila jsi pěkný rozruch. Všechny dámy překypovaly závistí a muži se zase rojili kolem tvého otce a žádali, aby ti mohli být představeni. Víš to vůbec? Ach, ještě je toho tolik, o čem bychom mohly mluvit. A víš, že tam byl také tvůj strýc Franklin, a ani se s tebou nepřišel pozdravit? Ano, opravdu tam byl,“ pokračovala Charita, jako by ji někdo honil. „Ale tvůj druhý strýc, markýz, je opravdu roztomilý stařík! Uká-zal mi Franklina a pak na něho zamával, aby ho na mě upozornil, ale ten se jen otočil zády a zamířil pryč.“

„Třeba tě neviděl,“ poznamenala Karolína.

„Víš, neměla jsem sice brýle, ale stejně jsem viděla, jak se zamračil. Nebyl zase tak daleko. Bylo to velice podivné, ale ty jsi už při mnoha příležitostech řekla, že Angličané jsou podivíni, jedině to vysvětluje jeho neomalené chování.“

„Opravdu je to dost podivné,“ uvažovala Karolína. „Já jsem se s ním vůbec nesetkala a budeš si myslet…“

„Řekla jsem ti o tom, že Bradford se prý nikdy žádného plesu nezúčastnil? Podle mě přišel dnes jen proto, že věděl, že tam budeš ty. Nevrť hlavou, Karolíno,“

rozčilovala se Charita. „Říkala jsem ti, že o tebe usiluje. Jak je to dlouho, co jsi tvrdila, že co se týče mužů, dáš na můj instinkt? Tak přestaň odporovat a přiznej, že jsi pro něho přitažlivá. Proboha, Karolíno, vždyť jsem vás na balkoně přistihla, jak se líbáte. Kromě toho jsem viděla, jak na něho hledíš, když sis myslela, že se nikdo nedívá.“

„To bylo tak zřejmé?“ zeptala se Karolína zahanbeně.

„Všimla jsem si toho jen já, protože tě dobře znám,“ odpověděla Charita.

„Vím, že ho přitahuju,“ připustila Karolína. „Ale on mě tak znervózňuje.“

Charita se zasmála a pohladila Karolíně mateřsky ruku.

„Charito, víš přece, že ode dne, kdy jsem přijela do Anglie, je

ve mně všechno naruby. Někdy mám pocit, jako bych to ani nebyla já. Opravdu jsem věřila, že se vrátím do Bostonu — vzpomínáš si, jak jsem se tím dokonce chlubila

— a teď pokorně souhlasím, že budu žít tady. Když jsem se setkala s Bradfordem, považovala jsem ho za arogantního muže, který si ode všech kolem sebe vynucuje poslušnost. A teď připouštím, že se mi líbí! Řekni mi, co se to se mnou děje.“

„Myslím, drahá sestřičko, že ses naučila umění přizpůsobit se. To je všechno. Nikdy jsi nic neřešila kompromisem. Řekla bych, že se z tebe stává žena.“

Karolína na ni vrhla podrážděný pohled a Charita se zasmála. „Vím, že to bude znít hrozně moudře, Lynnie, ale jsem přesvědčená, že ses prostě zamilovala. Opravdu si to myslím. Nehleď na mě, jako bych řekla něco strašného. To není konec světa.“

„O tom by se dalo diskutovat,“ prohlásila Karolína.

Vstala a protáhla se. „Dobře se vyspi, Charito.“

Teprve ve tři hodiny ráno se Karolína konečně uvelebila ve své posteli. V hlavě sejí však stále honily otázky a všechny se týkaly Bradforda. Proč mělo být zázrakem, když se usmál? Umínila si, že se ho na to musí zeptat. Ale pak už sama usnula s úsměvem na tváři.

Probudila se ve svou obvyklou dobu hned po rozbřesku.

Když se podívala do zrcadla, byla sama sebou znechucená. Spala pouhé čtyři hodiny a pod očima se jí rýsovaly namodralé kruhy. Oblékla se do světle hnědých vycházkových šatů s hlubokým kulatým výstřihem, vlasy si stáhla vzadu do uzlu a sešla dolů, aby si vypila šálek horkého čaje.

V jídelně nikdo nebyl a neobjevila ani čaj. Zamířila tedy

dlouhou chodbou dozadu, až našla kuchyni. Vedle pece seděla na židli žena, zřejmě kuchařka.

Karolína se představila a pak se rozhlédla kolem sebe. Málem se zhrozila. Na stěnách i na podlaze viděla prach a špínu, v koutech nevynesené odpadky. Cítila, že v ní narůstá hněv.

„Já se jmenuju Marie,“ představila se kuchařka. „Jsem tu první týden. Vidím, že se nad tím nepořádkem mračíte, ale ještě jsem neměla čas to tady uklidit,“ řekla agresivním tónem. Karolína na ni ostře pohlédla a kuchařka sklopila hlavu. „Pochopte, že mám problémy.

Zas jsem připálila maso.“

„V takové špíně a nepořádku nemůžete vařit!“ vyštěkla Karolína.

„Podívejte na ten chleba — nedá se jíst,“ lamentovala kuchařka. „Pán mě propustí, a co potom se mnou bude?“ Dala se do pláče a utírala si oči lemem špinavé zástěry. Karolína nevěděla, co má dělat. Na kuchařku byl skutečně žalostný pohled.

„Copak vám nevysvětlili vaše povinnosti, když jste na své místo nastupovala?“ zeptala se.

Zdálo se, že její otázka kuchařku ještě víc rozrušila, protože začala hlasitě vzlykat.

„Uklidněte se, prosím vás!“ vyhrkla Karolína podrážděně. Kuchařka se ještě několikrát zajíkla.

„Lhala jsem a Toby mně pomoh napsat doporučení,“ přiznala. „Vím, že to nebylo poctivý, slečno, ale hrozně jsem potřebovala práci a tohle bylo jediný, o co jsem mohla žádat. Toby nevydělává tolik, aby mně moh vypomoct, víte, a já potřebuju ještě něco peněz, abych nakrmila malého Kirbyho.“

„Kdo jsou Toby a Kirby?“ zeptala se Karolína. Její hlas už zněl smířlivěji a byl v něm cítit zájem. Zdálo se jí, že Marie je v podstatě poctivá žena, vždyť svůj podvod sama přiznala, a Karolína ji začala litovat.

„Toby je můj muž a Kirby syn,“ odpověděla Marie.

„Oběma vařím a nikdy si nestěžovali, tak jsem myslela, že vyhovím

i panu hraběti,“ pokračovala. „Teď mě ale propustí a já nevím, co s náma bude dál!“

Karolína se na Marii chvíli zamyšleně dívala. Zena vypadala celkem zdatně, i když byla hubená — zřejmě proto, že nemohla jíst nic z toho, co uvaří, pomyslela si Karolína.

„Řeknete to panu hraběti, slečno?“ zeptala se Marie a nervózně si pohrávala s lemem zástěry.

„Myslím, že bychom se měli na něčem dohodnout,“ řekla Karolína. „Opravdu si chcete tohle místo udržet?“

„Udělám všechno, slečno. Všechno,“ slibovala Marie rychle. Karolína usoudila, že žena nebude o moc starší než ona. Svědčila o tom i její pleť, na níž ještě nebyly vidět žádné vrásky. Jen oči měla staré. Staré a unavené.

„Už jste asi viděla Benjamina, že?“ zeptala se. Marie přikývla. „Řekli mi, že je tu proto, aby vás chránil,“ dodala.

Zřejmě už s ní Benjamin nebo otec mluvili, pomyslela si Karolína a přikývla. „Ano, to je pravda,“ řekla. „Ale také se velice dobře vyzná ve vaření. Řeknu mu, aby jídlo připravil on, a vy se budete dívat a učit se.“

L Marie opět přikývla a slíbila, že udělá všechno, co jí Benjamin řekne.

Jakmile Karolína vysvětlila Benjaminovi situaci, pouze se usmál a odpověděl, že je rád, když bude moci být prospěšný. Karolína by ho nikdy nepožádala, aby se takové nouzové výpomoci ujal, kdyby nevěděla, s jakým potěšením připravuje své speciality.

Marie a Benjamin si rozdělili v kuchyni úlohy a situace byla zachráněna. Marie se pokorně a vděčně dívala a Benjamin předstíral, že ji snad ani nevnímá. Karolína si vzala šálek čaje a odešla do jídelny, aby tam počkala na otce.

Hrabě z Braxtonu sešel dolů teprve až hodinu po ní.

Karolína s ním seděla po celou dobu, co jedl, a měla samozřejmě radost, když prohlásil, že tak skvělou snídani ještě v životě neměl. Pak spolu probírali horu krátkých dopisů a lístků, které přišly ráno. Karolína dostala záplavu květin a žádostí, aby ctitele co nejdříve přijala.

„Řekl jsem ti, že tě ve dvě hodiny odpoledne přijde navštívit vévoda z Bradfordu?“ zeptal se hrabě.

„Ve dvě odpoledne?“ zalapala po dechu Karolína. Vyskočila a v panice si sáhla na vlasy. „Vždyť to už je skoro za chvíli! Musím se okamžitě převléct do jiných šatů.“

Když odcházela, zavolal na ni hrabě: „A potom pojedeme na večeři, kterou pořádá vikomt Claymere a jeho rodina.“

Karolína se zastavila ve dveřích. „Vikomt Claymere? Není to ten nemotora, se kterým jsem se setkala včera večer?“

Hrabě přikývl. Karolína obrátila oči v sloup. „Potom si musím obléct ty slonovinově bílé šaty. Určitě mi na ně něco převrhne. Škoda, že není v módě černá,“ zavolala přes rameno.

Bradford se o čtvrt hodiny opozdil. Karolína přecházela sem a tam po přijímacím pokoji. Slyšela, že ho Deighton oslovuje Vaše Milosti, pak se otevřely dveře a on stál před ní.

V jezdeckém oděvu vypadal skvěle. Jelenicové kalhoty mu přiléhaly těsně na tělo —jako tenkrát, když ho viděla poprvé — a Karolína se musela usmát mužné pokloně, kterou před ní vysekl. Jeho plášť měl tmavě čokoládovou barvu a dával vyniknout jasně bílému nákrčníku. Karolína si všimla dokonale vyleštěných jezdeckých bot a napadlo ji, že kdyby se sehnula, možná by se v nich viděla jako v zrcadle.

Zřejmě si dal na svém oblečení záležet, pomyslela si.

Ona však také. Oblékla si šaty levandulové barvy s nabíranými rukávy a čtvercovým výstřihem s tmavě modrým lemem. Mary Margareta jí nakadeřila vlasy a upravila je dozadu, jen malé lokýnky po straně rámovaly tvář.

Karolína si náhle uvědomila, že na něho až příliš dlouho hledí

— i když on dělal totéž. Zvedla tedy lem své sukně, odhalila modré kožené střevíčky a formálně se uklonila.

„Zpozdil jste se, milorde. Co vás zdrželo?“

Jeho odměřený výraz roztál v úsměv. „Vy jste tu zase moc brzy. Copak nevíte, že lady musí svého nápadníka nechat nejméně dvacet minut čekat, aby si nemyslel, že je příliš dychtivá ho vidět?“

„A vy jste můj nápadník?“ zeptala se a popošla k němu o několik kroků blíž.

Bradford uviděl, že v jejích očích se zablýskly jiskřičky rošťáctví, a přikývl. „A vy jste příliš dychtivá?“ vrátil jí otázku.

„Ale samozřejmě,“ odpověděla. „Dověděla jsem se, že jste bohatý a vážený, přirozeně tedy musím být dychtivá. Nejsou to snad hodnoty, v které věříte?“ Když uviděla jeho rozpaky, rozesmála se.

„Ještě jsem vás ani pořádně nepozdravil, a už si mě dobíráte,“ řekl a dlouze si povzdechl.

„Měla jsem za to, že jsme se už pozdravili,“ odporovala. Když ale uviděla, že vévoda udělal pohyb směrem k ní, její úsměv i nálada na koketování zmizely. Rychle ucouvla, a nebýt pohovky, která jí nedovolila udělat další krok, určitě by mu unikla.

Bradford ji uchopil za ramena a přitáhl k sobě. Jeho úmysl byl jasný a Karolína se ho zoufale snažila odstrčit. Vždyť dveře zůstaly otevřené a každou chvíli se v nich

mohl objevit otec. Věděla, že mu Deighton šel Bradfordův příchod oznámit. Panebože, co by tomu řekl, kdyby ji uviděl v tak kompromitující pozici. „Můj otec —“ Nestačila domluvit, protože ji Bradford umlčel horkým, opojným polibkem, v kterém se všechny její dobré úmysly okamžitě rozplynuly. Ani se nepokusila bránit. Naopak, sevřela mu hlavu oběma rukama a odpovídala mu se stejnou vášní, jakou ji zahrnul on. Polibek v jediném okamžiku odplavil všechny její myšlenky na vzpouru, a když se od ní Bradford odtáhl, pocítila dokonce zklamání. Zřejmě to na ní poznal, protože se rozesmál.

„Proč jste mě nelíbal tím způsobem jako včera večer,“ zeptala se. Uvědomila si, že stále drží jeho hlavu, a svěsila ruce.

„Protože kdybych vás políbil tím způsobem, nevím, jestli bych se dokázal zastavit,“ řekl a něžně se na ni usmál. „Znám své meze,“ dodal.

„Chcete říct, že bych vás mohla přivést do stavu, kdy byste se přestal ovládat?“ zeptala se Karolína.

Četl v jejích fialkových očích náznak pobavení a znovu si uvědomil, jak je nevinná. Myslela, že hojen tak škádlí, a vůbec ji nenapadlo, že to, co říká, je pravda. Ano, kdyby chtěla, dokázala by ho přivést do stavu, kdy by se přestal ovládat. „Protože jste mi neodpověděl, vyvozuji z toho, že mohla!“ Zasmála se, sepjala ruce a zamířila rozverným krokem k jednomu z ušáků stojících vedle mramorového krbu. „Ale to mi propůjčuje velikou moc, nemyslíte, milorde? A to jsem proti vám tak malá.“

Bradford se posadil do druhého křesla a natáhl své dlouhé svalnaté nohy před sebe. Přemýšlel, jak jí odpovědět. Téměř minutu ji upřeně pozoroval.

„Tak dobře,“ řekla s povzdechem. „Vidím, že na škádlení nemáte náladu, a kromě toho mám něco důležitějšího, na co jsem se vás chtěla zeptat, než přijde otec. Potřebuju, abyste mi prokázal menší laskavost.

Pokud budete souhlasit, zůstanu navždy vaším dlužníkem.“ Složila si ruce do klína a čekala, co řekne.

„Navždy?“ zeptal se a zdvihl obočí. „To je příliš dlouhá doba na to, aby někdo něco někomu dlužil.“

„To je samozřejmě nadsázka,“ připustila. „Chtěla bych, abyste mě a Charitu odvezl do domu Paula Bleachleyho a pomohl nám získat k němu přístup.“

Bradford zavrtěl hlavou smutný, že ji musí odmítnout.

„Paul by to nikdy nedovolil.“

„Ne, nerozumíte mi,“ namítla. Vstala a začala před ním přecházet. „Je nanejvýš důležité, aby Paul nevěděl, že

přijedeme. Samozřejmě že by řekl ne! Mým úmyslem je překvapit ho.“ Zastavila se před ním a usmála se. „Je to opravdu velice prosté,“ řekla. Bradford se opět začal mračit a Karolína cítila, že v ní narůstá pocit zklamání. Za chvíli se objeví otec a ona si myslela, že do jeho příchodu bude všechno jasné. Založila ruce v bok. „Myslím jen na svoji sestřenici… a také na Paula. Snažím se udělat pro oba to nej lepší.“

Bradford se rozesmál. „A jenom vy víte, co je pro ně nejlepší?“ zeptal se potom.

„Ať řeknu cokoliv, vy se vždycky jen smějete,“ postěžovala si se stopou zoufalství v hlase. Zaslechla, že otec už schází po schodech dolů, a rychle dodala: „Prosím vás, řekněte, že ano. Musíte mi věřit, Bradforde. Opravdu vím, co dělám. Bylo by od vás ohleduplné, kdybyste mi v tom pomohl.“

Uvědomila si, že to vypadá, jako by žebrala. Narovnala se tedy a vrhla na Bradforda tvrdý pohled. „Mě neodradíte, mě můžete pouze zdržet,“ vrátila mu šeptem jeho vlastní slova z včerejšího večera, i když je použila v jiné situaci.

Do přijímacího pokoje vstoupil s úsměvem hrabě. Bradford se smál a Karolína vypadala, jako by byla se sebou náramně spokojená.

Následující hodinu strávili všichni tři v nenucené konverzaci. Karolínin otec zřejmě neměl v úmyslu opustit je dřív, než Bradford odejde, a Karolína nemohla vymyslet způsob, jak se ještě jednou ocitnout s vévodou o samotě.

Otec s dcerou pak vyprovodili hosta až k domovním dveřím. „Těším se, že od vás dostanu lístek,“ řekla Karolína při loučení v naději, že pochopí. „Ale ne později než do zítřejšího rána, jinak bych byla nucena zařídit naši záležitost jinak,“ dodala.

„Také jdete dnes na večeři ke Claymerovi?“ zeptal se hrabě Bradforda. „Myslím, že to bude zajímavý večer.

Malá Clarissa zahraje na spinet a její sestra bude zpívat.“

Bradford si nedovedl představit nic zábavnějšího. „Budu si muset obléknout kuchařskou zástěru, aby mi vikomt nezničil šaty,“ poznamenala Karolína. Hrabě na ni vrhl pohled, kterým jí dal jasně najevo, že podobných poznámek by se měla zdržet. Karolína v rozpacích sklopila oči — uvědomila si, že se skutečně musí naučit držet v některých okamžicích jazyk za zuby. Bože, že by se z ní stávala užvaněná treperenda, jako je Charita, která to, co neví, nepoví?

Bradford ovšem její žert ocenil. „Budu tam s Milfordem,“

řekl, jako by ještě i teď přemýšlel, jak se z pozvání ke Claymerovým vykroutit. Věděl, že vikomt se chce Karolíně dvořit, a to samozřejmě nemohl připustit. Karolínu Richmondovou bude mít jen on, Jered Marcus Benton.

„To každý večírek v Londýně začíná, až když je čas jít do postele?“ zeptala se Karolína otce a zívla. Houpání kočáru ji ukolébávalo téměř k spánku.

„Nemáš tak brzy vstávat,“ řekla Charita. „Já jsem spala celé dopoledne a cítím se skvěle. A štípni se do tváří. Jsi jako bledule.“

Karolína jí vyhověla, aby měla klid, ale opět zívla.

„Nepochybuji, že se dnes večer budete obě dobře bavit,“ prohlásil hrabě. „Claymerovi jsou skvělá rodina a mají vybraný vkus. Řekl jsem vám, že vikomtovy mladší sestry si pro vás připravily koncert?“

Karolína přikývla. Zavřela oči a zbytek cesty strávila tím, že jen poslouchala konverzaci mezi otcem a Charitou. Charita byla ve skvělé náladě — v podvečer, ještě než odjeli, doručil posel lístek od Bradforda. Bylo v něm jen pár vět, ale vyslovovaly se přímo k tomu nejdůležitějšímu. Vévoda sděloval, že zítra v deset hodin dopoledne přijede a odveze obě dívky k Bleachleymu. Poslední věta určená Karolíně zněla: Je tohle pro vás dostatečně ohleduplné?

Jakmile Karolína obdržela Bradfordův souhlas, vysvětlila situaci otci. Hrabě proti jejímu plánu nic nenamítal, pouze dodal, že se musejí do jedné hodiny po poledni vrátit, aby mohli odjet ke strýci na odpolední čaj.

Po příjezdu do Claymerova domu zjistila Karolína, že Bradford tam ještě není. Byla zklamaná. Vikomt sejí věnoval se svou typickou horlivostí a neustále ji udržoval ve stavu nejvyšší bdělosti. Opět jí několikrát šlápl na nohu, ale větší trýzeň než bolest prstů jí způsobovaly jeho omluvy. Mladík nevěděl, kdy má přestat. Jeho přehnaná dobrosrdečnost přiváděla Karolínu na pokraj zoufalství.

Bradford přijel pouhou minutku před začátkem koncertu. Karolína seděla v zadní řadě, vedle ní Charita a z druhé strany otec. Nebylo to náhodné. Karolína přitáhla oba k sobě téměř násilím, aby si vedle ní nemohl sednout vikomt.

Ukázalo se, že Clarissa je dívka, která má dobrých padesát liber přes váhu. Nejdříve se přehnaně dlouho připravovala a pak začala hrát. Sotva skončila, začala s novým kusem a tak to šlo pořád dál a dál, až Karolína přestala jednotlivé skladby počítat. Ubohá dívka se snažila vydat ze sebe to nejlepší, ale výsledek byl pouze

průměrný. Karolína zavřela oči a snažila se poslouchat. Potom usnula.

Bradford stál opřený o zadní stěnu místnosti a usilovně se přemáhal, aby na něm nebylo poznat, že je duchem zcela jinde.

V jednu chvíli si však už umiňoval, že pokud Clarissa začne další skladbu, vskočí mezi posluchače, chytí Karolínu a odvleče ji někam pryč.

Náhle vstoupil Milford. Protáhl se podél stěny a stoupl si vedle svého přítele. „Proč se tak šklebíš,“ zeptal se šeptem, aby nerušil mladou umělkyni.

„Jsem tady jen proto, abych mohl být blízko Karolíně,“ přiznal Bradford. „Musím ten výsměch Mozartovi přetrpět.“

„A kde je Karolína?“ zeptal se Milford. Rozhlédl se po místnosti.

Bradford pohlédl do zadní řady a začal se tiše smát. Několik hostů se ohlédlo, takže musel rychle nasadit vážný výraz. „Sedí uprostřed zadní řady. Spí.“

„Chytrá dívka,“ poznamenal šeptem Milford. „Ta na to vyzrála.“

Celý Clarissin recitál Karolína prospala. Následovala krátká přestávka, ve které Clarissa čekala, až se připraví její sestra.

V tu chvíli využil hrabě z Braxtonu příležitosti a přesedl si. Byl na Kateřinu Claymerovou zvědavý a chtěl být blíž, aby lépe slyšel. Vikomt sliboval, že jeho druhá sestra Kateřina je skvělá zpěvačka nadaná krásným čistým sopránem.

Také Charita se posunula blíž a to byl signál pro Bradforda s Milfordem, kteří okamžitě zaujali uvolněná místa vedl Karolíny. Bradford se usadil po její pravé straně a Milford po levé. „Probudíme ji?“ zeptal se šeptem Milford.

„Jen kdyby začala chrápat,“ odpověděl Bradford. „Bože, jak je krásná, když spí,“ dodal.

„Pořád chceš dospět k tomu, abys ji mohl pustit z hlavy?“ zeptal se Milford ledabyle, jako by si říkal o cukr do čaje.

Bradford neodpověděl. Na počátku si skutečně myslel, že si vezme, co chce, a pak Karolínu přenechá někomu jinému. Nyní v něm však jen pomyšlení na něco podobného vzbuzovalo odpor. Naštěstí Clarissa spustila předehru pro árii své sestry, a nemusel tedy Milfordovi odpovídat.

Skladba byla docela příjemná — dokud ovšem Kateřina

neotevřela ústa a nezačala zpívat. Její pronikavý hlas trhal uši. Bradford to však uvítal, protože mocný nápor zvuku konečně Karolínu probudil. Viditelně sebou trhla, bezděčně sevřela Bradfordovo stehno a leknutím hlasitě vydechla.

Vzápětí si ale uvědomila, kde je a co se kolem ní děje. Byla rudá jako pivoňka spíš však od spánku než studem nebo odmítavým postojem k dívce, která vřískala jako chycený pták.

Náhle ucítila, že jí ruku přikryla Bradfordova široká dlaň.

Teprve teď si uvědomila, kde ji má položenou. Rychleji stáhla zpět a naježeně na něho pohlédla. Pak se s úsměvem obrátila k Milfordovi.

„Řekněte mi, jak to děláte. Pokusil bych se tu hrůzu také prospat,“ zašeptal Milford. Karolína se k němu musela naklonit, aby mu rozuměla. Náhle však ucítila, že ji z druhé strany tahá zpět Bradford.

Složila ruce do klína a ignorovala ho. Chvíli hleděla strnule před sebe. Vtom si uvědomila, že se Bradford pohnul, a než mu v tom mohla zabránit, položil jí ruku kolem ramen. Snažila se ji setřást, ale bylo to marné.

„Chovejte se slušně. Co si ostatní pomyslí?“ zasyčela na něho.

„Že uplatňuju svůj nárok,“ odpověděl klidně Bradford.

Jeho prsty jí začaly masírovat krk a Karolína najednou pocítila, že ji zmáhá opojný pocit.

„Váš přítel opravdu neví, co je to slušné chování,“ naklonila se k Milfordovi, který se vedle ní zubil.

„To jsem mu říkal už mnohokrát,“ zašeptal.

Podle toho, jak nevinně se Milford tvářil, poznala, že od něho žádnou pomoc očekávat nemůže. Zlostně si povzdechla. Po chvíli se pokusila vstát a přesednout si na jinou židli, ale Bradfordův pevný stisk jí v tom zabránil.

„Myslím, že byste se opravdu měl omluvit,“ zašeptala.

Ostře se na něho podívala, aby se zastyděl, ale to ho zřejmě ani nenapadlo. Bezostyšně jí její pohled vrátil, navíc s pokřiveným úsměškem, který ji ještě víc podráždil.

Kateřina skončila a ozval se zdvořilý potlesk. Několik hostů, mezi nimi Bradford i Karolína, se chtělo zvednout, ale Kateřina Claymerová začala další píseň. Všichni opět klesli do svých židlí

— všichni kromě Karolíny. Ta využila příležitosti, vyrazila z řady a vzápětí i ze dveří. Venku se málem rozesmála, jak na Bradforda vyzrála.

Zeptala se služebné, kde by se mohla osvěžit, a pak spěchala nahoru po schodech. V prvním poschodí

promenovalo několik lidí, ale druhé bylo překvapivě prázdné. Karolína prošla dlouhou chodbou, na jejímž konci našla toaletu s vysokým zrcadlem. Dlouho se před ním upravovala.

Teď už se nemusela štípat do tváří, aby jí zčervenaly. O to, že už nebyla bledá, se svým chováním postaral Bradford. Měla pocit, že je snad rudá po celém těle.

Když otevřela dveře, zjistila, že v chodbě je tma. Někdo musel zhasnout svíce osvětlující cestu ke schodišti. Zdálo sejí to podivné, ale nedalo se nic dělat. Opatrně se vydala chodbou. Dotápala k vrcholu schodiště a našla rukou zábradlí. Vtom za sebou zaslechla jakýsi zvuk. Chtěla se otočit, náhle však do ní kdosi hrubě strčil a srazil ji dopředu.

Neměla ani čas vykřiknout. V pádu zoufale hrábla po zábradlí, ale místo aby se zachytila, pouze do něj bolestivě narazila loktem a těžce dopadla na zem. Navíc si při pádu přišlápla střevíčkem pravé nohy lem šatů a roztrhla šije.

Když se trochu vzpamatovala, zjistila další pohromu v podobě hrozivě roztrženého výstřihu. Uvědomila si, že si to způsobila sama, když si instinktivně sáhla na poraněný loket a přitom zachytila prsty stuhu provlečenou živůtkem.

Zůstala sedět uprostřed schodiště. Uvolněné vlasy jí spadly v nepořádku na ramena. Chvíli si třela loket, z něhož vystřelovala bolest do celého těla. I když sejí třásly nohy, přinutila se vstát. Jednou rukou se držela zábradlí, zatímco druhou se snažila alespoň trochu si upravit šaty.

Ještě že ji nikdo neviděl. I když se pořád cítila jako zmlácená, bolest pomalu ustupovala. Nyní se jí však začal zmocňovat hněv. Obrátila se a pohlédla na vrchol schodiště. Zhrozila se, z jaké výšky spadla. Vždyť si klidně mohla srazit vaz! A pak jí svitlo. Někdo chtěl, aby si srazila vaz!

První ji objevil Bradford. Když se nevracela do přijímacího salonu, začal být neklidný — dokonce i samotný Milford na něho několikrát vrhl nelibý pohled.

„Kde může tak dlouho být?“ zamumlal Bradford. Pak ho napadlo, že na ni na chodbě mohl číhat nějaký dychtivý nápadník. To pomyšlení ho zvedlo ze židle. Jak se dral ven, šlápl Milfordovi na nohu a ani se nezastavil, aby se omluvil. Milford ho však vzápětí následoval.

„Panebože, co to tady…“ Bradford se zarazil a nechápavě zíral na schodiště. Karolína vypadala, jako by se právě vyhrabala po divokém skotačení ze sena. Jediné, co v té představě chybělo, byly zbytky stébel ve vlasech

— a také muž, s kterým dováděla, pomyslel si Bradford

cynicky.

Věděl, že dělá ukvapené závěry, potom si však všiml výstřihu, který její ňadra spíš odhaloval než skrýval, a roztržené sukně a vytušil, že muselo dojít k nějakému incidentu. Ale k jakému? Co se tu mohlo stát?

Karolína viděla, že je naprosto zmatený. Oba muži na ni dlouho hleděli, jako by váhali, co dělat. Osušila si slzy a teprve teď si všimla, že Milford drží Bradforda za ruku.

Proboha, vždyť to vypadalo, jako by mu bránil jít k ní!

„Když se dáma dostane do nesnází, opravdoví džentlmeni na ni neciví, ale nabídnou jí pomoc,“ prohlásila tak povzneseným tónem, jakého jen byla schopná.

První se vzpamatoval Bradford. Odstrčil Milfordovu ruku a vykročil ke schodům. „Žádej, ať ti vysvětlí, co se tu stalo, Bradě,“ naléhal Milford zlobným šepotem, když ho následoval. Na okamžik se zastavil, aby sebral Karolínin střevíček, protože mu ležel v cestě.

Bradford se snažil tvářit klidně, ale hněv, který v něm bouřil, úplně potlačit nedokázal. Toužil dostat do rukou muže, který to udělal. A hned! Svlékl kabát, přistoupil ke Karolíně a přehodil jí ho přes ramena.

„Kdo byl s vámi tam nahoře?“ zeptal se. Jeho hlas zněl klidně, ale to bylo jen zdání. Karolína pohlédla na Milforda. Myslela, že jí podivné chování svého přítele vysvětlí, ale právě on vrhal na Bradforda znepokojené pohledy.

Bradford chytil Karolínu za ramena. Jeho tvář žhnula hněvem. Z přijímacího salonu doléhal přes zavřené dveře pronikavý hlas Kateřiny Claymerové.

„Bude lepší, když ji odtud odvezeme dřív, než ty Claymerovy holky skončí.“ Milford tušil, že by Bradford nemusel udržet svou zuřivost na uzdě, a chtěl ho co nejdříve dostat pryč.

Karolína ignorovala Bradfordovo sevření a obrátila se k Milfordovi. „Co si myslí, že se tady stalo?“

Milford jen pokrčil rameny. Bradford ji opět obrátil k sobě. „Pověz Braxtonovi, že si roztrhla šaty a že jsem ji odvezl domů.“ Jeho hlas byl strohý a nepřipouštěl námitky.

Pak pohlédl na Karolínu. „Až budeme venku, řeknete mi jméno muže, který to udělal, a já půjdu a —“

„Vy si opravdu myslíte, že jsem se tam nahoře setkala s nějakým mužem?“ Karolíniny oči se rozšířily úžasem.

Teprve teď pochopila, co je příčinou Bradfordova podivného chování. „On si snad myslí, že jsem tam nahoře měla s někým schůzku a že jsme —“ Bradford se otočil a rychlým krokem vyrazil po schodech dolů. Karolína se za

ním vrhla a chytila ho za rameno. „Bradforde!“ Pokusila se ho obrátit, aby sejí díval do očí. „Spadla jsem ze schodů.“ Vzápětí dostala sama na sebe vztek, že mu vůbec něco vysvětluje. „Ano, jistě, měla jsem tu tajnou schůzku s mužem. Byl skutečně neuvěřitelný… a rychlý,“ vyštěkla.

Slyšela, že se Milford za jejími zády směje, ale nevšímala si ho a dál útočila na Bradforda. „Jenže měl také dost divné nápady. Nu ano, trval na tom, že mi roztrhne šaty a podrazí nohy. Zvláštní způsob vyjadřování citů, nezdá se vám?“

„Nemůžete ztišit hlas?“ požádal ji Bradford. Jeho podrážděný tón zmizel a také rysy se poněkud uvolnily.

„Začínáte mi připomínat to Claymerovo děvče.“

Blížili se hlavnímu východu a Milford si pospíšil, aby otevřel dveře a hlavně je za nimi zavřel. Měl samozřejmě v úmyslu vyřídit Braxtonovi Bradfordův vzkaz, ale ne dřív, než je uvidí odjíždět. Nechtěl, aby mu něco ušlo. Měl o těch dvou jisté tušení a chtěl se přesvědčit, že má pravdu.

„Mohla jste se zranit,“ zamumlal Bradford těsně nad její hlavou. Otřel se bradou o její tvář a Milford se přistihl, že je s uspokojením pozoruje. Málokdy se ve svých pocitech mýlil. V duchu si kladl otázku, kdy Bradford pozná, co se s ním děje.

Bradford zaslechl, že se Milford potutelně směje, a otočil se k němu. „Vždyť se mohla zabít, člověče!“

„Také jsem se zranila,“ využila Karolína situace. Cítila, že potřebuje trochu útěchy. „Uhodila jsem se do lokte a spadla jsem —-“

„Co se vlastně stalo, miláčku? Budete snad potřebovat brýle jako Charita?“ zeptal se. Jeho hlas se chvěl něhou a soucitem a to definitivně rozložilo Karolíninu statečnost.

„Bylo to strašné,“ přiznala hlasem plným žalostného rozechvění. Když si vzpomněla, jaký měla strach, vstoupily jí slzy do očí. Pak si náhle uvědomila, jak ji před chvílí oslovil. „Ale nevzpomínám si, že bych vám dovolila říkat mi miláčku.“

Předjel Bradfordův kočár a Milford si pospíšil otevřít jim dveře. „Pozor na její hlavu, Bradě,“ upozornil těsně předtím, než se Karolína sehnula. Musela se přitisknout tváří k Bradfordovu rameni a opět jí projela vlna slastného pocitu. Ach, jak jí je jeho ostrá vůně příjemná, pomyslela si s lehkým úsměvem.

Posadil si ji na klín. Ještě se vyklonil ven, aby Milfordovi připomněl, že má vyřídit vzkaz Karolíninu otci, ale pak se už opřel dozadu. Teď se mohl soustředit na její omamnou blízkost. Nasál do sebe její zvláštní vůni a po chvíli s

uspokojením hlasitě vydechl. Bylo nádherné objímat ji tak jako nyní. Bohužel mu to rychle přestalo stačit. Svírat ji v náruči bylo krásné, ale on chtěl víc, mnohem víc.

Kočár se dal do pohybu a Karolína se musela donutit, aby se posadila vedle něho. Bradford ji pozoroval. Jeho výraz nic neskrýval a Karolína se opět začala chvět.

„Myslím, že není slušné, abyste se na mě takhle díval,“ zašeptala. Jeho tvář byla jen několik palců od její, přesto si nedokázala odsednout dál. Musela si přiznat, že to ani nechce udělat, pouze si přitáhla těsněji k hrudi klopy jeho kabátu.

„Nikdy mě nepovažovali za vzor slušnosti,“ odpověděl Bradford. Jeho hlas zněl, jako by byl potažený medem.

„Ale teď si vzpomínám, že to je jeden z požadavků, které máte na svého nápadníka.“

„To není jediný požadavek, který nesplňujete. Nejste ani slušný,“ řekla. Snažila se zlomit kouzlo, kterým sejí zmocňoval. „Z čeho tak usuzujete,“ zeptal se a zvedl udiveně jedno obočí.

„Z toho, jak jste si myslel, že jsem dělala něco nepatřičného,“ odpověděla. „Netvařte se, jako byste nevěděl, o čem mluvím,“ dodala, když na tváři vykouzlil svůj typický škleb.

„To bylo jen chvíli, a kromě toho jsem si nemyslel, že jste se chovala nepatřičně,“ vysvětloval. Jemněji odhrnul vlasy dozadu. „Nějaký parchant zřejmě využil příležitosti.“

Karolína zavrtěla hlavou. „Máte ve zvyku vždycky si myslet

o lidech to nejhorší,“ prohlásila zamračeně. „To také není příliš pěkné.“

Bradford si teatrálně povzdechl. „Je vůbec něco, co by se vám na mně zamlouvalo?“ zeptal se. Špičkou prstu přejel shora dolů po její tváři. Karolíně naskočila na pažích husí kůže. Pokusila se jeho ruku odstrčit.

Moc, zoufale moc chtěla, aby ji Bradford políbil. „Mám ráda, jak mě líbáte,“ zašeptala. „Je to tak hrozně neslušné, že to přiznávám?“ zeptala se.

Bradford neodpověděl. Místo toho vzal její obličej do dlaní a přitáhl si ji k sobě. Ústy se v lehounkém polibku dotkl jejích rtů, i to však stačilo, aby v ní vyvolal slastný povzdech.

Karolína rozevřela ústa a znovu se k Bradfordovi přitiskla. Nemohla se nasytit pocitu, který v ní vyvolávalo jeho pevné, tvrdé tělo, a poddávala se rozdílu, jímž se lišilo od její měkkosti. Větší povzbuzení už Bradford nepotřeboval. Jedna jeho ruka se posunula dozadu na krk

a druhá ji sevřela kolem pasu. Otevřel ústa a intenzita jeho polibku okamžitě zesílila. Teď už nebyl něžný, ale chtivý a nenasytně si bral, co mu s takovou ochotou a nevinností nabízela.

Karolíně se divoce rozbušilo srdce. Uvědomila si, že se nemůže pořádně nadechnout. Měla pocit, jako by z ní vysál všechen rozum, všechen smysl pro opatrnost. Její jazyk vnikl do jeho úst a prsty probírala jemnou houštinu jeho vlasů. Byla přemožena jeho blízkostí, jeho dotekem, jeho vůní… Přála si, aby jejich polibek nikdy neskončil, a když Bradford nakonec od ní svá ústa odtrhl, v protestu zasténala.

Bradford nabral zhluboka dech. Doufal, že jakmile bude od ní dál, jeho spalující touha alespoň trochu ochladne.

Bylo to však marné. Stále cítil její měkkost, z níž se mu točila hlava. Náhle se rozhodl, že dodrží roli pravého džentlmena, posadí ji proti sobě a bude chránit její nevinnost, jak by to udělal každý slušný šlechtic. Potom se ale podíval do jejích očí. Vypadaly ospalé, jako by se právě probudila do nového světa fyzické rozkoše mezi mužem a ženou.

Nebyl schopen se ubránit, aby se k ní znovu nesklonil, i když si umiňoval, že tenhle polibek je dnes poslední. Jenže jakmile se jejich jazyky znovu setkaly v opojném doteku a horké vzrušení vybuchlo v nezkrotný záchvat vášně, bylo mu jasné, že se nedokáže zastavit. Jeho prsty hledaly cestu dolů po jejím štíhlém krku, na vteřinu zaváhaly, ale pak pokračovaly dál, až ucítily měkkou plnost jejích ňader. V tu chvíli definitivně zapomněl na své předsevzetí i na roli džentlmena.

Karolínu zaplavil nový pocit a v chabé snaze s ním bojovat se pokusila vyprostit. Bradfordova ústa sklouzla po jejím krku dolů. Karolína cítila teplo jeho dechu v uších a jeho jazyk ji přiváděl do stavu nejvyšší blaženosti.

Jeho ústa dorazila k jejím ňadrům a Karolína neměla sílu je zastavit. Zdálo se jí, jako by v jeho náručí plavala. Cítila bezpečí a teplo a ochotně se poddávala záplavě dosud nepoznaných pocitů. Byla tak nevinná a každý dotek, každý polibek jí otevíral nový svět nádherných vjemů.

Instinktivně věřila, že Bradford ví, kdy se zastavit. On byl zkušený, on ji vedl do světa, který ještě nepoznala.

„Karolíno, někdy se mi zdá, že se z vás zblázním,“ zašeptal chraptivým hlasem plným touhy. „Jste tak měkká, jako stvořená pro lásku.“ Jeho jazyk kroužil kolem bradavky jednoho ňadra, zatímco ruka jemně laskala druhé. Karolína se pohnula, jako by se pokoušela vymanit

z jeho slastného mučení, ve skutečnosti se však k němu ještě těsněji přimkla a v duchu prosila, aby pokračoval dál. Konečně jeho ústa našla po mučivém přibližování tuhnoucí bradavku a přisála se k ní. Jeho jazyk začal dráždit citlivou tkáň a Karolíně se zdálo, že přijde o rozum.

Cítila však také, že kdesi uvnitř v ní narůstá palčivý pocit neuspokojení. Mučila ji touha, kterou nedokázala definovat a jíž nerozuměla. Byl to tak intenzivní smyslový vjem, že v ní vzbudil strach, a nyní s ním začala skutečně bojovat. „Bradforde, ne! Dál už nemůžeme.“

Umlčel její protesty dlouhým, horkým polibkem a přitiskl ji pevně k sobě, aby pocítila jeho tvrdost. Karolínino zděšení se ještě umocnilo. Uvědomila si, že Bradford zřejmě nemá v úmyslu zastavit mučivé útoky na její smysly. „Chci vás, Karolíno. Toužím po vás víc, než jsem kdy toužil po nějaké ženě.“

Náhle si uvědomila, že jeho ruka vklouzla pod její sukni a hladí jí stehna. Byla tak horká, že Karolína měla pocit, jako by se jí dotklo značkovací železo. Prudce sebou škubla a odtáhla se. Dýchala stejně přerývaně jako on, i když teď cítila, že její vášeň vystřídal hněv.

„Měl jste to zastavit dříve. Neměl jste to nechat dojít takhle daleko,“ zašeptala.

Chvíli trvalo, než k němu její slova pronikla mlhou omámení. Než si je uvědomil a přinutil se alespoň trochu vystřízlivět, přesedla si Karolína na protější sedadlo a opět si už přitahovala jeho kabát těsně k hrudi, aby zakryla roztržené šaty.

Cítila strašlivý zmatek. Chvěla se studem, ale palčivý, znepokojující pocit uvnitř neustupoval. Uvědomila si, že po Bradfordovi zoufale touží, ale že ji zároveň děsí. Nemohla pochopit, kam se to dostala. Vždyť se chová jako nějaká lehká žena! Náhle vystřízlivěla a jediné, co nyní cítila, byla hanba a stud. Bylo to tak ponižující, že se rozplakala.

Panebože, vždyť si ani nedokázala vzpomenout, kdy plakala naposledy, a k čertu s ním, teď to bylo jeho vinou. On je zkušený a on měl vědět, kam se oba řítí!

Bradford viděl, že jí po tvářích stékají slzy, ale neměl sebemenší chuť ji utěšovat. Cítil ostrou bolest neuspokojení a vinil z toho ji. Copak neví, jakou má nad ním moc? Netuší, jaké pokušení z ní vyzařuje? Proboha, co to bylo za lidi, kteří ji vychovávali? ptal se sám sebe s narůstajícím vztekem. To si nikdo nenašel čas, aby ji poučil, kde jsou hranice flirtování? Vždyť ho někdy zahrnovala takovou vášní a on si myslel, že její potřeba naplnění touhy je stejná jako jeho. Opravdu věřil, že tomu

tak je, pomyslel si s pocitem křivdy. Bože, doufal, že teď cítí alespoň takovou bolest jako on.

Karolína si klopami jeho kabátu osušila tvář a nasupeně na něho pohlédla. Doufala, že ji zahrne výčitkami, aby na něho mohla zaútočit. Urovnala si šaty, pohnula se na sedadle a zaúpěla. Teprve teď si uvědomila bolest v zádech — zřejmě má od pádu na schodech tělo samou modřinu. Pak ji najednou napadlo, že jí Bradford ani moc neubližoval, když ji líbal.

Kočár tvrdě poskočil na jednom z výmolů, kterých bylo v po stranní uličce k otcovu domu plno, a ona znovu pocítila bolest. I Mekla se, co bude, když nedokáže vstát.

„Proč, k čertu, pořád tak hekáte?“ Téměř na ni vykřikl.

Natáhl si nohy, jak jen to prostor kočáru dovoloval, a vůbec mu nevadilo, že botou zachytil roztržený lem jejích šatů.

„Asi proto, že trpím bolestí,“ vyštěkla na něho.

„To je dobře,“ odpověděl. Řekl to stroze, ale už na ni nekřičel. Ani tím se jí však nezavděčil, protože Karolína čekala na příležitost, aby s ním mohla bojovat. „I já trpím bolestí,“ dodal.

„A z čeho pochází ta vaše bolest?“ zeptala se.

„To myslíte vážně? Tak vám to řeknu: z toho, jak jste mě vy-dráždila a potom se stáhla. To jste opravdu tak nevinná?“ Opět už zvýšil hlas. Předklonil se opřený rukama o kolena a upíral na ni planoucí pohled.

„Byla jsem nevinná, dokud jste mě nezneužil. Věřila jsem, že jste džentlmen a že se dokážete zastavit dříve, než dospějeme k takovým… intimnostem! Zmýlila jsem se. Vy, a džentlmen!“ Karolínin hlas byl poznamenaný hanbou. „Nic jiného od vás neslyším, než že mě chcete! Ale co tím vlastně míníte, Bradforde?“ Teď na něho křičela ona, i když měla pocit, že se chová jako dítě. Nebrala na to však ani v nejmenším ohled, dokud výbuch hněvu neuvolnil palčivý pocit kolem žaludku a nepřestaly se jí chvět nohy.

„Přeceňujete se,“ odpověděl Bradford. „Pochybuji, že byste mě dokázala zaujmout déle. Stačila by jediná noc, abych vás pustil z hlavy.“

Jeho slova se do ní zaryla jako nůž, ale raději by zemřela, než by mu dala najevo, že ji zranil. „Tak jaké jsou vaše úmysly?“ zeptala se tichým, ale odhodlaným hlasem.

„Získat jednu, a pak přejít k jiné? Opravdu jsem vám věřila, ale byla jsem bláhová.“

Bradford v jejích očích uviděl bolest a jeho hněv začal

ustupovat. Věděl, že příčinou jejího rozrušení a úzkosti je on. Uvědomil si, že se choval jako prostopášný hej sek, a snad poprvé v životě pocítil vinu. „Snažil jsem se chovat jako džentlmen, dokud jste mě neomámila, Karolíno,“ zamumlal. Doufal, že jeho slova vezme jako omluvu, a když ne, bude je alespoň vnímat jako projev lítosti. To bylo vše, k čemu byl ochotný, a v jeho představě to bylo víc než dost.

„Chcete tedy říct, že všechno je moje vina?“ zeptala se, jako by nevěřila svým uším.

„Karolíno, přestaňte se chovat, jako bych vás připravil o panenství,“ vyštěkl na ni. „Řekl jsem to ve vzteku.“

„Takže nemám poslouchat, co říkáte?“ zeptala se nasupeně. „Nemám vám věřit?“

„Mezi mužem a ženou není pro důvěru místo,“ poučoval ji. Jeho hlas zněl opět ostře a drsně.

„Člověka, kterému nedůvěřuji, nemohu milovat,“ prohlásila. Hněv ji už opustil, ale Bradfordova poslední poznámka ji zmátla.

Neodpověděl a Karolína z toho vyvodila, že tomu, co řekl, opravdu věří. Zmocnil sejí smutek. „Nikdy bych nemohla spojit svůj život s mužem, který mi nedůvěřuje.“

„A já jsem vám nabízel, abyste se mnou spojila svůj život?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla. „Když budu mluvit za sebe, nevidím důvod, proč bychom měli dál rozvíjet, co nás k sobě přitahuje. Já chci to, co mi vy nejste schopen dát,“ pokračovala. „A když jsme si teď řekli, že náš vztah nemá budoucnost, bude nejlepší říct si sbohem.“

„Výborně,“ přitakal Bradford stejným tónem. Vzápětí si však uvědomil, že vůbec nemá v úmyslu nechat ji odejít. Bože, jak ho tažena zmátla! „Vím, co chcete. Blázna,“ dodal.

Neodpověděla. Kočár zastavil před otcovým domem a Karolína se vrhla ke dvířkům, aby je otevřela dřív, než se Bradford pohne. Jenže na lemu jejích šatů spočívala jeho noha, a jak se Karolína zvedla, roztrhla je ještě víc.

Bradford rychle vyskočil z vozu a vzal ji do náručí.

Nevzpírala se, ale její výraz jasně říkal, že je jí to nepříjemné. „Zítra se ani nepohnete,“ poznamenal.

Na okamžik uvažovala, jestli mu má říct, že ji někdo ze schodů strčil, ale vzápětí to zavrhla. Teď už téměř začínala věřit, že se jí podivný hluk, který za sebou před pádem zaslechla, jen zdál. Byla po celém dni unavená a nechtělo sejí Bradforda přesvědčovat, že jí opravdu někdo mínil ublížit. Vždyť něčemu tak hroznému už sama

přestávala věřit.

Deighton jim otevřel, sotva Bradford zaklepal. Na člověka pokročilého věku to byla obdivuhodná rychlost. Vzápětí musel uskočit, protože Bradford vtrhl dovnitř, jako by šlo o život.

„Myslím, že byste si měla co nejdříve pořídit brýle,“ poznamenal Bradford, když s Deightonem v patách vystupoval po schodech. Svíral Karolínu tak pevně, že to pociťovala téměř stejně bolestivě jako svůj pád v Claymerově domě. „Potřebujete opatrovníka, Karolíno.“

„Mluvte tišeji,“ žádala ho. „A žádného opatrovníka nepotřebuju.“

„Ale ano. Potřebujete někoho, kdo by vás chránil před sebou samou.“

„A vy se mi do takové služby nabízíte?“ zeptala se.

Bradford se nepřestával mračit a Karolína rychle pokračovala. „To bych se raději ocitla v drápech smečky vlků než pod vaší ochranou. Mezi nimi bych měla větší naději přežít,“ dodala s gustem.

„Říkáte v drápech vlků?“ V Bradfordových očích zasvitlo pobavení.

„Vy víte, jak to myslím,“ zamumlala Karolína. „Jestli dnešní jízda v kočáře měla být příkladem, jak byste mě chránil vy —“

„Karolíno, křičíte na celý dům,“ poznamenal a kývl hlavou směrem k Deightonovi.

Polekaně se zarazila a ztišila hlas. „Dobře mě poslouchejte, Bradforde. My dva jsme spolu skončili. O moji bezpečnost se postará Benjamin.“

Deighton otevřel dveře do její ložnice a ustoupil stranou. U okna seděla v houpacím křesle Mary Margareta. Jakmile uviděla svoji paní, vyskočila a vrhla se k ní.

„Běžte ven.“ Úsečný Bradfordův příkaz ji doslova vyhnal ze dveří. Mary Margareta se ani neohlédla, co tomu říká její paní, a to Karolínu rozzuřilo.

„Jak se opovažujete rozkazovat mé komorné?“ vyjela na Bradforda, sotva za sebou Mary zavřela dveře. „Jestli zavolám

o pomoc, bude tady v tu chvíli Benjamin a roztrhne vás na dva kusy dříve, než se zmůžete na slovo.“

„Tak ho zavolejte!“ Byla to víc než jasná výzva a Karolína okamžitě sklonila hlavu. Bradford došel k lůžku a položil ji na přikrývku. Snažil se s ní zacházet jemně, přesto na něho ještě dvakrát vyjela, než se uklidnila.

„Řekl jsem, ať ho zavoláte.“

„Nikoho volat nebudu,“ řekla, jak nejdůrazněji uměla.

Strhla si z ramen jeho kabát, aniž se starala, že ji roztržené šaty odhalují víc, než je slušné, a hodila mu ho.

„Buďte tak laskav a odejděte. Doufám, že vás už nikdy neuvidím.“

Bradford nechal kabát spadnout na zem a sklonil se nad ní. Opřel se rukama o lůžko tak, že ji držel jako v pasti.

Když byly jeho oči jen několik palců od její tváře, řekl: „A teď poslouchejte vy mě, moje malá ďáblice. Ať je mezi námi cokoliv, ještě to neskončilo. Tak jako tak vás dostanu. Jestli to bude muset být přes sňatek, ožením se s vámi. Ale budeme hrát podle mých pravidel, Karolíno Richmondová, ne podle vašich. Rozuměla jste mi?“

„Až se peklo stane nebem, milorde,“ odpověděla s gustem. „Až kolonie ovládnou Anglii, až král Jiří abdikuje a zvlášť až se z nevychovaných a hrubých mizerů stanou džentlmeni. Jinými slovy, Jerede Marcusi Bentone, nikdy nebudu vaše. Rozuměl jste vy mněT‘

Zavřela oči a čekala na výbuch jeho hněvu, na jeho zuřivou odvetu. Místo toho však zaslechla podivné zvuky, jako by se dusil. Otevřela oči a uviděla, že Bradford se ze všech sil snaží udržet vážný výraz.

„Myslím, že by si vás opravdu někdo měl vzít stranou a jisté věci vám vysvětlit, než si svou povahou způsobíte vážné problémy, milorde. Možná by to dokázal Milford.

Zdá se mi, že je váš naprostý opak,“ pokračovala. „Jedno však nechápu — jak si vás mohl vybrat za přítele. Vždyť vy jste tak nepříjemný, neústupný a nadutý člověk, že je to až k nevíře.“

„Neústupný? Právě nedávno jsem ustoupil od slibu, který jsem dal před lety — a to všechno jen kvůli jedné prchlivé ženě s fialkovýma očima, která mě zřejmě dožene až k šílenství. Během pouhých dvou týdnů se jí podařilo obrátit můj život vzhůru nohama.“

Karolína se zamračila. Chvíli uvažovala, jak to mínil se slibem, který dal před lety. Proč sejí to tak dotklo? On jí však nedal čas, aby se zeptala. Na její rty se nečekaně přisála jeho ústa a umlčela ji.

Karolína se zoufale snažila držet ústa zavřená a vší silou se opřela proti jeho ramenům, ale bylo to marné.

Když se však vzdala odporu, co jí zbývalo? Zůstala uvězněná mezi jeho pažemi a její ústa byla zamknutá jeho rty. Jen jeden poslední polibek, říkala si, když mu ovinula paže kolem krku. Jen jeden polibek na rozloučenou.

Odevzdala se jeho žádosti, dovolila, aby vnikl jazykem do jejích úst, a když mu odpověděla stejně, zaslechla jeho

slastný povzdech. Také jí se z úst vydral sten, ale až tehdy, když se od ní odtrhl a vstal. „To byl polibek na rozloučenou, Bradforde,“ zašeptala. Cítila, že má rty odřené a napuchlé a že se jí oči zaplavují slzami. Dívala se za ním, jak kráčí ke dveřím. Jsem unavená, proto pláču, ne že odchází z mého života, honilo sejí v hlavě.

„Ano, miláčku,“ řekl Bradford. Sebral ze země kabát a přehodil si ho přes rameno. „Sbohem,“ řekl a otevřel dveře. „Do zítřka.“

Bože, jak může být někdo tak umíněný a nezdolný! Copak se nedohodli, že už ve svém vztahu nebudou pokračovat? Ze nemá smysl myslet na společnou budoucnost? Začala si v duchu jejich rozhovor opakovat. Přece mu řekla, že si nikdy nevezme muže, kterému nemůže důvěřovat, a také že by nemohla žít s mužem, který by nedůvěřoval jí. Zamračila se, protože si najednou nebyla jistá, co vlastně řekla. Tím byl však vinen opět on. Svým chováním ji tak rozčilil, že byla stěží schopná mluvit, natož pádně argumentovat. Přesto si dobře pamatovala, co řekl o manželství. Řekl naprosto jasně, že nemá zájem šiji vzít.

„Ten člověk mě připraví o rozum,“ povzdechla si. Vstala a rychle si svlékla šaty. Naštěstí jí Mary Margareta přehodila přes pelest postele modrý župan. Oblékla si ho a začala uvažovat, kam mohla její malá rusovlasá služebná zmizet. Zřejmě se ještě teď někde třese v koutku, řekla si, a to všechno kvůli tomu, jak na ni Bradford vybafl.

Znovu si povzdechla, vzala šaty, které před chvílí odložila na židli, a přistoupila k oknu.

Dlouho stála a hleděla do tmavé noci. Pokoušela se najít odpovědi na spoustu otázek, ale moc sejí to nedařilo. Všechno, čím se obhajovala, se pomalu rozplývalo a nakonec si musela přiznat pravdu. Vždy se považovala za upřímnou, ale právě teď nebyla zcela upřímná ani sama k sobě. Předstírala hněv a rozhořčení, a zatím někde uvnitř cítila radost. Jakmile si tu hroznou skutečnost přiznala, začala se smát. Ach bože, to snad ani není možné, opakovala si několikrát. Vždyť ona se zoufale zamilovala do nadutého, arogantního Angličana!

Kam se to až dostala od chvíle, kdy s Charitou a s Benjaminem přistáli u anglických břehů! Ještě se ani nepřestala smát, a už jí po tvářích stékaly slzy melancholie.

Bradford je ničema a prostopášník, který se k ní naprosto nehodí, a ona byla tak bláhová, že připustila, aby

ji omámil a dělal si s ní, co chce. Chlubil se, že ji dostane, ale ani jednou nezřekl slovo láska, navíc cynicky prohlásil, že mezi mužem a ženou není pro důvěru místo.

Nikdy by netušila, že láska může člověka dostat do takové mizérie. A jestliže se láska k Jeredu Marcusovi Bentonovi opravdu ukáže být mizérií, potom ji on bude sdílet s ní, slibovala.

Věděla, že ji to bude stát obrovské úsilí, ale byla to výzva, které nemohla odolat. Odměna bude skvělá.

Stejně jako prohlásil on, že sejí nevzdá, i ona si nyní slibovala, že se ho nevzdá. Jistě, Bradford ji chtěl jen mít, ona ale chtěla mnohem víc.

Ubohý muž! Málem k němu cítila soucit. Málem! Věděla však, že žádný soucit nesmí dát najevo — alespoň ne dřív, dokud nebude úspěšná. Dokud sejí nepodaří Bradforda napravit a udělat z něho muže, který by byl pro ni přijatelný. Snad sejí to s boží pomocí podaří, pomyslela si a rozesmála se.

Je sice ničema a prostopášník, ale právě teď se smířila s tím, že je to její ničema a prostopášník. Bude ho mít, ale tak, jak to cítí ona, ne on. Ano, miluje nadutého, arogantního muže, ale

i kdyby si musela zavolat na pomoc nebe i peklo, najde způsob, jak ho přinutit, aby ji miloval.

Oh, jak se mýlil! Mluvil o hrách a pravidlech! Karolína se usmála a teď jí ho bylo opravdu trochu líto. Proboha, jak je nevinný! A jak nic nechápe… zatím. Tohle už není vůbec žádná hra.

Kapitola sedmá

Následující den přesně v deset dopoledne přijel Bradford, aby obě dívky odvezl k Paulu Bleachleymu. Neměl za sebou příliš klidnou noc. V hlavě se mu honily chaotické myšlenky o Karolíně a jeho nálada nebyla nejlepší. Nepřispělo k ní ani to, že s neohlášenou návštěvou u Paula příliš nesouhlasil.

„Řekněte mi, jak si to vlastně představujete,“ Žádal od Karolíny, když se usadila v kočáře proti němu.

Slova se však ujala Charita. „Jsem tak nervózní, Bradforde! Ale Karolína mě přesvědčila, abych se nebála, a já věřím, že to dopadne dobře.“

To však nebyla odpověď na to, na co Bradford ptal. On chtěl znát Karolínin plán, ne Charitiny domněnky, jak návštěva dopadne. Obrátil se tedy znovu ke Karolíně.

Usmívala se na něho a on pochopil, že šije jeho frustrace vědomá.

Sotva ji uviděl, uvědomil si, že dnes vypadá obzvlášť skvěle. Měla na sobě tmavě modré vycházkové šaty s bílými doplňky. Přes ramena jí splývala pelerína stejného odstínu jako šaty. Jeho pozornost však nepoutalo oblečení, ale jiskřičky v jejích očích. Napadlo ho, že vypadá, jako by byla připravená rozdat si to s celým světem. Když se na něho nepřestávala usmívat, zvedl tázavě obočí, ona však vzápětí jeho výraz napodobila. Bylo zřejmé, že má chuť ho provokovat, a na včerejší hádku, kdy na obou stranách létala slova plná hněvu, už zapomněla.

To mu trochu zlepšilo náladu a také se na ni usmál. Pomyslel si, že je zvláštní, jak na něho působí —jak ho dokáže jednoduše a účinně ovládat.

Karolína se musela přemáhat, aby ji náhlá změna jeho výrazu nerozesmála. Ještě před chvílí se mračil, ale nyní se rozzářil jako sluníčko. Pomyslela si, že mu to dnes sluší mnohem víc než v černém oblečení, které měl na sobě včera večer. Kalhoty byly sice na její vkus stále příliš upnuté, ale kabátek v teplé hnědé barvě, který jí připomínal norkový kožich, znamenitě ladil s barvou jeho očí.

Konečně přijeli k domu Paula Bleachleyho a Bradford úslužně pomohl Charitě vystoupit. V uších mu ještě teď znělo její neustálé brebentění. Pak se obrátil ke Karolíně.

Nevšímal si její natažené ruky, a než jí pomohl sestoupit, rychleji políbil na čelo.

„Už vám žádné nepřístojnosti nebudu trpět,“ oznámila mu. Její hlas zněl stroze, ale protože se dívala na svou sestřenici, Bradford neviděl, jak se přitom tváří. Charita už stála před vchodem do domu a čekala.

Bradford přinutil Karolínu, aby se na něho podívala, a uviděl, že se mračí. Už se chystal říct jí, že lehký polibek na čelo není podle něho žádná nepřístojnost, ale ona ho předběhla. „Myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste zůstal venku, Bradforde. Pokud byste tam šel s námi, mohl byste mít chuť se do věci vložit a jen byste všechno zkomplikoval.“

„Cože…“ Bradford na ni zíral a chvíli nebyl schopen slova.

„Netvařte se tak rozhořčeně,“ pokračovala. Nemohla si pomoci, ale nedokázala potlačit podrážděnost. Blížila se rozhodující chvíle a ona začínala být stejně nervózní jako Charita. Když její záměr nevyjde, bude Charita zdrcená. Bleachley se zřejmě rozzuří a všechno pak padne na její hlavu. A právem — celý plán je přece jejím dílem.

„A můžete mi, proboha, říct, jak vlastně si to představujete?“ naléhal Bradford. Vzal ji za ramena a pevně je stiskl.

Odtáhla se a řekla: „Teď není čas diskutovat a kromě toho jste slíbil, že mi budete důvěřovat.“

Pospíšila za Charitou, vzala ji za ruku a zaklepala na dveře. Vzápětí si uvědomila, že Bradford stojí za nimi.

„Nikdy jsem neřekl, že vám budu věřit,“ řekl polohlasem.

Karolína se usmála a otočila se k němu. „Ale budete muset.“

Otevřela silná, nevlídně se tvářící žena v zářivě bílé zástěře. „Jdete pozdě,“ řekla šeptem. Dívala se na Bradforda a obě dívky stojící před ním zcela ignorovala.

„Je v knihovně,“ dodala. Potom se obrátila a zmizela. Karolína s Charitou se na sebe zmateně podívaly.

Nakonec Bradford postrčil Karolínu dovnitř a ta vtáhla Charitu za sebou.

Bradford ukázal na dveře nalevo od hlavního vchodu.

„Tam je, Charito. Půjdu dovnitř s vámi.“ Jeho hlas byl vlídnost sama a Karolína viděla, že Charitě vstoupily do očí slzy. Stále se však držela Karolíniny ruky.

„Takhle ne!“ zašeptala Karolína ostře. „Buďte tak laskav, držte se stranou a dělejte to, na čem jsme se dohodli. Charito, teď, nebo nikdy.“ S těmi slovy otevřela

dveře do knihovny, postrčila Charitu dovnitř a hned za ní zavřela.

Bradford udělal pokus protlačit se za Charitou, ale Karolína mu v tom zabránila. Opřela se o dveře a usmála se na něho. „Teď je to jen na ní. A přestaňte se mračit, Bradforde. Znervózňujete mě.“

„Karolíno, opravdu si myslím, že bych měl těm dvěma pomoci. Paul se změnil.“

„Ne, věřte mi, takhle to bude nej lepší,“ trvala na svém Karolína.

Bradford mlčel, pouze sebou trhl, když zaslechl Bleachleyův zlostný křik. A pak se ozval Charitin hlas. Zněl, jako když se rozlítí dračice. Když Bradford slyšel, jak se do Paula pustila, byl naprosto konsternovaný.

Už už otevíral ústa, aby Karolíně řekl, co si o tom myslí, ale ona jen zavrtěla hlavou a přinutila ho být zticha.

„Jak jste mi to mohl udělat!“ bylo slyšet Charitino vyčítání. „Věřila jsem, že jste čestný muž, vy bídáku!“

Paulovu odpověď Bradford nezaslechl, zato Charitin hlas málem otřásal dveřmi. „Nepůjdu pryč. Alespoň ne dříve, dokud vám neřeknu, jaký jste zlý člověk. Slíbil jste^ mi manželství, pane Bleachley! Zahrával jste si s mými city. Řekl jste, že mě milujete!“

„Podívejte se na mě!“ bylo slyšet hněvivý Paulův výkřik.

„Vidím vás!“ nenechala ho pokračovat Charita. „A je to dobře, protože vám to mohu konečně spočítat. Už je to celé měsíce, co jsem vás viděla naposledy, a každý můj den byl vyplněný slzami a bolestí, Paule. Myslela jsem, že jste mrtvý. Ach, jak jsem byla hloupá! Nejste ani v nejmenším čestný muž.“

Bradford čekal, co Paul odpoví, ale místo toho zaslechl třeskot skla. „Co se to tam, proboha, děje?“ naléhal na Karolínu a snažil seji odstrčit ode dveří.

Pokrčila rameny, vzápětí si však uvědomila, že Bradford má dost síly, aby ji přemohl a vtrhl dovnitř. Rychle tedy změnila taktiku. Objala ho kolem ramen, přitáhla si jeho hlavu a políbila ho

— tak, jak ji to naučil. Byla překvapená, jak to bylo lehké. Bradford se dal ochotně strhnout. Věděl, že to Karolína dělá jen proto, aby mu zabránila zakročit, a ještě než mu rozum zatemnila vášeň, umiňoval si, že ji musí odtáhnout ode dveří a vyvést Charitu ven.

V knihovně se odehrával výstup podle předem připraveného scénáře. Charita pokračovala ve své roli zhrzené ženy: rozhlédla se po místnosti, a i když byla tím, co dělá, zděšená, popadla další vázu a mrštila jí proti

stolu, u kterého Paul seděl. Pokaždé, když však pohlédla na Paula a viděla v jeho očích bolest, se musela ne-výslovně přemáhat, aby se nerozplakala.

Paul se v posledním okamžiku sehnul a váza mu prolétla těsně nad hlavou. Vzápětí vyskočil, chytil se desky stolu a naklonil se dopředu. Teď se už nesnažil chránit si oběma rukama tvář. „Proboha, Charito, copak nevidíte, jak jsem poznamenaný? Nasaďte si brýle a podívejte se, jak vypadám.“

Charita otevřela svou taštičku, vyklopila její obsah na stůl a rychle si nasadila brýle. Pak se s rukama v bok otočila a dlouze na Paula pohlédla. „No a co?“ řekla vyzývavě.

„Copak jste slepá?“ Náhle ho všechen hněv opustil. Charitina reakce ho dokonale zmátla. „Už nejsem ten hezký muž, kterého jste poznala v Bostonu. Mám vám na každou svou jizvu ukázat prstem?“

V jeho hlase zaznívalo zoufalství, ale Charita byla nelítostná. „Jste hlupák! Tak tohle je trik, kterým na mě chcete zapůsobit? Myslel jste, že mi ukážete pár šrámů a takhle se mě zbavíte?

V tom jste se velice zmýlil. Já nejsem padlá na hlavu, Paule. Měla jsem vás za chytřejšího. Omrzela jsem vás? Nebo jste si našel jinou ženu? Řekněte mi pravý důvod, proč jste mě nechal, a možná vám odpustím.“

„Nenašel jsem si žádnou jinou ženu,“ odpověděl Paul.

Opět už zvýšil hlas. „Vždyť vidím jen najedno oko, Charito. Copak jste si nevšimla, jak mám to druhé vypoulené? Jak hezký se vám teď zdám?“

Charita sáhla po kytici a hodila jí po něm. „Dejte si na něj klapku, jestli vám to tolik vadí,“ vykřikla.

„A ty jizvy, Charito. Co mám dělat s nimi?“

„Proboha, tak si nechte narůst vousy. Ale nesnažte se mě zmást. Mluvila jsem o tom, že jste porušil svůj slib. Teď není čas na malichernosti.“

Charita si upravila vlasy a začala si skládat do taštičky své věci. Věděla, že Paul sleduje každý její pohyb, a dávala si načas. „Mám nový účes a vy jste mi ještě ani neřekl, jestli se vám líbí,“ poznamenala, když zavírala kabelku zdrhovací šňůrou. „Staráte se jen o sebe. Jsem jen ráda, že jsem poznala ještě před svatbou, jak jste marnivý. Budu vás muset změnit, Paule. Je vám to jasné, nebo jste ještě ke všemu nechápavý?“

„Změnit mě?“ zašeptal, jako by se to bál vyslovit nahlas. Charita se na něho podívala. Zdálo se jí, že v jeho očích zachytila jiskřičku naděje. Věděla, že vyhrála. „Než

odjedu, sdělím vám své ultimátum,“ řekla. Teď už měla radost z toho, jak zní její hlas stroze. Pečlivě si natáhla bílé rukavičky a začala přecházet před Paulovým stolem.

„Buď do čtrnácti dnů navštívíte mého strýce a jasně se vyslovíte, jaké máte úmysly, nebo budu mít za to, že mě už nemilujete, a podle toho se zařídím.“

„Nikdy jsem vás nepřestal milovat, Charito, ale —•“

„Ani já jsem vás nepřestala milovat, Paule,“ přerušila ho. S vážným, téměř slavnostním výrazem přikročila ke stolu. Paul se k ní otočil. Charita se vypjala na špičky, vzala jeho hlavu do dlaní a jemně ho políbila na jeho krůtě poznamenanou tvář. „Prosím, nechápejte mě špatně, Paule. Je mi líto, že vás postihlo neštěstí, ale to už je minulost. Teď musíme hledět do budoucnosti.“ Ještě jednou ho dlouze políbila a pak se odtáhla. „Ale nepo-koušejte se mi zase utéct. Najdu si vás, i kdybyste se přede mnou ukryl na druhém konci světa. A jestliže vás brzy neuvidím v domě svého strýce, budu si o vás skutečně myslet, že jste podvodník a navíc zbabělec. Vinu pak budete moci přičíst jen sám sobě, pane Bleachley.“

Po těch slovech se otočila a vyšla ze dveří. Rychle prošla kolem Bradforda i Karolíny a pokračovala ven, aniž reagovala na vyplašený výraz své sestřenice, která se spěšně vymanila z Bradfordova objetí.

Karolíně chvíli trvalo, než se vzpamatovala. Bradfordovy polibky ji uchvátily víc, než si byla ochotná přiznat.

Začervenala se, a aby své rozpaky zakryla, připomenula mu jeho slib, že už si k ní nikdy žádné nepřístojnosti nedovolí. Pak se rozběhla za Charitou.

Bradford zůstal stát s otevřenými ústy a uvažoval, jestli se má smát, nebo hněvat. Pak za sebou uslyšel Paula.

Otočil se, a když uviděl, že se přítel usmívá, jeho zmatek se ještě zvýšil. Co mu, proboha, ušlo, že se situace tak dramaticky změnila? Hleděl za Paulem, který stoupal po schodech do prvního poschodí.

„Kam jdeš?“ zeptal se nespokojený s tím, že ničemu nerozumí.

„Nechat si narůst plnovous,“ řekl Paul přes rameno a hlasitě se rozesmál.

Téměř celou cestu domů se Charita střídavě smála a plakala. Karolína jí hladila ruku a trpělivě poslouchala její zanícená vyznání, jak moc Paula miluje a jak musel chudáček trpět. Bradford se občas snažil dostat se ke slovu a zjistit, co se vlastně stalo, až se nad ním Karolína nakonec slitovala a vše mu vysvětlila. „Věděla jsem, že

když dá Charita Paulovi najevo soucit, odmítne ji. Ostatně k tomu jste mě přivedl vy, Bradforde,“ poznamenala.

„Já?“ Horečně přemýšlel, kdy řekl něco, co by jí mohlo vnuknout podobnou myšlenku.

„Samozřejmě,“ odpověděla Karolína. „Lítost je to poslední, co by Paul přijal. Naprosto jasně o tom svědčí skutečnost, že se zavřel před celým světem,“ dodala. Říkala to tónem, jako by poučovala prostoduchou osobu.

Opět se obrátila k Charitě. „Řekla jsi mu, že ho zastřelíš, jestli se zase pokusí utéct, miláčku?“

„Myslím, že ano,“ potvrdila Charita. „Nebo jsem mu možná řekla, že na něho podám žalobu za porušení slibu. Mohla bych to přece udělat, ne?“

„To nebude třeba,“ prohlásila přesvědčivě Karolína.

„Řekla jsi, že tě políbil a přiznal, že tě pořád miluje. Nevěřím, že bys ho dokázala zastřelit.“

Bradford obrátil oči v sloup. „Proboha, vždyť Charita by nedokázala zastřelit vůbec nikoho,“ řekl posměšně.

„To vím, že bych nedokázala,“ okamžitě souhlasila Charita. Se smíchem však dodala: „Ale Karolína dokáže udělat díru ve smítku prachu, když si usmyslí. Kdybych ji o to požádala, zastřelila by Paula místo mě.“

Bradford vypadal šokovaný a obě dívky se rozesmály.

„Karolíno, slibuju ti, že napříště budu dělat všechno, co mi řekneš. Tvůj plán mi zachránil život. Nikdy ti to nezapomenu.“ „Takže všechno probíhalo tak, jak Karolína vymyslela?“ zeptal se Bradford. Teď teprve to začínám chápat,“ dodal a zazubil se na Karolínu. „Řekla vám, abyste Paula ukřičela.“

Karolína chtěla protestovat, ale Charita se zasmála.

„Řekla jsi mi, Karolíno, že Bradford nemá smysl pro humor, ale právě teď se pokouší žertovat.“

„Mimochodem, Karolíno,“ ozval se Bradford, „Charita vám možná slíbila, že vašemu otci nepoví o našem líbání, ale já jsem to neslíbil.“

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Karolína. V jejích očích se objevilo znepokojení „To brzy uvidíte,“ konstatoval Bradford s potutelným úsměvem. „A netvařte se tak ustaraně,“ dodal. „Musíte mi věřit.“ „Věřím vám jen do té míry, do jaké jste věřil vy mně,“ odpověděla podrážděně. Obrátila se k Charitě a poznamenala: „Pro tvou informaci

— to vůbec nic neznamená. Bradford nevěří žádné ženě.“ Charita mlčela, pouze hleděla z jednoho na druhého —

zřejmě uvažovala, k čemu mezi nimi došlo. Nálada v kočáře se náhle změnila a ona nevěděla, co si o tom myslet.

„S mým otcem nebudete o ničem mluvit,“ prohlásila Karolína rezolutně.

„Budu,“ nezůstával jí nic dlužný.

„K ničemu to nepovede,“ prorokovala.

„Děláte se hloupou,“ oznámil jí Bradford. „Půjdu —“

„Neříkejte to!“ Karolína téměř vykřikla. Nepochybovala, že opět arogantně prohlásí, že bude jeho. Copak to už neřekl mnohokrát? A teď se to chystal vybleptnout přímo před její přecitlivělou sestřenicí.

„Co nemá říkat?“ zeptala se Charita.

Ani jeden neodpověděl, oba na ni pouze hleděli. Charita se zabořila do sedadla a zahloubala se do svých myšlenek. Snad poprvé v životě se rozhodla nechat šije pro sebe.

.

Kapitola osmá

Následující týdny probíhaly ve znamení večírků a plesů a jednotlivé dny plynuly za neustálých návštěv. Karolína jezdila každé druhé odpoledne k strýci Milovi, jak markýzovi na jeho výslovné přání říkala, a postupně si ho čím dál víc oblíbila. Obvykle tam byl i strýc Franklin, téměř o deset let mladší markýzův bratr. Strýci Milovi se podobal zevnějškem, v jeho očích však nebylo zdaleka tolik hřejivého tepla. Byl také ve svém chování mnohem zdrženlivější. Karolína cítila, že mezi oběma muži panuje určité napětí, jehož zdroj sejí nepodařilo objevit. Chovali se k sobě velmi slušně, ale člověk si musel všimnout jisté rezervovanosti, která mezi nimi panovala.

Franklin byl hezký muž. Měl tmavě hnědé vlasy a oči barvy lískových oříšků. Přes jejich teplý odstín z nich však čišel chlad, který Karolínu poněkud znervózňoval. Jeho žena Loretta markýze navštěvovala jen zřídka a Franklin opakovaně vysvětloval, že má mnoho společenských povinností. Chlubil se, že Loretta je v londýnských kruzích velice žádaná. Karolína však nechápala, kdo jsou ti lidé, kteří ji stále zvou, protože kamkoliv byla pozvaná ona, nikde se s Lorettou nesetkala.

Na některé návštěvy vzal hrabě z Braxtonu lady Tillmanovou, a i když se Karolína o ni moc nezajímala, byla tomu ráda. Těšilo ji, když viděla otce spokojeného. Zasloužil si být šťastný, a jestliže se ukáže, že lady Tillmanová je pro něho ta pravá, ať ji má, říkala si. Do jejich vztahu se nehodlala vměšovat.

Vzpomínka na incident v Claimerově domě časem postupně vybledla. Přestože byla zprvu přesvědčená, že ji někdo ze schodů strčil, začala o tom později pochybovat a svůj prvotní dojem při čítala příliš bujné fantazii. Byla prostě unavená a zamotala se jí hlava.

Ale zatímco zavrhla myšlenku, že seji někdo pokusil ohrozit, cítila se čím dál víc ohrožovaná vévodou z Bradfordu. Začínal ji dohánět k zoufalství.

Téměř každý den ji vyváděl z rovnováhy. Doprovázel ji na všechny návštěvy a večírky a pokaždé se k ní choval tak, aby bylo všem londýnským mužům jasné, že je výlučně jeho majetkem. To však nebylo to nejhorší.

Dokonce jí už ani nevadila arogance, s níž ji vždy zavlekl někam do ústraní a tam ji líbal, až málem ztrácela vědomí touhou. Ze všeho nejvíc ji znepokojovalo a mátlo, že se mu poddávala čím dál ochotněji. Odezva jejího těla ji

lekala, protože stačilo, aby na ni jen pohlédl, a už se jí chvěly nohy.

Při jednom z jejich prvních setkání jí Bradford řekl, že ji chce, a ona se mu vysmála. Nyní, poté, co s ním strávila tolik času, však chtěla ona jeho. Kdykoliv byla od něho odloučená, cítila, že jí chybí, a to ji ještě víc zlobilo. Kde zůstalo její sebeovládání, její nezávislost?

Nakonec si musela přiznat, že ho miluje. Bylo to pro ni o to těžší, že on slovo láska nevyslovil ani jednou. Fyzická touha byla jen částí toho, co jí chybělo, když ho necítila po svém boku. Jistě, Bradford měl své chyby, ale zároveň měl i vlastnosti, které u jiných mužů pozorovala jen zřídka. Byl milý, dokázal velkoryse přehlížet její společenské přestupky a hlavně měl doslova ne-zlomnou sílu charakteru.

Byl však také ďábel! Oh, dobře věděla, o co mu jde a k čemu jeho „hry“ směřují. Pokaždé, když ji líbal, se v jeho očích objevil vítězný svit. Cítil, jak její odpor v jeho náručí ochabuje, a byla si jistá, že sejí směje. Copak čeká, až mu sama řekne, že ho chce?

Stačilo, aby o své situaci začala uvažovat, a začala být nervózní k nesnesení. Nehodlala mu říct, že ho chce, dokud jí on neřekne, že ji miluje. A pokud se vévoda z Bradfordu vyžívá v hrátkách, rozehraje ona zase svoje.

Úplně jiné to bylo s Charitou — ta naopak nemohla být šťastnější a spokojenější. Paul Bleachley navštívil hraběte z Braxtonu a jasně se vyslovil, že se o Charitu uchází. Přes oko nosil černou saténovou pásku, která ho dělala zajímavým a posilovala jeho sebevědomí, a také si nechával růst plnovous.

Karolína si Paula oblíbila. Byl to klidný muž s mírným, přirozeným úsměvem a z toho, jak se na Charitu díval, bylo zřejmé, že ji celým srdcem miluje. V jeho přítomnosti Karolínu vždy napadlo, proč si ona nenašla někoho tak příjemného a mírného. Dokonce se přistihla, že Charitě jejího vlídného Angličana závidí, a přála si, aby se na ni vévoda z Bradfordu díval stejně zamilovaně jako Paul na Charitu. Oh, Bradford na ni samozřejmě vrhal spoustu pohledů, ale v jeho očích bylo příliš mnoho živočišnosti.

Karolína si vůbec nebyla jistá, co k ní cítí.

i Jednoho dne se Braxton rozhodl uspořádat večeři a pozval asi dvacet hostů. Byli mezi nimi oba Karolínini strýcové — markýz i Franklin, dále Franklinova žena Loretta, lady Tillmanová s dcerou Ráchel i s jejím nechutným nápadníkem Nigelem Crestwallem.

Samozřejmě byli pozvaní i Bradford s Milfordem a také

Paul Bleachley. S ohledem na markýze, který se už ve svém věku rychle unavil, byla hodina večeře stanovena na dřívější dobu a ti odolnější pak měli navštívit představení v opeře.

Vaření se musel ujmout Benjamin. Připravil nadívaná holoubata, vykostěnou rybu a kuřata opékaná dlouho před podáváním večeře na otevřeném ohni. Poslední přípravy řídil Deighton, který se v tu chvíli proměnil v diktátora.

Karolína i Charita dělaly poslušně všechno, co řekl, protože on věděl nejlépe, co je třeba. Charita ho dokonce žádala o radu, jaké šaty by si měla obléknout.

Karolína se už rozhodla. Mínila si vzít ty odvážné v barvě slonoviny. Měly hluboký výstřih a ona doufala, že jsou nanejvýš svůdné. Dospěla totiž k přesvědčení, že je nejvyšší čas, aby vzala vztah k Bradfordovi do svých rukou, a role svůdkyně ji k tomu měla napomoci. Když seji neustále snaží omámit, oplatí mu stejnou mincí.

Dlouho se pečlivě oblékala a přitom cítila, že je každou minutu nervóznější. Velmi si od dnešního večera slibovala. Její plán byl docela prostý. Chtěla na Bradforda zapůsobit, aby byl poblázněný touhou, a pak ho přinutit, aby se konečně vyjádřil, co cítí ve svém srdci.

Charita ji našla, jak se zhlíží v zrcadle, a téměř se zajíkla překvapením. „Až tě Bradford uvidí, zůstane na tebe civět a nezmůže se na slovo,“ předpovídala. „Vypadáš jako bohyně lásky Venuše,“ zašeptala obdivně.

„To si právě myslím já o tobě,“ vrátila jí Karolína se smíchem.

Charita se zatočila a předvedla své citronově žluté šaty.

„Přiznávám, že se cítím skvěle, Karolíno. To víš, láska, ta člověka dokáže vynést až k oblakům.“

Karolína měla úplně jinou zkušenost, ale raději mlčela. Vždyť právě láska způsobila, že se teď cítí tak bídně. Tak dlouho si stahovala korzet, aby vypadala co nejlépe, až si Charita všimla, že ho má natržený a musí se převléci.

Konečně byla hotová a s povzdechem sešla se svou sestřenicí do přijímacího salonu, aby přivítala první hosty.

„S Paulem jsme se dohodli, že se vezmeme v Anglii,“ svěřila sejí Charita.

„To je snad samozřejmé, ne? Kde jinde byste se měli brát?“

„Třeba v Bostonu,“ opáčila Charita zamračeně. „Ale nechceme čekat a navíc by nebylo dobré, kdybychom spolu cestovali lodí, a ještě nebyli manželé.“

Karolína na ni zmateně pohlédla. „Ale budeš přece žít tady, Charito. Tady je Paulův domov. Do Bostonu pojedete

jen na návštěvu, ne?“

Charita sledovala Deightona přecházejícího sem a tam před vchodem a neviděla, jak se Karolína tváří. „Paul chce začít znovu. Nemá šlechtický titul, takže nic neztratí, když z Anglie odjede. Na druhou stranu není chudý a má velké plány. Otec by mu pomohl usadit se.“

„Ano, jistě,“ poznamenala Karolína. „A co hodlá dělat?“ Snažila se dát najevo zájem, ale náhle cítila, že sejí zmocňuje smutek. Nedovedla si představit, že by se měla s Charitou rozloučit. Sestřenice byla jejím jediným spojovacím článkem s bostonskou rodinou.

„Paul už o svých plánech mluvil s Benjaminem,“ řekla Charita. „Chce koupit půdu a stát se farmářem. Benjamin se uvolil, že mu pomůže.“

„Farmářem? Charito, to je nesmysl.“ Karolína se podrážděně ušklíbla. „Farmaření je tvrdá práce, které se člověk musí věnovat sedm dní v týdnu.“

„Paul je na to připravený,“ odpověděla Charita. „Pomalu začíná používat zraněnou ruku a ty víš, že moji bratři mu také pomohou.“

„Ano, ano,“ povzdechla si Karolína, ale v duchu uvažovala nad Charitiným sdělením, že Paulovi pomůže rovněž Benjamin.

Neměla sebemenší právo požadovat, aby zůstal v Anglii s ní. Proč má tedy pocit, že ji všichni opouštějí?

Zazněl zvonek, kterým se ohlašovali první hosté, a Karolína se přinutila naladit tvář do úsměvu. Deighton se zastavil před dveřmi a naposledy na obě dívky zkoumavě pohlédl. Pak přikývl, nasadil nezúčastněný výraz a otočil se zpět, aby otevřel. Večer začínal.

Bradford přišel mezi posledními. Jakmile ho Karolína uvítala, neopomněla mu dát najevo svou nelibost nad jeho zpožděním. Vzápětí si však uvědomila, že tohle není dobrý začátek do večera, od kterého si hodně slibovala. Ovšem ani Bradfordova reakce na její šaty nebyla taková, jakou čekala. Místo aby ji pochválil a řekl, že vypadá skvěle, ostře zašeptal, že se zřejmě nestihla obléknout.

„Ale já jsem oblečená,“ namítla.

Právě v tu chvíli k nim přistoupil Milford. Zkoumavě šiji prohlédl a řekl: „Podle mě vypadá nádherně, Bradě.“

„Těm šatům chybí vršek,“ trval na svém Bradford.

„Vraťte se nahoru a vezměte si něco vhodnějšího.“

„Ne, to neudělám,“ odpověděla důrazně.

„Vaše šaty nejsou slušné,“ zavrčel Bradford. Milford vyprskl potlačovaným smíchem.

Oba na něho mlčky pohlédli, ale pak se Karolína opět

obrátila k Bradfordovi. „Jsou stejně slušné jako vaše kalhoty.“

„Co je na mých kalhotách neslušného?“ chtěl vědět Bradford. Bylo vidět, že ho svou poznámkou zaskočila.

„Jsou moc přiléhavé. Divím se, že si v nich vůbec můžete sednout, aniž byste si ublížil,“ odpověděla Karolína. Pomalu si ho změřila od hlavy až k patě, ale musela si dát pozor, aby nepoznal, jaký dojem na ni dělá. Bože, jak sejí líbil! A zvláště jak mu dnes sluší tmavý večerní oblek!

Milford se znovu rozesmál. „Mohu vás doprovodit do jídelny?“ řekl a nabídl jí rámě.

„Bude mi potěšením,“ odpověděla. Položila mu ruku na paži a chladně pohlédla na Bradforda. „Až si vzpomenete, jak se má chovat džentlmen, můžete se k nám připojit.“ Bradford zůstal stát zcela vyvedený z konceptu. Jak to, že ho tak rychle a hlavně lehce zahnala do defenzívy? Bylo mu jasné, že se schválně oblékla tak vyzývavě. Ale čeho tím chtěla docílit! Pochyboval, že by se tu dnes večer našel muž, na něhož by nezapůsobila podobně jako na něho.

Během celé večeře Karolína Bradforda ignorovala.

Seděla nalevo od Paula Bleachleyho a rozmlouvala s ním a s Milfordem naproti sobě. Na Bradforda po svém pravém boku ani nepohlédla.

Bradford neměl rád, když ho kdokoliv ignoroval.

Přestože všichni stolovníci kolem velice chválili jídlo, on se ho sotva dotkl. S uspokojením si však všiml, že ani Karolína jídlu moc nedala.

Po celou dobu bojoval s pokušením svléknout si kabátek a přehodit jí ho přes ramena. Také si sliboval, že toho nechutného Nigela Crestwalla přerazí vejpůl, pokud na ni nepřestane nestydatě zírat.

V půli dezertu si Bradford řekl, že už projevil dost trpělivosti. Na počátku jejich vztahu se rozhodl postupovat pomalu, aby ho měla čas poznat a zvyknout si na skutečnost, že patří k němu. Teď si však musel přiznat, že je jeho trpělivost u konce. Nastal čas, aby si s ní promluvil, a čím dříve to udělá, tím lépe.

Karolína se snažila poslouchat Milfordovy poznámky o opeře, na kterou měli přímo po večeři odjet, ale její pozornost stále poutala žena strýce Franklina Loretta Kendallová. Zena s kaštanově hnědými vlasy se znemožňovala tím, jak obdivně vzhlížela k Bradfordovi. Karolína měla pocit, že pokud ta ženská svého trapného flirtování rychle nenechá, neudrží se a udělá něco, čeho

bude litovat. Dokonce chvíli uvažovala o tom, že po ní hodí malinový dezert, který právě uždibovala. Výstřih Lorettiných šatů byl dost hluboký, aby se tam vešel celý talíř.

Konečně bylo po jídle a dámy vstaly, aby se odebraly na toaletu. Muži zůstali, jak bylo zvykem, v jídelně na sklenku. Bradford však neměl stání. Sotva se Karolína zvedla, vstal, ve dveřích ji chytil za ruku a požádal ji o rozmluvu. Musel to udělat ve vší společenské slušnosti, protože ho sledovaly pohledem lady Tillmanová a hlavně Loretta Kendallová.

Karolína lehce kývla hlavou. „Jestli je to tak důležité,“ řekla, aby to obě dámy slyšely. Vedla ho do otcovy pracovny v prvním poschodí a ještě cestou musela přemáhat hněv nad tím, jak Loretta na Bradforda poulila oči.

„Nechte, prosím, dveře otevřené,“ požádala Karolína mírně povýšeným tónem.

„Nechci, aby nás někdo z chodby poslouchal,“ zasyčel vztekle Bradford. Práskl dveřmi, opřel se o ně a chvíli na Karolínu jen hleděl. „Pojďte sem.“

Karolína se zamračila. Co jí má ten člověk co poroučet? pomyslela si. Je snad v jeho očích na stejné úrovni jako nějaká služtička? Ovládla hněv, ale přesto cítila, že její trpělivost je u konce.

Tohle je tedy večer, na který se tak připravovala. Hrůza!

A to ještě neuplynula ani jeho polovina, protože bude muset přečkat operu. Jestli se přestane ovládat, bude to jeho vina. Všechno začal on — nejdříve si přijde pozdě, pak kritizuje její krásné šaty a teď je natolik troufalý, že od ní požaduje, aby ho na slovo poslouchala.

Opřela se o okraj otcova stolu, složila si ruce na hrudi a řekla: „Díky, raději zůstanu tady.“

Bradford se zhluboka nadechl. Usmál se, ale pohled už změkčit nedokázal. „Karolíno, lásko, vzpomínáte, jak jste mi říkala, že nepoznám, když mě někdo uráží?“

Karolína přikývla. Otázka i mírný tón, jakým ji pronesl, ji vyvedly z míry. „Ano, vzpomínám si,“ odpověděla s úsměvem.

„A já vám teď říkám, že vy zase nevíte, kdy byste se měla bát.“

Úsměv z její tváře zmizel. Bradford vykročil směrem k ní a její oči se poplašeně rozšířily. „Nebojím se,“ lhala.

„Ale měla byste,“ zašeptal Bradford zlověstně.

Neměla naději. Než se stačila rozmyslet, kudy mu uniknout, chytil ji za pás a přitáhl k sobě. Nespustil z ní

oči. „Vystavujete své vnady, aby se každý muž mohl pokochat vaším tělem, ignorujete mě a vzpíráte se, abyste mě nemusela poslechnout. Ano, miláčku, právě teď nastala chvíle, kdy byste se měla bát,“ řekl hrozivě, když se ho snažila odstrčit a odvracela od něho hlavu.

Lícní svaly se mu chvěly, což bylo jasným znamením, že jen s obtížemi krotí svůj hněv.

Karolína nad jeho slovy užasla. Nedokázala pochopit, proč ji tak rozhořčeně obviňuje. Vždyť to byl on, kdo se zachoval podle.

„Před nikým žádné vnady nevystavuju,“ spustila.

„Třeba Loretta má mnohem… nápadnější šaty než já. A flirtujete s ní vy, Bradforde, ne já. Jak se vůbec opovažujete na mě pohlédnout?

Víte, že laškujete s vdanou ženou? Nebo jste už zapomněl, že je vdaná?“

Nečekala na odpověď a pokračovala. „Ano, skutečně jsem vás ignorovala, ale až potom, co jste pomluvil moje šaty. Doufala jsem, že spolu prožijeme krásný večer, a na vaše nechutné poznámky jsem zřejmě reagovala nepřiměřeně. Vím, bylo to ode mě dětinské.“

„Proč jste doufala, že spolu prožijeme krásný večer?“ Jeho výraz prozrazoval, že je ve střehu. Karolína nemohla poznat, co si právě myslí.

Uhnula pohledem a upřeně se dívala na jeho nákrčník.

„Doufala jsem, že budete… totiž věřila jsem…“ Povzdechla si. Dál to nešlo.

Rozrušení, které bylo v jejím hlase patrné, ho odzbrojilo. Uvolnil sevření a začal ji jemně hladit po zádech. „Jestli to bude nutné, můžeme tu stát celou noc, dokud mi neřeknete, co se vám honí v hlavě.“

Karolína věděla, že Bradford nemluví naprázdno.

Přikývla, že rozumí. „Doufala jsem, že mi něco povíte… něco pěkného! Ano, říkám vám pravdu a budu vám vděčná, když se nebudete smát. Přála bych si slyšet od vás něco jiného než pořád dokola, že mě chcete. Je to tak moc, Bradforde?“

Zavrtěl hlavou. Vzal ji za bradu a přinutil ji, aby na něho pohlédla. „Když jsem vás žádal o rozmluvu, neměl jsem na mysli krásná slova. Myslím, že mám spíš chuť vás uškrtit. Už skoro měsíc mě vodíte za nos. Horší aleje, že jsem vám to dovolil,“ dodal a pohlédl na ni tak, že se málem roztřásla. Odmlčel se. Uvědomil si, že musí mluvit tišeji.

„Ty vaše hry musí skončit, Karolíno. Moje trpělivost je u konce.“

„Byl jste trpělivý, protože jste čekal, až přiznám, že i já

vás chci?“ Záměrně svou otázku zašeptala, aby se distancovala od jeho křiku, její výraz však prozrazoval značné rozrušení. „Ano, opravdu vás chci. Jste rád, že jste se dočkal? Ale než to začne hřát vaši ješitnost, Bradforde, měl byste pochopit, že v mém srdci je víc. Musím vám říct, že vás nejen chci, ale že vás i miluju. To je pro mě podstatné — chci vás,protože vás miluju.“

Jeho podráždění se rychle rozplynulo, dokonce se začal usmívat. Byl víc než spokojený. Sklonil se a pokusil se ji políbit, Karolína se však odtáhla a krátce zavrtěla hlavou.

„Netvařte se tak samolibě, Bradforde. Nechci se do vás zamilovat. Nejste muž stvořený pro lásku. Nechápu, proč jsem si nevybrala někoho, jako je Paul Bleachley. Zaujal jste mě,“ pokračovala, „ale jestli si myslíte, že to, co mě na vás upoutalo, mi stačí, jste na velkém omylu.“ Znovu si povzdechla, tentokrát rezignovaně. „A teď chcete využít situace a líbat mě, dokud jsem na měkko, je to tak?“

Bradford se usmál a cudněji políbil na čelo. Když vdechl její < vůni, málem se mu zatočila hlava.

„Opravdu bych si přála, abyste to nedělal, Bradforde.“

Pohlédl jí do očí. „To si skutečně myslíte, že si můžete obléct takové šaty a potom ode mě chtít, abych vás nelíbal?“

„Ano, myslím,“ řekla sotva slyšitelným šeptem. A pak už ji líbal a ona líbala jeho. Jeho ústa byla tak teplá a jazyk tak něžný a jemný. Ovinula mu ruce kolem pasu a dovolila, aby ji sevřel a vtáhl do své magické sítě vášně.

Když jejich polibek konečně skončil, musel ji pevně držet, aby neklesla k zemi. Zůstala stát s hlavou opřenou o jeho hruď a čekala, až jí řekne, co cítí v srdci.

„Je to moc bolestivé milovat mě?“ zeptal se. Připadlo jí, že se jí vysmívá, a opět se naježila. „Jako bolení hlavy,“ řekla. „Ale postupně si na to zvykám.“

„Na bolení hlavy, nebo na to, že mě milujete?“ usmál se nad jejím přirovnáním. „A to mi vyčítáte, že nejsem romantický!“ Náhle se ozvalo diskrétní zaklepání.

Karolína se neubránila zklamanému povzdechu — byla si jistá, že se jí konečně chystal vyznat lásku.

„Bradě? Chce s tebou mluvit Aimsmond,“ ozvalo se za dveřmi. Poznali Milfordův hlas. Neříkal to, jako by jim nesl příjemnou zprávu.

„Strýc se asi rozzlobil, že jste mě sem zatáhl,“ řekla Karolína. „Najdu ho a přivedu ho za vámi,“ dodala cestou ke dveřím. „A nemyslete si, že naše diskuse skončila, Bradforde,“ varovala ho, než za sebou zavřela.

Čekala, že za dveřmi najde Milforda, ale už byl pryč. Na chví

li se zastavila, aby si upravila vlasy a uhladila sukni, pak spěchala dolů do salonu. Právě se chystala zatočit za roh chodby, když proti ní vystoupil ze stínu muž a chytil ji za ruku. Byl to Nigel Crestwall. Než stačila vykřiknout, přitiskl ji ke zdi. Začal ji

uslintanými rty líbat na krk a šeptat jí do uší obscénní návrhy. Karolína byla jeho útokem tak šokovaná, že se zpočátku nezmohla na odpor.

Ve chvíli, kdy s ním konečně začala zápasit, objevil se za rohem Bradford.

Nigel netušil, odkud a od koho rána přišla. Uvědomil si jen, že letí vzduchem, a pak už jen narazil s temným žuchnutím do zadních dveří. Když se zhroutil vedle malého stolku s květinovou výzdobou, převrhla se jedna z váz a spadla mu na hlavu.

Karolína chvíli na Crestwalla hleděla a chvěla se odporem.

„To je vaše vina,“ zamumlal Bradford. Karolína byla tak překvapená, s jakou naléhavostí to řekl, že na něho v úžasu hleděla.

Teprve teď z něho začala mít skutečný strach. Pohled, který na ni upíral, byl plný nespoutané zuřivosti, jakou u něho ještě neviděla. V jeho postoji i výrazu byla už opět jen síla. Karolína se zachvěla.

Zavrtěla hlavou a přinutila se neuhnout pohledem.

„Moje vina? Já jsem zavinila, že mě napadl?“ zeptala se šeptem.

Crestwall se pokusil vstát. Těkal pohledem kolem sebe a bylo zřejmé, že navzdory utrpěnému otřesu hledá cestu, kudy zmizet. „Kdybyste se neoblékla jako prodejná žena, nikdo by vás za ni nepovažoval a nepřepadával by vás.“

Jeho slova zůstala viset v prostoru mezi nimi. Karolína náhle zapomněla na strach a ovládl ji hněv. „To je tedy důvod, který vás podle vašeho přesvědčení opravňuje dotýkat se mě, kdykoliv vás napadne? I vy si myslíte, že jsem k veřejnému použití? To, co si ke mně dovolujete, zřejmě považujete za normální!“

Bradford neodpověděl. Místo toho sáhl po Crestwallovi, který se kolem nich snažil protáhnout a utéct, chytil ho za nákrčník a přirazil ho ke zdi, až se mu nohy klátily ve vzduchu. „Jestli sejí ještě jednou dotkneš, parchante, zabijutě! Rozuměl jsi?“

Crestwall sice nemohl odpovědět, protože ho Bradford svíral pod krkem, alespoň však přikývl. Bradford ho pustil. Pak ho sledoval pohledem, dokud nedoklopýtal k hlavním dveřím a nevyklouzl ven. Karolína chvíli uvažovala, co si bude Ráchel o náhlém zmizení svého snoubence myslet, ale potom si řekla, že je to její věc.

Obrátila se a chtěla odejít, Bradford však přikročil těsně k ní a zastoupil jí cestu. Bylo zřejmé, že se chystá obrátit svou zuřivost proti ní. Karolína zvedla ramena. „Neudělala jsem nic, z čeho by mohl soudit, že si ke mně může něco dovolit. Nekoketovala jsem s ním. Musíte mi věřit. Neviděl jste, co se stalo.“

„Slovo věřit už přede mnou nevyslovujte, nebo vás udeřím! Je nejvyšší čas, abychom spolu mluvili jasně, Karolíno.“

„Tak tady jste, Bradforde!“ ozval se z chodby markýzův hlas. Karolína se pohnula první. Otočila se a s úsměvem sledovala, jak se k nim pomalu blíží strýc Milo.

„Chystám se už domů,“ vysvětloval markýz. Vzal Karolínu za ruku a usmál se na ni. „Přijdeš mě zase zítra navštívit, holčičko?“ zeptal se. Bylo poznat, že se na ni těší.

„To víš, že přijdu, strýčku,“ slibovala Karolína.

„Tak dobře. Bradforde, čekám, že se u mě brzy objevíte i vy,“ řekl markýz.

„Mohu vás navštívit hned teď,“ odpověděl Bradford.

Karolína si všimla, že v tónu jeho hlasu zněla úcta a nezbyl v něm ani náznak hněvu. Uvědomila si, že Bradford je v otázce sebeovládání mnohem složitější osobnost, než si myslela. Pokud šlo o ni, stále v sobě cítila bouři pocitů a jen se modlila, aby to na ní nebylo poznat.

„Nejsem sám, kdo už odchází,“ řekl markýz. „Loretta jede ještě na jinou návštěvu a nabídla mi, že mě cestou vezme domů.“ Otočil se a s Karolínou po boku vykročil ke dveřím. „Nevím, kam zmizel Franklin,“ pokračoval markýz.

„Sotva Brax oznámil, kdo s kým pojede, Franklin se sebral a byl pryč.“

Karolína cítila, že Bradford jde za ní. „Já pojedu s otcem,“ prohlásila.

„Ne,“ řekl strýc. „Tvůj otec bude doprovázet lady Tillmanovou a Ráchel. Mimochodem, také Nigel někam zmizel, ale myslím, že se ještě objeví. Milford navrhl, že bys mohla jet s ním a s Bradfordem.“

Karolína cítila, že jí poklesla ramena. S Bradfordem nechtěla jet nikam. Potřebovala si od něho odpočinout a urovnat si pocity. Jediný způsob, jak se nyní mohla vypořádat se svým hněvem, bylo najít si nějaký tichý koutek a přemýšlet. Vedle Bradforda to samozřejmě nepůjde, navíc věnovat se mu vyžadovalo být v nejlepší kondici. Teď se však cítila naprosto ochablá a bez nálady.

Karolína uvažovala, že se vymluví na bolest hlavy. Hned si také v dramatickém gestu sáhla na čelo, i když si zároveň uvědomila, že se chová jako zbabělec. „Nějak se necítím —“ Než stačila dopovědět, zavřely se za markýzem dveře. Náhle ucítila, že ji kdosi postrčil a hrubějí přehodil přes ramena plášť.

„Copak? Přepadly vás bolesti hlavy?“ zeptal se Bradford ležérním tónem, když jí nasazoval límec.

Neodpověděla. Věděla, že naráží na její dřívější slova o tom, že milovat ho je bolestivé, ale neshledávala na tom nic humorného. Odvážila se na něho pohlédnout, a když uviděla, že se stále tváří jako bůh pomsty, bylo jí jasné, že svou poznámku určitě nemyslel humorně.

Přišel Milford, Deighton jim otevřel dveře a všichni tři vyšli ven. Milford mluvil o opeře a o tom, jak skvělá je italská sopranistka, která v ní zpívá, Karolína mu však příliš velkou pozornost nevěnovala. Nastoupila do kočáru a usadila se do kožených polštářů. Když Milford zaujal místo proti ní, předpokládala, že Bradford se posadí vedle něho.

Vévoda si však zřejmě nedovedl představit, že by mohl sedět jinde než po jejím boku. Navíc se zdálo, že na ni nebere žádný ohled. Musela se od něho odtáhnout a přitisknout se k boční stěně kočáru, aby jí nepomačkal šaty.

Téměř celou cestu do divadla mlčela. Věděla, že Milford musí cítit napětí, které mezi ní a Bradfordem panuje, ale o jeho pocity se starat nemohla. Byl to jeho nápad, aby jeli spolu.

Zdálo se, že Bradford se během hovoru s přítelem trochu uvolnil. Ignoroval Karolínu stejně jako ona jeho. Přesto si neodpustil, aby se neustále neotíral o její bok a svou svalnatou nohu netiskl k jejímu stehnu.

„Co je s vámi, Karolíno? Proč jste pořád tak tichá?“ zeptal se nakonec Milford. „Není vám něco?“

„Bolesti hlavy,“ poznamenal Bradford stroze. „Vidím, že ne-polevují, ale jakmile si to uvědomí, bude jí lépe.“

Milford se zatvářil zmateně. Chvíli hleděl z jednoho na druhého, jako by očekával, že se mu dostane vysvětlení.

„Naštěstí proti takovým nechutným, neomaleným a těžko snesitelným bolestem hlavy existují zvláštní prostředky,“ vrátila mu Karolína.

Bradford neodpověděl. Milford se tvářil, jako by hovořila nějakým cizím jazykem, který on neovládá.

Karolíně se ho zželelo a usmála se na něho. Uvědomila si, že se Bradfordovi opět podařilo vyvést ji z klidu. Ten člověk ji opravdu velmi znervózňoval. Začala se smát, a když Milford zvedl tázavě obočí, pouze zavrtěla hlavou.

Opera byla skutečně skvělá a Karolíně se značně zlepšila nálada. Bradford se stále držel po jejím boku a představil ji mnoha lidem. Byl tam také Brummell, který na Karolínu přímo před početnou skupinou přátel spiklenecky mrkl.

S Bradfordem si však vyměnila stěží pár slov. Po

představení nastala před divadlem velká tlačenice. Všichni čekali na své kočáry. Náhle se dalo do deště. Několik dam začalo poděšeně pištět. Karolína stála mezi oběma svými průvodci a klidně čekala, až přijede Bradfordův kočár.

Jakmile před nimi vůz zastavil, Bradford otevřel dvířka a pomohl jí dovnitř. Místo aby však nastoupil za ní, otočil se a zamířil ke kočímu. Když se vrátil a přisedl si k oběma dovnitř, opět se už mračil.

„Slyšel jsem dohady, že si váš otec bude brát lady Tillmanovou,“ začal Milford, jakmile se dal kočár do pohybu.

Karolína byla otočená k oknu a se znepokojením sledovala, kam jedou. Podle ní měli zatočit doleva a pokračovat po hlavní ulici, místo toho jeli rovně.

Uvědomila se, že jí Milford cosi říkal, ale musela ho požádat, aby to zopakoval. Rychle pohlédla na Bradforda. Ten zíral kamsi do dálky a tvářil se zamyšleně.

„Zdá se, že otec opravdu jeví o lady Tillmanovou zájem,“ odpověděla. Opět pohlédla z okna a okamžitě pustila otce z hlavy. Viděla, že se ocitli na kraji města.

„Zatáhněte tu záclonu!“ Bradfordův strohý příkaz ji rozechvěl. Vypadalo to, že vévoda jen stěží krotí hněv.

„Zatraceně! Kde zůstal můj instinkt,“ obrátil se na Milforda.

Karolína nevěděla, o čem mluví. Oba muži si vyměnili pohledy a vytáhli pistole.

Kočár se rozjel rychleji a Karolína se chytila držadel.

Jakmile si toho Bradford všiml, objal ji rukou kolem ramen a přitáhl ji k sobě.

„Co to do Harryho najednou vjelo?“ zeptal se Milford — zřejmě mínil Bradfordova kočího.

„Neveze nás Harry,“ odpověděl Bradford. Jeho hlas zněl náhle klidně a Karolína si pomyslela, že se ovládá kvůli ní, aby nebyla vyplašená.

Bradfordovi se v hlavě chaoticky honily myšlenky. Zuřil sám na sebe a hořce si vyčítal, že se nechal obelhat.

Klidně přijal vysvětlení jakéhosi cizího muže, že se Harrymu udělalo špatně a on za něho zaskakuje. Největší starost měl však o to, aby se nic nestalo Karolíně. Proč do toho musela být zatažena i ona? Bylo jisté, že někdo jde po něm — zřejmě kvůli válce. Ale ať je to kdo je, udělal tragickou chybu. Pokud se rozhodl zatáhnout do toho Karolínu, zaplatí za to životem.

Ve chvíli, kdy neznámý kočí seskočil z kozlíku, odhrnul Milford okraj záclony. „Kočí vyskočil,“ řekl klidně.

Bradford sevřel Karolínu ještě silněji. Vzápětí se kočár

naklonil, jako by mu ulétlo jedno kolo.

Ozval se ohlušující skřípot. Záclona spadla dolů a Karolína uviděla ve tmě déšť jisker sršících od kovového podvozku kočáru, který dřel o silnici. Milford se zapřel nohama o protější sedadlo a totéž udělal Bradford. Pak strhl Karolínu k sobě na klín a přitiskl jí hlavu na svou širokou hruď.

Kočár sebou děsivě trhl a otočil se kolem dokola. Náraz vyrazil Karolíně dech. Vzápětí si uvědomila, že splašení koně se utrhli z postrojů a utíkají pryč. Blesklo jí hlavou, že to je nejlepší, co se mohlo stát. Alespoň nevláčejí poškozený kočár za sebou.

Hlavní sílu nárazu zachytil Bradford. Ležel dole na podlaze, na něm Karolína a nahoře na obou ještě Milford.

Karolína pomalu otevřela oči. Kousek od nosu uviděla ústí Milfordovy pistole. Opatrněji odklonila směrem od sebe a teprve pak vydechla.

Snažila se pohnout, ale nešlo to. Hlasitě zasténala.

Vadila jí víc váha Milfordova těla než to, že leží s podivně rozhozenýma nohama. Naštěstí se Milford hned odvalil. Chtěla se posadit, ale zjistila, že má jednu nohu pod Bradfordovým bokem. Rychle seji snažila vyprostit, ztratila však rovnováhu a vrazila kolenem druhé nohy mezi jeho stehna.

Bradford zaúpěl a chytil ji za boky. „Doufám, že se vám nic nestalo,“ řekl s grimasou na tváři, která Karolínu vylekala.

„A co vy? Jste v pořádku?“ zeptala se. V jejím hlase zazněla obava a Bradford si uvědomil, že Karolína má větší strach o něho než z toho, co se právě stalo.

Musel jí odhrnout vlasy z tváře, aby ji viděl. „Jestli to koleno nedáte rychle pryč, bude ze mě eunuch,“ zašeptal.

Milford to však zřejmě zaslechl, protože se ozval jeho potlačovaný smích. Karolína zrudla a opět zaúpěla, když ji do zad udeřila Milfordova bota.

Milford zamumlal omluvu, ale to už otevíral dvířka a pokoušel se vylézt ven. Bradford chránil Karolíně hlavu, aby ji Milford, který se snažil protáhnout dvířky, znovu nekopl. Pak Karolínu zvedl a Milford ji vytáhl ven.

Kočár ležel na boku. Když vylézal ven Bradford, Karolína už obcházela místo nehody a obhlížela škodu.

Bradfordovi stačil jediný pohled, aby poznal, že se ocitli uprostřed londýnské chudinské čtvrti. Kolem nich se již shromáždil houf lidí, ale všichni zírali spíš na Karolínu než na převržený kočár. Bradford přistoupil k Milfordovi a cosi polohlasně zamumlal. Potom obešel kočár a vzal Karolínu

za ruku.

Všimla si, že oba pořád svírají pistole, a napadlo ji, že nebezpečí zřejmě ještě nepominulo.

Náhle Bradford uviděl vývěsní štít jakési hospody a obrátil se k Milfordovi. „Vezmi Karolínu dovnitř a já se zatím pokusím sehnat pomoc.“

Milford přikývl. Chytl Karolínu za ruku a táhl ji za sebou. Karolína se ohlédla a chtěla zavolat na Bradforda, aby na sebe dal pozor, ale pak si to rozmyslela. Nechtěla, aby všichni ti zpustle vyhlížející lidé, kteří okouněli kolem, poznali, že má obavy o jeho bezpečnost. Kdoví, jaké myšlenky by to v jejich hlavách mohlo vyvolat.

„U staré klepny,“ četla na křivě pověšené tabuli nad vchodem do hospody. „Co je to za divné jméno?“ zeptala se Milforda. Uvědomila si, že se jí chvěje hlas a začínají se jí třást nohy — zřejmě se u ní teprve teď začínal projevovat šok z leknutí.

Milford se ujal role uklidňovatele. Usmál se a stiskl jí paži, aby jí dal najevo, že o ni pečuje.

„Lady Karolíno,“ řekl s přehnanou formálností, „dovolte, abych vás uvedl do umění pohybovat se v chudinských brlozích. Jste dychtivá na první lekci?“ zeptal se a zašklebil se na ni svým uličnickým smíchem, který sejí začínal čím dál víc líbit.

„Hrozně,“ odpověděla a vrátila mu úsměv. Vkročila za ním do místnosti, ve které bylo pro kouř sotva vidět. Náhle se cítila ne-svá. Její skvělé šaty a plášť s kožešinovým límcem byly příliš velkým kontrastem k pomačkaným šedivým hadrům, které měli na sobě muži sedící u stolů.

Místnost byla jen z poloviny zaplněná a Karolína odhadovala, že na ni civí asi tak patnáct hostů. Milford ji postrčil dál, až se dostali k vzdálenému konci místnosti. Teprve teď si uvědomila, co ho k tomu vedlo. Posadil ji do rohu, aby měla krytá záda, a potom zůstal stát před ní.

Hostinský se konečně vzpamatoval, přestal na ně zírat a přišel blíž, aby se zeptal, jaké mají přání. Milford objednal dvě brandy a pak hostinskému poručil, aby na jeho účet nalil všem ostatním.

Tíživé ticho vystřídaly pochvalné výkřiky. Hospoda začala hučet a kolem se ozývalo volání po dalším pivu a whisky.

„To bylo od vás chytré, Milforde,“ ocenila jeho počínání Karolína. „Vidím, že se vyznáte. Stačilo pár slov a už jste si ty lidi získal.“ Byla nucená říkat to jeho zádům, protože se odmítal otočit. Pistoli měl sice zastrčenou za opaskem, ale svým postojem dával jasně najevo, že je připravený ji

okamžitě použít, pokud bude třeba.

„Skoro toho lituju,“ řekl laškovně. „Panebože, už je to hezkých pár let, co jsem se naposledy pěkně porval.“

Karolína se usmála, ale vzápětí jí úsměv na tváři ztuhl. Dveře hospody se rozletěly a dovnitř vrazili čtyři divoce vyhlížející chlapi. „Ještě se toho můžete dočkat,“ řekla polohlasně, když viděla, jak se muži zarazili a civí na ni. V místnosti nastalo ticho. Jeden z těch čtyř, velký chlap s obrovským břichem, který vypadal, jako by se už pár let nemyl, pomalu vykročil směrem k nim.

„Neschovávej tu krasavici, fešáku. Nech nás, ať se na ni podíváme,“ řekl. Vzápětí se natáhl, aby Milforda odstrčil stranou. Milford však stál jako sloup.

„Zůstaňte tam, kde jste,“ sykl směrem ke Karolíně. A potom to začalo. Milfordova pěst dopadla na špinavou, neholenou bradu a chlap se zapotácel dozadu. Vzápětí se do rvačky zapojili jeho kamarádi.

Během několika vteřin se začaly vzduchem míhat pěsti a létat sklenice. Karolína se skrčila pod stůl. Proti Milfordovi stála obrovská převaha a Karolína začala mít strach, že ho za chvíli udolají. Náhle se hostinský rozhodl využít příležitosti. Natáhl se ke Karolíně, chytil ji za vlasy a snažil seji přitáhnout k sobě. Karolína vykřikla, ale vzápětí toho litovala, protože Milford se otočil a na okamžik se přestal bránit.

V tu chvíli si uvědomila, že se musí spolehnout sama na sebe. Hmátla do baru po plné láhvi pálenky a praštila jí hostinského po hlavě. Chlap se s žuchnutím skácel k zemi. Karolína viděla, že Milford potřebuje pomoc. Okamžitě se rozhodla. Vrhla se za barový pult a začala házet láhve po chlapech, kteří Milforda ohrožovali.

Jeden z nich okamžitě zpozoroval nebezpečí. Skočil k baru, aby sejí zmocnil, ale než ji stačil chytit za ruku, srazila ho další láhví, že klesl k zemi jako podťatý.

Do rvačky se mezitím zapojilo několik dalších mužů a Karolína přestala mít přehled, kdo na čí straně je. V tu chvíli už vyházela všechny láhve z barových polic a musela se poohlédnout po další munici. Náhleji padl zrak na pokladnu. Odsunula ji. Rvačky tady zřejmě nebyly ničím výjimečným a hostinský na ně byl připravený. Pod barovým pultem byla přihrádka, v níž Karolína uviděla několik dlouhých zakřivených nožů, dvě pistole a těžký kyj-Stačil jí jediný pohled, aby zjistila, že pistole jsou nabité. Vybrala si tedy je. Jednu položila na barový pult a druhou sevřela v ruce. Vypadalo to, že se poměr sil obrátil v jejich

prospěch,

i když Milford, urputně bojující s třemi muži najednou, o tom zřejmě nevěděl.

Vtom Karolíninu pozornost upoutalo zablýsknutí oceli. Na druhém konci místnosti se zvedla ruka a jakýsi muž se chystal hodit po Milfordovi nožem. Karolína okamžitě vypálila. Ozval se bolestný výkřik a nůž dopadl na zem.

Bojující se náhle zarazili a všichni, včetně Milforda, se podívali na muže, který si držel prostřelenou ruku.

Pak se otočili k baru a zírali na ni. Karolína cítila, že by jim měla poskytnout vysvětlení. „V téhle rvačce není místo pro nože,“ oznámila vážným, téměř slavnostním hlasem. Její záměr byl jasný. Vzala z barového pultu druhou pistoli a pohlédla na Milforda. „Tak co?“ zeptala se ho, když na ni stále civěl s otevřenými ústy. „Hodláte ještě pokračovat, nebo už půjdeme?“

Milford zavrčel jako medvěd, chytil pod krkem dva nejbližší

útočníky a přirazil je hlavami k sobě. Oba se sesuli k zemi. Vzápětí vyrazil dopředu třetí. Karolína trpělivě čekala, až bude po

všem.

Dočkala se však dříve, než předpokládala. Dveře hospody se rozletěly a bouchly o zeď tak prudce, že se vytrhly ze závěsů. Samotná rána by možná nestačila bojující zarazit, ale řev, který vyrazil muž stojící na prahu, ano.

Bradford vypadal, že je připravený zabíjet holýma rukama. Karolína děkovala bohu, že je na jejich straně.

„Máš možnost přidat se do hry!“ křikl na něho Milford mezi dvěma údery pěstí.

Bradford uviděl Karolínu. Úsměvem mu dala najevo, že je v pořádku, a jeho výraz se okamžitě změnil. Nezkrotnou zuřivost vystřídal zájem. Karolína pozorovala, jak si pomalu svléká kabát, pečlivě ho skládá a přehazuje přes opěradlo židle. Chystal se přidat do hry! Milford znovu vykřikl a Bradford se do toho konečně pustil.

Vše trvalo jen chvíli, a i když si Karolína byla vědoma jeho síly, pouze ohromeně hleděla. V Bradfordových pohybech nebyla cítit žádná námaha, dokonce ani když zvedal muže dvakrát tak těžkého, jako byl on sám, a vyhodil ho dveřmi ven. To ale nebylo všechno. Za prvním následoval další a další, až byl chodník před hospodou plný sténajících a skučících těl. Pak Bradford odtrhl od Milforda posledního a vykopl ho dveřmi za ostatními.

Stále vypadal, jako by se ho nikdo ani nedotkl, i když

měl trochu v nepořádku vlasy. Naproti tomu Milford byl pěkně zřízený. Kabát měl roztržený, kalhoty špinavé, ale už si začal upravovat nákrčník.

„Pánové, pití jde na účet hostinského,“ ozvala se Karolína. Oba muži se k ní obrátili. „Totiž, pokud tu ještě nějaké najdu.“

„Obávám se, moje drahá, že jste všechny láhve vyházela,“ poznamenal Milford.

„Měl jsi na ni dávat pozor,“ zamumlal Bradford vztekle.

„Karolíno, pojďte odtamtud. Čeká na nás drožka.“

Přikývla a opatrně překračovala těla, která jí ležela v cestě. Bradford se podíval, co ji tak zdržuje, a zakroutil hlavou. „Ani se nebudu ptát,“ poznamenal směrem k Milfordovi stojícímu vedle něho.

„To bude nejlepší,“ řekla Karolína. „Podle vás bych teď měla ležet v mdlobách nebo plakat pod stolem, že?

Milforde, vidím, že

navštěvování chudinských putyk je náramně zábavné a vzrušující, Proč jste s těmi rvaěkami vlastně přestal?“

Milford se zasmál, zato Bradford se zamračil. Vzal Karolínu za ruku a táhl ji ven.

V najaté drožce bylo málo místa a Karolína musela sedět Bradfordovi na klíně. Vévoda se mračil a vypadal, že vůbec neposlouchá, co se mluví.

Věděla, že to není kvůli ní. Poznala to podle toho, že se neustále díval z okna a roztržitě ji hladil po tváři.

Když drožka zastavila před domem jejího otce, usmála se na Milforda a řekla: „Byl to krásný večer, vážený pane! Nejdříve opera a potom hospodská rvačka! Obojí jsem dnes zažila poprvé.“

Bradford vystoupil a čekal, aby jí mohl pomoci. Milford ji zdržoval, jak jen uměl, a líbal jí ruku. „Tak na shledanou při příštím dobrodružství, lady Karolíno.“ Jeho oči jiskřily uličnictvím a Karolína se vděčně zasmála.

„Žádná další dobrodružství nebudou,“ prohlásil Bradford s rozhodností, která nepřipouštěla odmluvu.

Karolína mu dovolila, aby ji doprovodil ke dveřím.

„Bradforde, opravdu se na mě hněváte?“ zeptala se ho šeptem.

„Nedovolím, aby vás někdo pořád ohrožoval.“ Vzal ji za ramena, přitáhl šiji k sobě a sevřel ji v objetí. „Nechci, aby se vám stalo něco zlého.“ Naklonil se k ní a políbil ji na tvář.

Deighton otevřel dveře a Karolína vešla zdráhavé do domu. Byla zklamaná, že se s ní Bradford rozloučil už venku.

Pomyslela si, že svůj rozhovor s ním bude muset odložit do zítřka. Pak se snad přizná, že ji miluje, a všechno bude nádherné.

Kapitola devátá

„S tím kolem to někdo narafičil úmyslně,“ řekl Bradford Milfordovi cestou domů. „Byl to záměr, aby upadlo.“

„Takže sis opět nadělal nepřátele, Bradě?“ zeptal se Milford. Teď se už nesmál. Karolína byla v bezpečí, a mohl tedy konečně dát najevo své skutečné pocity. „Vždyť jsme se mohli zabít.“ „Ten, kdo mě chce dostat, se detaily nezabýval,“ řekl Bradford. „Karolína se v tom ocitla nevinně a já nechci, aby se v budoucnu kvůli mně dostávala do nebezpečí.“

„Co tedy máš v úmyslu udělat?“ zeptal se Milford. Byl stejně jako Bradford zamračený a přemýšlel.

„Odhalím strůjce těch piklů a pak si to s ním vyřídím,“ prohlásil Bradford rezolutně. „Ale do té doby se budu muset s Karolínou přestat stýkat. Kdyby se tě někdo ptal, klidně můžeš říkat, že mezi mnou a jí už nic není.“

„Ale Karolíně to snad vysvětlíš, ne?“ zeptal se Milford. Souhlasil s přítelem, že udělá dobře, když se do doby, než hrozba pomine, nebude v její společnosti ukazovat. Myslel však také na Karolíniny pocity a na to, jak se jí odloučení dotkne.

„Ne. Bude jen ku prospěchu věci, když si bude i ona myslet, že jsem o ni ztratil zájem. Jinak by se před svým okolím nedokázala chovat dostatečně přesvědčivě. Je nanejvýš důležité, aby jí všichni věřili, jinak by ji mohli zneužít proti mně.“

„A co Braxton? Ani s ním nepromluvíš?“

Bradford zavrtěl hlavou. „Ne. Pokud by se Karolína trápila, mohl by selhat a všechno jí říct.“

„U koho začneme?“ zeptal se Milford. „Čím dříve toho parchanta najdeme, tím lépe. Myslíš, že u Harryho?“

Bradford přikývl. „A také si budu muset promluvit s přáteli na ministerstvu války.“

„Až to všechno skončí, bude tě čekat další válka,“ konstatoval Milford.

Oba vyslovili její jméno současně.

Následující dva týdny byly pro Karolínu nesnesitelné. Zprvu odmítla uvěřit, že ji Bradford opustil. Vymýšlela

všechny možné důvody, kterými by jeho chování omluvila, a stále doufala. Ovšem jen do doby, než se s ním střetla tváří v tvář u Almacksových. Bradford se díval skrz nijako by vůbec neexistovala. V tu chvíli musela přijmout trpkou pravdu. Bylo po všem.

Charita z toho byla navenek ještě víc zdrcená než Karolína. Neustále Bradforda proklínala a vykřikovala, že by zasluhoval spráskat jezdeckým bičíkem. Bohužel však nechtěně způsobila Karolíně další bolest, když jí pověděla, co všechno se o Bradfordovi říká. Jako by se zcela změnil a o jeho nových zájmech si nemohla myslet nic dobrého. Vévoda z Bradfordu se vrátil se vší svou vervou do společenského života a dalo se předpokládat, že se peleší s většinou londýnských dam. Šel z jednoho večírku do druhého pokaždé ve společnosti jiné ženy, vrátil se k hraní karet a hýření. Všichni, včetně Charity, si mysleli, že si dokonale užívá a bere si plnými hrstmi to, co mu život nabízí.

Po setkání u Almacksových začala Karolína všechna další pozvání odmítat. Zůstávala večer doma a trávila svůj čas psaním dlouhých dopisů Caimenovi. Vylévala si v nich své srdce, ale jakmile je Deighton odeslal, litovala, že je vůbec napsala. Věděla, že bratranci působí pouze bolest, a jí nepomohou, ani jí nepřinesou úlevu.

Hrabě z Braxtonu neměl tušení, v jakém stresu Karolína žije. Vždy se s ním vítala usměvavá a zdála se mu dokonale spokojená. Její výmluvu, že už je vším tím kolotočem návštěv a večírků unavená, přijal s pochopením. Tvrdila také, že chce zůstat doma, aby se mohla soustředit na Charitiny svatební plány.

Karolína pokračovala v přetvařování hlavně proto, aby nenarušovala otcovu duševní pohodu. Uvědomila si, že jejich vztah je dost povrchní, a přála si pouze, aby mu nepůsobila starosti. Občas se jí sice na Bradforda zeptal, ale ona mu pokaždé řekla, že jejich vztah skončil.

Jednou v pondělí přišel dopis z Bostonu. Byl plný posledních novinek prokládaných spoustou dotazů na to, co obě dívky, Charita i Karolína, dělají. Strýc Henry udělil své dceři souhlas ke sňatku s Paulem Bleachleym a vyzval Benjamina, aby se co možná nejrychleji vrátil do Bostonu. Naléhavě potřebovali, aby převzal péči o nové, nedávno koupené koně a sedm hříbat narozených na jaře.

Benjamin byl celý dychtivý se vrátit. Karolína mu to viděla na očích. „Vím, že teskníš po domově. Že je to tak?“ dobírala si ho.

„Nevím, co si tady bez něho počneme,“ poznamenal při

té příležitosti hrabě. „Budeme se zřejmě muset vrátit k hladovění,“ dodal. Potom odešel, aby zařídil Benjaminův odjezd. Ani Karolína nevěděla, jak se bez Benjamina obejde, i když si svou starost nechávala pro sebe.

„Vždycky jsme všechno prožívali spolu,“ řekla mu jen.

Usmál se. „Ano, vždycky.“ Nemohla se ubránit, aby ho neob-jala. „Nikdy na tebe nezapomenu. Byl jsi vždy vedle mě, když jsem tě potřebovala.“

Za týden ho Karolína doprovodila do přístavu. Hrabě nechal Benjaminovi ušít pěkné šaty včetně teplého svrchníku.

„Vzpomínáš si, jak jsi mě našla ve stáji?“ zeptal se jí Benjamin při loučení.

„Vzpomínám, ale zdá se mi, jako by to bylo před sto lety,“ odpověděla Karolína.

„Teď se budeš muset spoléhat sama na sebe. Ale kdybys chtěla, zůstal bych s tebou,“ dodal. „Vděčím ti za svůj život.“

„Stejně jako já tobě za svůj,“ řekla Karolína. „Tvoje budoucnost je v Bostonu, Benjamine. Neměj o mě strach.“

„Kdybys mě ale někdy potřebovala—“ začal Benjamin.

„Já vím,“ přerušila ho Karolína. „Všechno bude dobré.

Opravdu.“

Samozřejmě že všechno nebylo dobré a Karolína celou cestu domů proplakala.

Bylo těžké nepřipustit si sebelítost. Karolína dělala všechno možné, aby si udržela optimismus, ale někdy to bylo nad její síly.

V Londýně napadl první sníh a Bradford stále mlčel.

Jednou Karolína přijala pozvání Thomase Ivese a zúčastnila se s ním večeře pořádané lady Tillmanovou. Byl to nudný večer, ale Karolína chtěla udělat radost otci.

Příští den zašla na návštěvu k strýci Milovi. Franklin tam ještě nebyl, a tak si mohla s markýzem příjemně pohovořit. Strýc věděl, že Benjamin se vrátil do Bostonu, a zeptal se Karolíny, jaký má k němu vztah.

„Našla jsem ho jednou ráno ve stáji,“ řekla. „Byl na útěku z Virginie.“ Víc neřekla a strýc, pokud se chtěl něco dovědět, z ní musel další podrobnosti tahat.

„Otec mi pověděl, že Benjamin byl tvůj ochránce. To je Boston tak divoký a necivilizovaný?“

Karolína se zasmála. „Řekla bych, že taková jsem byla spíš já, ne Boston. Dělala jsem neustále nějaké neplechy a Benjamin mě hlídal, aby se mi nic nestalo. Myslím, že mi nejednou zachránil život.“

Strýc Milo se nostalgicky usmál. „Jsi úplně stejná jako

tvoje matka,“ poznamenal. „Ale co Benjamin? Nemohou ho vrátit zpátky na Jih? Nejsou tam u vás lidé, kteří za peníze hledají uprchlé otroky?“

Karolína se zamračila. „Máš pravdu, jsou tam lidé, kteří se živí chytáním otroků. Ale Benjamin je už svobodný člověk. Otec… vlastně strýc Henry pověřil Caimena, aby ho vykoupil.“

Přišel Franklin a okamžitě začal mluvit o Bradfordovi. Karolína nasadila co nejklidnější výraz a vysvětlila strýci, že se už s vévodou nestýká. Řekla, že to, co mezi nimi bylo, skončilo.

„A neuvažuješ tedy, že by ses vrátila do Bostonu?“ zeptal se Franklin.

Karolína byla jeho otázkou mírně překvapená a chvíli přemýšlela, jak k takovému závěru dospěl. Strýce Mila Franklinova poznámka velmi rozzlobila. Karolína si nevzpomínala, že by ho někdy viděla tak rozčileného.

Trvalo jí téměř hodinu, než ho přesvědčila, že nemá vůbec v úmyslu odjet z Anglie. Nakonec sejí ho podařilo uklidnit.

Franklin pak vykládal, co se říká: že prý se Karolína vrátí do Bostonu a její otec se ožení s lady Tillmanovou. Lidé už prý také vědí, že než se hrabě usadí se svou novou ženou na venkově, chce s ní podniknout cestu po Evropě.

Karolína musela opět vynaložit značné úsilí, aby strýce Mila uklidnila. Franklinovy řeči ji čím dál víc rozčilovaly.

Pověděla mu, že všechno, co řekl, je směšné. Věděla, že v době, kdy se ve

Francii opět schyluje k válce, by se hrabě neodvážil vytáhnout z Anglie paty. „Ne, můj otec nikam nepojede.“

„Dobře, ale pokud by jel, přestěhovala by ses ke mně,“ řekl strýc Milo rozhodně. Pohlédl na bratra, protože čekal, že proti tomu bude něco namítat.

„To je skvělá myšlenka,“ překvapil ho však Franklin. Víc už o tom nemluvili.

Když se Karolína vrátila domů, našla dopis adresovaný jí. Vzala ho ze stolku ve vstupní hale a šla si sednout do přijímacího salonu. Byla ráda, že je sama, protože se při čtení dopisu neubránila rozhořčenému výkřiku. Jeho obsah byl děsivý. V první části se pisatel vyjadřoval odporným a nenávistným způsobem o jejím charakteru. V dalších odstavcích už byl konkrétnější. Cílem incidentu na schodech v Claymerově domě prý nebylo zabít ji, pouze vystrašit. Podobně to bylo s nehodou při odjezdu z opery. Pisatel jí však sliboval, že až přijde pravý čas, zemře. Osud prý bude naplněn, pomsta dokonána! Dopis končil několika řádky, v nichž se popisovalo, jakým způsobem

zemře.

Karolína nevěděla, co má dělat. V první chvíli strčila dopis zpátky do obálky a schovala ho do skříně. Nyní zoufale litovala, že s ní není Benjamin. Když se vzpamatovala z prvního šoku, zašla za Deightonem, aby jí přesně popsal doručitele dopisu.

Deighton však o žádném dopise nic nevěděl, ani ostatní personál domu. Karolína se přemohla, aby na sobě nedala znát znepokojení. Řekla Deightonovi, že našla dopis na stolku v hale a chce jen vědět, kdo ho přinesl, protože není podepsaný.

Deightona takové porušení běžného pořádku v domě velmi rozčililo. Otevírat dveře bylo jeho povinností a někdo se zřejmě odvážil tuto zvyklost porušit! Trval na tom, že dveře jsou neustále zamknuté, a vyslovil podezření, že je bez jeho svolení mohla otevřít některá ze služebných.

Samozřejmě že se k tomu žádná nepřizná.

Karolína nechala Deightona láteřit a vrátila se nahoru.

„Vsadila bych se, že dopis přijala Marie a teď se bojí přiznat. Už dříve se mi zdálo, že nějak podezřele šmejdí po domě,“ mudrovala Mary Margareta. „Přitom není schopná postarat se o to, co je její povinností. Od chvíle, kdy Benjamin odjel, už zase jídlo nestojí za nic. Ta hloupá ženská se vůbec nic nenaučila! Myslím, že by ji Deighton měl propustit.“

„Nebuď na ni tak tvrdá,“ napomenula ji Karolína.

Pomyslela na kuchařčinu rodinu, na Tobyho a Kirbyho. Věděla, že Marie dělá, co umí. „Měj s ní větší trpělivost, Mary Margareto. Marie práci potřebuje. Brzy s ní znovu promluvím,“ slíbila, když viděla, že služebná se opět chystá něco namítat.

Všechny tyto malichernosti, které musela řešit, Karolínu velmi znervózňovaly. Kdosi ji chtěl zabít, a ona neměla ponětí proč, přitom byla nucena zabývat se drobnými problémy souvisejícími s vedením domu.

Rozhodla se, že otci o dopise zatím nic neřekne.

Domnívala se, že kdyby se dověděl, jaké nebezpečí jí hrozí, mohl by ji znovu poslat do Bostonu. I když ji myšlenka na návrat do Bostonu svým způsobem přitahovala, nakonec ji zavrhla. Návrat do Bostonu by znamenal, že by už nikdy neuviděla Bradforda. Vzápětí si však řekla, že je to stejně jedno. Copak jí Bradford nedal jasně najevo, že s ní skončil?

Neměla nikoho, s kým by mohla o svých problémech mluvit. Říkat o nich Charitě nemělo smysl, protože by je hned vyklopila každému, kdo by ji byl ochotný poslouchat.

Byla by z toho také vyděšená — ostatně stejně jako otec. Jeho poznámky o důvodech, kvůli kterým ji před čtrnácti lety poslal do Bostonu, Karolíně dost ozřejmily jeho charakter. Prohlásil, že chtěl, aby byla v bezpečí, a ona z toho vyvodila, že se stala figurkou v politické hře, do níž se otec tenkrát zapletl. Bradford jí řekl, že hrabě byl kdysi považován za radikála, a Karolína cítila, že se stala obětí jeho politické kariéry. Bylo to jediné vysvětlení, které dávalo smysl.

Celý dlouhý týden se musela radit sama se sebou.

Špatně spala, byla roztržitá a uzavřená do sebe.

Opět odmítala četná pozvání a při sebenepatrnějším zvuku nervózně vyskakovala. Dům opouštěla pouze tehdy, když odjížděla na téměř pravidelné návštěvy k strýci Milovi.

Hrabě si samozřejmě jejího podivného chování všiml a ptal se, co ji trápí. Nic se však nedověděl. Kvůli ní také přijal Milfordovo pozvání k návštěvě divadla a pak se se svou tvrdohlavou dcerou dlouho dohadoval, než ji přesvědčil, aby šla.

Nakonec se Karolína rozhodla, že kvůli otci na představení půjde. Na setkání s Milfordem se těšila, zároveň ji však naplňovalo smutkem. Měla ho ráda a oceňovala jeho duchaplnost, přesto, kdykoliv o něm přemýšlela, vždy si připomněla Bradforda.

Oblékla si tmavě zelené šaty, Mary Margareta jí nakadeřila vlasy a ozdobila těžký účes stuhou. Nedostatek spánku způsobil, že Karolína byla při formování účesu netrpělivá a podrážděná.

„Mary Margareto, přines nůžky. Ještě je dost času.

Hodinu před Milfordovým příjezdem s tím budeme hotové,“ prohlásila tak rezolutně, že se služebná neodvážila odporovat. „Viděla jsem, jak jsi ostříhala vlasy Charitě. Chtěla bych, abys mi udělala stejný účes. Tak se dej do toho.“

Hned si také vytáhla z vlasů všechny jehlice a vlásničky a svlékla šaty. „Hoď sebou, Mary Margareto. Už jsem se rozhodla. Mám už dost té tíhy na hlavě.“

Mary Margareta si zvedla sukni a vyběhla ven. Karolína ignorovala dívčiny poznámky a postavila se před zrcadlo. Chvíli se na sebe dívala a pak narovnala ramena a vypjala hruď. „Už ses dost dlouho litovala, Karolíno Richmondová,“ zamumlala.

Do místnosti vstoupila Charita. „Co tady děláš, že mluvíš sama se sebou?“ zeptala se.

„To nic. Jen jsem uvažovala nahlas,“ prohlásila.

„Vzpomínáš, jak jsi mi říkala, že se mnou to nebude mít žádný muž lehké?“ Charita s širokým úsměvem přikývla.

„Takže jdeš za Bradfordem?“

Karolína zavrtěla hlavou. „Ne. Ale rozhodla jsem se udělat něco s několika jinými věcmi,“ vyjádřila se neurčitě. „Všechno ti vysvětlím příští týden,“ slibovala.

„Jen mi musíš věřit, že jsem nepřišla o rozum.“

Charita přikývla, i když vypadala dost zmateně. Mary Margareta se vrátila právě ve chvíli, kdy Karolína vystrkovala Charitu ze dveří. „Teď tady budeme s Mary Margaretou něco dělat. Přijdu přímo dolů.“

Služebná odmítala zkrátit vlasy víc než o palec a byla tak neústupná, že jí Karolína vytrhla nůžky z ruky a začala si vlasy stříhat sama.

Komorná se jen zajíkla, rychle se chopila nůžek a pokračovala. Když byla hotová, rozpačitě se usmála a připustila, že její paní vypadá naprosto skvěle. Těžká spousta vln byla pryč a nahradily je měkké kadeřavé lokýnky končící těsně pod ušima. Jakmile Karolína pohnula hlavou, ucítila takovou lehkost, že se rozesmála. „Cítím se skvěle,“ prohlásila a znovu zatřepala hlavou.

„A vypadáte také skvěle,“ řekla Mary Margareta. „Oči se vám zvětšily nejméně na dvojnásobek, nadto působíte víc žensky, moje paní. To zase bude pozdvižení.“

S novým sestřihem se Karolína opravdu cítila lépe.

„Jestli přečkám bez úhony dnešní večer, zvládnu už všechno,“ prohlásila nakonec.

Mary Margareta na ni nechápavě pohlédla, ale Karolína jí nemínila nic vysvětlovat. Milford přišel o chvíli dříve a musel nějakou dobu čekat, než dokončila oblékání.

Stál uprostřed vstupní haly a pozoroval, jak sestupuje ze schodů. Hned si všiml jejích vlasů a využil toho, aby jí řekl pár komplimentů. Ale nebyly to jen prázdné poklony. Skutečně se mu líbila víc než dříve, i když si rovněž všiml, že má ve tváři stopy únavy. Zřejmě nedostatek spánku, pomyslel si.

Když se usadili a kočár se rozjel, usmál se na ni. „Už jsme se dlouho neviděli, nezdá se vám, Jablíčko?“

„Jablíčko? Takhle jste mi nikdy neříkal,“ namítla. Milford jen pokrčil rameny. „Jak teď žijete?“ zeptal se.

Karolíně se zdálo, že se na ni dívá až příliš soucitně, a naježila se. Že by ji litoval? Cítila se popuzena už při pouhé myšlence na něco takového. „Nikdo nezemřel, Milforde. Nemusíte se na mě dívat tak přecitlivěle. A žiju docela dobře.“

„Bradford také nespí zrovna nejlépe,“ poznamenal.

„Nevyslovujte to jméno přede mnou!“ vyhrkla stroze. Uvědomila si, že skoro křičí, a ztišila hlas. „Slibte mi to, Milforde, jinak vystoupím a vrátím se domů pěšky.“

„Slibuji,“ pospíšil si. „Už o… však vy víte o kom, neřeknu ani slovo. Chtěl jsem jen, že byste měla vědět o jisté —“

„Milforde!“ Karolíně se chvěl hlas. „Nechci o tom člověku nic vědět, rozumíte? To už skončilo. A teď,“ dodala s utrápeným povzdechem, „mi řekněte vy, jak žijete. Pořád se ještě perete po hospodách?“

Bylo namáhavé udržet v konverzaci lehký tón. Karolíniny nervy byly napnuté k prasknutí a už ji unavovalo tvářit se šťastně, když cítila v duši neustálý neklid. Divadelní kus byl sotva průměrný a mezi jednotlivými akty nastala ve foyer vždy tlačenice.

Karolína se neustále usmívala, ale její tvář připomínala křehké zrcadlo, které se může kdykoliv roztříštit na tisíc kousků. V jednom okamžiku měla dojem, že mezi návštěvníky zahlédla Bradforda, a prudce sejí rozbušilo srdce. Pak se muž otočil a ukázalo se, že je to někdo úplně jiný. Ještě dlouho se nemohla uklidnit.

Když stála s Milfordem uprostřed davu, uvědomila si, jakou hloupou chybou bylo vydat se jen tak mezi lidi.

Vždyť ji tu mohl kdokoliv napadnout. Znovu si vybavila výhružný dopis, který dostala, a zachvěla se. Potom do ní kdosi nešťastnou náhodou vrazil. Prudce se otočila, v očích hrůzu. Vzápětí se rychle vzpamatovala a usmála se.

Nebyla však tak rychlá, aby si Milford změny jejího výrazu nevšiml. Její podivné chování ho uvedlo v úžas. „Co je to s vámi?“ zeptal se, když se dostali trochu stranou.

Jakmile měla za zády zeď, viditelně sejí ulevilo. Zavrtěla hlavou. Musela si přiznat, že už nedokáže snášet dav a hluk ani

o minutu déle. „Necítím se tady bezpečná,“ zašeptala.

„Chtěla bych hned teď odjet domů.“

Milford na sobě nedal znát, jak ho její slova vylekala. Její tvář ztratila veškerou barvu a vypadalo to, že každou chvíli omdlí. Počkal, až byli opět v kočáře a ujížděli k domu jejího otce, a teprve potom ji oslovil. Seděla proti němu s rukama složenýma v klíně.

„Karolíno, jak jste to mínila, když jste říkala, že se necítíte v divadle bezpečná?“

„To byla jen taková chvilková slabost. Zapomeňte na to.“ Pohlédla z okénka, aby jí neviděl do tváře. „Objevíte se příští týden na večírku u Stantonů?“ zeptala se v naději, že se jí podaří změnit téma hovoru.

Na Milforda to však neúčinkovalo. Vzal ji za ruku a jemně stiskl. „Podívejte se na mě, Karolíno.“

Držel ji tak dlouho, až byla nucená mu vyhovět. „Proč jste se tam necítila bezpečná?“

Bylo zřejmé, že se Milford nehodlá vzdát. Karolína si povzdechla a svěsila ramena. „Někdo mě chce zabít,“ zašeptala.

Milfordovi poklesla brada. Chvíli nebyl schopen slova. Pustil její ruku a opřel se dozadu. „Řekněte mi všechno,“ poručil jí tónem, který zněl stejně neústupně, jako by k ní mluvil Bradford. „Jen když mi dáte slovo, že o tom budete mlčet,“ žádala. Milford přikývl a Karolína pokračovala. „V Claymerově domě jsem nespadla ze schodů vlastní nešikovností. Někdo mě strčil. A ta nehoda s kočárem nebyla vůbec žádná nehoda. Byla nastražená.“

Milford na ni hleděl, jako by si myslel, že přišla o rozum.

„Minulý týden mi kdosi doručil dopis. Je to hrozné, Milforde! Někdo mě nenávidí a přísahá, že mě zabije. Nevím, kdo to může být a proč to dělá.“

Milford se na ni stále díval, jako by nemohl pochopit. V hlavě mu divoce vířily otázky a chaotické myšlenky. „Máte ten dopis schovaný? Kdo vám ho doručil?“ Nečekal, až mu odpoví, a chrlil další otázky. „Co si o tom myslí váš otec? A proč vám, proboha, dovolil odjet z domu?“

Bylo vidět, že Milford jen stěží potlačuje hněv. Karolína se rozhodla, že odpoví na jeho poslední otázku. „Otec o ničem neví.“

Milford po ní střelil nevěřícným pohledem a Karolína si pospíšila s vysvětlením. „Myslím si, že mě poslal před čtrnácti lety pryč, protože měl o mě strach. Nemohu připustit, aby se to opakovalo, Milforde. Jeho poslední roky musí být klidné a šťastné. Má na to právo!“

„Tomu nevěřím,“ zamumlal Milford. „Někdo se vás snaží zabít, a vy mi chcete namluvit, že vám jde o klid vašeho otce. Panebože, Karolíno, teď byste měla myslet především na sebe.“ „Prosím vás, uklidněte se, Milforde. Rozhodla jsem se, že něco udělám. Mám svůj plán, nemusíte se o mě obávat. Dokážu se o sebe postarat sama.“

„Jaký máte plán?“ zeptal se Milford roztržitě. Začínal být netrpělivý. Chtěl ji zavézt domů a potom hned zamířit za Bradfordem, aby mu řekl, co se právě dověděl. Slib, který Karolíně dal, nebral vážně. Bože, a oni oba si mysleli, že obětí má být Bradford! Milford stále vrtěl užasle hlavou. Cítil, jak v něm narůstá hněv. Uvědomil si, jak je Karolína opuštěná a bez ochrany. Věděl, že Bradford

tím bude naprosto zdrcený.

„Myslela jsem, že bych měla najmout detektivy.“ Karolína mu začala líčit, co zamýšlí. Poznala, že stačí, aby o tom jen mluvila, a okamžitě se cítí jistější. „Hned zítra ráno požádám o jednu schůzku. A pak jsem také myslela, že bych měla —“

„Víc mi neříkejte,“ přerušil ji Milford. Horečně zvažoval nejrůznější možnosti a potřeboval chvíli klid, aby si je mohl promyslet.

To, jak ji nečekaně zarazil, Karolínu zchladilo.

Uvědomila si, že ho zatahuje do svých problémů, a přitom k tomu nemá žádné právo. „Chápu,“ řekla. „Nemám vám to za zlé, Milforde. Čím méně víte, tím budete mít lehčí hlavu. Omlouvám se, že jsem vám zkazila večer. Myslím, že bude nejlepší, když se ode mě budete držet dál, než se všechno vyřeší.“

Milford na ni vykulil oči a málem se rozesmál. „Proč to říkáte?“

„Protože bych vás do toho mohla zaplést. Mohlo by se vám něco stát. Proč se na mě tak díváte?“

„Nejsem si jistý, ale myslím, že jste mě teď urazila,“ prohlásil.

Nevypadal však, že by byl uražený, a dokonce se na ni smál. „Vidím, že už jsme před vaším domem. Zítra vás navštívím, Karolíno.“

„Proč?“ zeptala se. „Právě jsem vám vysvětlila, že byste se teď se mnou neměl stýkat.“

Milford obrátil oči nahoru. Pomohl jí vystoupit a rozloučil se.

Trvalo mu hodinu, než našel Bradforda. Když vrazil do herny a uviděl svého přítele u stolu, na kterém ležela hromada peněz, stěží krotil svou netrpělivost. Bradford působil dojmem, jako by ho hra nudila a prostředí otravovalo.

Milford k němu rychle přistoupil, sklonil se a řekl mu šeptem pár slov, aby ho nikdo kolem neslyšel. Bradfordův znuděný výraz zmizel jako mávnutím kouzelného proutku. K úžasu všech hlasitě zaklel, prudce vstal, takže málem převrátil stůl, a beze slova následoval Milforda ke dveřím. Ani se neobtěžoval sebrat svou výhru.

Venku si nechal celou Karolíninu historku zopakovat a okamžitě se rozhodl, že ji musí ještě večer navštívit.

„Dnes je už pozdě, Bradě. Počkej s tím do zítřka,“ vymlouval mu to Milford.

Bradford zavrtěl neústupně hlavou. „Musím ji vidět hned teď,“ prohlásil. „Zavez mě k ní a pak můžeš jet

domů.“

Milford věděl, že v takové situaci nemá smysl se s ním hádat. Souhlasil tedy a řekl, že pošle svůj kočár, aby pak Bradforda odvezl.

Na Bradfordovo naléhavé bouchání přišel otevřít Deighton.

„Jsem rád, že vás opět vidím, Vaše Milosti,“ řekl majordomus s formální úklonou.

„Řekněte lady Karolíně, že si přeju s ní mluvit,“ oznámil Bradford.

Deighton už už otevíral ústa, aby namítl, že lady Karolína zřejmě tvrdě spí, ale při pohledu na hrozivý výraz na vévodově tváři si to okamžitě rozmyslel.

Přikývl a rychle zamířil po schodech nahoru.

Karolína už sice byla v posteli, ale ještě nespala. Když jí Deighton oznámil, kdo na ni dole čeká, nemohla chvíli pochopit, co se děje. Milford! napadlo ji. Zřejmě jel přímo za Bradfordem a přes slib, který jí dal, mu všechno řekl.

„Oznamte, prosím, Jeho Milosti, že se s ním nechci setkat,“ řekla Deightonovi. „A Deightone,“ zavolala za ním, když se obrátil a chystal se sejít dolů do haly,, je už hrabě doma?“

„Ano,“ odpověděl Deighton. „Asi před hodinou odešel do své ložnice. Přejete si, abych ho probudil?“

„Nebesa, ne!“ pospíšila si Karolína. „Otce nesmíme v žádném případě zneklidňovat.“

Deighton přikývl a pokračoval po schodech dolů.

Karolína zavřela dveře a pomalu přešla k oknu. Dubová podlaha ji studila do bosých nohou. Tušila, že to Deighton nebude mít jednoduché a že ho vévoda bude nutit, aby se ji ještě jednou pokusil přemluvit.

Nepřekvapilo ji tedy, když se opět ozvalo zaklepání na dveře. „Deightone, řekněte mu, aby šel okamžitě pryč,“ prohlásila stroze.

Dveře se otevřely. Karolína se ohlédla a uviděla Bradforda. „Nikam nepůjdu.“ Stál před ní a vypadal tak hezky a mužně, jako snad ještě nikdy. Cítila, že sejí třesou nohy. Do očí jí vstoupily slzy a nemohla se nadechnout. To je únavou, říkala si, ale dobře věděla, že za to může něco jiného.

Bradford na ni hleděl, jako by viděl krásný přelud, a mocí vůle přemáhal touhu zavřít dveře a obejmout ji.

Karolína se konečně vzpamatovala. „V ložnici se mnou být nemůžete, Bradforde. To není slušné,“ vypravila ze sebe staženým hlasem.

Bradford se usmál. „Budete si muset zvyknout, že už asi

nikdy nebudu slušný,“ řekl. Jeho hlas zněl jako něžné laskání. Karolína byla jako hypnotizovaná. Cítila jeho pohled, kterým rozehříval celé její tělo od konečků prstů na nohou až k hlavě.

Bradford pomalu vkročil do místnosti. Zavřel dveře a Karolína zaslechla cvaknout západku. Byli zamčeni. Srdce jí tlouklo až v krku. Snažila se shromáždit v sobě hněv a rozkřiknout se na něho, ale nešlo to. Stála před ním jako socha a čekala, co udělá.

„Přemýšlím, jestli je to zlý sen, nebo jste už naprosto ztratil rozum,“ řekla konečně. „Odemkněte ty dveře a odejděte, Bradforde.“

„Odejdu, ale teď ještě ne, moje lásko.“ V jeho hlase zaznělo tolik něhy, že se zachvěla. Udělal pohyb směrem k ní, ale ona ucouvla, sáhla po županu a přehodila si ho přes sebe.

Trochu ho překvapilo, že na něho nekřičela. Zachoval se k ní jako ničema, a i když byly motivy jeho chování čestné, ona to nemohla vědět. Vždyť ji svým chováním téměř vystavil veřejnému posměchu. Proč je na něho tak mírná a nehází po něm, co jí přijde pod ruku?

Karolína na něho stále jen upřeně hleděla. V hlavě se jí honily tisíce myšlenek, ale ona nebyla schopná jedinou z nich zachytit. Poprvé v životě byla naprosto přemožena.

Těsně před ní se Bradford zastavil. Natáhl ruku a jemně ji pohladil po tváři.

„Ne,“ zašeptala bolestně. Bradford cítil, že se mu ruka chvěje, a nechal ji klesnout.

Znovu o krok ustoupila. Bradford zoufale hledal způsob, jak ji přimět, aby ho vyslechla. „Chyběla jste mi, Karolíno.“

Zmateně uvažovala, jestli dobře slyšela, náhle však zavrtěla hlavou a začala plakat. Vzal ji za ramena a přitáhl si ji k sobě. „Omlouvám se, lásko moje. Bůh ví, že je mi líto, co se stalo,“ opakoval jí znovu a znovu šeptem a tiskl ústa na její vlasy. Nemohl poručit svým rukám, aby se jí nedotýkaly, nehladily ji a nepřitahovaly ji těsně k jeho hrudi. Stále plakala, ale jeho utěšování se nebránila.

Konečně se odvážil zvednout jí bradu a setřít jí kapesníkem slzy z tváří. „Pro mě to také byla těžká doba,“ přiznal se šeptem. Jemněji políbil na čelo, pak na nos a nakonec jeho ústa sklouzla k jejím rtům. V tu chvíli se vzpamatovala a odtáhla se.

„Proč to pro vás byla těžká doba?“ zeptala se.

Bradford si povzdechl. Přál si, aby jí nemusel nic vysvětlovat, chtěl ji jen znovu a znovu líbat. To však

nebylo možné. Rychle se rozhlédl a uviděl vedle lůžka houpací křeslo. Přikročil k němu a přitáhl si Karolínu k sobě. Teprve když se pohodlně usadil a sevřel ji na klíně, začal se svou obhajobou. „Slibte mi, že mě nebudete přerušovat, dokud neskončím.“

S vážným výrazem ve tváři přikývla. „Domníval jsem se, že se někdo snaží ohrožovat mě. Když se stala ta nehoda s kočárem a já jsem zjistil, že kolo bylo úmyslně poškozené, uvědomil jsem si, že tomu, kdo mě chce zabít, je jedno, zda na jeho mstu doplatí i někdo jiný. Proto jsem se rozhodl —“

„Proč jste si myslel, že někdo chce zabít vás?“ vskočila mu do řeči Karolína.

„Slíbila jste mi, že mě nebudete přerušovat, dokud neskončím,“ připomenul jí. „Ale odpovím vám. Poškozen byl můj kočár, Karolíno, a mého kočího praštili přes hlavu, aby ho odklidili z cesty. Byl to jediný logický závěr, k němuž jsem mohl dospět.“ „Byl to závěr člověka, který je zvyklý uvažovat egoisticky,“ přerušila ho opět Karolína.

Bradford jen pokrčil rameny, ale sám pro sebe si pomyslel, že má svým způsobem pravdu. „Ať je to jak je, rozhodl jsem se předstírat, že náš vztah skončil, a chovat se tak, aby si všichni mysleli, že jsem o vás přestal mít zájem. Jen tak,“ zvýšil hlas, když viděl, že Karolína se chystá protestovat, Jsem si mohl být jistý, že vám nikdo neuškodí nebo vás proti mně nezneužije.“ „Ale proč jste mi to neřekl?“ dožadovala se. Konečně začínala být klidnější. Stačilo však, aby si připomněla, jaká duševní muka jí způsobil, a opět v ní propukl hněv. Bradford si všiml změny jejího výrazu a připravil se na výbuch rozhořčených výčitek.

„Ne, nemusíte mi odpovídat,“ pokračovala hněvivým šepotem. „Vím, proč jste to neudělal. Protože mi nevěříte.“ Vymanila se z jeho objetí a postavila se před něho. „Přiznejte to, Bradforde.“

„Karolíno, chtěl jsem vás jen ochránit před nebezpečím. Kdybych se vám se vším svěřil, stačilo by, abyste se o tom před někým jen zmínila, a už byste se ocitla ve středu toho všeho.“ Bradford se domníval, že jeho argumenty jsou logické, a z jeho pohledu byly naprosto přesvědčivé.

Karolína s ním však zřejmě nesouhlasila. Rozhlédla se po místnosti a Bradford si na chvíli myslel, že hledá, co by po něm hodila.

Místo toho mu pohlédla do očí. „Uvažoval jste někdy, že bych si to, co mi řeknete, mohla nechat pro sebe?“ zeptala se.

„Ne,“ připustil. „I kdybych věřil, že se nikomu nesvěříte, stejně by to nebylo nic platné. Vy máte své pocity napsané ve tváři, drahá, a každý šije může přečíst. Nikoho byste nepřesvědčila, že jsem vám dal košem.“

Bradford se předklonil a snažil se ji přitáhnout zpátky na klín. Ona však před ním uhnula. „Karolíno, dělal jsem jen to, co jsem považoval s ohledem k vám za nejlepší.“

„Vidím, že jste si můj hněv nesprávně vyložil,“ prohlásila chladně. „Kdy konečně poznáte, že nejsem jako jiné ženy? A kdy se konečně rozhodnete mi důvěřovat?

Vždyť bez důvěry není žádný trvalý vztah možný.“

Stála před ním a její tvář vyjadřovala hluboké zklamání.

„Nikdy se nezbavíte pokušení strkat mě do jednoho pytle s ženami, které jste měl přede mnou. A toho mám až po krk!“

„Drahoušku, uvědomujete si, že křičíte?“ Když viděl, že ji jeho mírná poznámka ještě víc rozzuřila, dodal: „Jestli vzbudíte svého otce a on mě tady najde, bude mě žádat, abych si vás okamžitě vzal.“

Zarazila se. Bradford souhlasně přikývl. „Netoužím oženit se s vámi už zítra. Do soboty není tak dlouho, aby se se svatbou nemohlo počkat.“

Karolína nedokázala skrýt svůj úžas. „Slyšel jste, že bych řekla jediné slovo?“

„Slyšel,“ odpověděl Bradford. „A předpokládám, že každé vaše slovo slyší také celý váš dům. Tak, a teď buďte hodná holčička a dejte mi ten dopis. Vaše postel je moc blízko a vy jste pro mě příliš velkým pokušením.“

„Bože, a já jsem Milfordovi věřila,“ zamumlala. „Ale co jsem mohla čekat? Když tvrdí, že je váš přítel, nemůže být lepší než vy.“

„Ten dopis, Karolíno,“ trval Bradford na svém. Vstal, protáhl se a vykročil k ní. „Dejte mi ho a nechte, ať rozhodnu já, co bude nejlepší udělat.“

„Vy o ničem rozhodovat nebudete,“ prohlásila. „A já se za vás neprovdám ani v tuhle sobotu, ani v žádnou jinou. Nemohu se uvázat k muži, který nemá ponětí, co je to láska,“ řekla rozhořčeně. „Kdybyste o ní něco věděl, bral byste ohled na moje city. A také byste mi věřil.“

„Karolíno, jestli ještě jednou budete opakovat slova věřit a důvěra, uškrtím vás.“

Pohled do jeho očí ji přesvědčil, že je toho schopen. Couvla od něho dál. „Prosím, odejděte. Už jsme si toho řekli dost.“

„Souhlasím,“ vyštěkl. Zamračil se a Karolína měla chvíli za to, že opravdu hodlá odejít. Myslela si to však jen do

chvíle, než se tiše posadil na kraj postele. Klidně si svlékl kabát a začal si stahovat boty.

„Co to děláte?“ Přiběhla k posteli a snažila se mu zabránit, aby si svlékl ponožky. „Musíte okamžitě odejít.“

„Sama jste řekla, že jsme si toho už řekli dost,“ prohlásil. Pustil botu a chytil Karolínu za pás. Než se zmohla na obranu, ležela na zádech a on se tyčil nad ní.

„Chybělo mi, že jsem vás nemohl líbat, Karolíno.“ Vzápětí se přisál na její ústa a donutil ji, aby je otevřela. Snažila se mu vzdorovat a ještě urputněji se začala bránit, když přitiskl svá pevná stehna k jejím nohám a ona ucítila jeho tvrdý úd.

Bradford pokračoval v dobývání jejích úst a pomalu z ní vysával veškerý odpor. Cítila se proti němu tak měkká, tak neuvěřitelně poddajná. Jeho dlaně přejížděly po tenké tkanině, laskaly její ňadra a přinutily ji, aby ze sebe vydala povzdech absolutní rozkoše.

Vůbec nevěděla, jak k tomu došlo, ale náhle byla bez županu, a než stačila sebrat tolik sil, aby se pokusila Bradforda zastavit, rozepínal už knoflíčky noční košile a jeho ruka vklouzla na nahé tělo.

Vytrčila proti němu boky, ale podle toho, jak zasténal, poznala, že mu místo bolesti způsobila rozkoš. Bradford jí sevřel nohy mezi stehny, aby se nemohla bránit, a potom nekonečně pomalu klouzal ústy dolů po jejím hrdle.

Bojovala s ním rukama, ale nebylo to nic platné. Jeho ústa se posouvala níž a níž a svým něžným mučením postupně likvidovala poslední zbytky jejího odporu.

Konečně dospěla k ňadru a bez zaváhání nasála ztuhlou bradavku do svého vlhkého tepla. Karolína se proti němu znovu vzepjala boky, ale on na to zareagoval primitivními živočišnými pohyby, které ji strhly do divokého zmatku pocitů. Dlouze povzdechla a znovu se vzepjala, aby od něho získala víc.

Jeho ústa se nemohla nasytit jednoho jejího ňadra, zatímco ruka hladila a laskala druhé. „Bradforde!“ zašeptala. Byla však lak ztracená v pocitech, které v ní vyvolával, že nebyla schopná myslet ani mluvit.

Cítila, že sejí noční košile vyhrnula až ke kolenům, a vzájemné pohyby obou těl ji posouvaly stále výš. Když jeho ruka přejela po bocích a sklouzla mezi její nohy, instinktivně se ji pokusila zastavit, Bradford si však pomohl kolenem, rozevřel jí stehna a její protesty umlčel dalšími vášnivými polibky.

A potom jeho prsty našly střed jejích mučivých pocitů. Karolíně se zdálo, že v tu chvíli zemře rozkoší. Bradford

přerývaně dýchal a mumlal slova plná touhy. „Nikdy se vás nevzdám, Karolíno. Chci vás mít. Cítím, jak se chvějete, lásko.“

Znovu ji líbal, zatímco jeho prsty se ponořily do vlhkého měkkého tepla.

Chtěl jí dát jen trochu radosti, ukázat jí vzrušení a vášeň, kterou spolu mohou sdílet, a věděl, že dál nesmí. Teď však cítil, že by nad sebou mohl ztratit kontrolu.

Povzdechl si, převalil se na záda a založil si ruce za hlavu. Chvíli zhluboka dýchal a snažil se myslet na něco jiného než na teplé tělo ležící vedle. „V sobotu se vezmeme.“ Jeho hlas zněl chraptivě, ale nemohl s tím nic dělat. Hněval se — sám na sebe.

Karolína se cítila, jako by byla vržena do sněhové návěje. Nemyslela na nic, jen se jí chtělo ovinout kolem něho paže a prosit ho, aby pokračoval.

Věděla však, že musí pokušení odolat, utéct mu. Rychle vstala. Nohy se jí chvěly a musela se opřít o sloupek postele, aby neupadla. „Jak jste mi to mohl udělat,“ ozvala se. Její hlas zněl mdle. Bradford viděl v jejích očích zmatek a usmál se na ni.

„Vaše vášeň není o nic menší než moje,“ řekl tiše. „A jste příliš čistá a nezkušená, abyste ji dokázala ovládnout nebo použít proti mně.“

„Jako to dělají ostatní vaše ženy?“ Její hlas zněl klidně, ale Bradforda nezmátla. Prozradily ji ohníčky v očích. Zase přemýšlí

o tom, že mě zabije, pomyslel si s povzdechem. Posadil se a chytil botu, kterou po něm hodila. Opět seji pokoušel uklidnit a uvažoval, proč ji právě ty nejúžasnější věci dokáží rozzuřit.

„Nemám žádné své ostatní ženy,“ prohlásil. Chtěl pokračovat a říct jí, že od jejich osudového setkání na odlehlé venkovské cestě se nedotkl jediné ženy, ale Karolína se k němu otočila zády a oblékala si župan.

„Dejte mi ten dopis, prosím,“ žádal ji znovu.

Otevřela šatní skříň, vytáhla ze své tajné skrýše dopis a pomalu se vrátila k němu.

Ve chvíli, kdy mu dopis podávala, ozvalo se zaklepání.

Karolíně se rozšířily oči hrůzou. „Pryč z mé postele!“ zašeptala v panice. Rychle si upravila vlasy a spěchala ke dveřím. Dalo jí práci, než rozechvělými prsty odemkla.

Konečně se jí to podařilo a otevřela. Na prahu stál hrabě z Braxtonu. Měl na sobě noční košili, župan a na nohou trepky. Ohromeně na ni hleděl.

„Ach tatínku, vzbudili jsme tě, že?“ Karolíně se třásl

hlas a neměla daleko k mdlobám. Otočila se a uviděla, že Bradford je těsně za ní. Byl oblečený, a dokonce měl obuté boty.

„Dobrý večer,“ pozdravil hraběte. Tvářil se klidně, jako by ho fakt, že byl přistižen uprostřed noci v Karolínině ložnici, příliš neznepokojoval. Zřejmě musí být na podobné situace zvyklý, pomyslela si s rostoucím hněvem Karolína.

„Dobrý večer?“ zopakovala po něm. „To je všechno, co jste schopen říct?“ Vrhla na něho zlý pohled a obrátila se k otci. „Papá, není to tak, jak se ti možná zdá. Pochop, nechtěla jsem sejít dolů a on —“ odmlčela se a rychle pohlédla na Bradforda, „byl tak neodbytný, že —“

Bradford ji přerušil tím, že ji vzal za ruku a přitáhl k sobě. „Já to vysvětlím sám,“ řekl arogantním tónem. Karolína hleděla chvíli na něho a pak zase na otce. Ubohý papá! Rozpaky ve tváři hraběte se pomalu měnily ve zmatek a hněv.

„Byl bych vám vděčný, Braxtone, kdybyste mi věnoval několik minut svého času. Vím, v tuto hodinu je to poněkud neobvyklé, ale i to se vám pokusím vysvětlit.“

Hrabě krátce kývl hlavou. „Omluvte mě na chvíli, abych se mohl obléknout. Setkáme se dole.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl Bradford, když se hrabě stále nehýbal. Pak dal lehkým stiskem Karolíně znamení, aby mlčela. Hrabě se konečně vydal dolů a Bradford zavřel dveře.

Karolína byla otcovou reakcí a jeho pohledem plným zklamání tak vyvedená z míry, že se jí chtělo plakat.

„Bradforde!“ vykřikla a chystala se spustit salvu výčitek.

„Co jste si to, k čertu, udělala s vlasy?“ přerušil ji. Pak ji přitáhl k sobě a políbil.

„Ne, nechte toho.“ Odstrčila ho. „Chcete mě znovu pobláznit, ale to už nepřipustím. Pořád jsme nic nevyřešili! Ještě jsem vám neřekla, jaký jste ohavný bídák. My dva se k sobě absolutně nehodíme. Jste —“

Znovu ji políbil, její chabá obrana mu v tom nemohla zabránit. Jeho ústa však změkla teprve, až se mu poddala.

„Karolíno, vypadáte hrozně. Copak jste měsíc nespala? Běžte hned do postele, potřebujete se dát dohromady.“

„V žádném případě!“ odsekla. Protože ji držel pevně přitisknutou k hrudi, mluvila do jeho kabátu. „Půjdu dolů s vámi. Bůh ví, co se chystáte otci říct, abyste si ho usmířil. Musím tam být, abych se mohla bránit.“

Odpověděl jí tím, že ji zvedl a odnesl na lůžko. „O všechno se postarám já,“ řekl uklidňujícím hlasem. „Věřte mi,“ dodal a v jeho očích se zablýskly jiskřičky.

Znovu ji krátce políbil na tvář a vykročil ke dveřím. „Bradforde, ještě jsme neskončili,“ zavolala za ním.

Otevřel dveře. Byl k ní obrácený zády, ale přesto slyšela, že jeho hlas se zachvívá smíchem. „Já vím, moje milá. A je nejvyšší čas, abyste to pochopila i vy.“

Ještě než stačil zavřít, vyskočila z postele a přiběhla k němu. „Ale neřeknete mu o tom dopise, že ne? Jestli to uděláte, pošle mě zpátky do Bostonu. Nechci, aby měl o mě strach.“

Bradford zavrtěl podrážděně hlavou. Když se k ní otočil zády a chystal se sejít ze schodů, napadla ji náhle hrozná myšlenka. Chytila ho za kabát. „Kdyby vás vyzval na souboj, neodvažujte se přijmout.“

Neodpověděl a pokračoval po schodech dolů. Karolína ho následovala. „A co mám dělat já?“ naléhala. Uvědomila si, že mu stále drží šos kabátu, a hned ho pustila. Proč s ní jedná, jako by byla nesvéprávná!

Musíš se vzchopit, řekla si. Přesto se najednou slyšela, jak opakuje: „Co mám dělat já?“ Mluvila o dopisu a o otcově hněvu, ale nedokázala svou otázku zformulovat tak, aby byla jasná. Bradford bral dva schody najednou. Karolína se zastavila u zábradlí a dívala se za ním. „Snažte se, aby vám do soboty narostly vlasy,“ zavolal na ni přes rameno.

Jeho absurdní a zesměšňující poznámka ji šokovala. Všechen hněv, který v ní dosud bouřil, náhle zmizel a zůstala jen rezignace. Posadila se na nejvyšší schod a položila si hlavu do dlaní. Co se to s ní, proboha, děje? Musíš se uklidnit, říkala si neustále. Musíš si ve svém životě udělat pořádek. To si opakovala celou cestu do své ložnice.

Takže Bradford z jejího života nezmizel. Už je tu opět, povzdechla si, když zase ležela na lůžku. To, že se o ni opět zajímal, mělo své výhody i nevýhody. Její srdce jásalo, ale logický rozum jí říkal, že všechny problémy, které mezi nimi existovaly dříve, zůstávají. Dokud nenajde způsob, jak ho naučit, aby ji skutečně miloval, aby jí věřil natolik, že jí bude ochoten dát své srdce, do té doby bude jejich společná budoucnost vypadat pustě a bezútěšně.

Věděla, že by do jeho života přinesla jen málo. Jak dlouho by mu stačilo pouze to, že ho přitahuje? Za jak dlouho by sejí nabažil a začal se honit za jinými ženami? Jednou to nazval hrami a Karolína začala věřit, že to je jediné, čeho je ve vztahu k ženě schopen.

Teď se ještě za něho nemůže provdat, umiňovala si. Teď

ještě ne. Přála si spojit svůj život s mužem, který by ji dokázal milovat i tehdy, až už by její krása uvadla a na tváři by se jí objevily vrásky.

Věřila, že to není nic neuskutečnitelného. Viděla, že strýc Henry a teta Mary se stále milují a možná víc než dříve. A Charitina láska k Paulu Bleachleymu byla něco podobného. Vzpomněla si na to, jak Bradford prohlásil, že jakmile Charita uvidí, že Paul už není hezký muž, obrátí se k němu zády a odejde.

Nevěděla, jestli se jí někdy podaří Bradfordův postoj změnit. Věděla, že vyrostl ve společnosti, kde platí pouze povrchní hodnoty a žena se hodnotí jen podle vzhledu.

Jaké by tohle bylo manželství? To by se měla zabývat pouze tím, jak vypadá, jakou má postavu a šaty? Má se snad vrhnout do života, v němž bude stát nejvýše to, co vždy považovala za nedůležité? Bože, má se opravdu tak změnit, aby se začala ve společnosti chichotat nebo omdlévat, když jí upadne klobouk, jako to dělá lady Tillmanová?

Rázně zavrtěla hlavou a snažila se všechny směšné představy, které se jí rojily v hlavě, potlačit. Pokusila se nemyslet na nic a usnout. Utěšovala se, že si alespoň dokáže připustit, že se za něho neprovdá. „Dokud nebude takový, aby mi vyhovoval,“ slíbila si šeptem. Potom plakala tak dlouho, až usnula.

Kapitola desátá

Byla to krásná svatba. Alespoň to všichni Karolíně při gratulacích tvrdili. Stála po boku muže, s nímž si právě vyměnila manželský slib — muže, který ji slíbil lásku a věrnost, dokud je nerozdělí smrt.

Byla šťastná, že se všechna muka konečně uzavřela. Přestala bojovat s osudem den předtím, než s Charitou a se svým otcem odjeli do Bradford Hills. Bylo rozhodnuto, že svatba se bude konat v rodovém sídle jejího budoucího manžela, aby se neporušila tradice.

Vždyť v Bradford Hills se ženil už jeho otec, dědeček i pradědeček.

Na všechny přípravy dohlížel Bradford, zatímco Charita s hrabětem se starali o svatební oznámení a rozesílání pozvánek. Když se nyní Karolína rozhlédla po plesovém sále, nemohla uvěřit, že vše dopadlo opravdu dobře. Všichni vypadali navýsost spokojeně a tvářili se mile. Všichni kromě nevěsty. Karolíně se stále ještě nepodařilo urovnat si v hlavě, co se stalo.

Ještě tu noc, kdy za ní vtrhl do ložnice, se Bradford usmířil s jejím otcem a ráno pak hrabě oznámil, že je dojat a těší se na její svatbu. Karolína se ho snažila přesvědčit, že žádná svatba nebude, ale otec rezolutně odmítl její důvody poslouchat. Vzpomínala si, jak se jí zeptal, jestli Bradforda miluje, a ona byla tak bláhové upřímná, že řekla ano. Od té chvíle byl k jejím argumen-tům zcela hluchý.

V jejím okolí nebyl nikdo, na koho by se mohla obrátit o pomoc. Dokonce ani Charita ne, taji naopak přiváděla k šílenství. Karolína nesměla opustit dům, a proto nemohla uniknout její neustálé pozornosti.

Přímo v domě pracovala dnem i nocí madam Newcottová se třemi nervózními švadlenami na jejích svatebních šatech. Bradford také najal dva statné muže, aby dohlíželi na Karolíninu bezpečnost. Hrabě se k tomu nikdy nevyjadřoval a Karolína si často kladla otázku, co si asi myslí. Ona sama však nebyla zcela přesvědčená, že ji oba ochránci střeží před nějakým vnějším nebezpečím, a nemohla se zbavit podezření, že je Bradford instruoval, aby jí nedovolili utéct. Jakmile ji ta myšlenka napadla, začala čím dál víc snít o návratu do Bostonu. V každém případě tam byl její život mnohem méně komplikovaný.

S Bradfordovou matkou se setkala až poté, co se usadila ve velkolepém sídle zvaném Bradford Hills. Karolína byla ve své ložnici a převlékala se k večeři, když se náhle otevřely dveře a vstoupila jakási ctihodná dáma. Byla vyšší než Karolína, elegantně oblečená a nesla se jako královna.

Karolína rychle vytáhla ze skříně šaty, oblékla si je a pak se pokusila o uctivou úklonu. Dáma si ji celou dobu pečlivě prohlížela.

„Nosíte jeho dítě?“ zeptala se vévodkyně. Řekla to tak ostře, že se Karolína zachvěla.

„Ne,“ odpověděla Karolína stručně. Pomyslela si, že pokud je Bradfordova matka tak neomalená, že se nerozpakuje jí takovou otázku položit, oplatí jí stejnou kartou.

Obě ženy na sebe dlouho hleděly. Karolína si všimla, že vé-vodkyniny oči mají tutéž barvu jako Bradfordovy. Dáma stojící proti ní měla hluboké rýhy kolem koutků úst, což napovídalo, že se často směje.

„Nepřipusťte, aby si vás ochočil tak, že byste se před ním hrbila,“ řekla vévodkyně. Posadila se a ukázala Karolíně na druhé křeslo.

„Nikdy v životě jsem se před nikým nehrbila,“ odpověděla Karolína, když se posadila proti své budoucí tchyni. „Ani nevím, jestli bych to uměla.“

„Vždycky byl netrpělivý. Když se pro něco rozhodl, musel to mít hned.“

Karolína přikývla. Ostrost vévodkynina hlasuji už neurážela, a dokonce se na ni i usmála. „Není jen netrpělivý,“ dodala po chvíli, „ale i panovačný a arogantní. Podle mě se k sobě nehodíme. Myslím, že byste to měla vědět.“

Vévodkyně se usmála — zdálo se, že se jí Karolínina upřímnost nedotkla. „Vy se tedy za něho skutečně nechcete provdat?“ zeptala se.

„Nemiluje mě,“ prohlásila Karolína stroze. „A také mi nedůvěřuje. To je špatné pro začátek, nemyslíte?

Kdybyste s ním promluvila, možná by si to ještě rozmyslel.“

„To je nesmysl, dítě. Je jasné, že vás chce, jinak by nepožádal

o vaši ruku. Můj syn nikdy nedělá, co nechce dělat. Vy ho musíte přinutit, aby vás miloval, pokud to považujete za nezbytné.“

„A vy se domníváte, že láska není v manželství nezbytná?“ zeptala se Karolína zjevně zmatená.

„Domnívám se, že důležité je vytvořit pevný manželský svazek,“ odpověděla vévodkyně.

Vstala a přistoupila ke dveřím. „Myslím, že můj syn si vybral dobře.“ Po těch slovech odešla.

„Karolíno! Co jsi tak zasněná? Vzpomínáš na svůj svatební den?“ Charita do ní musela strčit, aby na sebe upozornila. „Vzpomínej, holka, vzpomínej, ale uvědom si, že teď už jsi vévodkyně.“

Karolína netušila, že Bradford Charitinu nadšenou poznámku zaslechl. Zavrtěla hlavou a odpověděla: „Ne, jsem především Bradfordova žena. To je na mě prozatím až až.“

Bradford, potěšený jejími slovy, se usmál. Přistoupil Milford, formálně se před Karolínou uklonil a vzal ji za ruku. Ve světle svící zazářil na její ruce nový safírový prsten a Bradford pocítil hřejivou vlnu uspokojení. Ten prsten byl důkazem, že Karolína patří jemu.

Když Milford skončil s gratulací, řekl: „Můžete mi prosím, odpustit, že jsem porušil svůj slib?“

Karolína zavrtěla hlavou. „To nemohu. Byl to od vás zbabělý skutek. Podívejte se, jak jsem kvůli tomu

dopadla.“

Milford však nejevil sebemenší známky lítosti.

„Řekněte mi, co vás tak pobavilo, když jste odříkávala manželský slib?“ zeptal se.

„Jestli máš na mysli skutečnost, že se nevěsta při manželském slibu usmívala, pak věz, že to bylo nevýslovnou radostí nad tím, jakého dostává manžela.“ Bradfordova slova vyvolala na její tváři zdráhavý úsměv. „Mám šťastnou povahu,“ odpověděla Milfordovi. Obrátila se ke svému manželovi a dodala: „Pokud ovšem nejsem zahnaná do situace, ve které musím být jen trpnou loutkou. Pak začnu být smutná.“

Bradford její poznámku nekomentoval, pouze ji vzal za ruku a odvedl ji do středu slavnostně vyzdobeného sálu. Byl čas začít s tancem.

Zbytek večera splynul v Karolínině mysli v nezřetelnou šmouhu. Po celou dobu si přála být alespoň chvíli sama, jen tak dlouho, aby mohla souvisle domyslet alespoň jednu myšlenku. Bradford však zůstával neustále po jejím boku, jako by ji hlídal. A pak už byl čas odejít nahoru.

Doprovázela ji Charita. Byla nezvykle mlčenlivá a Karolína jí za to byla vděčná. Teprve až Karolína skončila koupel a oblékla si průsvitnou noční košilku, zašeptala jí Charita otázku, která Karolínu znepokojila.

„Víš, co se teď bude dít, Karolíno? Vysvětlila ti moje matka, co spolu manželé dělají?“

Karolína zavrtěla hlavou. „Ta by hned po první větě omdlela,“ řekla.

Charita najednou vypadala sklíčeně. „Potom budu muset počkat do příští návštěvy, abych se to přesně dověděla —“

„Charito, neznervózňuj mě víc, než už jsem! Oh, proč musíme strávit noc tady,“ zaúpěla. Přemýšlela o tom, co ji čeká, a pak si představila, jak na ni bude ráno celý dům hledět. „Oni to všichni vědí,“ zašeptala.

„Nebuď nervózní,“ konejšila ji Charita. „Když se přitom budeš smát… víš, pak myslím, že se Bradford rozzuří.“

Než mohla Karolína něco říct, Charita ji krátce objala a odešla. „Budu se za tebe modlit,“ zašeptala ještě ve dveřích.

Karolína stála uprostřed ložnice a čekala. Měla chuť vlézt si do postele, ale pak ji napadlo, že by nepůsobilo dobře, kdyby se skrývala pod pokrývkou. Bradfordovi by to mohlo přijít směšné a ona by zemřela hanbou,

kdyby sejí vysmál.

Konečně se otevřely spojovací dveře do vedlejší ložnice.

Bradford se opřel o dveřní rám a díval se na svou ženu. Byla tak závratně krásná, až se mu úžil dech v hrdle. Noční košilka ji halila jen tak, že pro představivost už moc nezbývalo, a on si dával na čas, když obdivoval její dlouhé, ladně tvarované nohy, štíhlý pás a plná ňadra.

Karolína jeho pohled opětovala. Už předtím si svlékl kabát

i nákrčník. Uvědomila si, že vlasy, které mu padají do čela, změkčují jeho rysy. Tvářil se obezřetně a Karolíně se zdál neodolatelně krásný i děsivý zároveň. Teď už nebyla nervózní, pouze vystrašená. V tu chvíli litovala, že si nechala ustřihnout vlasy — napadlo ji totiž, že jí mohly částečně zakrýt prsa. Chvíli dokonce uvažovala, jestli by bylo příliš dětinské, kdyby stáhla z lůžka pokrývku a omotala si ji kolem těla.

Zachvěla se, nebyla si však jistá, jestli z chladu, nebo pod vlivem smyslného pohledu, kterým šiji prohlížel její manžel.

„Charita se za mě modlí,“ řekla, aniž věděla proč. Její hlas zněl stěží hlasitěji než slabý šepot, ale podle nepatrného zvednutí obočí poznala, že ji slyšel. Potom se usmál a v tu chvíli z ní všechen strach spadl.

Otočila se a očima hledala župan, když konečně promluvil. „Neboj se, Karolíno.“ Vykročil k ní a v jeho pohledu byla něha.

„Nebojím se. Je mi jen zima,“ odpověděla. Začal jí třít paže a ona se pokusila o úsměv. Teď se už opravdu třásla a nebyla schopná se ovládnout.

Bradford kolem ní ovinul paže a přitiskl ji k sobě. „Už je to lepší?“ zeptal se chraptivým hlasem.

Karolína přikývla. „Máš krásný dům, Bradforde, ale moc chladný,“ zašeptala mu do hrudi. „A také je tu všude průvan,“ dodala, když ji zvedl do náruče a vykročil s ní ke své ložnici. „Tak velké místnosti nestačí krby vytopit.“ Bože, sotva to řekla, hned si uvědomila, že mele pusou jako Charita. Co se to s ní děje? Zmlkla a umínila si, že už neřekne ani slovo.

Bradford zavřel dveře, zamkl a potom ji donesl na své lůžko. Přikrývky obrovské postele s nebesy byly odhrnuté a on ji položil přímo doprostřed. Jakmile ji pustil, začala se opět třást.

„Za chvíli ti bude teplo, miláčku,“ sliboval. Z jeho

hlasu i pohledu bylo cítit pobavení a Karolína tušila, proč se usmívá. Věděl, že se nechvěje zimou, ale nejistotou a možná i strachem, co ji čeká. Pohlédla na něho a snažila se vypadat naježeně. Teď už nebylo pochyb, kdo má navrch. Karolína se cítila zcela bezradná. Pozorovala, jak si její manžel vyzouvá boty a svléká košili, a pomyslela si, že by možná byla klidnější, kdyby se na něho nedívala. Když se však posadil na kraj lůžka, dostala chuť se natáhnout a dotknout se ho.

Vzpomněla si, jak ji vzrušily a rozpálily jeho polibky a jak si vždy přála, aby se svými doteky nikdy nepřestal. Cítila, že se přece jen uvolnila, a její strach maličko ustoupil.

Bradford vstal a začal si stahovat kalhoty. Pak ale zaváhal. Otočil se a chvíli nechal Karolínu obdivovat svou mocnou hruď porostlou kadeřavými černými chlupy. Uvědomovala si, že na něho upírá oči, ale nemohla si pomoct.

„Víš, že mi připadáš jako spartský bojovník?“ vyhrkla. Potom si všimla jizvy těsně nad pasem a zeptala se: „To jsi utržil v nějaké bitvě?“

„Ve rvačce,“ opravil ji. Usmál se a opět se posadil na lůžko. Rozhodl se, že si s ohledem na její nevinnost zatím nechá kalhoty na sobě. Viděl, že je bázlivá jako mladé hříbě, a nechtěl jí nahánět větší strach, než má.

„Milford má podobnou jizvu, ale on ji má na levé straně. Jsou to památky na náš první večer na druhé straně města.“

„Budu mu muset říct, aby mi ji ukázal,“ prohlásila s laškov-ným úsměvem. Cítila, že jí lehký žertovný tón jejich rozmluvy pomáhá. Bradford se choval, jako by měl času na rozdávání, a počáteční panika, která ji přemohla, nyní pominula. Teď se už cítila téměř klidná.

„Ať tě to ani nenapadne,“ zavrčel Bradford jako medvěd. „I když je to můj nejlepší přítel, asi bys mu nemusela dlouho říkat, a stál by před tebou nahý.“

„Ty Milfordovi nevěříš?“ zeptala se udiveně.

Bradford neodpověděl. Bylo zřejmé, že jemu takový hovor příliš uvolnění nepřináší. Toužil po ní, až téměř cítil bolest, a nemohl myslet na nic jiného, než jak svou ženu sevře v náručí.

„Myslím, že bych tě měla varovat, Bradforde…“ začala Karolína. Sklopila pohled a dívala se na své ruce.

Zamračil se —její náhlé zvážnění ho zmátlo. Natáhl se, vzal její hlavu do rukou a přinutil ji, aby na něho pohlédla.

„Nejsem si úplně jistá, jak to probíhá… Nevím, jestli budu vědět, co mám…“

Bradford přikývl. Dělal, co mohl, aby udržel vážný výraz. „Neočekával jsem, že budeš kdovíjak zkušená,“ řekl.

Stále na něho hleděla s vážným výrazem, ale teď si už všiml, že se jí do očí vrátily laškovné jiskřičky.

„Předpokládám, že ty víš, co je třeba.“

Pomalu přikývl. V koutcích úst mu maličko poškubávalo. „Myslela jsem si to,“ dodala. „Ale teď tady sedíš v kalhotách, když i já vím, že je naprosto nezbytné, aby sis je svlékl.“

Místo odpovědi ji sevřel v náručí. Potom si lehl, stáhl ji k sobě a jemně jí přejel rukama po bocích. „Myslel jsem, že šije zatím nechám… s ohledem na tvou nevinnost.“

„Jenže pochybuju, že to tak půjde,“ zašeptala.

Pohladil ji po zádech a jemně políbil na krk. „Co jak půjde?“ neodpustil si.

Přemýšlela, co říct, ale jeho horký dech těsně u ucha ji zbavil jakékoliv schopnosti uvažovat. „Zahříváš mě,“ zašeptala místo toho.

„Ale málo. Počkej, zahřeju tě ještě víc.“ Převalil ji na záda a přikryl její tělo svým. „Chci, abys byla horká, Karolíno. Tak horká, že bys sálala žárem.“ Políbil ji na rty, jako by chtěl ukázat,

o čem mluví.

Bez odporu nechala vniknout jeho jazyk do svých úst a s povzdechem se poddala slastné vlně pocitů. Začala mu pomalu hladit ramena. Jeho tělo bylo tak pevné, tak svalnaté, tak teplé.

Bradford pokračoval v něžných útocích na její ústa a Karolína cítila, že myšlenky, které jí chaoticky vyskakovaly v hlavě, pohlcuje záplava slastných vln absolutní radosti. Když se od ní odtrhl, zasténala na protest, ale on pouze vstal a rychle si svlékl zbývající oblečení. Pohlédla na něho. Bože, nikdy neviděla krásnějšího muže. Byl ve své nahotě tak přirozený, tak suverénní, že nepocítila ani ty rozpaky, o nichž si myslela, by se měly v podobné situaci zmocnit každé slušné ženy. Samozřejmě se však nemohla přimět dívat se tam, a její pohled se zastavil u jeho svalnatých stehen.

Bradford stál vedle lůžka, dokud mu nepohlédla do očí. Cítila, že jí celé tělo rudne, a přála si, aby byla zkušenější a uměla se chovat rafinovaněji. Vždyť

vyrostla na farmě a znala přirozený řád těchto věcí! Téměř celé své dětství prožila vedle svých bratranců, kteří nebyli nijak úzkostliví ani v oblékání, ani v řečech, které mezi sebou vedli… samozřejmě jen tehdy, když si mysleli, že je neslyší. I když však mnohé věděla, nikdy se se sexem prakticky nesetkala. Když se dívala na muže, který ji měl zbavit panenství, uvědomila si, že vědět a zažít jsou dvě zcela rozdílné zkušenosti.

„Podívej se na mě, drahá.“ Jeho hlas byl stejně pevný jako postoj, který před ní zaujímal.

Chtěla odpovědět, že se na něho dívá, ale dobře věděla, jak to myslí. Neřekl tedy nic. Místo toho sklopila oči a pomalu jela pohledem dolů. Vnímala tmavé chloupky na jeho mocné hrudi, na okamžik se zastavila na plochém břichu, ale pak pokračovala dál, až náhle hleděla na jeho pevně ztopořené mužství. Zmocnil se jí zmatek, dokonce si opět pomyslela, že jejich manželství nebude dobré, protože se k sobě nehodí…

Všiml si, že se v jejích očích objevila panika.

Povzdechl si potlačovanou touhou. Rychle si lehl k ní a přitáhl si ji do svého objetí. Karolína si přála cítit teplo jeho těla, ale když ucítila přes tenkou tkaninu jeho pevné mužství, pokusila se trochu odtáhnout. On jí však nedovolil se pohnout. Šeptal jí uklidňující slůvka, a když cítil, že se mu poddává, začal jí pomalu svlékat košilku.

Věděla, že by ho měla nechat, aby ji svlékl, ale pořád měla snahu jeho rukám bránit. Jejich přetahování nakonec skončilo tím, že se jemná látka roztrhla, Bradford však nepovolil, dokud nebyla zcela nahá. „Tu košilku mi dala Charita,“ povzdechla si. „Jestli zjistí, že jsi mi ji roztrhl…“

Převalil se na ni a znovu ji přinutil k povzdechu.

Tentokrát ho však vyvolal osvobozující pocit intimnosti dvou nahých těl přitisknutých těsně k sobě a pohled plný touhy a vášně, který na ni její manžel upíral.

Vůbec sejí nezdál těžký, až si uvědomila, že se opírá o lokty, aby ji nerozdrtil.

„Tak jí to neřekneme, miláčku,“ zašeptal. Jeho hlas jí připadal jako jemné laskání, jako uklidňující pohlazení zahánějící strach, který v ní znovu začal narůstat.

Věděl, že ještě není připravená, a musel sám se sebou bojovat, aby se ovládl. Jeho tělo si žádalo naplnění tužby. Cítil, že mu na čele vyrazil pot. Znovu ji políbil a jeho polibek byl tak žhavý, že nebylo pochyb, co bude následovat. Lehké škádlení skončilo. Karolína

okamžitě pocítila změnu. Jeho objetí bylo náhle pevněj-ší, jeho doteky smyslnější. Křečovitě ztuhla v očekávání bolesti, ale on se vůbec nepokusil násilím jí rozevřít nohy. Místo toho ji znovu laskal polibky. Jeho rty se vydaly dolů po krku, až dospěly k něžné prohlubni mezi ňadry.

Z jejích úst se vydral uvolňující povzdech radosti a rozkoše.

Z podbřišku se jí do celého těla začalo rozlévat zvláštní teplo a zmocnil sejí pocit, jako by jí v krvi proudilo slunce.

Jeho rty jí laskaly ňadra, znovu a znovu jemně obkružovaly bradavky, až to nemohla vydržet a vzepjala se proti němu. Když konečně nasál ztuhlý hrot do svých horkých úst, zasténala uspokojením. Zároveň však cítila, že v ní narůstá zvláštní neklid, který však nebyl nepříjemný. Jeho ručeji nyní hladily po nahých bocích a čím víc se blížily k jejímu klínu, tím jako by byly žhavější. Její neklid vzrůstal, teď však už byl provázený nedočkavostí. Zatajila dech a náhle proti němu netrpělivě pohnula boky. Když konečně ucítil její vlhké teplo, neubránila se dlouhému táhlému povzdechu plnému nefalšované rozkoše.

Cítil, že teď k tomu došlo. Byla víc než připravená. Její klín se uvolnil a smyslné pohyby boků proti jeho ruce ho přivedly téměř na pokraj extáze. Pronikl pomalu prsty dovnitř a ucítil horký pevný odpor. Zasténala, a když v jejím stenu zaslechl své jméno, poznal, že už nemůže dál čekat.

Lehl si mezi její stehna a pohlédl jí do očí. „Neboj se, lásko moje, neublížím ti,“ zašeptal. „Už dál nevydržím…“ V jeho chraptivém hlase zaznívala nepotlačitelná touha.

Sevřel jí rukama boky, a zatímco ji držel v pevném objetí, sklonil se k ní, aby ji políbil. „Přitiskni se ke mně, drahá,“ zašeptal a přisál se k jejím ústům. A pak do ní vstoupil stejně nezadržitelně, jako jeho jazyk pronikl do jejích úst.

Prudce se pod ním vzepjala, vykřikla bolestí a mimovolně se pokusila uniknout. Bylo to však marné, protože jí nedovolil ani se pohnout. Teď na ní spočíval celou svou vahou a dokonale ji pod sebou uvěznil.

Pronikavá bolest vzápětí ustoupila, mučivý neklid v ní však pulsoval dál. Odtrhla se od jeho úst a znovu se ho pokusila odstrčit. „Nehýbej se, Karolíno. Ještě ne. Nech tomu čas, aby —-“ nedokončil a místo toho se znovu

přisál k jejím ústům. Pustil boky a sevřel v dlaních její tvář smáčenou slzami. Chvěla se, ale když ho objala pažemi, uvědomila si, že bolest, kterou jí působil, není zase tak nesnesitelná. V tu chvíli se začal pohybovat, a i když zprvu pomalu a opatrně, přesto se bolest okamžitě vrátila.

Karolína se zmítala v divokém víru protichůdných pocitů. Vnímala jeho nekonečný polibek, smyslné útoky jeho jazyka, které jí braly dech. Bolest se brzy začala rozplývat v uspávající slast, jež pronikala do všech údů jejího těla. Vedl ji tak, aby mu obemkla stehny boky, potom se pozvedl a dlouze se na ni zadíval. Natáhla ruku a dotkla se jeho pevné brady. Pomalu mu přejížděla prstem po rtech. Otočil hlavu, vzal jí prst do úst a laskal lio jazykem. Karolína pocítila nutkavou touhu něco udělat. Natáhla se, vzala jeho hlavu do dlaní a stáhla ho dolů k sobě. To bylo poslední, co si pamatovala.

V tu chvíli se Bradford přestal ovládat a dovolil své vášni, aby se mezi nimi rozlila jako nezadržitelný proud. Karolína cítila, že bojuje s vlnou neznámých pocitů, které jako by ji vtahovaly do nitra spalujícího slunce. V instinktivní touze po bezpečí se přitiskla k svému manželovi a s rozkoší se poddávala jeho teplu.

Vnímala jeho přerývaný chraptivý dech. Teď už ji nehladil pomalu a něžně, ale svíral ji stále křečovitěji, jak rostla jeho vášeň. Když se však pod ním napjala a maličko vystrašeně zašeptala jeho jméno, poznal, že v sladkém mučení, kterým ji zahrnul, nachází radost.

Znovu se proti němu vzepjala, nyní však s takovou prudkostí a silou, že vykřikl a zachvěl se v absolutním uvolnění pronikajícím do nejzazších koutů jeho duše. Pak klesl hlavou vedle ní. Věděl, že by ji měl uklidnit a říct jí, že to bylo nádherné, ale stále se chvěl a dokázal jen to, že ji držel pevně přitisknutou k sobě.

Trvalo dlouho, než mu přestalo divoce bít srdce a uklidnil se mu dech. Cítil se dokonale uspokojený. Stále však zůstával v ní a opřený o lokty se na ni díval. V jejích očích se zračilo uvolnění. Kočička s fialkovýma očima, pomyslel si, a téměř se zašklebil radostí. Teď to byla jeho kočička.

Karolíně se pomalu uklidňovalo bušící srdce, stále se však nemohla vzpamatovat z šoku nad tím, co se s ní dělo. Cítila, že má od jeho polibků oteklé rty, a ještě v ní úplně nedoznělo vzrušení ze spalující vášně, kterou jí vnutil. Věděla, že ji měl naprosto ve své moci. Nejenže

jí nedovolil couvnout, ale strhl ji do divokého víru pocitů s sebou. Když si vzpomněla, jak dychtivě reagovala na jeho pohyby, polil ji stud.

Bradford si všiml, že se jí ve tváři objevily rozpaky, a zašklebil se. Znovu se lehkým polibkem dotkl jejích rtů a něžně se o ně třel, ale v duchu se usmíval její náhlé ostýchavosti. Vždyť ještě před chvílí se v jeho náručí zmítala jako divoká kočka. Stále cítil, jak se mu její nehty zarývají do paží a zad, a připomínal si její zoufalé prosby, aby nepřestával.

„Mačkáš mě, že nemohu dýchat,“ řekla, když si na okamžik osvobodila ústa.

Povzdechl a neochotně se převalil na bok. Vzápětí ji však přitáhl k sobě a znovu ji objal. Něžně přejel rty po jejím vlhkém čele. „Nezpůsobil jsem ti bolest, moje drahá?“

Schoulila se tváří k jeho šíji, ale na otázku odpověděla kývnutím. Bradford se snažil odklonit jí hlavu, aby jí viděl do očí. „Zpočátku. Pak už to tak nebolelo,“ dodala. Její hlas byl nezřetelný, protože mluvila do polštáře, přesto poznal, že se stydí.

„To?“ zeptal se škádlivě. Opřel si o ni hlavu a stiskl ji.

Neodpověděla, pouze se spokojeně usmála a povzdechla si. „Budeš to chtít dělat často?“ zeptala se s předstíranou nevinností.

Ucítila, že se jeho hruď otřásá, a vzápětí zazněl jeho smích naplno. Pak ji náhle opět uvěznil pod sebou a ona se dívala do jeho hnědých očí, v nichž probleskovala zlatá světélka. „Hodně často,“ řekl.

Usmála se. Byla sama se sebou náramně spokojená.

Náhle však ucítila, že se jeho úd znovu zvětšuje, a užasle na něho vykulila oči. „Bradforde? Můžeme…“

Nestačila otázku dopovědět, protože ji umlčel polibkem. „Jistěže můžeme,“ řekl potom. Objala ho a kochala se nádherným pocitem, který v ní vyvolával dotek jejích ňader s jeho hrudí — její měkkost proti jeho pevnosti a tvrdosti. Náhle se jí však mezi smyslné myšlenky vloudila jedna střízlivá.

Osvobodila se od jeho polibku. „A bude to zase bolet?“ zeptala se úzkostlivě.

„Asi ano,“ řekl. Odtáhl se a pohlédl jí dlouze do tváře. „A bude ti to vadit?“ zeptal se. Věděl, že pokud by mu jen naznačila, že by jí to bylo nepříjemné, musí svou touhu potlačit. „Asi ano,“ opakovala po něm. Pak si přitáhla jeho hlavu a vášnivě se k němu přisála.

Stačilo několik žhavých vteřin a oba na svá asi zapo-

mněli.

Chvíli potom, co Bradford tvrdě usnul, upadla Karolína do povrchního spánku provázeného sny, z něhož se co chvíli probouzela. Nebyla zvyklá spát v blízkosti jiného člověka a namlouvala si, že to je důvod, proč sebou pořád hází a převaluje se. To a ještě pocit rozbolavělosti.

Ve chvíli, kdy vyšlo slunce a zahájilo svou pouť po obloze, vyklouzla z lůžka do vedlejší místnosti. Tam se celá umyla a oblékla si vlněný župan. Tiše se vrátila k svému spícímu manželovi. Tělo jí vonělo po růžích. Na spánek už neměla ani pomyšlení. Uvažovala, jak dlouho ještě míní Bradford spát. Lehla si vedle něho a přemýšlela. Když se jí župan zamotal do přikrývek, zaváhala, ale pak si ho svlékla a odložila.

Venku sněžilo. Chvíli zasněně pozorovala, jak se za oknem pomalu snáší vločky. Posadila se, objala si rukama kolena a přemýšlela o Benjaminovi, jestli mu není na cestě do Bostonu zima. Dělala si rovněž starosti, aby se mu nic nestalo, a modlila se za něho. Náhle ucítila dotek — po zádech jí pomalu přejížděla Bradfordova ruka. Otočila se a usmála se na něho.

„Probudila jsem tě, že?“ zašeptala na omluvu. Zdálo se jí, že se na ni dívá provinile. Natáhla ruku, a když se dotkla jeho tváře, ucítila, že mu na ní během noci vyrostlo strniště.

„O čem jsi přemýšlela?“ zeptal se. Protáhl se s rukama sepjatýma za hlavou a dlouze zívl.

Provinilý výraz zmizel a Karolíně připadlo, že vedle ní leží obrovský medvěd. „Vzpomínala jsem na Benjamina,“ odpověděla. „Musí mu být na lodi hrozná zima.“

„Sám chtěl odjet. Věděl, že ho v Bostonu potřebují.

Tady už jeho úloha skončila.“

„Jak to všechno víš?“ zeptala.

„Vedl jsem s tvým osobním strážcem dlouhý hovor, než odjel,“ odpověděl Bradford.

Karolína se musela usmát, když uslyšela, že označil Benjamina za jejího osobního strážce. „My jsme se chránili navzájem,“ řekla. „Benjamin je můj přítel.“

„Vím, jak jste se setkali. Vypravoval mi to.“ Bradford se zazubil svým typickým úsměvem, který spolehlivě způsobil, že se jí rozbušilo srdce.

„Benjamin nemá ve zvyku svěřovat se každému na potkání. Zřejmě sis musel získat jeho důvěru.“ Svraštila

čelo a uvažovala, čím si Bradford Benjamina tak naklonil.

„Řekl jsem mu, že se s tebou ožením a budu tě chránit až do smrti,“ odpověděl, jako by její nevyslovenou otázku tušil.

„To bylo od tebe velice opovážlivé,“ prohlásila.

Její poznámka ho neodradila, aby se převalil na bok, odkopl pokrývku a začal ji kousat do boku.

Karolína vyskočila a se smíchem před ním uhýbala. Když ale uviděla, že jeho úd je už zase v pohotovosti, smích ji přešel. „Bradforde, už ne. Jsem pořád ještě rozbolavělá. Budeš mě muset —“

„Milovat trochu jinak,“ dokončil za ni.

Karolína se otočila. Klečela proti němu na kolenou a mračila se na něho. Jeho pohled byl plný touhy a neukojitelné smyslnosti. Dlouho se na ni díval.

Obdivoval její ňadra, její vzrušené bradavky, tenký pás a štíhlé boky… laskal se pohledem s její nahotou, jako by se jí nemohl nabažit.

„Pojď ke mně, Karolínko. Slibuju ti, že tentokrát tě to bolet nebude,“ lákal ji.

Zavrtěla hlavou. „To jsi včera říkal také.“

Lehl si a přitáhl ji na sebe. „Opravdu ne. Jsem příliš rozbolavělá.“

Vjejím hlase zazněla rozmrzelost a on spěchal, aby ji uklidnil. „Existuje nekonečně způsobů, jak se milovat, Karolínko. Neměj strach,“ zašeptal a jemně jí přejel prsty po zádech.

Nebyla si jistá, k čemu ji tentokrát svádí, a upřela na něho pohled, který jasně říkal, že mu nevěří. Přitočil se k ní a snažil se získat šiji polibkem. Cítila, že jí hladí hýždě.

Lehké polibky mu však záhy nestačily a potlačovaná touha vybuchla v divokou vášeň. Jeho ústa si ji podrobovala a přemáhala její odpor. Přinutil ji, aby si lehla na záda, a jazykem laskal její ňadra.

Karolína probírala prsty jeho jemné, hedvábné vlasy. Pokusila se převalit se k svému manželovi blíž, ale on ji držel nohama pevně přitisknutou k lůžku a téměř jí nedovolil pohnout se. A pak se jeho ústa začala posouvat dolů a pokrývala její tělo cestičkou horkých polibků.

Teprve když ji kolenem přinutil rozevřít nohy a rukama ji stále držel přišpendlenou k lůžku, poznala, na co se chystá. Prsty jí začal jemně hladit klín, rafinovaně dráždil její nejcitlivější místa, až byla vlhká a vzrušená,

že mu nedokázala nic odmítnout. Pak místo prstů ucítila jeho jazyk. Slyšela se, jak ho vylekaně prosí, aby přestal, ale v tu chvíli si to už ani sama nepřála.

Tělem sejí začala rozlévat mučivě sladká rozkoš.

Cítila, že se její boky dávají do pomalého letargického pohybu. Oběma rukama sevřela prostěradlo a začala kroutit hlavou ze strany na stranu ve stejném rytmu, v jakém se její boky vzpínaly proti jeho laskání.

Náhle měla pocit, že rostoucí extáze začíná být nesnesitelná, a pak vášeň explodovala a rozletěla se po celém jejím těle. V mučivé rozkoši se prohnula do oblouku a vykřikla jeho jméno.

Chtěl ji pouze potěšit, ukázat jí, jakou bouři lze vyvolat pouhým dotekem, nyní však musel těžce bojovat s nutkáním vstoupit do jejího vlhkého tepla, z něhož se mu točila hlava. Její tělo bylo tak napjaté, tak horké, že musel vynaložit všechny své síly, aby se udržel.

Zhluboka se nadechl, zklidnil své chvějící se tělo a odtáhl se od ní. Zkusil myslet na něco jiného než na tu smyslnou ženu pod sebou, ale odpoutat od ní mysl bylo stejně těžké jako vstát a nechat ji za sebou ležet nahou a nekonečně vzrušující.

Karolína se posadila. V jejích očích byla ještě teď patrná doznívající vášeň. Když ji chytil za ruku, kterou mu pomalými pohyby hladila stehno, překvapeně na něho pohlédla.

„Nemuč mě, Karolíno,“ zaúpěl. „Dopřej mi čas, abych se uklidnil, nebo jinak nedodržím, co jsem ti slíbil, a týden se nepostavíš na nohy.“

Usmála se. „Týden, Bradforde? To jistě přeháníš.“ Odtáhla ruku a přejela mu prstem po hrudi. „Teď to vypadá, že jsem udělala bolest já tobě,“ poznamenala přerývaným šepotem. Na okamžik ve svém pohybu rukou zaváhala a všimla si, že její manžel zatajil dech. Náhle se cítila sebejistá a smyslná. Pokračovala dál, až se dotkla jeho údu.

Bradford sebou viditelně trhl a pak se mu z prsou vydral táhlý povzdech. Karolína se usmála a zašeptala:

„Před chvílí jsi mi poskytl nádhernou rozkoš. Existuje způsob, jak bych ti to mohla oplatit?“

„Moje malá nevinná Karolínko…“ Nedořekl. Slova se mu zadrhla v hrdle poté, co se sklonila a lehounce ho políbila na břicho. „Stačí, když mi řekneš, jak se to dělá,“ zašeptala.

Kapitola Jedenáctá

Karolíniny obavy z rozpaků, které bude cítit před svatebními hosty, se nenaplnily. Ani nemohly. Když se na konci víkendu konečně vynořila se svým manželem z ložnice, byli již všichni pryč.

„Zachovali jsme se velmi neslušně,“ prohlásila pak u večeře. Její provinilý úsměv však naznačoval, že si z toho příliš těžkou hlavu nedělá.

Už před svatbou sestavoval Bradford plán na svatební cestu, ale skutečností bylo, že během líbánek nedorazili ani na práh svého domu.

Karolína si na svůj nový život rychle zvykla a bez větších problémů převzala starost o sídlo, které bylo mnohonásobně větší než dům jejího otce. Samozřejmě že ji do všech problémů uvedli Bradfordův komorník Henderson a hospodyně paní Lindenboweová.

Horší to však bylo se samotným Bradfordem. Bylo mnoho a mnoho chvil, kdy si říkala, že opravdu není lehké ho milovat. Když se hněval, mohly jeho výbuchy konkurovat erupcím Vesuvu, ale naštěstí končily rychle a nikdy nenadělaly vážnější škody. Karolína se vždy snažila svému manželovi nebojácně čelit, ale pomalu si zvykala na skutečnost, že v manželstvím s ním si moc klidu neužije.

Stále však s narůstajícím zklamáním čekala, kdy od něho konečně uslyší, že ji miluje. Pořád věřila, že zdi, které kolem svého srdce vybudoval, se jednoho dne zhroutí a ona bude mít možnost nahlédnout, co skrývaly.

Nepochybovala, že její manžel je nej tvrdohlavější a nejumíněnější člověk na světě. Během několika týdnů života po jeho boku zjistila, že existuje několik témat, o nichž nepřipouští diskusi. Na prvním místě tohoto pomyslného seznamu byla jeho rodina.

Trpělivost nebyla nikdy Karolíninou silnou stránkou, ale dokázala se přemoci. Stále si říkala, že to, o co usiluje, stojí za námahu. Věřila, že jednou nadejde den, kdy sejí Bradford se svým srdcem svěří.

Cítila smutek, když se kvůli blížící se Charitině svatbě museli vrátit do Londýna. Těšila se na ni sice, ale zároveň velice litovala, že tím končí jejich líbánky. Také

to svému manželovi cestou řekla. Jen se zasmál a v pohodlném kočáře ji objal. „Miláčku, kdo říká, že se v Londýně nemůžeme milovat? Bože, tak se mi zdá, že jsem z tebe udělal ženu smyslnou jako vamp.“

„A lituješ toho?“ zeptala se se smíchem.

Místo odpovědi si ji přitáhl a názorně jí ukázal, jak toho nelituje.

Karolína dosud nikdy v Bradfordově městském domě nebyla a nyní zjistila, že je velice pohodlný. Byl veliký, přecpaný těžkým starým nábytkem a křesly a pohovkami potaženými kůží. Vše jasně vypovídalo o tom, že jde o čistě mužské teritorium.

Velká postel s nebesy v Bradfordově pokoji měla těžké závěsy, které zůstávaly přes den zatažené.

Zatímco se Bradford připravoval na večeři, Karolína zkoušela pružnost matrací. Koutkem oka pozorovala, jak její manžel oba závěsy odvazuje. Byla za nimi skrytá, ale podle jejího hrdelního smíchu poznal, že se dobře baví. „Zdá se mi, že postel je skvělá,“ zavolala na něho. „Je pohodlná a je v ní teplo.“

Bradford odhrnul závěs na stranu. Jeho nahá hruď se po koupeli leskla. Karolína se na něho usmála, pohodlně se natáhla s rukama sepnutýma za hlavou, jak to měl ve zvyku on, a svádivě na něho mrkla.

„Tobě bylo někdy v mé posteli zima?“ chtěl vědět.

Přestože se hrozivě mračil, z tónu jeho hlasu bylo zřejmé, že žertuje.

Karolína měla na sobě pouze župan, z něhož jí vykukovalo nahé stehno. Bradford ji pomalu přejel pohledem od hlavy až k nohám. Když sejí opět podíval do očí, jeho pohled zvážněl.

„Uvádíš mě v pokušení, Karolíno,“ řekl. Jeho hlas zněl drsně a chraplavě.

„Máme čas?“ zeptala se šeptem, když viděla jeho žádostivý pohled. S úsměvem, který sliboval vše, si rozvázala pásek, vyklouzla z županu a natáhla se k svému manželovi.

Bradford shodil kalhoty, které si teprve před chvílí oblékl. Lehl si vedle ní. Karolína čekala na jeho objetí, a když se k ničemu neměl, poznala, že chce, aby začala ona. Vydala zvuk podobný stydlivému smíchu a převalila se na něho.

A potom začala se svými kouzly, kterými změnila disciplinovaného a kultivovaného vévodu z Bradfordu v divokého bojovníka.

Dovolil jí, aby ho vzrušovala, ale jen do chvíle, kdy

začal cítit, že se blíží okamžik vyvrcholení. Pak už ji přerývaným hlasem prosil, aby ho přestala mučit.

Ignorovala ho a stupňovala jeho vzrušení až k bodu, z něhož není návratu.

Bradford vyrazil divoký válečnický výkřik a Karolína si náhle uvědomila, že leží na zádech. „Teď ode mě zase ty nečekej slitování,“ zavrčel koutkem úst. A pak rozehrál svoji hru rozkoše a pokračoval v ní, dokud ho pro jíněnu nezačala ona prosit, aby ji přestal mučit. V tu chvíli se zašklebil spokojeností, ale i přemáháním bolesti v podbřišku, strhl ji na sebe a spojil se s ní, aby tu nádhernou jízdu slasti dovedl do konce.

Karolína zaklonila hlavu a z jejích úst se vydral sten, na který odpověděl ještě divočejšími pohyby. Jejich těla se zmítala ve vzájemně propletené slasti a v jediném okamžiku dospěla k výbuchu uvolnění.

Karolína měla pocit, jako by se ocitla v samém středu nebe. Zpočátku si uvědomovala jen to, že ji Bradford drží bezpečně v náručí, ale pak se pomalu vracela zpátky do skutečného světa. Na její tváři se rozšířil spokojený úsměv.

Opřela si hlavu o jeho hruď a poslouchala tlukot obou jejich srdcí. Počkala, až se jeho dech zklidní, a zašeptala: „Miluju tě.“

Byl to už téměř rituál. Říkala mu to po skončení milování vždy, a pokaždé čekala, že stejná slova uslyší od něho. Věděla, že by si je mohla vynutit otázkou a zřejmě by jí vyhověl, ale ona chtěla, aby vyšla od něho, z jeho srdce.

Bradford ji pevně stiskl a s uspokojením povzdechl. To bylo jediné potvrzení, že ji slyšel. Musela se znovu smířit s tím, že ještě není připravený.

Potlačila výraz zklamání, opřela se o loket a pohlédla mu do očí. „Nechoďme nikam. Zůstaňme už dnes v posteli/1

„To je lákavý nápad,“ odpověděl a odhalil řadu bílých zubů. „Ale tvoje rodina bude zřejmě žádat vysvětlení.

Jsi ochotná říct jim, proč jsme nepřišli, nebo to mám udělat já?“

Karolína zrudla. „O takových věcech džentlmen nemluví,“ řekla a povzdechla si. „Asi bude lépe, když se oblékneme a půjdeme.“

Pokusila se vstát, ale on ji nepustil. „Ještě ne, Karolíno. Myslím, že bychom si měli znovu probrat, jak to tam bude vypadat.“ Obrátila oči v sloup a dala najevo podráždění. „Vždyť už to znám nazpaměť.

Během celého večera se od tebe nehnu, nebudu nikam odcházet ani s Charitou, a pokud se něco stane a budeš mě muset opustit, potom se zase nehnu od Milforda.“

S vážným výrazem přikývl. Karolína si uhladila prsty obočí. „Už to ale, prosím tě, pusť z hlavy. Muži, které jsi najal, nenašli jedinou stopu. Stejně si myslím, že mě zřejmě zastrašovala nějaká pomstychtivá žena, která tě chtěla mít pro sebe.“

Teď se zase zatvářil podrážděně on. „Takže osoba, která tě shodila ze schodů, poškodila kolo mého kočáru a potom ti napsala výhružný dopis, byla nějaká lady, která si na mě brousí zuby? Tohle mi chceš namluvit?“

„Ne lady, Bradforde, žena. Mezi tím je trochu rozdíl. Podle mě to dává smysl. Shodit mě ze schodů a napsat dopis mohla klidně sama a na poškození kočáru si někoho najala.“

Bradford neodpověděl, ale bylo vidět, že přemýšlí. Jeho žena byla tak nevinná a on ji nechtěl lekat. Proto se rozhodl mlčet a neříkat jí to, co se mu zatím podařilo vypátrat. Bylo jeho povinností zajistit její bezpečí a neměl zájem ji strašit. Chtěl pouze, aby byla opatrná.

Dokud past nesklapne, dokud nebude mít všechny důkazy, do té doby musí mít Karolínu neustále na očích. Teď patří jemu a ten, kdo se jí odváží dotknout, za to krůtě zaplatí.

Celou dobu, co se oblékal, mlčel a Karolína ho raději neprovokovala. Pouze když jí řekl, že její ložnice je hned vedle jeho, odsekla, že jí oddělené ložnice nevyhovují.

„Nemohu přece připustit, aby mi Henderson asistoval při oblékání, když budeš v místnosti se mnou,“ zavrčel.

Karolína stála před velkým oválným zrcadlem a upravovala si vlasy. Na jeho argument neodpověděla.

„Tak co?“

„Už nejsi žádný malý chlapec, Bradforde. Řekla bych, že se umíš obléknout sám. Já to tak dělám celé roky.“

„Však si na to tvá komorná stěžuje.“

„Mary Margareta má dost jiné práce, než aby se točila kolem mě.“

Bradford se vzdal hádky a odešel čekat dolů. Chodil v přijímacím salonu od jedné stěny ke druhé, v ruce sklenku koňaku, a uvažoval, jak asi bude dnešní večer vypadat. Pozvání do Clavenhurstu, hlavního sídla markýze z Aimsmondu, málem odmítl. Uvažoval, že zajistit Karolíninu bezpečnost mezi tolika lidmi, kteří jsou kromě nich pozvaní, bude velmi obtížné.

Samozřejmě že Aimsmondovo pozvání nemohl

odmítnout, protože markýz byl Karolínin strýc a určitě by se urazil.

Ples měl dva hlavní body, kvůli nimž se pořádal. Tím prvním byla příležitost k vyslovení předsvatebních blahopřání Charitě a Paulovi, kteří se měli o dva dny později brát, a druhým naopak vzdání holdu vévodovi a vévodkyni z Bradfordu, pro něž to byla první společenská akce, kterou měli navštívit jako manželé.

Když se Karolína objevila ve dveřích oblečená do třpytících se šatů z ledově modrého hedvábí, našla svého manžela, jak stojí opřený o krbovou římsu a přemýšlí. Jakmile ji uviděl, hrozivý mrak na jeho tváři se pomalu rozplynul a místo něho se objevil výraz sebeuspokojení, který Karolínu mátl.

Vysekla před ním teatrální úklonu, a když ji pozdravil zvednutím sklenky, odpověděla mu úsměvem.

„Ještě před chvílí ses mračil jako čert a teď vypadáš, jako by na světě nebylo spokojenějšího člověka,“ poznamenala. Spokojenějšího a hezčího, pomyslela si. Měl na sobě černý společenský oblek, a když odstoupil od krbu, vypadal opět strašlivě veliký a silný. Karolína uvažovala, jak dlouho se jí ještě bude při pohledu na něho zrychlovat puls. Skutečně, stačilo, aby se před ní objevil, a už jí tuhly svaly a začala toužit, aby ji sevřel v náručí.

Karolína nepatřila k lidem, kteří dokáží své myšlenky skrývat, a Bradford dobře věděl, co sejí honí v hlavě.

„Jestli se na mě budeš ještě chvíli takhle dívat, nikam neodjedeme,“ poznamenal. Odložil sklenku na krbovou římsu a pomalu k ní přistoupil. Cítil, že se mu začíná zrychlovat tep, a jeho oblečení se mu najednou /dálo příliš těsné. A to všechno způsobil jediný pohled jeho ženy. Neodolal, objal ji a políbil na ústa.

Musel se přemáhat, aby se od ní odtrhl. Povzdechl si, pomohl jí obléct si zimní pelerínu a zavolal pro kočár.

Stejně už měli zpoždění, a čím dříve večer skončí, tím delší noc s ní ho čeká.

Ve vchodu markýzova sídla už postával hrabě z Braxtonu, a jakmile uviděl Karolínu, ani nečekal, až si odloží, a bouřlivěji objal. „Moc jsi mi chyběla, dcero moje,“ zahlaholil. Potom ji vzal stranou a hlasitým šeptem, aby to slyšel i Bradford, sejí zeptal: „Jsi šťastná, Karolíno? Pečuje o tebe tvůj manžel dobře?“

Karolína se usmála. „Jsem moc šťastná, otče.“ Dál své vyznání nerozváděla, protože věděla, že ji Bradford poslouchá. Kdyby otci řekla, jak je skutečně šťastná, jak

spokojená, už by se svým manželem nevydržela. Skromnost nebyla jeho silnou stránkou a jeho ego by narostlo do nových závratných výšin.

Za chvíli se pozornost obrátila na Charitu s Paulem a ke skupince se připojil ještě strýc Franklin se svou ženou.

Vévoda a vévodkyně z Bradfordu vstoupili do sálu za všeobecné pozornosti přítomných a okamžitě se začali se všemi zdravit. Strýc Milo seděl vedle vchodu.

Karolína poznala, že je už teď unavený. Jakmile je uviděl, chystal se vstát, ale ona zavrtěla hlavou a posadila se vedle něho.

Bradford ji s ním nechal, ale ještě než ji opustil, dal jí pohledem znamení, že odtud nesmí odejít. Markýz připustil, že je unavený, ale jen z radosti a ze vzrušení, dodal. Mrkl na Karolínu a řekl, že on vlastně večer nepřipravoval. Všechno prý zorganizoval Franklin se svou ženou.

Karolína mu držela ruku a naslouchala jeho vypravování, co dělal v uplynulých týdnech. Byla ochotná sedět u něho třeba celý večer, když mu to dělalo radost, a odmítla několikeré pozvání k tanci.

Když se jí strýc Milo kradmo zeptal, jestli čekají přírůstek do rodiny, zasmála se. „Ještě jsme o tom nemluvili,“ přiznala se. „Až to přijde, tak to bude,“ dodala. „Ani nevím, kolik dětí si Bradford přeje mít.“

„Chtěl bych žít alespoň tak dlouho, abych ještě mohl tvé první dítě pochovat,“ řekl markýz.

,A já bych chtěla, abys žil navěky,“ oplatila mu Karolína.

Bylo vidět, že ho její poznámka potěšila, protože jí vděčně stiskl ruku.

Bradford stál s Milfordem na druhém konci místnosti a nespustil z Karolíny oči. Milford se snažil zavést s ním hovor, ale ať zvolil jakékoliv téma, pokaždé se dočkal jen strohé odpovědi. Nakonec začal být podrážděný.

„Král se rozvádí a příští týden odjíždí do Francie,“ prohlásil.

Bradford přikývl na znamení, že bere zprávu na vědomí, a dál hleděl na svou ženu. „Neboj se, Bradě, ona ti nezmizí do vzduchu. Proboha, člověče, vzpamatuj se!“ Milford se začal smát a bouchl přítele do zad, aby ho vytrhl ze zamyšlení.

„Nevzala si žádné šperky.“

Milford se zatvářil zmateně. Pohlédl na Karolínu a potom opět na svého přítele. „Ale tvůj prsten má,“

poznamenal.

„Ten nesundá nikdy!“ Bradfordovo sebejisté prohlášení vykouzlilo na Milfordově tváři úsměv.

„Proč jsi řekl to o těch špercích?“ zeptal se.

Bradford pokrčil rameny. Bylo vidět, že teprve teď věnuje Milfordovi plnou pozornost. „Dověděl ses ještě něco o mém problému?“ zeptal se. Milford věděl, na co se ptá. V jejich blízkosti bylo nyní příliš mnoho lidí a někdo z nich by je mohl poslouchat. Nemohli tedy mluvit otevřeně.

„Chtěl jsi říct o našem problému. Ano, něco jsem objevil. A myslím, že je to dost důležité.“

Bradford krátce přikývl. „Promluvíme si o tom později po večeři.“

Na druhé straně místnosti právě Karolína pomáhala svému strýci vstát a podávala mu hůlku. Strávila s ním víc než hodinu a markýz byl nadmíru spokojený. Políbil ji na rozloučenou, a když mu třikrát za sebou slíbila, že ho následující den odpoledne navštíví, odebral se do foyer. Karolína ho doprovodila a cestou kývala těm, kteří ji zdravili.

„Dokážeš usnout při všem tom hluku?“ zeptala se.

„Holčičko, já už spím jako malé dítě,“ odpověděl strýc. „A teď už mě nech a běž se pobavit, moje drahá. Musím si odpočinout, abych byl na tvou zítřejší návštěvu čilý.“

Karolína stála a se založenýma rukama sledovala, jak starý markýz zvolna vystupuje po schodech. Když jí konečně zmizel z dohledu, otočila se zpět do sálu.

Myslela, že vyhledá Bradforda, ale do cesty se jí připletla Ráchel Tillmanová se svým snoubencem Nigelem Crestwallem.

Zvláště Ráchel se chovala dost agresivně, aby získala Karolíninu pozornost. Dokonce ji chytila za ruku, až to Karolínu zabolelo. „Musíte být se sebou náramně spokojená, moje drahá,“ spustila. Karolína byla tak překvapená vehemencí jejího hlasu

i tím, jak jí bolestivě svírala paži, že na ni jen užasle pohlédla.

„Podívej, jak se dělá nevinnou,“ obrátila se Ráchel k Nigelovi.

V jejím hlase bylo tolik jízlivé ironie, že se Karolína zhrozila.

„O čem to mluvíte, Ráchel?“ zeptala se zaraženě.

Vytrhla jí ruku a očima hledala svého manžela. Ráchel si její rozhlížení špatně vysvětlila. „Oh,

nemějte obavy. Nebudu vám kazit váš rozkošný večer. Je pro nás velikou ctí, že jsme byli pozváni. Chtěla jsem vám jen říct, že mě jste neoklamala. Všechno jste zkazila. Všechno!“ Ráchel ji znovu chytila za paži a zaryla jí nehty do kůže. „A také za to zaplatíte, děvko. Jen počkejte a uvidíte.“

„Milforde, ty víš, že jsem ještě nikdy žádnou ženu neuhodil,“ řekl Bradford téměř ledabyle za Ráchelinými zády. Snad proto, že neviděla, jak je jeho tvář stažená hněvem, nezareagovala okamžitě. „Jestli ale mou ženu okamžitě nepustíte, slečno Tillmanová, budete nepochybně první, které se to stane.“

Ráchel strhla ruku zpět tak prudce, že Karolína o krok couvla. Potom pohlédla na Crestwalla, jako by mu chtěla vyčíst, že dopustil, aby se tu Bradford objevil tak nepozorovaně, otočila se a zamířila do sálu. Crestwall se za ní musel rozběhnout, aby ji dostihl.

Karolína se za nimi dívala a teprve teď v ní začal narůstat hněv. Změny jejího výrazu si první všiml Milford. „Musíte reagovat už během konfrontace, ne až po ní,“ řekl s úsměvem. Vzal ji za paži a začal jí třít místo, kde zůstaly otisky po Rácheliných nehtech.

Karolína zmateně hleděla na zubícího se Milforda a potom na svého manžela, který se naopak mračil jako noc. „Vždycky reaguju pozdě,“ řekla. „Bradforde, Ráchel mě nenávidí. Řekla, že jsem všechno zkazila.“

„Co?“ zeptal se Milford.

Pokrčila rameny. Všimla si, že na ni hledí několik lidí, a rychle se zatvářila, jako by se nic nestalo. „Nemám ponětí.“

„Jedeme domů. Milforde, počkej u ní, já půjdu zavolat kočár.“

„Nikam nepojedeme,“ prohlásila rezolutně Karolína.

„Kvůli nějaké Ráchel Tillmanové odtud neuteču. Kromě toho jsem slíbila, že se setkám s —“

„S nikým se setkávat nebudeš!“ Bradfordův hlas ztvrdl a Karolína se uraženě vzpřímila.

Neměla v úmyslu odejít. Její otec by byl zklamaný, vždyť s ním ještě ani pořádně nepromluvila. Kromě toho slíbila Charitě, že si spolu po večeři sednou a důvěrně si pohovoří. Tohle všechno ale Bradfordovi nechtěla vysvětlovat, pouze zašeptala: „Ještě jsi se mnou dnes ani netančil.“

„To je pravda, Bradě,“ vmísil se mezi ně Milford.

Stále se usmíval a zřejmě mu nevadilo, že po něm oba vrhli rozladěné pohledy.

„Dobře! Zatančíme si a potom odjedeme.“ Bradford ji vzal za loket a odvedl ji do tanečního sálu.

Karolína se usmívala. Byla si vědomá, že právě dosáhla jednoho malého vítězství. „Díky, manželi,“ řekla a snažila se potlačit škodolibou radost.

„Ale jen jeden tanec,“ trval na svém Bradford, když se přidali k ostatním tančícím.

„Samozřejmě, Bradforde.“

Svou náhlou povolností ho na dlouho neoklamala.

Jakmile tanec skončil, objevil se Milford a požádal, aby s ní směl další kousek tančit on.

Bradford neochotně souhlasil. Jeho nálada se zlepšila, když uviděl, že se Ráchel Tillmanová a Nigel Crestwall chystají k odchodu. Dnes večer se s těmi dvěma netoužil znovu setkat. Do zítřka to vydrží. Pak si s tou nechutnou ženou promluví a bude vědět víc.

Karolína potom tančila snad s polovinou londýnských mužů, a než skončila půlnoční večeře a začalo se znovu tančit, byla značně unavená. Bradford se spokojil s tím, že ji nespustil z očí. Dokonce se několikrát přistihl, že se nad tím, jaký rozruch jeho krásná žena působí, usmívá. Když viděl, s jakou důstojností a sebevědomím vystupuje, nemohl potlačit radost. Jeho náladu ještě umocnilo, že se za ním dvakrát od svého tanečníka ohlédla a usmála se na něho, přestože to v tu chvíli vůbec neočekával.

Všiml si však také, že kolem Karolíny se neustále točí Terrence St. James. A vlastně také jeden floutek jménem Stanton. Bradford se obrnil trpělivostí a přiřadil oba k narůstajícímu seznamu dandyů, se kterými plánoval krátký pohovor.

„Vidím, že se už zase mračíš, Bradě. Pořád přemýšlíš o Ráchel?“

Bradford zavrtěl hlavou. „Jen pozoruju, jak se ti mladí hřebci vzpínají na moji ženu,“ poznamenal. Řekl to, jako by ho to všechno už nudilo, ale Milford mu viděl na očích, že je podrážděný. „Myslím, že než dnešní večer skončí, s několika z nich si promluvím.“

Milford zavrtěl hlavou. „To bys musel promluvit s každým chlapem, který tuje,“ poznamenal. „Podívej, Karolína jde na parket se svým otcem. Teď snad budeš mít pár minut klidu, tak bychom si mohli promluvit. Co říkáš?“

Bradford přikývl a následoval Milforda ze sálu. Jen u východu se na chvíli zastavil, aby si ostrým pohledem změřil Stantona, ale pak znovu vykročil. Milford se tvářil

celkem lhostejně a nenuceně, ale Bradford nepochyboval, že pro něho má něco důležitého. Vždyť mu už dnes podruhé řekl, aby si promluvili. Vešli do markýzovy pracovny a tak dlouho zírali na jakousi mladou dvojici, která tam hledala soukromí, až se jim je podařilo vyštvat ven. Potom Bradford zavřel dveře.

Karolína právě skončila tanec s otcem, když se k nim téměř bez dechu přihrnula Charita. „Strýčku, jestli nás omluvíte, rády bychom si s Karolínou trochu popovídaly.“

Karolína trpělivě následovala svou sestřenici přes sál.

„Sedneme si tu v tom přístěnku,“ navrhla Charita.

„Vypadá to, že tady by nás nemusel nikdo rušit.“ Nesla si s sebou brýle, a jakmile se posadila proti Karolíně, hned si je nasadila. „Myslela jsem, že bychom si mohli promluvit na balkoně, ale tam by asi bylo moc zima.“

Karolína se usmála a pohladila jí ruku. „Nebuď nervózní, Charito. Za dva dny se staneš manželkou muže, kterého miluješ, a všechno bude skvělé.“

„Takže je opravdu všechno skvělé?“ zeptala se šeptem Charita, ale hned se nad svou otázkou zamračila. „Moc bych si přála, aby tady byla matka. Mám strach… však víš z čeho. Navíc mám takové tušení…“

„Charito, všechno bude v pořádku,“ uklidňovala ji Karolína. Teď se cítila jako zkušená manželka, ale ještě měla v živé paměti, jaké obavy měla ona sama ze svatební noci. Cítila, že zčervenala. „Paul od tebe jistě nečeká, že budeš všechno vědět,“ vysvětlovala s rostoucími rozpaky. „Ale mohu tě ujistit, že je to opravdu hezké.“

Charita se usmála. „Mám ráda, když mě líbá,“ přiznala se. „A vím, že mi nelžeš. Když říkáš, že je to pěkné, pak to bude pěkné i pro mě.“

Karolína doufala, že sejí Charita nebude ptát na podrobnosti, a byla vděčná, když sestřenice vstala a sundala si brýle. „Děkuju ti, Karolíno. Teď se cítím mnohem lépe.“

Charita zmizela, jen se za ní zatřepetal růžový satén.

Nebylo pochyb, že šla hledat svého nastávajícího. Karolína se právě chystala vstát, když se objevil vysoký a hubený Terrence St. James a prosil ji, aby by mu věnovala chvilku času.

Odmítla ho. Do přístěnku nebylo ze sálu vidět a nehodilo se, aby se tady scházela s kdejakým mladíkem. Kromě toho s ním vůbec mluvit netoužila —

s ním ani s žádným dalším z mladých fešáků, kteří seji snažili obletovat. Terrence St. James nijak neskrýval, že ho přitahuje, a to Karolínu popuzovalo. Vždyť teď už byla vdaná žena!

„Chtěl jsem vás jen požádat o svolení, abych se s vámi mohl setkat, když nyní pobýváte v Londýně,“ naléhal St. James. „Teď, když jste vdaná, nějaké to rozptýlení…“ Pokrčil rameny a nechal větu nedopovězenou, jako by předpokládal, že si sama domyslí,

o co mu jde.

Karolína nevěřila, že může být někdo tak drzý. „Pro tentokrát pominu, že jste mě urazil,“ řekla. Její hlas byl stejně mrazivý jako pohled, kterým si mladíka změřila. Když se kolem něho protáhla, zachvěla se znechucením.

„Ale vy mi nerozumíte,“ šeptal za ní Terrence.

Karolína předstírala, že ho neslyšela, a zamířila ke skupince, v níž zahlédla svého otce.

Potlačila hněv, ale pomyslela si, že velice dobře pochopila, co měl nechutný Angličan na mysli. Rozhodla se, že o odporných mravech některých zdejších mužů řekne Bradfordpvi, a tím považovala celou záležitost za skončenou.

Po krátkém tanci s Paulem strávila několik minut hledáním svého manžela. Paul jí řekl, že by mohl být v knihovně. Už předtím pověděla otci, že je unavená a brzy odejdou. Teď už zbývalo pouze najít Bradforda, rozloučit se a odjet domů. Chování Ráchel Tillmanové a Terrence St. Jamese v ní vyvolalo trudnomyslnou náladu, a proto neměla jiný zájem než z hluku a frivolností co nejdříve utéct. Ze všeho nejvíc se však těšila, až bude doma a spočine v náruči svého manžela.

Vůbec netušila, že ji St. James sleduje. Zaklepala na dveře knihovny a otevřela, aby nakoukla dovnitř.

Místnost byla prázdná. Chtěla se otočit a odejít, když vtom ji někdo hrubě vstrčil dovnitř, vklouzl za ní a zavřel za sebou dveře. Terrence St. James!

„Co to děláte? Nechte mě odejít!“ ohradila se.

Uvažovala, že drzého mladíka udeří, a její zuřivost ještě vzrostla, když St. James zavrtěl hlavou.

„Jsem velmi bohatý člověk,“ začal. „Mohl bych vám dát —“

Karolínina trpělivost byla u konce. Prudce ho odstrčila a chtěla se kolem něho dostat ke dveřím. On jí však znovu zastoupil cestu. „Lhal jsem. Nejsem vůbec

bohatý,“ začal nyní trpkým hlasem. „Ale vydělám si spoustu peněz, když vás dostanu do kompromitující situace. Váš manžel je žárlivý muž, moje drahá.“

„Ano, to je,“ odpověděla Karolína. Nenápadně couvala ke stolu, na němž stál velký víceramenný svícen. Byla připravená praštit jím mladíka přes hlavu, kdyby to bylo nutné. „Tak žárlivý, že by vás dokázal zabít.“

„To by se před tolika lidmi nikdy neodvážil,“ řekl St.

James.

„Proč to děláte?“ zeptala se Karolína.

„Kvůli penězům přece,“ prohlásil a nedbale pokrčil rameny. „Zítra mi Ráchel zaplatí. Nemůže vás ani cítit, moje drahá.“

Karolína se dotkla stolu, ale nebyla dostatečně rychlá. Terrence St. James k ní skočil a zkroutil jí obě ruce k tělu, že se nemohla ani pohnout. „Nebylo by špatné líbat vás. Jste moc rozkošná. Myslím, že za nějakou tu ránu od vašeho divokého manžela stojíte.“

Karolína byla ztuhlá jako socha. Nebránila se mu, pouze čekala na svou příležitost. Mladík stál lehce rozkročený, takže stačilo jen trochu posunout nohu a mohla udělat to, co ji pro případ obrany před násilníkem učil Caimen.

„Nemá smysl, abyste se o něco snažil. Můj manžel mi bude věřit, když mu řeknu, jak to bylo,“ řekla hrdě.

St. James se pohnul a Karolína nenápadně přesunula svoji pravou nohu k jeho rozkroku. Zvenku se ozvaly hlasy. Karolína chtěla vykřiknout, ale mladík byl opět rychlejší a umlčel ji svými ústy.

Právě v okamžiku, kdy se chystala prudce kopnout kolenem, aby násilníka zneškodnila, otevřely se dveře.

Další se seběhlo tak rychle, že neměla šanci nic udělat. Bradford byl rychlejší než blesk. Přiskočil k oběma jako rozzuřená šelma, odtrhl St. Jamese od ní a mrštil jím proti stolu. Karolína stačila jen uhnout, aby ji do tváře nezasáhla noha padajícího mladíka.

Bradford k ní byl obrácený zády, takže mu neviděla do tváře. Stál a pozoroval St. Jamese, jak se pokouší zvednout. Karolína se obrátila ke dveřím, u nichž stál Milford. Bylo zřejmé, že je blokuje, aby nemohl nikdo vstoupit.

St. James se konečně zvedl na nohy, ale Bradford ho vzápětí znovu srazil mocnou ranou pěstí do hrudi.

Pak se otočil k ní. Karolínu zamrazilo a zmocnilo sejí hrozné tušení. Její manžel na ni hleděl a v jeho tváři

nebylo nic než zuřivost, znechucení a pohrdání.

„Co si myslíš, že se tu dělo?“ zašeptala a čekala na jeho odpověď.

„Buď zticha!“

Jeho chladná slova ji zasáhla jako mrazivý závan. Tón jeho hlasu a pohled na jeho rozzuřenou tvář ji přemohl natolik, že začala plakat. Bože, vždyť on si skutečně myslí, že se s tím odporným hejskem objímala z vlastní vůle! Zavrtěla hlavou. Nezdálo se jí možné, že by to mohla být pravda. Nechtěla připustit, že jí tak málo věří.

Tak, jako byl St. James chtivý, byl i hloupý a znovu se postavil na nohy. Bradford se k němu opět obrátil, sevřel ho jednou rukou pod krkem a přirazil ho ke knihovně.

Mladík visel jako hadrový panák. Po chvíli začal jeho obličej povážlivě rudnout. Karolína se pokusila strhnout ruku, která ho škrtila, ale bez úspěchu. Obrátila se tedy k Milfordovi a prosila ho, aby zasáhl.

„Proboha, nedovolte, aby ho zabil,“ žádala s pláčem.

Milford jen lhostejně pokrčil rameny. Karolína si setřela slzy a znovu se otočila ke svému manželovi.

„Pusť ho, prosím tě.

Vždyť tě pověsí, když ho zabiješ. Zeptej se jeho, co dělal, když nevěříš mně.“

„Na nic se nemusím ptát. Vím zatraceně dobře, co jste tu spolu prováděli,“ vyštěkl Bradford.

Teprve teď se Milford odhodlal zasáhnout. „Ten floutek ti nestojí za nepříjemnosti, Bradě. Vyhoď ho na hromadu odpadků a dál se jím nezabývej.“

„A co jsme tedy dělali?“ ptala se Karolína rozhořčeně. „Řekni mi to, Bradforde. Řekni, co si myslíš!“

Jeho výraz se pomalu měnil, hněv přecházel v znechucení. Uvolnil sevření a St. James se zhroutil k zemi.

Naštěstí nebyl mrtvý. Karolína slyšela, jak namáhavě lapá po dechu. Čekala, až jí její manžel odpoví.

„Bradě, poslechni si svou ženu. Karolíno, vysvětlete mu, k čemu tady došlo,“ snažil se Milford o roli prostředníka.

„Nic vysvětlovat nebudu,“ prohlásila Karolína. Její hlas byl mdlý, prostý jakýchkoliv emocí a hněv, který jí zmítal, bylo možné postřehnout pouze z jejího postoje a zaťatých pěstí. „Viděl, co se tady dělo. Ať si udělá úsudek sám. Ostatně můj manžel už má svoje

vysvětlení, že je to tak?“ Pohnula se ke dveřím, ale Bradford ji vzal za paži a zastavil ji.

„Věřím, že ses v tom ocitla bez vlastní viny,“ řekl nakonec. Jeho hlas byl však stažený a studený jako led.

„Zůstaneš tady, Milforde, dokud nebudeme připravení odjet? Jdu sehnat kočár.“

„Dám na ni pozor,“ zamumlal Milford. Vyhovovalo mu, že Bradford rozdělil úlohy takhle, neměl chuť nechat ho se St. Jamesem samotného. Z přítelova strnulého postoje poznal, že ho zuřivost úplně neopustila. Bradford ještě cosi zamumlal směrem k St. Jamesovi a vyšel ven.

Milford přistoupil k ležícímu mladíkovi a rýpl do něho botou. „Radím vám, abyste se odtud odplazil dříve, než se Bradford vrátí.“

Karolína stála uprostřed místnosti a hleděla na zem.

St. James se namáhavě zvedl. Když mířil ke dveřím, širokým obloukem se jí vyhnul.

Milford ho sledoval pohledem, dokud za sebou nezavřel. Pak přistoupil ke Karolíně. Položil jí ruku na rameno, aby měla pocit, že s ní cítí, ale Karolína před ním ucukla. Zamračil se.

„Řekněte mi, co se stalo,“ naléhal na ni uklidňujícím hlasem. Zavrtěla hlavou. „Řeknu to jen jemu,“ zašeptala.

„To je to tak hrozné?“

I když to řekl jemně a starostlivým tónem, zdálo se, že se zhrozila. Začala se chvět, dokonce sepjala ruce, aby přestal. Nechtěla se od něho nechat utěšovat.

Instinktivně tušila, že jakýkoliv projev laskavosti zcela zničí vyrovnanost, kterou v sobě s vypětím všech sil udržovala.

„Chci jet domů.“ Jakmile se jí Milford znovu pokusil dotknout, opět o krok ustoupila.

Bolest, kterou zaslechl v jejím hlase, způsobila, že se zastyděl. Viděl, že se drží hrdě a ovládá se, ale tón jejího hlasu prozrazoval, jak trpí.

„Bradford se za chvíli vrátí,“ řekl. „Karolíno, řekl vám, že věří, že jste se v tom ocitla nevinně. Byl jen vztekem bez sebe, když viděl St. Jamese.“

Zavrtěla hlavou. Nechtěla, aby jí cokoliv vysvětloval.

„Možná potom,“ odporovala mu. „V prvním okamžiku ale byl přesvědčený…“

„Ano, v prvním návalu hněvu. Ale pak, až se uklidnil

—“

„Nechci jet domů s Bradfordem,“ přerušila ho.

„To je zatraceně zlé,“ ozval se chraptivý hlas. Ode dveří na ně hleděl vévoda z Bradfordu. Karolína se otočila, aby se na něho nemusela dívat. Cítila, že jí někdo přehodil přes ramena pelerínu, a pak ji Bradford odvedl ven.

Cestou domů spolu nepromluvili ani slovo. Karolína toho využila, aby v sobě přemohla hněv. Tušila jeho pohled, ale odmítala se na něho podívat.

Její srdce bylo prázdné a rozbité na kusy a jediný, komu to mohla klást za vinu, byla ona sama. Uvědomila si, jak byla pošetilá. Kdyby se do něho nezamilovala, nikdy by ji nemohl tak urazit. Věřila mu z celého srdce, a právě proto teď cítila, že všechny její city k němu jsou zničené. Jeho chorobná žárlivost i jeho nedůvěra byly zcela neodůvodněné a tak nelogické, že nevěděla, jak s tím bojovat. Jak sama sebe chránit. Vzpomněla si, jak se předvedl, když na večírku v otcově domě přistihl Claymera, který si na ní násilím vynutil pár polibků.

Tenkrát byl také okamžitě hotov s úsudkem. Jeho pohled byl úplně stejný jako dnes a mluvil jasně: za všechno můžeš ty!

Když přijeli do svého městského domu, netoužila po ničem jiném než se zavřít v ložnici a plakat. Cítila se jako zraněné zvířátko hledající útočiště v nějaké díře, kde je nikdo neobjeví.

Bradford viděl, že zamířila ke schodišti vedoucímu k ložnicím, a zavolal za ní. Chtěl si s ní v knihovně promluvit o tom, co se stalo.

Karolína však šla dál, ani se neohlédla. Dostihl ji těsně před dveřmi její ložnice. Vzal ji za rameno a prudce ji obrátil k sobě. „Neslyšela jsi mě? Jdeme do knihovny a tam si promluvíme!“ „Ne.“ Vytrhla se mu, vešla dovnitř a svému užaslému manželovi zabouchla před nosem.

Vzápětí se dveře rozlétly s takovou silou, že třískly o zeď. Bradford vrazil dovnitř jako bouře a okamžitě zamířil k ní. Seděla na kraji postele s rukama sepjatýma v klíně.

Zastavil se před ní. Stál rozkročený, ruce v bok.

Karolína zvedla hlavu. Když viděla jeho výraz, přestala se ovládat a nechala svůj hněv naplno vybuchnout.

„Nevím, o čem bychom my dva spolu měli mluvit. Po dnešku pochybuju, že bych s tebou ještě vůbec kdy měla chuť mluvit.“

Prudkost v jejím hlase ho ještě víc rozzuřila.

„Vysvětlíš mi, proč jsi byla v knihovně s tím floutkem,

nebo to z tebe vytluču!“

„To neuděláš. Vím, že na mě nevztáhneš ruku,“ prohlásila. Klid, s jakým to řekla, mu téměř vyrazil dech.

„A jak to víš?“ dožadoval se rozčileně, i když tišším hlasem. „Nemusíš používat pěsti, protože tvé pohledy a myšlenky stačí nadělat stejnou škodu. A kromě toho jsi nikdy žádnou ženu neuhodil; nemáš to v povaze.“

Bradford musel připustit, že říká pravdu. Uvědomil si, že prázdnými hrozbami ničeho nedosáhne, a vsadil na klidnou argumentaci. „Řekni mi tedy, co se stalo.“

„Pokud odpovíš na moji otázku, povím ti všechno,“ prohlásila. „Znám pravdu, ale chci, abys ji o sobě řekl sám.“ Vstala a pohlédla mu do očí. „Přiznej, že když jsi mě uviděl se St. Jamesem, v první chvíli jsi věřil, že jsem tě zradila.“

„Vím, že jsi s ním nebyla z vlastní —“

„Na to jsem se tě neptala,“ přerušila ho. „Odpověz mi. Ale pravdu, Bradforde!“

Zamračil se a pokrčil rameny. „Byl to přirozený závěr.

Ano, v první chvíli, snad vteřinu nebo dvě, jsem si myslel, že jsi mě zradila. Už předtím jsi mi řekla, že se chceš s někým setkat. Uznávám, že jsem se unáhlil.

Vím, že nedokážeš klamat.“

Svěsila ramena a zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem si promluvit s Charitou. O samotě. S ní jsem se chtěla setkat. A teď ti řeknu, co se stalo. Hledala jsem tě a Paul mi řekl, že bys mohl být v knihovně. St. James mě sledoval. Ráchel mu slíbila, že mu zaplatí, když mě dostane do kompromitující situace. Všichni vědí, jak jsi žárlivý. Všichni, kromě tvé hloupé ženy! A St. James peníze potřebuje. Chlubila jsem se před ním, že budeš věřit mně, a ne tomu, co uvidíš. V tom jsem se ale mýlila.“ Poslední její slova zanikla ve vzlycích.

„Neobracej to jinam,“ odsekl Bradford. „Slíbila jsi mi, že zůstaneš celý večer vedle mě. A sotva jsem se otočil zády, bylo všechno úplně jinak.“

„Snažila jsem se tě najít,“ odporovala. „Udělala jsem chybu.“ „V tom s tebou souhlasím,“ poznamenal Bradford.

„Jenže ta chyba spočívá v tom, že jsem s tebou vstoupila do manželství. Chybou bylo, že jsem ti ze srdce věřila, že jsem se do tebe zamilovala. Ale láska a nenávist jsou city, které jdou někdy ruku v ruce vedle sebe. Teď právě mám pocit, že tě skoro nenávidím. Je to tvoje vina. Mám dojem, že všechnu lásku, kterou k tobě cítím, ve mně pomalu dusíš.“

Obrátila se k němu zády a začala se svlékat, jako by se tím, že ho nebere na vědomí, snažila vypudit ho i ze své mysli.

Když se svlékla až do košilky, pokusila se kolem něho projít do jeho ložnice, aby si vzala svůj župan. On jí však zastoupil cestu.

„Proč se mračíš?“ obrátila se na něho. „Měl bys mít radost. Stalo se to, co jsi chtěl,“ řekla mrazivým hlasem. „Od první chvíle, kdy jsme se setkali, jsi čekal na příležitost, až mi budeš moct dokázat, že jsem tě oklamala. Vždycky jsi byl přesvědčený, že jsem stejná jako ostatní ženy, které jsi měl. Teď máš jistotu. Nejsem přece o nic lepší než kurtizána, že je to tak?“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se nejistě.

„Myslíš si, že je tvou povinností chránit mě před sebou samou. My ubohé ženy jsme přece tak slabé a žádná z nás v sobě nemá ani zbla morálních zásad. Vždyť jsme kdykoliv ochotné jít do postele s prvním mužem, který se na nás podívá. Není to tak?

Řekni mi to, Bradforde. Jak je vůbec možné, že jsem si zachovala panenství až do naší svatby?“

„K čertu, nevíš, co říkáš.“ Nechtěl křičet, ale byla příliš blízko pravdě, než aby zůstal klidný.

,Anglie je hrozná země,“ zašeptala. „Za celou dobu, co jsem žila v Bostonu, jsem se jen jednou setkala s takovými mizery a hrubiány, které tu vidím na každém kroku. Byli to tři opilí chlapi a já jsem se nešťastnou náhodou ocitla na špatném konci města. Ale tady jsem ohrožována a zastrašována všude, kam se obrátím… a dobrý bože, ne pouze cizími lidmi. Svými nechutnými podezřeními mě napadá i můj vlastní manžel. Chci domů. Chci se vrátit do Bostonu.“

Dala se do pláče.

„Karolíno, nikdy jsem nezastíral, že mám vznětlivou povahu.“

„Nemá smysl křičet na hluchého ani chtít po slepém, aby viděl. Dnes jsem poznala, že své pravdy máš v sobě tak zakořeněné, že tě nic nezmění. Nikdy jsi mi doopravdy nevěřil. Nejsi toho schopen. Nikdy jsem s tebou neměla vstupovat do manželství,“ opakovala.

„Neměla jsi na výběr,“ poznamenal. Cítil, že se v něm po jejích tvrdých odsudcích znovu vzmáhá hněv.

Nechápal, jak se odvažuje mluvit s ním takovým tónem.

Sledoval, jak si lehla na své lůžko, a přikryl ji. Obrátila se k němu zády.

„Buď tak laskav a odejdi z mé ložnice,“ řekla po chvíli. Chvěla se zimou a zoufalstvím. Věděla, že je jen otázkou času, kdy se její pevnost zhroutí a ona se rozvzlyká, že nebude k utišení. Jediné, co si přála, bylo, aby ji nechal na pokoji a mohla být se svým trápením sama. Teprve až se vypláče, může začít rozumně uvažovat, co dál.

„Všechno jsi to otočila vzhůru nohama, Karolíno. Bože, ty vždycky všechno otočíš vzhůru nohama,“ mumlal Bradford. „Nemáš důvod být na mě zlá. Mohl bych ho mít já. Já jsem tě našel v knihovně s tím parchantem. Potom, co jsi mi dala slovo, že se ode mě nehneš,“ pokračoval. „Je zatraceně těžké ti věřit, Karolíno. Proto se vždycky ocitneš v situaci, kterou nejsi schopná zvládnout.“

„Nic jsem neotočila vzhůru nohama,“ ozvala se.

Převalila se na druhý bok a nasupeně na něho hleděla.

„Jen konečně chci, aby bylo všechno, jak jsme se dohodli. Ty jsi chtěl mít oddělené ložnice. Tohle je můj pokoj, ty si běž do svého. Nechci spát vedle tebe,“ soptila. „Nedovolím to,“ dodala a v tu chvíli jí z očí vytryskly horké slzy.

„Nedovolíš? Ty nedovolíš?“ Jeho řev její vzlyky umlčel. Otočil se k ní, aby jí dal pocítit svůj nespoutaný hněv, ona však na něho nedbala. „Ještě nikdo se neodvážil mluvit se mnou takovým tónem! Nikdo, rozumíš? Uvědom si, Karolíno, že já jsem ten, kdo souhlasil s naším sňatkem. Ne ty.“

Vrátil se k jejímu lůžku a cestou si svlékal košili. Karolína se obrátila na břicho. Cítila, že z ní strhl přikrývku, a zaslechla, že postel zavrzala pod jeho tíhou. Ležela bez linutí i tehdy, když jí stahoval košilku

— nejdříve přes ramena, pak přes boky a nakonec přes nohy. Stále ležela, jen lehké napětí svalů na zádech prozrazovalo reakci na jeho doteky.

Cekala, zadržovala dech v plicích, až měla pocit, že prasknou, ale divoký útok nepřicházel. Místo toho ucítila, jak jí jeho rty jemně přejíždějí vzadu po šíji.

„Nechci, aby ses mě dotýkal,“ zašeptala do polštáře.

„To ti nebude nic platné, ženo. Co chceš nebo nechceš ty, není důležité.“ Jeho hlas zněl chladně a

neústupně.

Obrátila se tak prudce, že ho odhodila na bok. Jejich oči byly od sebe sotva několik palců. Dlouho na sebe jen mlčky hleděli a nechávali mezi sebou proudit hněv. Pak se Karolína konečně odhodlala promluvit. „Možná pro vévodu z Bradfordu nejsou má přání důležitá, ale tady v manželské posteli tvoje moc a peníze nic neznamenají. Tady jsi můj manžel. Poddaní jsou možná vévodovi z Bradfordu podřízeni, ale já svému manželovi nikdy podřízena nebudu. Nikdy! Nauč se doma oddělovat od vévody, protože ti přísahám, že je to jediný způsob, jak tohle manželství udržet.“

V jeho tváři se objevil zmatek a Karolína měla chuť křičet, aby jí dobře rozuměl. „Nech žárlivost a hněv před dveřmi. Odlož je tam spolu se svou arogancí. Přijď za mnou jako Jered Marcus Benton.“

Převalila se zpátky na břicho a přestala ho brát na vědomí. Věděla, že jí ani teď neporozuměl. Srdce ji bolelo lítostí.

Bradford uvažoval, že po něm chce nemožné. Mluvila k němu v hádankách a on neměl trpělivost je luštit. On je vévoda z Bradfordu! Nikdo po něm nemůže chtít, aby odděloval titul od muže, který ho nosí. Zatraceně!

Copak nepochopila, že jeho titul je jeho plášť? Chce ho snad svléknout z jeho důležitosti, z jeho významu, hodnoty?

Náhle v něm začal hlodat červ nejistoty. Nebo že by ho chtěla svléknout z jeho brnění? A co když sejí to podaří, co pak? Zbude mu potom ještě něco?

Chce od něho příliš mnoho a přitom nerozumí sama sobě. Popírá moc, bohatství a společenské postavení, přitom právě to jsou důvody, proč se za něho provdala. Nebo se mýlí? Copak opravdu miluje pouze muže jménem Jered Marcus Benton?

Zavrtěl hlavou a snažil se vypudit z mysli zmatek, který do ní zasela. Bože, vždyť ho naprosto popletla. Poprvé od otcovy a bratrovy smrti se cítil zranitelný. Bránil se nejistotě, jež se ho zmocňovala.

Karolína ho zmátla a on nebyl připravený přijmout hodnoty, které vyznávala, změnit se, jak požadovala. Věděl jen, že ji chce. Teď, v tuto chvíli. Ale chtěl ji poddajnou… a milující… a vášnivou.

Karolína stiskla pevně víčka v marné snaze zastavit slzy. Uvědomila si, že se vedle ní pohnul, a vzápětí ucítila jeho těžká stehna na svých nohou. Jeho ruka ji začala jemně hladit po zádech. Byly to tak lehounké

doteky, že byla náhle opět celá zmatená. Jeho horký dech ji hřál na páteři a ona cítila, že jí naskočila husí kůže. Jeho prsty pomalu putovaly po citlivé čáře od krku až k oblinám zadečku, na chvíli zaváhaly, ale pak zajely mezi stehna, aby vyslaly do celého jejího těla vlnu palčivého tepla.

Cítila, že se v něm něco změnilo. Věděla, že hněv je už pryč, a přijala něžné svádění. Na okamžik uvažovala, že se mu vzepře, že by tu smyslovou radost, kterou jí vnucuje, měla nenávidět. Potom si však uvědomila, že jí nic nevnucuje. Ona sama si to přeje. Sama z vlastní vůle.

Vnímala, jak si jeho polibky nacházejí cestičku níž a níž, zatímco prsty pokračují ve svých kouzlech a vzbuzují v ní vlhkou a horkou touhu. Náhle ucítila, že jeho prsty zesílily tlak a nekonečně pomalu vnikly do ní. Oběma rukama sevřela prostěradlo a potlačila vzdech. Chvění celého těla však už potlačit nedokázala.

Jeho prsty do ní vstupovaly a opět klouzaly ven, znovu a znovu, až měla pocit, že z těch sladkých muk zemře. Vzepjala se proti němu, snažila se najít úlevu a nakonec zasténala jeho jméno. Její hlas se chvěl vzrušením, žádal víc, prosil…

Pak si Bradford klekl mezi její nohy. „Pověz mi, jak moc to chceš,“ zašeptal přerývaným hlasem zachvívajícím se touhou. Přál si, aby mu řekla, že ho chce tak moc jako on ji.

„Chci tě, Jerede. Chci tě teď hned,“ zašeptala.

„A já chci tebe, Karolíno.“ Sevřel jí rukama boky a jediným mocným pohybem do ní vstoupil.

Slyšela, že říká její jméno, lákal ji za sebou do mlhy vášně, přerývaně šeptal něžná milenecká slůvka a prosil, aby si vzala, co jí nabízí. Čekal, až si byl jistý, že se blíží k vrcholu, a když znovu vykřikla jeho jméno, přestal se ovládat a následoval ji do spalujícího žáru, v němž oba v jediném okamžiku dospěli k nádhernému uvolnění.

Pak se na ni s hlubokým úlevným zavrčením zhroutil.

Chvíli odpočíval a lapal po dechu. Když se jeho tělo přestalo chvět, převalil se na bok vedle ní, natáhl ruku a přejel jí po tváři. Ucítil slzy. „Neplač, děťátko moje. Neplač,“ opakoval znovu a znovu, dokud se nezklidnila a nepřijala útěchu, kterou jí nabízel.

„Vždycky mě přemůžeš, že tě chci, i když jsem odhodlaná se ti bránit,“ zašeptala. Říkala to, jako by se přiznávala k vážnému hříchu.

Bradford hned neodpověděl. Přitáhl na oba pokrývky a pak ji začal hladit s takovou něhou, že se znovu rozplakala.

„Chceš ode mě slyšet, že toho lituju? Lhal bych ti,“ přiznal s povzdechem. „Nepřemoh! jsem tě násilím. Chtěla jsi mě stejně, jako jsem chtěl já tebe.“

Ještě nedopověděl, a už vrtěla hlavou. „Co je?

Nechtěla jsi mě?“ zeptal se udivený, že mu lhala. Vždy mluvila pravdu,

i když někdy necitlivou, a on chtěl, aby byla upřímná.

„Ano, chci tě,“ odpověděla. „Ale chci také slyšet, že lituješ své žárlivosti,“ vysvětlovala. Mluvila do polštáře a Bradford se musel naklonit až k ní, aby jí rozuměl.

Políbil ji na spánek a řekl: „Reaguješ příliš přemrštěně.“

,Já reaguju příliš přemrštěně?“ Karolína nad jeho neuváženou poznámkou užasla. „Dnes jsi málem zabil člověka a na mě ses díval, že jsem z tebe měla hrůzu! A teď mi chceš namluvit, že to byla moje vina?“

„Proboha nesmíš být hned tak dramatická,“ hájil se. V jeho hlase už opět zaznělo podráždění a Karolína se naježila. Neměl nejmenší ponětí, jak moc se dotkl jejích citů. „Vždyť jsem to pak rychle pochopil,“ dodal.

,Ani bych neřekla, že rychle,“ odsekla. Posadila se a obrátila se k němu. „Pokud se mně nenaučíš věřit, skončí naše manželství špatně. Chci, abys mi věřil bezpodmínečně, téměř slepě — tak, aby ses mě nejdříve zeptal na vysvětlení, a teprve potom mě od-soudil, najdeš-li mě v posteli se dvěma muži.“

„Ber v úvahu, že ses neprovdala za hlupáka, Karolíno,“ zabručel.

„Tím si nejsem tak jistá,“ odpověděla. Všimla si, že v jeho očích se objevil záblesk hněvu, ale přesto pokračovala: „Hlupák se vyznačuje tím, že se nenamáhá svého odpůrce pochopit. Ty děláš ukvapené úsudky o mém charakteru a napadáš to, čeho si nejvíc cením.“

,A čeho si nejvíc ceníš?“ zeptal se tichým, dokonale ovládaným hlasem.

„Svojí cti.“

„Takže v tvých očích je naše manželství bojiště?“ vyštěkl. „Jsme manželé, Karolíno, ne protivníci ve válce.“

„Právě teď v tom nevidím velký rozdíl,“ poznamenala. „Naše manželství se opravdu může stát bojištěm, dokud neuznáš, že jsem—“

„Nic nebudu uznávat!“ vykřikl vztekle. Přestalo se mu líbit, kam jejich rozhovor spěje. Náhle si uvědomil, že ho upoutalo něco, co řekla dřív. Nějaké slovo nebo jméno… Snažil se na to přijít, ale začínaly se mu zavírat oči. Ať to bylo co bylo, však si na to zítra vzpomene. Zívl. Teď chtěl jen jediné — sevřít svou ženu v náruči a usnout. S touto myšlenkou hledal způsob, jak hádku ukončit. „Ty musíš uznat, že jsem silnější, a podvolit se mému vedení. Snad nechceš tvrdit, že by to mělo být naopak?“ „Vidím, že ze sebe děláš schválně natvrdlého,“ odpověděla. „Dobře víš, o co jsem tě žádala. Buď mi budeš věřit, nebo —“ „Možná časem… pokud mě přesvědčíš, že ti mohu věřit,“ odpověděl.

Znovu zívl, pustil diskusi z hlavy a pokusil se ji přitáhnout do náruče.

Karolína se mu však vytrhla, vyskočila z postele a omotala se přikrývkou. Třásla se hněvem. „O ničem tě přesvědčovat nebudu!“ vykřikla. „Jestli ti jde o to, abych se třásla strachem, když se mnou nějaký muž bude chtít promluvit, a pokaždé ti budu muset v nekonečné diskusi vymlouvat tvá nechutná podezření, pak je mezi námi už teď konec. Náš vztah bude mít smysl jedině tehdy, až si uvědomíš, že nejsem žádná povrchní samička, která je dychtivá po majetku a penězích nebo se snaží projít postelemi poloviny mužské populace Londýna. Do té doby si spi sám a nech se hřát svou podezíravostí!“

Vyšla z místnosti. To, jak za sebou práskla dveřmi, jí přineslo uspokojení jen na chvíli, sotva však vlezla do Bradfordovy postele, začala se znovu třást hněvem.

Čekala, kdy vtrhne za ní a pokusí seji násilím zkrotit, a byla překvapená, že to neudělal.

Otevřel dveře, přistoupil k posteli a zavrtěl hlavou.

„Budiž,“ konstatoval tak klidně, až ji zamrazilo. „Ale tohle je moje ložnice. Dovolím ti, abys spala ve své posteli, ženo. Až poznáš, jak pošetile ses chovala, budu ochotný vyslechnout si tvoji omluvu.“ Vstala a beze slova odešla do své ložnice. Vlezla si do postele, chvěla se zimou a plakala tak dlouho, až usnula.

Její poslední myšlenkou bylo, že Bradford je ten nejumíněnější a nej vzdorovitější člověk na světě.

Bradford slyšel, jak jeho žena pláče. Několikrát málem vstal, aby za ní zašel, ale vždy se zarazil. Ona všechno vyvolala, ona by tedy měla přijít za ním.

Zavřel oči a nutil se pustit hádku z hlavy. A pak, když už téměř usínal, si konečně vzpomněl, co mu celou

dobu vrtalo hlavou. Ano, to bylo to, co ho upoutalo — oslovila ho křestním jménem! Při milování mu řekla Jerede. Zamračil se a uvažoval, jestli to něco znamená.

Kapitola dvanáctá

Karolína ani nevěděla, jak následující dny přečkala. V situaci, v jaké se nacházela, jí Charitina svatba přinášela téměř nesnesitelné utrpení. Její sestřenice byla tak šťastná, tak bláznivě zamilovaná a plná lásky, zatímco ona prožívala pouze soužení, které s sebou přináší žárlivost. Snažila se svoje pocity skrývat a pokaždé, když byla nucená ukazovat se po boku svého manžela, hrála roli poslušné ženušky.

Kdykoliv začala uvažovat o svém manželství s Bradfordem, vždy sejí zmocnil buď silný záchvat stesku po Bostonu a příbuzných, jež tam nechala, nebo naopak těžká vlna melancholie. Cítila, že láska k Bradfordovi ji přivedla do pasti, a nejednou si přála, aby v sobě našla sílu ukončit bolest, kterou jí přináší vztah k tak svéhlavému člověku.

Svatební obřad byl velice dojemný, a když si ženich s nevěstou vzájemně slibovali věrnost, Karolína se k velké nelibosti svého manžela rozplakala. Bradford jí s hlasitým podrážděným povzdechem, který musel slyšet celý kostel, strčil do ruky kapesník.

Popuzovalo ji, že zatímco ona se snažila nedávat své trápení najevo, on se svým zklamáním z jejich vztahu nijak neskrýval. Karolína ho neznala jinak než zamračeného. Ach ano, na recepci následující po obřadu se tvářil příjemně, dokonce se i několikrát usmál, nikdy však na ni. Celou dobu ji téměř ignoroval a obracel se na ni jen tehdy, když jí strohým tónem něco přikazoval.

Svatebního obřadu i recepce se zúčastnila i Ráchel se svou matkou. Karolína byla jejich přítomností překvapená, ale během

slavnosti o nich nemluvila. Teprve až se vracela se svým manželem a s Milfordem domů, zavedla na ně řeč.

„Nechápu, proč byla na svatbě také Ráchel,“ poznamenala. „Vždyť se nijak netajila, že mě nenávidí,

a věděla přece, že tam budu.“

„Obě byly pozvané,“ řekl Milford. „Matka i dcera.“

„Ale vždyť mi řekla tak hrozné věci,“ namítala Karolína a vrtěla hlavou.

„Ano, ale to víte jen vy, Bradford, Nigel a já,“ odpověděl Milford. „Její matka se přece pořád snaží získat pro sebe vašeho otce.“

„Bohužel ano,“ připustila Karolína. „Pokusím se vzít někdy Ráchel stranou a promluvit s ní. Ale ona je jako myš. Pokaždé, když se dostanu do její blízkosti, odcupitá někam jinam, aby byla ode mě co nejdál.“

Milford se zazubil. „Výstižné přirovnání. Ona také vypadá jako myš.“

Bradford se ani neusmál. „Nechci tě vidět v blízkosti té ženy,“ řekl drsným hlasem.

„Chtěla bych jen zjistit, proč mě tak nenávidí. Řekla, že jsem všechno zkazila. Co jsem vlastně zkazila?

Myslím, že mám právo vědět, z čeho její nenávist pramení, Bradforde. Vždyť mě mohla zabít, když mě v Claymerově domě shodila ze schodů.“

„Z čeho usuzujete, že to byla ona?“ zeptal se Milford a hleděl přitom na Bradforda. Ten však krátce zavrtěl hlavou a naznačil mu, aby téma dál nerozváděl. Milford udiveně zvedl obočí, ale začal mluvit o něčem jiném.

„Bude vám Charita chybět, až odcestuje do kolonií?“ Byla to nesmyslná otázka, ale potřeboval Karolínu rychle zabavit a lepší nevymyslel.

„Cože? Ach, samozřejmě že mi bude chybět,“ odpověděla trochu překvapeně. „Přemýšlím o tom, že bych mohla navštívit svou rodinu.“ Pohlédla na Bradforda, aby viděla, co na to říká, ale on se díval z okna a opět ji ignoroval. „Možná bych se tam mohla podívat na kratší dobu na jaře,“ dodala.

„Nikam nepojedeš,“ přerušil Bradford své mlčení. Jeho tón nedával naději na rozumnou řeč a Karolína byla po dlouhém dni příliš unavená, aby se s ním teď hádala.

Milford horečně vymýšlel další téma hovoru. Cítil se značně nepříjemně, protože napětí v kočáře bylo téměř hmatatelné. „Jak se daří vašemu strýci?“ vyhrkl první, co ho napadlo. „Měl jsem pocit, že není ve své kůži.“

„Je jen nachlazený,“ odpověděla Karolína. „Byli jsme u něho včera na návštěvě. Měl červený nos a uslzené oči, ale lékař říkal, že za pár dní bude zase v pořádku. Velmi litoval, že se Charitiny svatby nemůže zúčastnit.“

Dorazili k Bradfordovu městskému domu a Karolína

hned zamířila po schodech nahoru. Bradford se se svým přítelem uchýlil do knihovny, aby si spolu promluvili.

Karolína ještě asi hodinu přecházela po ložnici, než se odhodlala ulehnout. Nenáviděla ty měkké matrace a bušila do nich pěstí, aby alespoň tak vybila hněv a zklamání nad svým životem. Byla zoufalá, když viděla, jak se propast mezi ní a manželem prohlubuje.

Dokonce si začala myslet, že je to problém, který nelze vyřešit.

Dveře do Bradfordovy ložnice byly otevřené. Zůstala stát na prahu a hleděla na velkou lákavou postel. Dělá snad chybu, že od něho žádá lásku? Je to snad ona, kdo je v jejich vztahu tím nepoddajným elementem?

Bradford jí řekl, že neumí být realistická. Možná má pravdu, uvažovala. Možná od něho chce moc. „Ne. Nebudu dělat kompromisy,“ zašeptala. Ve svém srdci byla přesvědčená, že chyba je na jeho straně. Nesměla připustit, aby touha ocitnout se opět v jeho náruči nahlodala její rozhodnost.

Modlila se, aby měla sílu vydržet. Zavřela dveře, které ji spojovaly s manželem, a pomalu se vrátila ke své studené prázdné posteli.

Následující den ráno jí Bradford oznámil, že je čas, aby se vrátili do Bradford Hills. Karolína nic nenamítala. Udržovala si svůj rezervovaný postoj, který odrážel jeho náladu.

Bylo zřejmé, že Bradford je nepřátelskou atmosférou mezi nimi čím dál víc otrávený. Vzpomínal na suchý humor své ženy a na to, jaké potěšení mu jejich slovní souboje přinášely. Karolína byla inteligentní žena, která rozuměla politickému dění v Anglii i v koloniích. Nyní mu jejich ohnivé debaty o rozdílnostech mezi oběma národy chyběly.

Ve venkovském sídle se rychle zabydleli. Bradford byl přesvědčený, že Karolína se bude ve své vynucené izolaci cítit opuštěná a dříve ěi později začne vyhledávat jeho společnost. Samozřejmě že mu chyběla i fyzicky. Toužebně čekal na její omluvu, aby mohli obnovit svůj intimní vztah.

Koncem týdne však musel své úvahy přehodnotit. Jeho žena vůbec nevypadala, že by se cítila opuštěná. Kdyby ji znal lépe, věděl by už dříve, že život na venkově jí vyhovuje více než neustálý kolotoč večírků, plesů a společenských událostí, které nabízel Londýn.

Otec ji nutil, aby si držela dva arabské hřebce a

každé ráno se na jednom z nich projela — samozřejmě v doprovodu svých strážců.

Po určité době přinutily obchodní záležitosti Bradforda vrátit se do Londýna a při té příležitosti tam koupil několik drahých šperků. Nejvíce se mu líbil náhrdelník z diamantů a rubínů. Poslal ho po zvláštním poslu své ženě a představoval si, že se následující den vrátí a přijme od ní pokorný dík.

Jaké však bylo jeho překvapení, když se posel ještě téhož dne večer vrátil i s náhrdelníkem. Unavený kurýr nepřivezl žádný vzkaz, pouze prohlásil, že mu vévodkyně přikázala, aby náhrdelník co možná nejrychleji odvezl zpět.

Bradforda odmítnutí dárku velice rozčililo, ale pak si řekl, že jeho žena o šperk zřejmě nestála. Už předtím koupil několik nádherných drahokamů, které bylo možné zasadit do jakéhokoliv šperku nebo ozdobného předmětu, a když se vracel domů, vzal je s sebou. Vezl také různé druhy nejnovějších látek, jimiž chtěl rozhojnit své dary na usmířenou. Nedovedl si představit, že by nějaká žena mohla odolat představě nových šatů, a byl neochvějně přesvědčený, že se její zatvrzelost pod náporem jeho štědrosti zhroutí jako domeček z karet.

Opět se však mýlil, navíc si uvědomil, že zuří víc sám na sebe než na svou ženu. Karolína všechny jeho dary odmítla a chovala se tak, jako by ji jimi skutečně urazil. Nedokázala ocenit, že to jsou dary na usmířenou!

Samozřejmě že jí nic takového neřekl, ale každá žena s trochou inteligence by poznala, co jimi mínil.

Pozdě večer se spolu setkali v pracovně. Bradford přiznal, že je jejím chováním zmatený, ale to podle všeho Karolínu ještě víc popudilo. Měla na sobě jednoduché šaty v barvě pařížské modři s těžkým šálem proti chladu přehozeným přes ramena.

„Kdy už konečně vezmeš na vědomí, že nejsem jako ostatní ženy?“ zeptala se ho. Stála zády k němu před plápolajícím krbem a ohřívala si ruce. „Nechci tvé drahé šperky.“

„Takže nic z toho, co dělá život krásnějším, tě neláká?“ zeptal se Bradford. Jeho hlas zněl zdánlivě klidně, když se však Karolína otočila, uviděla, že mu z očí srší hněv.

„Existují jiné věci, které mě lákají mnohem víc,“ odpověděla. Zaváhala a snažila se najít způsob, jak by mu řekla, že nad všechny šperky světa by si cenila jeho

lásky a důvěry. Věděla, že jakmile o tom začne mluvit, přestane ji její manžel poslouchat a budou opět tam, kde jsou. Ona ale tak moc toužila najít si cestu k jeho srdci.

„Udělal jsem vážnou chybu v tom, jak s tebou jednám,“ prohlásil. V jeho hlase zazněla opět jeho obvyklá arogance. „Zítra si sbalíš své věci a přestěhuješ se na druhý konec panství. Je tam dům — první, který tady moji předkové postavili. Říkala jsi, že pro tebe přepych nic neznamená. Dobře, ženo, dokaž mi to! Uvidíme, jak dlouho ti bude trvat, než si přiznáš pravdu.“

Karolína pouze přikývla. Snažila se nedat na sobě znát žádné pocity. Jak ale vyřeší rozdílnost svých povah, když budou žít v oddělených domech? „A ty tam budeš se mnou?“ zeptala se tichým hlasem.

Uviděl v jejích očích znepokojení a málem se usmál. Dokonce uvěřil, že se mu konečně podařilo přivést ji k rozumu. „Ne,“ odpověděl. „Budou tam s tebou muži, které jsem najal, aby se starali o tvou bezpečnost. Já odjedu do Londýna. Až tam skončím s obchodními záležitostmi, vrátím se sem. Na rozdíl od tebe, drahá ženo, rád užívám pohodlí, které mi poskytuje moje bohatství.“

„A po dobu pobytu v Londýně bude v tvé posteli jiná žena?“ zeptala se téměř konverzačním tónem. Byla k němu obrácena zády, takže neviděl, jak se tváří.

Její otázka ho dočista zmátla. Od prvního setkání s Karolínou ani na okamžik nepomyslel, že by se dotkl nějaké jiné ženy, a i nyní to zavrhl. Zároveň si uvědomil, že má další zbraň, kterou může svou ženu zranit, neměl však to srdce ji použít. „Ne,“ řekl stručně. Nic dalšího jí nevysvětloval, předpokládal však, že k to-mu něco poznamená ona.

„Děkuji.“ Nikdy neudělala to, co čekal. Cítil, že ho její prostá odpověď opět vyvedla z míry.

„Proč ti na tom záleží?“ zeptal se.

Karolína pomalu popošla blíž, až stála přímo před ním. „Protože tě miluju, Jerede Marcusi Bentone,“ řekla s pohledem upřeným do jeho očí.

„Máš zvláštní způsob, jak projevovat svou lásku,“ poznamenal. Opatrně jí položil ruku vzadu na krk a přitáhl si ji blíž. „Já jsem tě ze své postele nevyhnal, Karolíno. Odešla jsi z ní z vlastní vůle.“

Karolína na to neodpověděla, pouze na něho dál hleděla, až nemohl odolat pokušení. Sklonil se, dotkl se rty jejích úst, a když se neodtáhla, políbil ji znovu. A

potom opět a opět.

Karolínina ústa se před jeho něžným útokem rozevřela a její ruce se obemkly kolem jeho pasu. Nedržela se zpět, nic nepotlačovala, naopak, dávala mu naplno pocítit svou touhu. Svou lásku.

Bradfordův jazyk lačně vychutnával sladké teplo, které mu její ústa nabízela, a každým svým smyslným dotekem rozněcoval doutnající uhlíky vášně. Jejich polibek se měnil, stával se bouřlivějším, naléhavějším. Karolína se náhle pevně přitiskla k jeho bokům a nic nedbala, že jí šál sklouzl z ramen a spadl.

Přála si, aby jejich polibek nikdy neskončil, a když se Bradford odtrhl od jejích úst a začal s mučivým drážděním na krku, dlouze povzdechla. Byl to povzdech rozkoše, ale zároveň narůstajícího zklamání.

„Chci být dnes v noci s tebou,“ řekl hlasem měkkým jako samet. Znovu se přisál k jejím rtům v dlouhém horkém polibku, kterým chtěl potlačit jakoukoliv myšlenku na odpor, a pak ji vzal do náruče a nesl do své ložnice.

„Žádné hádky, ženo?“ zeptal se, když zavřel dveře a obrátil se opět k ní.

Karolína zavrtěla hlavou. Zase ji políbil a potom ji začal pomalu, metodicky svlékat. Nakonec se svlékl sám. Překvapilo ho, když si před ním klekla a pomáhala mu s botami.

Tu noc se snažila vyhovět všem jeho přáním a on si lámal hlavu, čím je ta náhlá změna způsobena.

Vstala a pomalu se vrátila k posteli. Díval se na ni.

Nemohlo ho napadnout nic jiného, než že je to ta nejpůvabnější a nejsmyslnější žena na světě. Ale pak už všechny úvahy hodil za hlavu.

Po obou stranách lůžka hořely dvouramenné svícny. Nechal je svítit, aby mohl Karolíninu vášeň nejen vnímat tělem, ale i sledovat pohledem.

Odkopl přikrývky a lehl si na bok. Chtěl vychutnat chvíli, nechat v sobě narůstat očekávání, ale jakmile ji sevřel v náručí a ucítil její měkkost, nedokázal se dál zdržovat. Přisál se k ní v divokém, téměř brutálním polibku zcela pohlcen nepotlačitelnou dychtivostí, kterou mohla uspokojit jen ona.

V tuto noc nedokázal být něžný a Karolíně, jejíž touha byla stejně silná jako jeho, ani nechybělo mučivé laskání, kterým vždy začínali. Vášeň ji hnala dál a téměř nevnímala, co dělá. Drásala nehty jeho ramena a boky divoce vrážela proti jeho tělu.

Prudce do ní vstoupil a ona tiše vykřikla. Zarazil se a strnul. „Bože, Karolíno, nechtěl jsem…“ zašeptal polekaně.

Udělal pohyb, jako by se chtěl stáhnout, ale ona se proti němu vzepjala, zaryla mu nehty do boků a uvěznila ho v sobě. „Nepřestávej, ne, nepřestávej,“ prosila ho.

Vzal jí hlavu do dlaní a pozoroval ve výrazu jejích očí rozkoš, kterou jí každým svým pohybem dával. Oči jí potemněly a byly nyní tmavě modré, a když zrychlil, unikl z jejího hrdla neartikulovaný, primitivní zvuk, který mu pronikl hluboko do duše a vrhl ho do samého středu bouře.

Cítil, jak se její tělo napíná, jak bojuje s rozkoší… Pak se náhle zachvěla v divokých křečích a strhla k vrcholu i jeho. Zhroutil se na ni, vyčerpaný a spokojený.

Karolína slyšela jeho přerývaný dech i společný tlukot jejich srdcí a se spokojeným povzdechem zavřela oči.

Potom čekala, až jí konečně řekne, že ji miluje.

Vteřiny však ubíhaly a s každou další její spokojenost vyprchávala.

Bradford se převalil na bok. „Tohle je jediné místo, kde se dokonale shodneme,“ zašeptal a přitáhl si ji k sobě.

„Jsou v tom druhém domě pohodlné postele?“ zeptala se. Její ledabyle vyslovená otázka ho vrátila do reality. Viděl, že se nic nezměnilo.

Umínil si, že se nenechá strhnout. „Některé ani nemají matrace. Bože, Karolíno, ty jsi ale paličatá. Kdybys jen připustila, že mi patříš, mohla bys tady zůstat.“

„Nikdy jsem neřekla, že ti nepatřím,“ odpověděla překvapená tím, jak si její otázku vysvětlil. „Ty víš dobře, proč se hádáme. A dokud si neuvědomíš, že se nespokojím —“

„Můžeš si odtud vzít, co budeš chtít,“ přerušil ji. Neměl v úmyslu se před ní sklonit a jeho chladná poznámka řekla Karolíně nade vše jasně, jak je nepovolný.

„Proč tam posíláš se mnou také strážce?“ zeptala se, aby změnila téma. „Vím, že jsi mluvil s Ráchel,“ dodala. Snažila se mu podívat do očí.

Bradford ji držel přitisknutou k hrudi a na její snahu osvobodit se nedbal. „Ráchel není důležitá,“ řekl. „Ta s útoky proti tobě nemá nic společného.“

„Víš to jistě?“ Konečně sejí podařilo vymanit se z

jeho objetí. Posadila se a zmateně na něho pohlédla.

Bradford se chvíli kochal pohledem, který mu nabídla. Vlnité vlasy jí splývaly kolem obličeje a zkrášlovaly štíhlý krk. Z přikrývky, kterou si tiskla k tělu, vykukovaly hroty ňader a uváděly ho v pokušení.

„Ptala jsem se tě, jestli to víš jistě,“ připomněla mu. Neochotně se vrátil k jejich rozhovoru. „Ano, vím to jistě.“ Povzdechla si. „Myslím, že se k tomu všemu stavíš příliš benevolentně. Kdyby se někdo pokusil ohrožovat tebe, obrátila bych Londýn vzhůru nohama, abych ho našla. Ty ale jednáš, jako by tě to celé obtěžovalo.“

„Řekl jsem ti, že se s tou záležitostí vypořádám,“ prohlásil. „Víc o tom vědět nemusíš. Je to moje starost, ne tvoje.“

„Ne, Bradforde, je to naše starost.“

Její poznámka vyvolala jeho povzdech. „Ráchel si myslí, že jsi svému otci vymluvila sňatek s její matkou. Dělala si velké plány, zvláště v otázce financí, a má pocit, že jsi všechno zmařila.“

„A jak na něco takového přišla?“ zeptala se užasle Karolína. Bradford dlouho uvažoval, ale nakonec se rozhodl. „Řekl jí to sám tvůj otec.“

, Ale proč?“

„Karolíno, pochop, ty dvě na něho činily nátlak a on se vymluvil na tebe. Musel Ráchelině matce říct pravdu, že si ji nechce vzít, ale zvolil k tomu nejlehčí cestu -— použil tě jako obětního beránka.“

Karolína zavrtěla hlavou, jako by nemohl uvěřit. „To od něho bylo zbabělé,“ zašeptala.

„Ano, ve většině případů bych to také tak hodnotil,“ souhlasil. Natáhl se a znovu ji sevřel v náručí. „Ale u tvého otce je to něco jiného. Žije osaměle ve svém vlastním malém světě… a tak dlouhou dobu—-“

„Čtrnáct let,“ doplnila ho.

„Ano, není natolik zkušený, aby se dokázal vypořádat s ženou typu lady Tillmanové. Cítil, že ho už chytá do svých spárů a využil jediné únikové cesty, na kterou přišel.“

„Takže on se s ní bojí oženit?“ zeptala se. „To jsi tím chtěl říct?“

Bradford si znovu povzdechl. „Je už starý člověk, Karolíno. Je navyklý na své pořádky. Ber ho spíš jako popleteného než bázlivého.“

„Ale on se bál už před čtrnácti lety, když mě poslal ke svému bratrovi do Bostonu. Jsem si tím jistá.“

„Karolíno, bylo to krátce potom, co ztratil ženu a novorozeného syna. Přemohl ho smutek a neštěstí.“

Pokračoval, ale ona ho téměř neposlouchala.

Uvědomila si, že se pokouší jednání jejího otce hájit. Místo jednoznačného a nekompromisního odsudku, že její otec jednal jako zbabělec, sejí snaží namluvit, že to tak není a že je třeba ho chápat. Kde se v něm najednou bere tolik pochopení a soucitu?

Proč není takový k ní? Proč není schopen ji pochopit a alespoň

o píď jí ustoupit? Věděla, že kolem jeho srdce je štít chránící jeho zranitelnost, ale nemohla najít způsob, jak ho odstranit.

Uvědomila si, že se už před chvílí odmlčel, a podle pravidelného oddychování poznala, že spí. Chtěla se vymanit z jeho objetí, sotva se však pohnula, mimoděk ji sevřel ještě pevněji.

Zavřela oči, ale dlouho se jí nedařilo usnout. V mysli se jí chaoticky honily otázky provázené pevnými rozhodnutími. Věděla, že se o ni její manžel stará a že mu na ní záleží. Možná je to jen otázka času, než si přizná, že ji miluje. Ale začne jí pak také věřit?

To namouduši nevěděla. Nazvala ho protivníkem v jejich bitvě o vzájemné porozumění. Vzpomněla si rovněž, jak mu jednou řekla, že ji vůbec nezná. Měla pravdu, potvrdil to tím, že se pokusil koupit si její odpuštění drahými šperky. Možná, že ženy, které poznal v minulosti, by se tím bohatě spokojily, ale ona pořád ještě požadovala víc. Chtěla strhnout štít, který jí bránil proniknout k jeho srdci. Chtěla všechno.

Potom, co slyšela, jak se zastává jejího otce, si uvědomila, že

i ona udělala obrovskou chybu. Nikdy si nedala práci, aby zjistila, proč je tak cynický. Nikdy nezkoumala původ jeho zahořklosti vůči ženám, pouze mu měla sobecky za zlé, když ji uplatňoval vůči ní. Ani ona svého protivníka neznala.

Pevně se rozhodla, že podnikne ještě jeden poslední útok proti jeho brnění, a modlila se, aby k němu měla dost odhodlání. Možná ho nedokáže zcela prorazit, alespoň v něm však zanechá pár pořádných šrámů a promáčklin!

Když se probudil, byla už oblečená a balila si věci, které si chtěla vzít s sebou. Stál ve spojovacích dveřích mezi ložnicemi a nechápavě na ni hleděl. Jakmile zjistil,

co dělá, rozzlobil se. „Vždyť je to nesmysl,“ mumlal.

Přestala skládat šaty a položila je na postel.

„Souhlasím,“ řekla. Přitočila se k němu a políbila ho na tvář. „Nechci nikam odejít. Stačí, když mi slíbíš, že mi budeš věřit, a zase všechno uklidím zpátky.“

„Karolíno, ještě nejsem dost probuzený, abych se s tebou hádal. Mojí povinností je chránit tě před jakýmkoliv ohrožením, ať přichází z vnějšku nebo zevnitř. Nepotřebuju ti nic slibovat, když budu vidět, že nemáš příležitost se někam zatoulat.“

„Opět mě svými věčnými pravdami urážíš, Bradforde,“ prohlásila. „Ale odpouštím ti. Ty se jinak chovat neumíš.“ Otočila se a se slzami v očích se znovu dala do balení.

Bradford byl už unavený tím, jak se jím neustále pokoušela manipulovat. Požádal by ji, aby nikam neodcházela, ale na druhou stranu mu vyhovovalo, že bude pryč. Měl k tomu dva důvody. Prvním byla její bezpečnost. Chtěl, aby byla v bezpečí, až spustí svůj plán chytit její nepřátele při činu, a středověká pevnost Bradford Plače se k tomu účelu víc než hodila. Dům byl celý z kamene a stál na vrcholu holého kopce. Každý, kdo by se k němu blížil, by byl vidět na vzdálenost nejméně půl míle. Karolínu měli provázet dva muži a další tři už byli v pevnosti.

Druhý důvod, i když byl ve srovnání s prvním malicherný, měl psychologický charakter. Bradford chtěl dát Karolíně lekci, o kterou si sama řekla. Ani na okamžik nepochyboval, že po týdnu bude velice ochotná vrátit se do přepychu jeho nynějšího sídla.

Teď však byla tak troufalá, že mu dala polibek na rozloučenou! Stáli spolu na mramorových schodech jeho letního sídla a loučili se. Bradford předpokládal, že se tváří neoblomně a hrozivě, jeho žena však vypadala jako odhodlaná přemoci celý svět.

Chtěl jí říct, že nejde o žádné dobrodružství, nýbrž o pokání, ale pak si to rozmyslel a raději mlčel. Až se ocitne v Bradford Plače, pozná sama pravdu.

„Karolíno, musíš tam zůstat celý týden… i když se ti tam nebude líbit. Rozuměla jsi?“

Přikývla a obrátila se k odchodu. Ještě ji však zadržel.

„Nejdříve mi dej slovo, že Bradford Plače týden neopustíš, ať se děje co děje.“

„Proč?“

„Nebudu ti vysvětlovat důvody,“ zamumlal. „Chci tvé slovo, Karolíno.“

Stiskl ji tak silně, že jí bylo jasné, že bude mít na ramenou několik dní modřiny. Zamračila se. „Dobře, máš mé slovo, Bradforde.“

„A pokud se po týdnu rozhodneš vrátit se ke mně, kam patříš, budu čekat tvoji omluvu.“

Vytrhla se mu a začala sestupovat ze schodů.

„Bradforde, netvař se jak bůh pomsty,“ zavolala na něho přes rameno. „Dala jsem ti slovo a to ti musí stačit.“ Už se chystala vstoupit do kočáru, náhle se však zarazila a obrátila se. „Musíš mi ovšem věřit, že ho dodržím.“

Nemohla si odpustit malou špičku, a když viděla jeho reakci, pocítila uspokojení.

To však mizelo se stejnou rychlostí, s jakou se od něho vzdalovala. Jízda do Bradford Plače trvala téměř čtyři hodiny. Rozlehlé panství jejího manžela leželo v kopcovité krajině, a než se dostali do jejího dočasného domova, napočítala Karolína, že museli překonat tři zvlněné hřebeny. Už teď se modlila, aby její pobyt v Bradford Plače byl skutečně jen dočasný a aby ji její manžel postrádal. Doufala, že se jejich odloučení stane zkouškou, zda všechno trápení má smysl. Možná mu bude tak moc chybět, že si konečně uvědomí, že ji miluje.

Konečně se před nimi objevilo Bradford Plače.

Monstrózní stavba stojící zcela osamoceně na vrcholu kopce, jehož holý profil nerušil jediný strom, působila studeně a depresivně. Úpatí kopce obtékal široký potok, přes jehož kalnou vodu se klenul chatrný dřevěný most. Muži, kteří ji doprovázeli, ji dokonce přinutili, aby ho přešla pěšky, protože nevěřili, že vydrží tíhu kočáru.

Ani když se dostala blíž, neměla z nového domova lepší pocit. Budova o dvou poschodích byla postavená z šedého kamene a označení pevnost bylo skutečně výstižné.

„Bože, tady už chybí jen vodní příkop a rašeliniště,“ zamumlala si pro sebe.

Mary Margareta šla od mostu k hlavnímu vchodu vedle ní. Celou dobu neřekla ani slovo. „Nemusíš tu se mnou zůstávat,“ obrátila se na ni Karolína. „Pochopila bych, kdyby ses chtěla vrátit do Bradford Hills.“

„Ne. Budeme tu mít obě práce až nad hlavu,“ řekla komorná. Karolína se otočila a uviděla, že se usmívá.

„Nevím, proč vás sem váš manžel poslal, ale já jsem stejně tak vázaná loajalitou k němu jako k vám. A jemu jsem slíbila, že se o vás budu starat.“

„Dobře, tak se pojďme podívat, jak to vypadá uvnitř,“ povzdechla si Karolína.

Vstupní dveře byly zamknuté a Hugginsovi, jednomu ze strážců, dalo značnou práci, než je otevřel. Jejich dřevo bylo značně poznamenané časem a povětřím.

Když je Huggins konečně otevřel, zaskřípaly, jako by jimi neprošla lidská noha snad celé věky.

Vstupní hala tvořená kamennou podlahou a omítnutými zdmi zahnědlými špínou byla prázdná. Z ní vedlo schodiště do prvního poschodí, ale jeho zábradlí bylo pokřivené a vypadalo, jako by se mělo pod sebenepatrnějším dotekem vyvrátit.

Napravo byla jídelna. Karolína přistoupila ke stolu umístěnému uprostřed temné místnosti a přejela prstem po desce pokryté prachem. Pak pohlédla na okna. Tmavě červené závěsy vyrudlé a zplihlé stářím visely až na podlahu.

Pomalu se vrátila do vstupní haly. Hlavní místnost byla naproti jídelně a Karolína si uvědomila, že dispozice přízemí je téměř totožná s domem jejího otce. Tím však veškerá podobnost končila.

Hlavní místnost oddělovaly od vstupní haly prosklené dveře, které zřejmě nebyly původní. Karolína je otevřela a sestoupila po třech schodech dovnitř.

„Zkouším si představit, jak to tady bude vypadat, až se tu uklidí,“ poznamenala směrem ke komorné, která postávala za ní.

Místnost byla rozlehlá a prostorná. Po pravé straně byl veliký krb, po levé dvě veliká okna a uprostřed protější zdi dveře vedoucí ven.

Karolína k nim přistoupila, ale přes skleněné tabule nebylo vidět. Otevřela je tedy a uviděla, že za nimi se táhne kamenná cesta. „Na jaře to tady může být docela pěkné,“ poznamenala. „Kdyby byla zahrada ošetřovaná a —“

„Doufám, že tu nemíníte zůstat tak dlouho,“ ozvala se Mary Margareta s úzkostí v hlase.

Karolína neodpověděla. Zachvěla se v průvanu, který táhl od otevřeného okna. Rychle ho zavřela. Když se pomalu vracela ke schodům, vířil jí kolem nohou prach.

Posadila se a svěsila ramena. Bože, kdyby to tady chtěla dát do pořádku, trvalo by to celé měsíce. Teď už chápala, proč si byl Bradford tak jistý, že se po týdnu ráda vrátí.

„Nechcete se vrátit domů?“ zeptala se Mary Margareta s nadějí v hlase.

Karolína zavrtěla hlavou. „Nejdříve začneme s ložnicemi — pokud se ovšem nezabijeme na těch hrozných schodech.“

Její poznámku zaslechl druhý strážce, obrovský muž jménem Tom, a okamžitě pevnost schodiště vyzkoušel.

„Zní, jako by bylo právě postavené,“ řekl, když dupl na několik stupňů těžkou botou. „Jen zábradlí by potřebovala trochu vyspravit.“

Karolínu náhle popadla inspirace. „Dáme se do úklidu

— a za chvíli to tady bude jako v zámku,“ prohlásila v návalu nadšení.

Mary Margareta obrátila oči vzhůru. „Vždyť bude trvat celý týden, než uklidíme jednu místnost.“

„Ano, kdybychom to dělali sami. Zajedeš do vesnice, kterou jsme cestou sem projeli, a najmeš pomoc,“ vysvětlila. ,A-také kuchařku, Mary Margareto.“

Karolína sepsala seznam a komorná se vrátila ke kočáru. Ukázalo se však, že ani s najatou pomocí není možné uklidit spoušť uvnitř během jediného dne. Trvalo jim do konce týdne, než bylo všechno hotové, přitom pracovali od rána do večera.

Proměna domu však byla dokonalá. Zdi už nebyly špinavě hnědé, ale svítily novým vápenným nátěrem a dřevěné podlahy v jídelně a hlavním salonu zářily leskem.

V podkroví našli uložený nábytek, a když ho vyčistili a rozestavili, původně holý přijímací pokoj vypadal hned teple a zabydleně. Karolína koupila také bubínková kamna a nechala je umístit do vzdáleného rohu hlavní místnosti. Jakmile pak zatopili a zavřeli dveře do chladné vstupní haly, bylo v místnosti docela teplo.

Když se ale týden blížil ke konci, začala Karolína pociťovat vzrůstající neklid. Čekala, že se jednoho dne otevřou vstupní dveře a na prahu se objeví Bradford. Nikdo však nepřijížděl. Teprve v polovině následujícího týdne pochopila.

Od té chvíle usínala každou noc v slzách, hořce oplakávala všechny křivdy svého života a zahrnovala výčitkami sebe i svého manžela. Nakonec si uvědomila, že jí nezbývá než přijmout situaci takovou, jaká je, a podrobit se. Oznámila Mary Margaretě, že následující den se vrátí do Bradford Hills.

Stála před krbem v přijímacím salonu a uvažovala, co by měla Bradfordovi říct, až se setkají. Neměla ani v nejmenším v úmyslu žádat ho o odpuštění. Cítila, že když se k němu nyní vrátí, bude to její manžel

považovat za své vítězství. Lámala si hlavu, co dělat. Musím najít způsob, jak mu vysvětlit, co cítím ve svém srdci, říkala si.

Vzápětí zavrtěla hlavou. Ne. Věděla, že by to stejně pochopil špatně — bezpochyby by si myslel, že se vrátila jen kvůli pohodlí. Něco takového její hrdost nemohla připustit. Ale co si počne se svými ideály a ušlechtilými motivy, když zůstane sama? K čemu jí pak bude hrdost? Chlubila se, že nepřijme nic polovičatého, a nyní připouští, že polovina je víc než vůbec nic.

Náhle vešla Mary Margareta a oznámila, že ji přijel navštívit hrabě z Milfordhurstu. „Uveď ho dovnitř,“ řekla Karolína a rozzářila se.

Na prahu se objevil Milford. Zubil se od ucha k uchu. Mary Margareta mu vzala těžký zimní plášť a zavřela za ním dveře.

„Jste můj první host, Milforde,“ přivítala ho Karolína. Spěchala k němu, stiskla mu obě ruce a pak se náhle natáhla a políbila ho na tvář. „Bože, jak jste promrzlý. Honem pojďte k ohni a ohřejte se. Co vás sem přivádí?“ zeptala se nakonec.

„Nic důležitého. Chtěl jsem vás jen pozdravit,“ vyjádřil se opatrně.

„To jste podnikl tak dlouhou cestu z Londýna jen proto, abyste mě pozdravil?“ pochybovala Karolína.

Milford se zatvářil rozpačitě. Vzal ji za ruku, dovedl ji k lavici a sedl si vedle ní. „Zhubla jste,“ poznamenal.

„Karolíno,“ pokračoval po chvíli, „opět se budu vměšovat do vašich věcí. Chci, abyste mě vyslechla. Brad se před vámi neskloní. Jeho hrdost je mu nade vše, a čím dříve to přijmete, tím lépe pro vás oba.“

„Já vím.“

„Vy víte? Tak proč —“ Milford byl evidentně vyvedený z míry. „Pak bude všechno mnohem lehčí. Poslyšte, Karolíno, vraťte se se mnou teď hned do Bradford Hills.“

„Bradford je tam? Myslela jsem, že je v Londýně,“ řekla.

„Ne. Zastavil jsem se nejdříve u něho. Ale chce se zítra vrátit do Londýna. Nemusíte nic balit. Stačí, když pojedete se mnou.“ Karolína se usmála a zavrtěla hlavou. „Jak se vám, Milforde, líbí tahle místnost?“ zeptala se.

Byl připravený ji přemlouvat, ale Karolína ho svou klidnou otázkou zcela zmátla. „Cože? Tahle místnost?“ Rozhlédl se a pak se opět podíval na ni. „Líbí,“ připustil.

„Proč se ptáte?“

„Ráda bych, aby sem přijel také můj manžel a podíval se,“ vysvětlovala. „Je menší, než na jaké je zvyklý, ale teplá a útulná… a je to domov. Možná by pochopil, kdyby to tady viděl —“ „Karolíno, o čem to mluvíte? Právě jsem vám vysvětlil, že Brad se nikdy neskloní.“

„Není třeba, aby se skláněl,“ namítla. „Pošlu mu po vás vzkaz, aby sem pro mě přijel.“

„Chystáte se na něho zkusit nějaký trik?“ zeptal se a zamračil

se.

Karolína zavrtěla hlavou. Milford na ni dlouho hleděl.

Konečně usoudil, že svá slova myslí tak, jak je řekla.

„Dobře, napište ten vzkaz. Bože, vy jste ale tvrdohlavá. Není divu, že si Brad vzal právě vás. Dva berani na jednom dvoře. Víte, že jste si velice podobní?“

„Vůbec si nejsme podobní,“ odpověděla. „Já jsem tichá a plachá, zatímco on je křikloun. Já jsem tolerantní a dobrácká, zatímco můj manžel je nepoddajný a cynický.“

„Z toho vyplývá, že vy jste světice, zatímco on nenapravitelný hříšník?“ zeptal se Milford s potutelným úsměvem.

„Strávíte tady noc, než se vrátíte do Londýna?“ zeptala se místo odpovědi. „Nebo myslíte, že se to nesluší?“

„Myslím, že se to sluší,“ odpověděl a zazubil se.

„Máte tady dost strážců, aby vás přede mnou ochránili.“

Oba spolu povečeřeli a při jídle mluvili o mnoha různých věcech. Nakonec se řeč opět stočila na Bradforda a Milford jí pověděl, jak se setkali.

Vypravoval jí o žertech a uličnických kouscích, které se spolu navyváděli, a Karolína se všemu s požitkem smála.

„Ale řekněte mi, Milforde, co ho tak změnilo?“ zeptala se nakonec. „Co z něho udělalo cynika?“

„Povinnosti způsobily, že příliš rychle dospěl,“ řekl Milford. Dolil obě sklenky vínem a napil se. „Za života jeho otce a staršího bratra byl Brad zcela odstrčené dítě. Zdálo se, že jeho rodiče mají lásku pouze pro právoplatného dědice. Bradford byl divoký a nedisciplinovaný. Zamiloval se do ženy jménem Viktorie. Tenkrát byl ještě nevinný a neznal podvodné triky žen.“

Karolína málem upustila svou sklenku. „O tom mi nikdy ne-řekl ani slovo. Opravdu byl zamilovaný? A do které Viktorie? Je ještě naživu? A co se vlastně stalo?“ chrlila otázky jednu za druhou. Pouhá myšlenka, že Bradford, její Bradford, miloval nějakou jinou ženu, v ní vyvolala takový zmatek a rozčilení, že se nedokázala ovládnout.

Milford ji gestem ruky umlčel. „Už jsem řekl, že byl velmi mladý, a Viktorie se prohlašovala za panensky čistou. Ve skutečnosti to byla podvodná děvka a každý, kdo se v londýnské společnosti jen trochu vyznal, to věděl. Brad řekl rodičům a svému bratrovi, že si ji hodlá vzít, a to spustilo další události. Bradův bratr byl stejně vychytralý a úskočný jako Viktorie. Vymyslel, že bude náramně zábavné, když svému mladšímu bratrovi ukáže, jak to s tou Viktoriinou panenskou čistotou doopravdy je, a vlákal ji do své postele. Všechno bylo samozřejmě předem připravené a Brad je našel právě v nejlepším.“

„Proč mu pouze neřekl, že ho Viktorie oklamala?“ nemohla pochopit Karolína. „Proč musel být tak krutý?“ Příběh jejího manžela ji hluboce zasáhl a srdce ji bolelo soucitem.

„Protože chtěl, aby Brad vypadal jako hlupák,“ pokračoval Milford. „Viktorie dostala za to divadlo dobře zaplaceno. Karolíno, vy jste se setkala s Bradovou matkou. Teď už ji věk a samota změnily, je moudřejší a ne tak tvrdá, nicméně vždy byla chladná a bezcitná. A stejný byl Bradův otec. Dva týdny po Bradově ponížení byli jeho otec a bratr zabiti. Jejich kočár se v prudké jízdě převrhl. Vévodkyni zbyl z celé rodiny jen Bradford, ale už bylo pozdě si ho získat.

Choval se k ní jako k cizí a ona věděla, že za to může vinit pouze sama sebe.

Od té doby se Brad stýkal jen s… profesionálními dámami, jak se říká. A pak se náhodou setkal s jednou nevinnou dívkou z kolonií s fialkovýma očima, která převrátila jeho život naruby.“ Milford pozvedl sklenku k přípitku a usmál se.

„A co se stalo s Viktorií?“ zeptala se Karolína.

„Řekl bych, že někde skončila se syfilidou. Nelekejte se, Karolíno, Brad s ní nikdy v posteli nebyl,“ řekl, když viděl její zděšení. „Už o ní roky nikdo neslyšel.“

„To všechno mi zřejmě říkáte proto, abych měla se svým manželem trpělivost.“ Její poznámka vyvolala na jeho tváři široký úsměv.

„Jste dobrý přítel, Milforde,“ pokračovala. „Víte, že ho miluju. Ale není to lehké,“ dodala. „Teď má na krku mě a já to nehodlám vzdát.“

„Co nehodláte vzdát?“ zeptal se.

„Svůj boj proti jeho cynismu,“ odpověděla. Vstala a povzdechla si. „Je už pozdě a jste asi unavený, ale jestli máte chuť, můžeme si zahrát partii karet.“

Milford ji následoval ke dveřím. Skutečně byl unavený a hrát whist nebo farao se mu příliš nechtělo, ale když si uvědomil, že Karolína je tady už víc než dva týdny sama, řekl si, že to vydrží. „Jakou hru máte na mysli?“ zeptal se.

„No přece poker, co jiného,“ odpověděla. „Kdybych nevěděla, že poker ovládáte, ani bych vám hru nenavrhovala.“ Šla před ním do přijímacího salonu.

„Pokoušela jsem se naučit ho Mary Margaretu, ale ta nemá pro karty smysl.“

Zaslechla, že se Milford za jejími zády usmál, a dodala: „Pokud vás to pohoršuje, nemusíme samozřejmě hrát o sázky.“ Posadila se k čtvercovému stolku, vzala balíček karet a začala je míchat, jako zkušený karbaník.

Teď se už Milford rozesmál naplno. Svlékl kabát, vyhrnul si rukávy košile a zaujal místo proti ní. „Cítil bych se jako padouch, kdybych vás obehrál o peníze,“ prohlásil, protože si myslel, že ho bude přesvědčovat.

„Já bych vám to nevyčítala,“ opáčila Karolína.

„Mimochodem, jsou to Bradfordovy peníze, ne moje. A až prohrajete prvních pár her, stačí říct. Nebudu vás dál nutit.“

Hráli dlouho do noci. Když nakonec Karolína prohlásila, že už nevidí na oči, Milford zklamaně protáhl obličej.

„Musíte mi dát šanci získat zpátky to, o co jste mě připravila,“ protestoval.

„Tohle už říkáte nejméně hodinu,“ konstatovala. Dala mu dobrou noc a odebrala se do své ložnice.

Jakmile vlezla do studené postele, padla na ni osamělost ještě tíživěji než jindy. Zoufale toužila po svém manželovi a po jeho náruči. Staré matrace nacpané slámou byly nerovné a tvrdé a pokaždé, když se obrátila, cítila bolest v zádech.

Přemýšlela o Bradfordově dřívějším životě a trochu se styděla, že s ním neměla víc trpělivosti. Když konečně usnula, tiskla si k hrudi polštář a představovala si, že objímá jeho.

Posel, kterého poslala za Bradfordem, se druhý den

ráno vrátil se zprávou, že vévoda z Bradfordu musel den předtím odjet do Londýna.

Milford měl strach, že se Karolína opět vrátí ke své neoblomnosti, a mumlal něco o tom, jak bude obtížné Bradforda sehnat. Pak ji políbil na rozloučenou a vydal se na cestu zpět do města.

Také Karolína byla zklamaná. Bloudila po domě jako tělo bez duše, přemýšlela o svém manželovi a spřádala si plány, jak se k němu chovat, až budou opět spolu.

Nakonec zašla do ložnice, posadila se na postel a uvažovala, které šaty si obleče, až pro ni konečně přijede. Chtěla s ním v Bradford Plače strávit alespoň jednu noc, aby poznal zvláštní atmosféru, kterou sejí tady podařilo vytvořit, potom si však uvědomila, že on by na těch strašných matracích nezamhouřil oka. Jedna podobná myšlenka střídala druhou, ale pak dostala zvláštní nápad. Radostně se rozesmála a spěchala dolů, aby ho uskutečnila.

Tohle bude můj poslední úder do jeho brnění, říkala si, když byla hotová. Jen ještě tenhle poslední útok. A pokud se mine účinkem, smíří se s tím, že se nic víc dělat nedá.

Kapitola třináctá

Bradforda se zmocnila panika.

Když do Bradford Hills dorazil posel a oznámil, že Franklin Kendall zmizel detektivům, kteří ho sledovali, chtěl se v první chvíli okamžitě rozjet za Karolínou.

Jakmile se však uklidnil, rozmyslel se jinak. Karolína byla pod dohledem pěti strážců v Bradford Plače v bezpečí, a pokud by se za ní rozjel, riskoval by, že by se mu její nepřátele mohli pověsit na paty, a přivedl by je přímo před její dveře.

Odjel tedy do Londýna a přísahal si, že i kdyby měl obrátit město naruby, neustane, dokud Franklina neobjeví. Už dvakrát na něho nalíčil past, ale jeho lstivý protivník se jí pokaždé vyhnul. Teď už v této taktice nemínil pokračovat. Nyní už věděl s naprostou jistotou, že ten, kdo kuje proti Karolíně úklady, je markýzův mladší bratr, a předpokládal, že když ho vyzve na sou-boj, bude se mu muset Franklin postavit.

Naštěstí byl Bradford natolik prozíravý, že donutil Karolínu, aby mu před odjezdem slíbila, že z Bradford Plače nebude nikomu psát — i když ona to brala jako další důkaz jeho arogance. Tak to samozřejmě nebylo, ale on se neobtěžoval vysvětlovat jí to. Nechtěl, aby kdokoliv věděl, kde jeho žena je, a svěřil se s tím pouze Milfordovi.

Částečně cítil vinu, že Karolínu ze svých starostí zcela vyloučil, ale utěšoval se tím, že čím méně ví, tím méně bude znepokojená.

Do svého městského sídla přijel až pozdě večer. Před domem na něho čekal jeden z najatých detektivů a informoval ho, že sledovaný muž se opět objevil. Důvod jeho zmizení byl prostý:

Franklin se stáhl někam do ústraní se svou novou milenkou a strávil s ní celý víkend.

Bradford dal detektivovi nové instrukce a vešel do domu. Když potom přecházel po knihovně a uvažoval, co dál, ohlásil se hrabě z Braxtonu. Žádal o okamžité přijetí.

Braxton vypadal unavený a rozladěný a dlouho se s důvodem své návštěvy netajil. „Jsem rád, že jsem vás

zastihl. Karolína s vámi není, že?“

„Ne, není.“ Bradford nekomentoval, proč je v Londýně sám, místo toho nabídl svému tchánovi něco k pití a posadil se proti němu.

„Máte mezi sebou nějaké spory?“ začal Braxton.

„Nechci se mezi vás vměšovat, ale markýz je bez sebe hněvem. Franklin nemá nic jiného na práci než o vás dvou šířit zlé pomluvy a Milo tím velice trpí. Karolína ho nenavštěvuje ani mu nepíše a on se cítí opuštěný.

Nevěří sice všem těm sprostým lžím, které rozhlašuje jeho bratr, ale myslí si, že Karolína je nemocná a vy před ním skrýváte pravdu. Milo měl vždy sklony vidět všechno černě. Řekněte, že je Karolína zdravá jako rybka.“

V Braxtonově pohledu bylo patrné znepokojení. Bradford rychle přikývl. „Samozřejmě že je zdravá. Nemějte o ni obavy,“ řekl přesvědčivě, aby hraběte uklidnil. „Měli jsme sice spolu jistou rozepři, ale nebylo to nic, s čím byste si měl dělat starosti. A jaké pomluvy o nás šíří Franklin?“

„To nebudu opakovat,“ odpověděl úsečně hrabě.

„Snaží se mou drahou dceru zdiskreditovat. Nemá ji rád a já nemohu pochopit proč.“

Bradford mlčel. Uvnitř v něm bouřil hněv, protože dobře věděl, proč o nich Franklin roztrušuje pomluvy.

„Doufám, chlapče, že Karolína přijede co nejdříve na návštěvu. Milo se už nemůže dočkat, až ji uvidí. Že ji sem přivezete?“ „Je mi líto, že vás musím zklamat, ale právě teď to není možné.“

„Odložte svou hrdost, Bradforde! Mějte trochu soucitu. Na půtky s mou dcerou budete mít celý život. Vyhlaste pro tentokrát příměří. Milo není tak silný chlapík jako vy. Víte dobře, že už mu moc času nezbývá, a na Karolínin návrat čekal celých čtrnáct let. Máji rád stejně jako já.“

Vypadalo to, že hrabě snad Bradforda chytí a zatřese jím, aby ho přesvědčil. Bradford dlouho váhal, dlouho snášel tchánův napjatý pohled, a pak se konečně rozhodl. „Už jsem řekl, že mezi mnou a Karolínou jsou jisté rozepře, ale to vůbec není důvod, proč tady se mnou není.“

Potom pomalu a bez přerušování vysvětlil hraběti situaci. Vylíčil mu, jak ji kdosi neznámý strčil v Claymerově domě ze schodů, podrobně popsal

„nehodu“ s kočárem, ocitoval mu část výhružného dopisu, který Karolína dostala, a skončil závěrem, že za vším stojí Franklin.

„Ví, že má hodně ve hře,“ vysvětloval Bradford. „Z různých zdrojů jsem se dověděl, že markýz hodlá Karolíně odkázat značnou sumu peněz. Půdu a titul zdědí samozřejmě Franklin, ale bez peněz si moc nepomůže. Loretta si nadělala hazardním hraním obrovské dluhy a jediným důvodem, proč ji zatím věřitelé nechávají na pokoji, je, že slíbila peníze vrátit hned, jak markýz zemře.

Jenže když se Karolína vrátil z kolonií, změnil markýz svou vůli a Franklinovy a Lorettě to oznámil až potom, co dokument podepsal.“

Braxton se během jeho řeči stále víc a víc krčil v křesle, jako by se chtěl před těmi hroznými zprávami schovat. Nakonec zabořil hlavu do dlaní.

„Markýz je svým bratrem znechucený. Ví o jeho milenkách

i o tom, že Loretta propadla hazardním hrám.“ Hrabě zavrtěl hlavou a rozplakal se.

Bradford, který se bál reakce svého tchána, honem spěchal, aby ho utěšil. „Pane, tahle nechutná záležitost není tak zlá, jak vypadá. Karolína je pod dobrou ochranou a Franklin neudělá jediný krok, o kterém bych nevěděl. Nemám sice o jeho vině dost důkazů, ale rozhodl jsem se vyzvat ho na souboj a skoncovat s ním.“

Braxton stále vrtěl hlavou. „Ne, vy mě nechápete.

Proč mi to neřekla? Mohl jsem ji poslat zpět, než jste se s ní oženil.“ Jeho hlas byl plný bolesti a zoufalství. „Mohl jsem —“

„Poslat ji zpět? Do Bostonu?“ Bradford se musel namáhat, aby Braxtonově přerývané řeči rozuměl. Náhle se ho zmocnilo hrozné tušení. Zatřásl hrabětem a zvedl ho z křesla. „Vy víte ještě něco, že je to tak?

Řekněte mi to! Proboha, řekněte mi, co víte.“ Hrabě chvíli váhal, ale potom začal mluvit. „Bylo to před dáv-nou dobou a čekal jsem, až zemře poslední účastník té tragické záležitosti, než jsem Karolínu povolal zpět. Je to tak dávno, a přesto mám pocit, jako by se to stalo včera. Bylo to krátce po smrti mé ženy a dítěte. Vrátil jsem se s Karolínou do svého venkovského sídla. V té době jsem si způsobil jisté problémy svým radikálním

postojem k irské otázce a proti mým názorům se velice ostře stavěl jeden z vůdců opozice jménem Perkins.

Vlastnil v Irsku půdu, daleko víc půdy než kterýkoliv jiný šlechtic, a návrh zákona povolující irským katolíkům vlastnit půdu s mojí podporou prošel. Věděl jsem, že mě Perkins za to nenávidí, ale netušil jsem, že dokáže být tak zlý, protože navenek se jevil jako čestný člověk.“

Hrabě klesl zpět do křesla a znovu zabořil hlavu do dlaní. Bradford se musel nutit k trpělivosti. Nalil svému tchánovi další sklenku a podal mu ji.

Hrabě se dlouze napil a potom pokračoval. „Perkins na mě poslal několik mužů. Chtěl mě jednou provždy umlčet. Půda, kterou v Irsku měl, nebyla novým zákonem ohrožena, ale on měl v úmyslu svůj majetek rozšířit a já jsem získával na popularitě. Zřejmě se bál, aby mou zásluhou jednou o všechno nepřišel. Začaly se dít různé věci a já jsem už ztratil odvahu bojovat. Můj svět byl po smrti ženy v troskách a toužil jsem jedině po tom, abych mohl v klidu žít se svou malou dcerkou.

Karolínce byly teprve čtyři roky. Byla velmi čiperná.“ Hrabě se zhluboka nadechl a narovnal se. „Přišli jednou v noci. Byli jen dva. Karolínka spala ve svém pokoji, ale křik ji zřejmě vzbudil. Náhle se objevila nahoře na schodech a začala sestupovat dolů. Jeden z těch dvou měl pistoli. V jednom okamžiku se mi podařilo vyrazit mu ji z ruky. Karolínka ji sebrala a pak se ozval výstřel. Zasáhla ho tak, že o tři dny později zemřel.“

Bradford se opřel dozadu. Historka, kterou právě slyšel, byla tak neuvěřitelná, že se z ní nemohl vzpamatovat.

„Byla to nešťastná náhoda,“ pokračoval hrabě.

„Snažila se podat mi zbraň. Chtěla mi pomoct. Ten muž mě předtím bodl a všude byla krev. Karolínka se rozběhla ke mně, ale zakopla a pistole jí vypadla z ruky.“

Bradford zavřel oči. „Můj bože, vždyť byla ještě dítě.“ Zakroutil hlavou. „Nikdy mi o tom neřekla ani slovo.“

„Nepamatuje si na to.“

Bradford ho stěží vnímal. Snažil se představit si Karolínu jako malé dítě, které se náhle uprostřed noci ocitlo před děsivou scénou. Jak to na ni muselo zapůsobit! Jaký musela mít strach!

Náhle pochopil. „Dověděl jsem se, že jako dívka měla hrůzu z pistolí. Prý to však považovala za svůj

nedostatek a snažila se strach překonat. Nakonec sejí to podařilo.“ Bradfordovi se třásl hlas a nebyl schopen ho ovládnout.

„Ano, bylo to tak,“ přisvědčil Braxton. „Henry mi o tom psal. Můj mladší bratr byl jediný, kdo z celé rodiny znal pravé důvody, proč jsem Karolínu poslal k němu. Neřekl to ani své ženě.“

„Co se stalo s muži, kteří vás v noci přepadli? Řekl jste, že jeden z nich o tři dny později zemřel?“

„Ano. Výstřel ho zasáhl do břicha. Jmenoval se Dugan.“

„Měl rodinu?“

„Ne. Žil osaměle.“

,A ostatní?“

„Perkins vloni zemřel. Třetí se jmenoval McDonald.

Ani on neměl žádnou rodinu. Byl v Londýně teprve několik měsíců. Přiznal, že ho Perkins podplatil, ale věděl jsem, že by měl strach potvrdit to přísežně, pokud bych proti němu vznesl žalobu. Jak bych to ale mohl udělat! Zaplést svoje dítě do takového skandálu? Nikdy! Také jsem nemohl vědět, jestli na mě Perkins nepošle další bandity. Pochopte, že jsem mu nemohl věřit.

Požádal jsem tedy dva ze svých nejvěrnějších přátel o pomoc, poslal je s Karolínkou za oceán a šel jsem po Perkinsovi sám.“

„Jak? Jak jste po něm šel?“ zeptal se Bradford. Sevřel rukama opěrky křesla a snažil se uvolnit v sobě napětí.

„Vzal jsem pistoli a šel jsem za ním do jeho domu.

Měl dva syny. Když jsem ho našel samotného, řekl jsem mu, že jsem najal dva muže, kteří jeho i oba jeho syny zabijí, pokud se mně a mé dceři něco stane. Pochopil, že to myslím vážně.“

Hrabě počkal, až Bradford přikývl hlavou, a pokračoval: „Myslel jsem, že tím mé ohrožení pominulo, ale přesto jsem nemohl riskovat. Karolínka byla všechno, co jsem měl! Stáhl jsem se z politiky a přísahal jsem, že moje dítě se nevrátí domů dřív, než budou všichni zúčastnění mrtví.“

Bradford náhle začal uvažovat věcně. Karolína byla nyní pod nejlepší ochranou a nemělo smysl zdržovat se emocemi kolem události staré čtrnáct let. Na to bude dost času, až s ní bude mluvit.

„Dobře. Takže Perkins a oba muži, které najal, jsou mrtví. Kam jsme se tedy dostali?“ Bradford si mnul

bradu a zamyšleně hleděl do plamenů plápolajících v krbu.

Každý zvlášť mlčky uvažoval a ticho v místnosti porušil jen zvuk bijících hodin.

„Máte jistotu, že o tom, co se stalo, nikdo jiný neví?

Nemohl to Perkins někomu říct?“

Braxton zavrtěl hlavou. „To by se neodvážil. A já jsem to ne-řekl nikomu jinému než svému bratrovi.“

Bradford vstal a začal přecházet po místnosti.

„Co chcete dělat?“ zeptal se hrabě. Tiskl si ruce k sobě a Bradforda napadlo, že vypadá stejně staře a rozechvěle jako markýz.

„Ještě jsem se nerozhodl. Ale teprve teď mi ten dopis dává smysl. Ať ho napsal kdokoliv, slibuje v něm pomstu, ale je tam ještě mnoho jiných vzájemně nesouvisejících ohavností, kterým jsem zatím nevěnoval příliš pozornosti.“

„Oh bože, je tedy pořád v nebezpečí? Karolína je —“

Bradford nemohl potlačit popuzenost. „K čertu, nic sejí nestane. Jen jsem si uvědomil, jak moc pro mě znamená. Nedovolím, aby sejí kdokoliv dotkl. Já—“

Zarazil se. Hrabě na něho tázavě pohlédl.

„Miluju ji.“ Z Bradfordovy hrudi se vydral hlasitý povzdech. „Nepřipustím, aby jí někdo zkřivil vlas na hlavě,“ dodal. Jeho slova zněla jako přísaha. „Snažte se uklidnit a nemít o ni obavy. Řekněte markýzovi, že Karolína je nachlazená nebo něco podobného. Ujistěte ho, že už vstala z lůžka a chystá se mu napsat. To by ho mělo uklidnit, dokud si nerozmyslím, co podniknu dál.“

Hrabě měl pocit, jako by z něho náhle někdo sejmul tíži, pod níž se mu ještě před chvílí ohýbala ramena.

Přikývl na souhlas, vstal a zamířil ke dveřím. „Prosím vás, neříkejte Karolíně o tom, s čím jsem se vám svěřil. Není důvod, aby o těch věcech věděla. Moje dítě bylo v tom všem zcela nevinně.“

Bradford doprovodil tchána k domovním dveřím a tam se zastavil. „Karolína vám o dopise neřekla proto, že vám nechtěla dělat starosti. A ze stejného důvodu jsem jí zase já řekl velice málo

o tom, co jsem zjistil o jejích nepřátelích. Snažíme se jeden druhého uchránit od starostí a obav, až jsme ztratili veškerou souvislost. Vždy jsem prosazoval slepou důvěru—“

Vzápětí se zarazil a zavrtěl hlavou. „Slepá důvěra —

přesně to, co ode mě žádá Karolína.“

„Jak to myslíte?“ podíval se na něho hrabě z Braxtonu zmateně.

„Dala mi svou lásku a důvěru,“ řekl Bradford. Jeho hlas zněl stroze, ale jen tak zabránil, aby se v něm neprojevila rozechvělost, kterou cítil. „Víte, že mi občas říká Jerede?“

Hrabě zavrtěl hlavou a zatvářil se rozpačitě.

Bradford si odkašlal. „Slibuji vám, že vás budu o všem informovat. Teď jeďte klidně domů a odpočiňte si.“

Hrabě byl už v polovině schodů, když ho Bradford zastavil otázkou. „Kdy se to přesně stalo?“

„Cože?“

„Který den za vámi přišli ti dva muži.“

„Bylo to téměř před patnácti lety,“ odpověděl hrabě.

„Ne. Myslím přesné datum. Den, měsíc — vzpomínáte si na to?“

„V noci z dvacátého února roku 1788. Je to důležité?“

Bradford na sobě nedal nic znát. „Mohlo by být. Budu s vámi v kontaktu,“ slíbil, aniž se jakkoliv zmínil o tom, co ho právě napadlo.

Jakmile však zavřel za hrabětem dveře, jeho tvář se stáhla silným znepokojením. Modlil se, aby se mýlil, a uvnitř jím lomcoval hněv. Pokud je jeho podezření správné, pak nezbývá mnoho času. Pouze šest dní! Šest dní — do dvacátého února.

Sedl ke stolu a sepisoval, co je třeba udělat. Třásly se mu ruce. Ulehl až kolem půlnoci. Sliboval si, že druhý den rozdělí příkazy, aby dal svůj plán do pohybu, a potom odjede za svou ženou. Myšlenka, že ji brzy uvidí, ho uklidnila. Už se těšil, jak své lásce všechno vysvětlí a poprosí ji za odpuštění. Pojede za ní jako vévoda z Bradfordu i jako Jered Marcus Benton. Věděl, že ho Karolína miluje, cítil to ve svém srdci. A až zítra zmizí jeho moc, bohatství a titul, zůstanou jen oni dva a pak š si ji odveze domů.

Při pomyšlení, že zítra sevře svoji ženu v náručí, cítil dokonalé uspokojení a klid mysli. Pak si začal představovat, jak se budou milovat… Usnul s úsměvem na tváři.

Milford dorazil do Bradfordova londýnského domu právě ve chvíli, kdy se jeho přítel chystal k odjezdu.

Bradford ho stručně informoval o svém podezření.

Řekl svému příteli, že pokud se někdo připravuje Karolínu ohrozit, udělá to zřejmě v následujících šesti dnech. Důvody mu však nevysvětlil. Cítil, že by měl vše nejdříve povědět své ženě, a ona zváží, jestli chce o těch dávných událostech říct také Milfordovi nebo někomu jinému.

„Byl bych rád, kdybys jel do Bradford Place se mnou. Budu potřebovat tvoji pomoc. Čím bude kolem Karolíny víc lidí, kterým mohu věřit, tím lépe,“ řekl.

„Bože, ještě teď mě bolí záda od včerejší jízdy, ale to víš, že pojedu s tebou,“ povzdechl si Milford. „Když ale chceš, abych ti pomohl, rád bych slyšel, kdo se komu první omluví.“ Viděl, že přítel zrozpačitěl, a zasmál se.

„Co tě přivedlo na myšlenku, že se chystám omlouvat?“ zeptal se Bradford a zazubil se.

„Přesvědčení, že jsi sice tvrdohlavý až hrůza, ale ne hlupák,“ odpověděl Milford.

I tak ho však Bradford svým souhlasným přikývnutím překvapil. „Takže se opravdu omluvíš?“ zeptal se pro jistotu Milford.

„Jestli to bude nutné, pak třeba i na kolenou.“ Když viděl, jak se Milford zatvářil, rozesmál se.

„Co je s tebou? Myslel jsem, že tě už unavilo hrát si na prostředníka,“ poznamenal a plácl přítele po zádech.

„Proto jsi za Karolínou jel, ne? Abys jí vysvětlil…“

Milford zrozpačitěl. „Přiznávám,“ vypravil ze sebe neochotně. „Ale s tou omluvou to nemusíš přehánět, Bradě. Už jsi jednou na kolenou byl a myslím, že tě na nich Karolína bude vídávat ještě často. Řeknu ti jen, že je připravená vrátit se domů. Bůh ví, že ji mám rád, ale ona je —?“

„Já také,“ přerušil ho Bradford.

„Co?“

„Také ji mám rád,“ vysvětlil.

„Člověče, to neříkej mně, ale jí.“

Bradford potřásl hlavou. „Udělám to, příteli, když sebou hodíš.“

Cestou spolu prohodili sotva pár slov. Použili několik zkratek a cestu z Londýna do Bradford Hills urazili za méně než hodinu. S každou ujetou mílí se Bradfordova nálada zlepšovala.

Jakmile dorazili, dal Hendersonovi nové příkazy, pak zašel do přijímacího salonu a nalil si sklenku brandy.

Právě si chtěl sednout, aby si chvíli odpočinul, vtom si uvědomil, že postrádá své oblíbené kožené křeslo. Sedl si tedy do jiného s nízkým opěradlem. Napil se a chtěl sklenici odložit na stolek s třemi nohami, který vždy stával vedle. Málem však sklenku upustil na zem — také stolek chyběl.

Zamračil se, ale v tu chvíli vstoupil Milford.

„Byl jsi už v knihovně, Bradě?“ zeptal se jakoby jen tak.

Bradford zavrtěl hlavou. Myslel na Karolínu a na to, jak jí nejlépe říct, jaký byl hlupák, aby však zároveň jako hlupák nevypadal. Začínal být nervózní. Představa, že brzy bude muset před svou milovanou otevřít srdce i duši, v něm nevyvolávala příliš příjemné pocity. Když o tom přemýšlel, dospěl k názoru, že potíž je v tom, že s podobnými záležitostmi nemá žádné zkušenosti.

Milford mu však nedopřál trochu klidu, stále trval na tom, že se s ním musí jít podívat do knihovny. „Myslím, že je tam pro tebe přichystaný vzkaz, ale já mu moc nerozumím,“ mumlal.

Bradford si povzdechl a následoval ho.

„Co to, k čertu, je? Hendersone!“ křikl na svého komorníka, když stanul na prahu místnosti. Odpověděla mu jen ozvěna jeho vlastních slov.

Pomalu vstoupil a rozhlédl se. Knihovna byla zcela prázdná. Jeho stůl, křesla, knihy, písemnosti, a dokonce i záclony, všechno bylo pryč.

Otočil se na Milforda a užasle na něho hleděl.

„Henderson se asi někde schovává,“ prohlásil Milford nahlas. „Co to má znamenat?“

Bradford pokrčil rameny. „To budu zjišťovat později. Teď se tím nehodlám zdržovat. Převléknu se a vyrazíme do Bradford Plače.“ Vyběhl po schodech nahoru a pouze křikl přes rameno. „Pokud se chceš převléknout, vyber si z mých košil.“

Když míjel dveře Karolínina pokoje, náhle ho něco napadlo. Zastavil se a nakoukl dovnitř. Všechno bylo na svém místě. Nechápavě se zamračil a pokračoval do svého pokoje. Jakmile otevřel dveře, začal se smát.

Místnost byla stejně holá jako knihovna.

Teprve teď přivlekl Milford Hendersona.

„Zřejmě se nebudete moci převléci, Milosti,“ oznámil komorník s důstojností sobě vlastní. Jeho obličej byl červený, jako by stál venku v chladném ranním

vzduchu.

„Můžete mi vysvětlit proč?“ zeptal se Bradford.

„Vaše žena mě požádala, abych nechal všechny vaše věci přestěhovat. Domníval jsem se, že se to děje na váš příkaz.“

Bradford přikývl. „Samozřejmě, Hendersone.“ Obrátil se na zmateného přítele a řekl: „Nechala odvézt pouze moje věci, Milforde. To něco znamená.“

„Ale co?“ zeptal se Milford. Pomalu se nechával strhnout Bradfordovým úsměvem, i když neměl tušení, co jej vyvolalo.

„Pořád nechápeš? Všechno nechala odvézt do Bradford Plače. To by trklo i hlupáka. Dala mi jasně na srozuměnou, kam patřím.“ Poplácal přítele po ramenou a zamířil dolů. „Jak jste dostali moji postel ze schodů, Hendersone? Řekl bych, že ji museli nést nejméně čtyři muži.“

Hendersonovi se evidentně ulevilo, neboť viděl, že jeho pán bere situaci s humorem. „Pět,“ přiznal.

Odkašlal si a potom dodal: „Představte si, že chtěli odvézt i mě, Milosti. Je mi to trapné, ale musím přiznat, že jsem se schovával v komoře, dokud neodjeli.“

„To vám, Hendersone, nepomůže,“ prohlásil Bradford, když se přemohl, aby nevyprskl smíchem.

„Jestli si moje žena usmyslí, že vás chce mít v Bradford Plače, dříve či později se tam ocitnete. S tím se budete muset smířit.“

„A kde budete vy, pane, smím-li se zeptat?“ hlesl Henderson. „Se svou ženou,“ odpověděl Bradford s úsměvem.

Potom vyšel s Milfordem ven a s novými koňmi vyrazili do Bradford Plače. Cesta kopcovitou krajinou se nedala nijak zkrátit, takže jim trvala celé čtyři hodiny.

K ponuře vyhlížející pevnosti dorazili až téměř k večeru. Dům však působil tísnivým dojmem pouze z vnějšku. Uvnitř to nebyla pevnost, tam to byl domov. Bradford stanul ve vstupní hale a ohromeně se rozhlížel. „To bych nikdy nevěřil, že se tak zanedbaný dům dá změnit v takovou krásu.“

„Máš na mysli sebe, nebo náš domov, manželi,“ zaznělo shora. Bradford se otočil a hleděl na vrchol schodiště.

Jeho žena tam stála a čekala na odpověď. Cítil, že se

mu stáhla hruď, a nemohl ze sebe vypravit slovo.

Karolína se musela přemáhat, aby neseběhla ze schodů a ne-vrhla se do jeho náruče. Čekala však. Přála si vidět nejdříve v jeho očích radost. Jenže Bradford pouze stál a tiše na ni hleděl. Čím déle se ticho protahovalo, tím víc se cítila nesvá. Teprve teď si uvědomila, že v jednoduchých žlutých šatech, které si před chvílí oblékla, vypadá příliš bledá. Proč si místo nich nevzala modré? Kdyby jen věděla, že přijede!

Bože, vždyť ani vlasy nemá pořádně upravené. Musím vypadat hrozně, pomyslela si.

„Doufám, že jste měli příjemnou cestu,“ zavolala dolů. Rozhodla se, že přestane myslet na to, jak vypadá. Jestli se mu bude zdát neupravená, je to jeho chyba, ne její.

Sestoupila ze schodů a zastavila se před ním. Ve tváři měla vážný a napjatý výraz, ale v jejích očích byla i něha. Nevěděla, co si o příjezdu svého manžela myslet, ale pochybovala, že by se cestou sem zastavil v Bradford Hills, protože jinak by na ni už rozčileně křičel.

Lehce se tedy uklonila a usmála se. „Vítám tě doma, manželi,“ řekla.

Neodvážila se ho dotknout. Věděla, že jakmile by se ocitla v jeho náruči, zapomněla by celou řeč, kterou si připravila, a byla odhodlaná odbýt si nejdříve tento úkol.

Pozdravila i Milforda, ale stále se dívala na svého manžela. „A přivezl jsi mi peníze, které mi dlužíš?“ zeptala se.

Bradford slyšel, co říká, přestojí nerozuměl. Ani se na její slova nedokázal soustředit, protože vnímal pouze její blízkost. Vypadala tak báječně! S potěšením si však uvědomil, že jeho žena je nervózní, a poprvé se usmál. Uvažoval, jaké myšlenky se jí asi teď honí v její rozkošné, ale komplikované hlavičce.

Na odpověď nemusel dlouho čekat.

„Jedeš přímo z Londýna? Zřejmě ses nezastavil v Bradford Hills, že?“ zeptala se s pohledem upřeným na knoflíky jeho kabátu.

„Ale ano, zastavil,“

„Opravdu? A nehněváš se na mě?“ Sotva otázku vyslovila, hned si uvědomila její nesmyslnost. Jak by se na ni mohl hněvat, když se usmívá? Napadlo ji, že se v Bradford Hills zastavil jen krátce a zřejmě ani

nezaznamenal, co se tam změnilo. Ale co, za chvíli to uvidí tady, pomyslela si a nervózně se usmála. Pak bude oheň na střeše.

Rozhodla se, že s ním musí promluvit dřív, než se dostane nahoru. „Chtěla bych s tebou mluvit, manželi.“

„Nejdříve popřej dobrou noc Milfordovi, moje milá.“

„Cože? Vždyť právě přijel. Přece hned neodjede?“ „Samozřejmě že neodjede,“ prohlásil klidně.

Milford pochopil dříve než ona. Hodil si kabát přes stůl v hale a s pohvizdováním zamířil ke kuchyni, aby si něco sehnal k večeři.

„Je čas jít na lůžko, Karolíno.“

„Ale já ještě nejsem ospalá.“

„To je dobře.“

„Vždyť je ještě světlo, Bradforde. Neusnu tak brzy.“

„To doufám.“

Teprve když ji vzal do náruče a vykročil s ní po schodech nahoru, konečně pochopila. Začervenala se jako pivoňka. „To nemůžeme,“ protestovala. „Milford si to domyslí!“

„Půjdeme do tvé ložnice, nebo do mé?“ zeptal se Bradford, jakmile s ní vystoupil na odpočívadlo.

„Do naší,“ opravila ho. Ukázala na první dveře po pravé straně, ale když se chystal je otevřít, vzpomněla si na jeho postel. „Počkej, chtěla jsem ti nejdříve něco vysvětlit,“ chytila ho za ruku.

Bradford ji však ignoroval a otevřel. Nábytek z jeho ložnice byl tam, kde předpokládal. Vstoupil dovnitř a zavřel za sebou. Přinutil se nasadit neutrální výraz.

Karolína čekala, kdy něco řekne, ale on spokojil s tím, že se opřel o dveře a stále ji jen držel v náručí.

Jeho pohled padl na prázdnou vanu v rohu místnosti.

Uvědomil si, že je po dlouhé cestě doslova pokrytý prachem. Povzdechl, postavil Karolínu na zem a dal jí zdrženlivý polibek na čelo. Věděl, že kdyby ji políbil tak, jak touží, na lázeň by nedošlo a skončil by s ní v posteli tak, jak je. „Nejdříve musím udělat to, co je třeba, lásko moje,“ zašeptal. Otevřel dveře a křikl o vodu tak hlasitě, aby to všichni strážní slyšeli.

„Bradforde, můžeš mi teď, prosím, věnovat trochu pozornosti?“ obrátila se na něho naléhavě. Šla k posteli a sedla si na kraj. „Nevšiml sis něčeho neobvyklého?“ zeptala se.

„Všiml jsem si všeho,“ odpověděl. „Vlasy máš neupravené a v těch šatech vypadáš, jako bys včera zemřela. Jakmile bude lázeň připravená, rychle šije svlékni.“

Karolínu jeho upřímnost neurazila, pouze si pomyslela, že má pravdu. Hlavní však bylo, že se na ni usmíval. To ji hřálo. Věděla, že ji chce. „Nevím, kdy jsem tě naposledy viděla v tak dobré náladě,“ řekla.

„Čekala jsem, že budeš zuřit, protože jsem ti dala přestěhovat nábytek, ale ty sis toho ani nevšiml. Mimochodem, tvoje pracovna je kousek dál chodbou.“

„To víš, že jsem si toho všiml,“ řekl s potutelným úsměvem. „V celé Anglii jiná tak veliká postel neexistuje.“

„Bradforde, snaž se být chvíli vážný. Chtěla bych si s tebou o něčem promluvit a ty mě pořád svým úsměvem znervózňuješ.“ Ozvalo se zaklepání na dveře. Bradford otevřel a vpustil dovnitř strážce s vědry. Pak odtáhl vanu od krbu, a zatímco ji strážci plnili horkou vodou, rozdělal oheň.

Čekání bylo pro Karolínu věčností. Rozhovor, na který se chystala, se stále oddaloval a ona už ho chtěla mít za sebou. Viděla, že Bradford má z její netrpělivosti škodolibou radost. A pak jí najednou svitlo. Milford!

Musel mu říct, že se chce vrátit. To je důvod, proč má tak povznesenou náladu.

„Co ti Milford řekl?“ zeptala se. „Když mě navštívil —“ Nedopověděla, protože Bradford se před ní začal bez ostychu svlékat. Stáhl si přes hlavu košili, hodil ji na podlahu a přistoupil k nočnímu stolku. Karolína hleděla jako hypnotizovaná, jak si v porcelánové míse myje ruce a obličej. „Proč se umýváš před vstupem do lázně?“ zeptala se v rozpacích. „Nepřeháníš to s tou hygienou?“

Usmál se a posadil se vedle ní na postel. „Na kolena, děvenko,“ zavrčel.

Karolína na něho překvapeně hleděla. „Ty chceš, abych před tebou poklekla?“ Začalo ji mrazit v zádech.

„Poslyš, nevím, co ti Milford řekl, ale —“

„Pomoz mi stáhnout boty, miláčku.“

Karolína si povzdechla. Místo aby si před ním klekla, rozkročila se nad jeho nohama zády k němu, a boty mu stáhla v této pozici. Když byla hotová, obrátil se s rukama založenýma v bocích. ,A teď mě konečně budeš

poslouchat?“

,Až potom, co si dáme lázeň.“

,Dáme lázeň?“

Přikývl. Když viděl, jak se začervenala, musel se jejím rozpakům zasmát. Pomalu odkládal zbytek oděvu.

Karolína si všimla, že se mu chvějí ruce. Dost ji to překvapilo, protože jeho tvář ani v náznaku nevyjadřovala, co se v něm děje.

Zvedl ji, potlačil vzrušení z její měkkosti a vstoupil s ní do vany;

„Červenáš se jako panna, moje ženo,“ poznamenal posměšně. „Chop se mýdla a pomoz mi smýt prach z cesty, abych tě neobjímal špinavý jako zbrojnoš.“ Podal jí hroudu mýdla a Karolína mu začala omývat hruď.

Ještě nestačila strávit první nával překvapení, když si ve zmatku uvědomila, že její manžel za chvíli vstane a bude mu muset umývat nohy. Srdce jí bušilo a přerývaně dýchala.

„Už to nevydržím,“ zašeptal. Zvedl jí hlavu, aby mu pohlédla do očí. „Víš, že jsi to zase udělala,“ řekl chraptivým hlasem.

„Co jsem udělala?“ zašeptala polekaně.

„Způsobila jsi, že jsem zesláblý touhou. Chci to protahovat, vychutnávat chvíli, než se tě dotknu, představovat si…“

„Ale jestli mě brzy nepolíbíš, umřu,“ zašeptala.

Ovinula mu paže kolem krku a přitáhla si jeho hlavu k sobě.

Dal jí krátký škádlivý polibek, ale s tím se nespokojila. Žíznivě nasála jeho spodní ret a kousala ho do něj.

Bradford cítil, že se škádlením je konec. Karolínina vášeň ho strhla k dlouhému polibku. Jeho ústa byla horká, tvrdá a ona mu zase odpovídala svým žárem a svou touhou.

Jakmile vnikla jazykem do jeho úst, zaúpěl a otočil ji, aby mu seděla obkročmo na bocích. Její ňadra ho vzrušovala k zbláznění, jak se mu třela o nahou hruď, ale on ji stále líbal a dotýkal sejí.

V jednu chvíli zašeptal smyslná a dráždivá slova lásky, ale mlha vášně mu vzápětí zastřela vědomí, že se nedokázal soustředit na nic jiného než na oheň, který se v nich čím dál prudčeji rozhoříval a oba je spaloval.

Hladil jí záda, laskal boky a hýždě, až dospěl k samému středu její touhy. Potom zaslechl, že se jí z hrdla vydral chraptivý povzdech. „Jerede!“ Byla to žádost, kterou nemohl odmítnout.

Vstoupil do ní a znovu a znovu do ní divoce vnikal.

Na pokraji vědomí ucítil, jak se vzepjala v bocích a křečovitě ho strhává k společnému uvolnění.

Pak se zhroutila na jeho hruď. Byla vyčerpaná jeho netrpělivým milováním i svými stejně netrpělivými odpověďmi na ně, ale navýsost uspokojená.

Bradfordovi bušilo srdce, jako by se chystalo vyskočit mu z hrudi. Karolína počkala, až se uklidní, a teprve pak se pohnula.

„Úplně jsem zapomněla, že jsme v lázni,“ zašeptala a rozechvěle se zasmála. Pak si dlouze povzdechla, zavřela oči a něžně se mu třela tváří o krk. „Miluju tě, Bradforde.“

„Tahle slova se mi nikdy neomrzí,“ zašeptal. Přikývla. A potom začala plakat.

Nechal ji štkát na své hrudi. Něžněji hladil po vlasech, a když se trochu uklidnila a zdálo se mu, že je schopná ho poslouchat, řekl: „Karolíno, poslouchej mě.“

„Ne,“ vzepřela se. „Nejdříve poslouchej ty mě.

Chápu, že mě ještě nemůžeš milovat. Byla jsem příliš netrpělivá a moc jsem se toho domáhala,“ řekla a škubla sebou v dalším vzlyku. „Nedopřál sis čas poznat slušnou ženu a najednou jsem tu byla já a žádala jsem od tebe to, co jsi mi nemohl dát. Musím se s tím vyrovnat a smířit se, že už zůstaneš takový, jaký jsi.“

Jestli věřila, že její vroucí slova ho uklidní, hluboce se mýlila. Bradford se zamračil. „To je od tebe ušlechtilé, ženo. Mám tomu však rozumět, že to se mnou vzdáváš?“

Karolína mu pohlédla do očí a uviděla v nich pobavení. „Cože? Ne, chtěla jsem jen říct, že tě přijímám takového, jaký jsi,“ odpověděla.

,A jak dlouho chceš být takhle trpělivá, lásko?“ zeptal se s úsměvem.

„Mateš mě, Bradforde,“ ozvala se. „Myslela jsem, že tě moje odhodlání dojme, a ty z toho máš zábavu. Co si o tom mám myslet?“ Poslední slova řekla tak, jako by otázku kladla spíš sobě než jemu.

Vstala, stoupla mu na břicho jako na nášlapný kámen a vylezla z vany. Dělalo jí dobře, když hekl bolestí.

„To si zasloužíš za svou aroganci,“ prohlásila.

„Milford ti řekl, že se chci vrátit domů, že? Proto jsi tak šťastný, že je to tak?“ dorážela na něho se vzrůstajícím podrážděním.

„Jsem šťastný proto, že jsem se právě pomiloval se svou poslušnou a oddanou ženou,“ vrátil jí s provokujícím úsměvem.

„V mém těle není ani kostička poslušnosti a oddanosti,“ pokračovala v přestřelce. Klekla si vedle vany, vylovila z vody mýdlo a začala ho drhnout. „Leda že bych ti dala své slovo, že taková budu. Pak možná.“ Povzdechla si a dodala: „Myslíš si, že jsi vyhrál, je to tak?“

Bradford si nebyl jistý, jestli si Karolína uvědomuje, co dělá. Vypadala vzpěněná jako mýdlo, kterým mu třela pravou nohu. Nemohl se udržet a opět se rozesmál.

„Poslyš, jestli budeš takhle pokračovat, sedřeš ze mě zaživa kůži,“ poznamenal. „Nedívej se na mě tak zmateně, miláčku. Už jsi skončila se svou omluvou, nebo ještě hodláš pokračovat?“ zeptal se jakoby bez zájmu.

„Neomlouvala jsem se a nehodlám o tom diskutovat.“

„Tak teď je tedy řada na mně,“ prohlásil. „Je mi to líto, Karolíno. Vím, že není lehké milovat mě a že jsem ti způsobil mnoho trápení. Omlouvá mě jen jediné: choval jsem se jako hlupák proto, že tě tak moc miluju. Já —“

Pustila mýdlo a vstala. „Neodvažuj se tropit si posměšky, Bradforde!“ Hřbetem ruky si setřela slzy, které se jí vyhrnuly z očí. „Říkáš pravdu? Opravdu mě miluješ?“

Rychle vystoupil z lázně, a než stačila couvnout, sevřel ji v náruči. „Copak jsi to nepoznala?“ zeptal se hlasem plným bolesti. „Bože, Karolíno, miluju tě! Od první chvíle, kdy jsem tě uviděl. A teď, když se konečně chystám říct ti to, ty se rozpláčeš! Nikdy jsem ti nelhal. Nikdy!“ V jeho hlase zněla neobvyklá naléhavost a Karolína v něm slyšela vnitřní utrpení.

Plakala mu na hrudi a on jen stál a cítil se naprosto bezradný. Kapala z něho na zem voda, ale to, co mu stékalo po hrudi, byly její horké slzy.

„To už nemůžeš vzít zpět.“

Její hlas se chvěl pláčem a on si nebyl jistý, jestli jí rozuměl. Potáhla nosem, škytla, ale pak ze sebe konečně znovu vypravila: „Řekla jsem, že to už nemůžeš vzít zpět.“

Rozesmál se a jistě právě to byl důvod, proč se i jemu objevily v očích slzy. Přitáhl si svou rozechvělou ženu na postel a pod přikrývkou ji objal. Políbil ji dlouhým spokojeným polibkem a pak jí znovu a znovu opakoval, jak moc ji miluje, až měl jistotu, že mu věří.

„Teď čekám, až uslyším zbytek,“ řekla, když se odmlčel. Bubnovala snad minutu prsty na jeho hruď, než usoudila, že od něho už nic dalšího neuslyší. Potom se začala smát. „Bože, ty jsi ale zatvrzelý chlap!

Samozřejmě že mě miluješ. Věděla jsem to už dávno,“ bezostyšně lhala. „Teď ale slib, že mi budeš věřit, ať už budou okolnosti jakékoliv.“

„Dřív, než se k tomu zavážu, alespoň mi ty okolnosti v hlavních rysech naznač,“ zazubil se. Přitáhl si její hlavu a čichal její vůni. „Voníš růžemi,“ zašeptal.

„Ty také,“ řekla Karolína. „Vzal sis totiž moje navoněné mýdlo.“

Zašklebil se a něco zamumlal.

„Alespoň nepáchneš po svém koni jako obvykle,“ rýpla si do něho s potutelným úsměvem. „Víš, Bradforde, jméno tvého koně bylo pro mě určitým klíčem k tvé osobnosti, i když si to uvědo-muju teprve teď.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se a zmateně na ni pohlédl.

„Reliance! To znamená důvěra, jistota — to jsou hodnoty, kterých si ceníš, i když v tvém životě chybí,“ vysvětlila.

, Ale já ti opravdu věřím, Karolíno,“ namítl. „Pokud však ode mne chceš, abych nebyl žárlivý, to ti slíbit nemohu. Budu se snažit nebýt,“ dodal nakonec. Pohlédl na ni a znovu jí opakoval, že ji miluje. Nemohl se toho kouzelného slůvka nasytit, cítil při jeho vyslovení tak silný osvobozující pocit radosti, že si něco podobného nikdy nedovedl ani představit. A potom se znovu milovali, tentokrát něžně a pomalu. Téměř s vypočítanou precizností v ní zkušenými doteky rozněcoval rozkoše, o nichž snil v představách, když nemohl usnout a ona byla daleko.

Miloval ji s takovou citovou vášnivostí, že se znovu

rozplakala.

„Neplač, Karolínko, vždyť tě miluju. Miluju tě,“ opakoval, když ji k sobě pevně tiskl.

„To se mi nikdy neomrzí poslouchat,“ zašeptala. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že opakuje slova,

která řekl on jí. Usmál se a v duchu ocenil její smysl pro humor.

„Bradforde?“ ozvala se najednou. „Odkdy to víš? Kdy sis uvědomil, že mě miluješ?“

„To nebyl blesk z čistého nebe,“ odpověděl. Ležela na zádech a on se na ni díval opřený o loket.

Když viděl její zklamaný výraz, musel se usmát a neubránil se, aby jí nerozjasnil tvář polibkem. „Byla jsi jako tříska, kterou si člověk zadře pod kůži. Stále ho otravuje a působí mu bolest,“ dodal potom.

Karolína se zasmála. „Ach, jak jsi romantický!“

„Stejně romantický jako ty. Pamatuju si, jak jsi prohlásila, že milovat mě je podobné, jako trpět bolestmi zubů.“

„To jsem řekla, protože jsem byla rozzlobená,“ přiznala. „Něco mě k tobě přitahovalo od první chvíle,“ pokračoval. „Kdybys nebyla proti, snažil bych se udělat z tebe svou milenku,“ přiznal se.

„To vím.“

„Ty jsi ale nebyla jako ostatní ženy. Teprve na večírku u Aimsmonda jsem na tobě viděl šperky.“

„A co jsi z toho vyvodil?“ zeptala se.

„Že pro tebe nejsou důležité.“ Zasmál se. „A já jsem byl tak pošetilý, že jsem se pokusil koupit si tě dárky.“

„To jsi opravdu byl,“ potvrdila. Potěšilo ji, že na to přišel sám. „Ale byl jsi také na mě tvrdý. Víš vůbec, jak to tady vypadalo, když jsi mě sem poslal?“

Zašklebil se a neochotně přikývl. „Zlobil jsem se na tebe, Karolíno. Odmítala jsi všechno, co jsem ti nabízel,“ dodal s pokrčením ramen.

„Všechno ne,“ zašeptala. Její hlas najednou zvážněl

— stejně jako její výraz. „Chtěla jsem jen tvou lásku a důvěru.“

„To už teď chápu,“ řekl tiše. „Byla bys ochotná žít se mnou po zbytek života na venkově?“

„Pokud mě budeš milovat, budu ochotná s tebou žít třeba uprostřed londýnské chudinské čtvrti,“ odpověděla. „Mám ráda život na venkově. Vždyť jsem vyrostla na farmě!“

„A myslíš, že si zvykneš považovat Anglii za svůj domov?“ zeptal se.

„Přiznávám, že to mi bude chvíli trvat. V Bostonu byl život mnohem klidnější. Tam mě nikdo neshazoval ze schodů ani mi nepsal odporné výhružné dopisy. Také si nevzpomínám, že by mě tam někdo tak nenáviděl, že by se mě pokoušel zabít. A zdejší morálka — v Anglii někteří muži vůbec nevědí, co to je. Už sis toho všiml? Samozřejmě že i v koloniích jsou mizerové a darebáci, ale tam se neoblékají jako džentlmeni.“

Bradford se usmál. „Ano, na to, jak jsi v Anglii krátce, jsi měla až moc problémů. Ale teď na tebe budu dávat pozor.“

„Vím, že mě budeš střežit,“ poznamenala. „A musím přiznat, že jsem tady potkala také několik milých lidí. Ano, Anglie je teď mým domovem.“ Povzdechla si a spokojeně se ke svému manželovi přitulila. „Jsem ráda, že ti to mohu říct. Ani trochu mě to nenudí.“

„Moje drahá, tvůj život nebude nikdy nudný,“ prohlásil. „Benjamin mi vypravoval, co všechno ses v Bostonu navyváděla. Tvůj otec by měl děkovat bohu, že všechny starosti s tvojí výchovou převzal jeho bratr.

Pochopil jsem, že jsi byla pěkné kvítko.“

„Já? Vždycky jsem byla tichá a nenápadná,“ ohradila se. Z toho, jak se hlasitě zasmál, poznala, že si myslí něco úplně jiného. „Tak dobře, alespoň jsem se snažila být tichá a nenápadná,“ dodala. „A myslím si, že si otec přál, abych své dětství prožila s ním, a ne na druhé straně oceánu.“

„O tom není pochyb,“ odpověděl. Upřeně na ni pohlédl a dodal: „Obětoval se pro tebe, Karolíno.“

Přikývla. „Vím, ale nerozumím, jaký k tomu měl důvod. Myslíš, že mi to někdy řekne?“

Bradford si vzpomněl, jak ho hrabě z Braxtonu prosil, aby jí o tragické události v jejím dětství nic neříkal.

Slíbil mu, že jí to řekne, až pomine nebezpečí, ale nyní si uvědomil, že udělal chybu. Zasloužila si znát pravdu. Byla to jeho žena, jeho láska, a měli by spolu sdílet dobré i zlé, radosti i starosti. „Tvůj otec mě za mého pobytu v Londýně navštívil. Řekl mi o události, k níž došlo téměř před patnácti lety.

Jednou v noci za ním přišli dva muži. Bylo to v jeho venkovském domě. Ty jsi už spala, ale zřejmě tě probudil hluk a hlasy. Ve chvíli, kdy ses objevila nahoře

na schodech, vytáhl jeden z mužů na otce pistoli, ale on mu ji vyrazil. Ty jsi ji pak zvedla a nešťastnou náhodou jednoho z vetřelců zabila.“

Na Karolínině tváři se objevil úžas. „Já jsem někoho zabila?“ Bradford přikývl. „Zřejmě si z toho nic nepamatuješ.“ Zavrtěla hlavou. „Řekni mi, co se tu noc stalo? Proč chtěli otce zabít?“

Bradford jí řekl vše, co mu hrabě z Braxtonu vypravoval. Když skončil, chvíli ji nechal, aby si to mohla srovnat v hlavě. Celou dobu, co mluvil, seděla a s napjatým výrazem na něho hleděla.

„Díku bohu, že jsem tím náhodným výstřelem nezabila otce,“ zašeptala nakonec. „Nemohla jsem vědět, co dělám.“

Bradford rychle přitakal. „Byla jsi pouhé dítě.“ Všiml si, že není ani příliš rozrušená, přesto se ji snažil uklidnit. „Šlo o nešťastnou náhodu, Karolíno.“

„Ubohý otec! Jak to pro něho muselo být těžké,“ povzdechla si. „Teď konečně chápu, proč mě poslal ke strýci Henrymu a proč čekal tak dlouho, než mě zavolal zpátky domů! Ubohý papá!“ Z očí jí vytryskly slzy.

Bradford ji stáhl zpět do své náruče, objal ji a něžně jí otíral uslzenou tvář. Karolína se schoulila v jeho teple a dlouho přemýšlela o fantastické historce, kterou před chvílí vyslechla. Ať se snažila sebeusilovněji, nedokázala si vzpomenout na jediný okamžik toho, co se tenkrát stalo. Nakonec to vzdala. „Myslíš, že se mi ta noc někdy vybaví?“ zeptala se.

„To nevím, drahá,“ odpověděl. „Tvůj otec mi řekl, že jsi vzápětí po výstřelu omdlela a probrala ses až druhý den ráno. Potom ses chovala, jako bys o ničem nevěděla. Zdá se, že během mdloby se ti vše vymazalo z paměti.“

„Takže jsem omdlela!“ Zdálo se, jako by jí to otřáslo a trochu ji to i urazilo. Bradford se musel usmát.

„Vždyť jsi byla teprve čtyřleté dítě,“ připomenul jí.

„Bradforde! Ten dopis!“ vykřikla. Vytrhla se mu a zírala na něho rozšířenýma očima, jako by pochopila. „Že má něco společného s tím, co se tenkrát stalo? Někdo usiluje o pomstu! To je smysl toho dopisu.“

Bradford se zachmuřil. „To jsem pochopil ještě předtím, než jsem si vyslechl historku tvého otce.“

„Myslíš, že ho napsal někdo z příbuzných těch mužů?

Co ten, kterého jsem zastřelila? Neměl syna nebo

dceru?“

Bradford zavrtěl hlavou. „Nikoho jsem neobjevil.

Bože, Karolíno, jestli je moje tušení správné, nezbývá nám na odvrácení nebezpečí moc času.“

„Jak to?“ zeptala se vyplašená neklidem, který z jeho hlasu cítila.

„Za šest dní to bude přesně patnáct let, co k té nešťastné události došlo.“

„Pak můžeme udělat jen jediné,“ řekla po chvíli. Její oči se zaleskly odhodláním. „Musíme nalíčit past a já budu návnada.“

„V žádném případě! Past jsem už vymyslel, ale návnadu v ní dělat nebudeš. Rozuměla jsi?“ Jeho tón nepřipouštěl námitky. Karolína ho políbila a opět se k němu přitulila. Byla tak rozradostněná, že jí konečně věří, že ho teď nechtěla ničím dráždit. Zbývalo šest dní a za tu dobu může změnit názor, říkala si.

V každém případě byla pevně rozhodnutá pomoci mu odhalit člověka, který ji ohrožuje.

Náhleji něco napadlo. „Bradforde, kdo všechno ví, co se tenkrát stalo?“

„Počkej, spočítám to. Otec to řekl tvému strýci Henrymu, ale zbytek bostonské rodiny nic neví. Potom to řekl mně. Zdá se, že jsme tedy čtyři: tvůj otec, strýc Henry, ty a já.“

„Ne,“ řekla téměř roztržitě. Uvažovala o strýci Henrym a o tom, jak ji učil překonat strach z pistole. Byl trpělivý a plný pochopení, když za ním přišla a požádala ho o pomoc. Vzpomínala, že chtěla jít s Caimenem a Lukem na lov, ale měla takovou hrůzu z každé zbraně, že si připadala jako absolutní zbabělec. Trvalo jí skoro rok, než strach ze zbraní přemohla, ale se strýcovou pomocí sejí to nakonec podařilo.

„Co ne?“ zeptal se nechápavě. „Tvrdím, že o té události vědí jen čtyři lidé. Nepočítám samozřejmě ty tři, kteří se jí tehdy zúčastnili, protože jsou mrtví.“

„A strýc Milo,“ dodala Karolína.

Bradford zavrtěl hlavou. „Ne, miláčku. Tvůj otec se vyjádřil velice jasně. Prohlásil, že to řekl pouze svému mladšímu bratrovi. Nikomu jinému. Jsem si tím jistý.“

Karolína přikývla. „Ano, to je pravda. Jenže on tím myslel, že o té události neřekl nikomu jinému tenkrát, když se stala. Po mém návratu do Anglie ale navštívil markýze, s kterým se celou dobu nestýkal, a všechno

mu pověděl. I já jsem si tím téměř jistá. Otec mi řekl, že mu dlužil vysvětlení. Bál se, že by mě strýc odmítl přijmout. Tenkrát jsem ještě nechápala, jak to myslel, ale teď… Proč se na mě tak díváš? Co je?“

„Proč mi to neřekl?“ vykřikl Bradford. Když ale viděl vyděšený výraz své ženy, rychle zklidnil hlas. „To je v pořádku. Jen mi všechno začalo zapadat do sebe, proto jsem se vzrušil. Zatraceně, já jsem věděl, že všechno je Franklinovým dílem!“

„Franklin? Víš to jistě?“ Karolína na něho upírala nevěřícný pohled. „Proč si myslíš, že v tom má prsty on? Jistě, pořád se kolem svého staršího bratra motá a hraje mu na nervy, ale nemohu uvěřit, že by byl schopný… můj vlastní strýc!“

Došla jí slova a tvář jí zrudla hněvem.

„Jistě to nevím, ale vsadil bych na to svou hlavu,“ prohlásil Bradford. „Nezapomeň, Karolíno, že k tomu má silný motiv. Chtivost po penězích. Markýz ti chce odkázat značnou sumu. Změnil svou vůli a teprve pak to svému bratrovi řekl. A díky bohu za to,“ dodal Bradford. „Tvůj strýc Franklin by ho jinak zabil.“

„A co Loretta?“ zeptala se Karolína. „Myslíš, že i ona se v tom angažovala?“ Při představě nechutného páru se otřásla odporem. Vzpomněla si, jak se Loretta snažila flirtovat s Bradfordem na večírku pořádaném jejím otcem.

„Ta si svou hráčskou vášní nadělala obrovské dluhy a zoufale potřebuje peníze. Věřitelé mají její potvrzenky a čekají pouze, až markýz zemře.“

„Chceš říct, že jim slíbila zaplatit penězi strýce Mila?“ Karolína byla na nejvyšší míru rozhořčená. „Dobře, tím jsi odpověděl na moji otázku! Samozřejmě že mu pomáhá. Ta ženská nemá žádnou morálku!“

„Franklin musel nějak vyslechnout, co tvůj otec říkal markýzovi, a chce toho využít, aby odvrátil podezření od své osoby.“ Karolína zavrtěla hlavou. „Nerozumím.“

„Ten dopis jsi ukázala mně a Milfordovi a tvůj otec je stále naživu, aby mohl říct, co se tenkrát před patnácti lety stalo. Franklin chce všechno narafičit tak, aby to vypadalo jako akt msty. Proto je důležité datum té dávné události. Pokud se ti dvacátého února něco stane, vynese to Franklinovi slušnou sumičku.“ Bradford se snažil mluvit klidně, ale v jeho očích byl patrný hněv. Karolína se zachvěla a na pažích jí naskočila husí kůže.

Bradford si toho všiml a přivinul ji k sobě. „Bože, doufám, že mám pravdu a že to opravdu je Franklin. Vždycky jsem toho skřeta nesnášel!“

„Brzy uvidíme,“ zašeptala Karolína.

„Miláčku, neměj strach. Čekal jsem na tebe celý život. Nikomu nedovolím, aby ti ublížil.“

„Vím, že se o mou ochranu postaráš,“ řekla a políbila ho na bradu. „Vždy jsem se vedle tebe cítila bezpečná

— samozřejmě až na chvíle, když na mě křičíš.“

„Nikdy jsem na tebe nekřičel,“ dušoval se se smíchem, i když dobře věděl, že jeho žena říká pravdu.

Karolína mu odpověděla úsměvem. Náhleji zakručelo v břiše. „Mám na něco chuť,“ řekla.

Bradford si její slova vysvětlil po svém — nebo se tak alespoň tvářil. Prohlásil, že i on má na něco chuť, pak ji dlouze políbil, převalil se na ni a začal se s ní milovat. Chtěla mu vysvětlit, že má chuť na něco dobrého k jídlu, ale její vůle začala rychle ochabovat. Večeře může počkat, pomyslela si. Vždyť je poslušná žena a vždycky jí byla.

Kapitola čtrnáctá

Bradfordova nálada se přes noc změnila. Ráno se tvářil stroze, jeho hlas zněl úsečně a na tváři se neobjevil ani náznak úsměvu. Karolínu to však příliš neznepokojovalo. Pochopila, že její manžel je už soustředěný na svůj plán, pomocí něhož chce chytit a usvědčit Franklina.

Ani on, ani Milford ji ze svých diskusí nevylučovali. Milford byl naprosto užaslý, když mu Karolína řekla, co se stalo před patnácti lety. Na rozdíl od Bradforda však nebyl zcela přesvědčený, že nebezpečí hrozí pouze od Franklina. Myšlenka, že Karolínu se chystá zabít její vlastní strýc a dávných událostí chce využít, aby odvrátil podezření od své osoby, se mu zdála přitažená za vlasy. Varoval proto svého přítele, aby nepodceňoval možnost, že po zabitém muži mohli zůstat příbuzní, kteří skutečně usilují o pomstu.

Všichni tři seděli v přijímacím salonu a o celé záležitosti ještě jednou diskutovali. Bradford trpělivě

čekal, až Milford skončí se svými teoriemi, a potom přednesl své argumenty.

„Nemyslím, že Franklin věděl o Karolínině minulosti, když ji strčil ze schodů. A také nehodu s kočárem zřejmě zaranžoval ještě předtím, než jeho zvrhlý mozek vymyslel plán s pomstou.“

„Ale jestli je to pravdu, strýc Milo musel Franklinovi něco říct,“ namítla Karolína.

„Podle mě to bylo tak, že Franklin vás před svým bratrem neustále očerňoval. Markýz se vás pak snažil bránit a řekl mu, co se tenkrát před lety stalo,“ kombinoval Milford.

Bradford pokrčil rameny, soustředil se na své teorie a pokračoval. „Franklin nedoufal, že se pádem ze schodů zabiješ. Chtěl tě jen vystrašit. Předpokládal, že o tom, co se ti stalo, řekneš svému otci. Většina dcer by se tak zachovala,“ dodal.

„Když jsi to neudělala, vymyslel nehodu kočáru. Věděl, že pojedeš se mnou a s Milfordem, vzpomínáš si?“

Karolína přikývla. „Ano, vzpomínám. Otec řekl, kdo s kým pojede… a hned nato Franklin zmizel,“ dodala.

„Byla jsem na tebe tenkrát tak rozhněvaná, že jsem si o jeho náhlém zmizení nic nemyslela.“

„A proč jste se na Brada hněvala?“ zeptal se Milford.

„Nigel Crestwall ji obtěžoval a já jsem se nechal trochu unést,“ připustil neochotně Bradford.

„Trochu unést?“ opakovala.

Bradford pokrčil rameny a její údiv nekomentoval.

„Tentokrát už byl Franklin přesvědčený, že někdo z nás tvému otci o nehodě řekne. Chtěl dosáhnout toho, aby tě poslal zpátky do Bostonu. Jeho bratr by se na tvého otce opět rozzlobil a vyškrtl by tě ze své poslední vůle. Jednoduchý, ale účinný plán, nemyslíte?“

Milford přikývl. Zdálo se, že logiku Bradfordových úvah uznává. „Dalším, kdo křížil Franklinovy plány, jsi musel být ty,“ poznamenal. „Všichni věděli, že se o Karolínu ucházíš.“

Bradford se mu chystal odpovědět, ale Karolína ho předběhla. „To všechno jsou spekulace, ale jestli jsou pravdivé, není ohrožen i život strýce Mila?“

Bradford přikývl. Divil se, jak dlouho jeho ženě trvalo, než k tomu závěru došla, a velmi dobře věděl, jaká bude její následující myšlenka.

„Musíme se okamžitě vrátit do Londýna,“ prohlásila Karolína vzápětí.

„To by nebylo bezpečné,“ varoval zachmuřený Milford. „Mimochodem, jestliže má Brad pravdu, musí markýz zůstat naživu, dokud se Franklinovi nepodaří vás —“ zarazil se. Uvědomil si, že by nebylo zrovna taktní říci to naplno.

Karolína přikývla. „Dokud by se mu nepodařilo zavraždit mě?“ Obrátila se k svému manželovi a řekla:

„Je nějaká možnost, že bych byla v Londýně, a přitom se nevystavila nebezpečí?“

K jejímu údivu Bradford přikývl. „Ano je. Budeš naprosto v bezpečí. Za svítání vyjedeme.“

„Bradě, rozmysli si to! Zbývají čtyři dny, a i když existují dobré důvody, abys předpokládal, že za vším je Franklin, nemáš absolutní jistotu.“

„Jak víte, že nemá jistotu?“ zeptala se Karolína.

„To je prosté,“ odpověděl Milford. „Kdyby ji měl, byl by Franklin už mrtvý.“

Karolína vypadala šokovaná.

„To jste si opravdu myslela, že by Brad nechal naživu někoho, kdo hrozí zabitím jeho ženě?“ Teď vypadal šokované Milford.

„Nestraš ji,“ zarazil ho Bradford. Vzal svou ženu do náruče a políbil ji na čelo. „Musíme jet do Londýna, abychom nastražili past.“

Jakmile se Karolína ocitla v bezpečí londýnského domu, poslal Bradford jejímu otci vzkaz, v němž ho žádal o okamžitou schůzku.

Karolína byla po dlouhé cestě tak unavená, že usnula na pohovce, a Bradford ji pak musel odnést nahoru do její postele. Proto se o rozhovoru obou mužů dověděla až ráno. Bradford jí potvrdil, že hrabě skutečně markýzovi prozradil pravý důvod, proč svou dceru poslal do Bostonu.

„Můžeme teď strýce Mila navštívit?“ zeptala se Karolína.

„Dokonce to považuji za nutné,“ odpověděl Bradford.

Všiml si jejího překvapeného pohledu a usmál se.

„Franklin se někde peleší se svou milenkou, ale bude tam Loretta. Chci se před ní zmínit, že ráno dvacátého chceme odjet do Bradford Hills.“

„Jak víš, že Franklin je se svou milenkou, a Loretta

—“

„Karolíno, věř trochu mému střízlivému odhadu,“ odpověděl. „Nechávám ty dva už nějakou dobu sledovat.“

„A máš jistotu, že Franklin je s Lorettou domluvený?“ zeptala se Karolína, které se začínala zmocňovat nervozita.

Bradford povzdechl a pomalu přikývl. „Běž a připrav se,“ pobídl ji.

Karolína zamířila nahoru, ale Bradford ji zarazil.

„Drahoušku, snaž se nedat na sobě znát překvapení, až uvidíš nového strýcova zaměstnance.“

„A kdo to má být?“ zeptala se Karolína zmatená jeho poznámkou.

„Bývalá kuchařka tvého otce.“

„Marie? To myslíš vážně?“ Karolína se chytila zábradlí a oči sejí rozšířily překvapením. „Bože, vždyť nás může všechny otrávit! Proč zrovna ona?“

„Zřejmě by to udělala, kdyby Franklin nepřišel na svůj pochybný plán. Takhle má za úkol pouze sledovat tě a podávat o tobě hlášení.“

„Takže ten strašný dopis pro mě dala na stolek ona!“

Bradford přikývl a vzápětí ho Karolína šokovala jeho oblíbenou kletbou. Ted’ však svou ženu nemínil kárat.

Karolína se obrátila a spěchala do svého pokoje.

Bradford zaslechl, jak si cestou mumlá něco o tom, že od dnešního dne už bude instinktu Mary Margarety věřit.

Svůj odjezd na návštěvu k markýzovi však museli posunout, protože ve dveřích se objevila Charita s Paulem.

Karolína byla setkáním s Charitou tak vzrušená, že se Bradford obrnil trpělivostí a poslouchal plané tlachání obou žen, dokud to jeho nervy byly schopné snášet.

Celou dobu však přemýšlel, jak návštěvu taktně přimět k odchodu, aby mohli konečně odjet. Bál se, že by se Franklin mohl vrátit. Neměl strach, že by od něho Karolíně hrozilo nebezpečí, spíš že by mohl toho parchanta přímo před očima jeho bratra uškrtit. Byl pevně rozhodnutý s Franklinem skoncovat, ale doufal, že Karolína nebude nucená být toho svědkem.

Jeho žena byla tak šťastná, když se dověděla, že Charita s Paulem odcestují do Bostonu až někdy v druhé polovině léta, že odjížděla na návštěvu k

markýzovi ve velice dobré náladě.

Bradford jí dal přesné instrukce, co má říkat, a podle jeho názoru si vedla docela dobře. Když spatřila Marii, ani nemrkla okem, pouze při pozdravu s Lorettou zněl její hlas trochu staženě.

Markýz seděl v hlavním salonu před zapáleným krbem a vypadal, jako by byl v dobré kondici. Karolína se hned posadila k němu, vzala ho za ruku a povídala si s ním. Při té příležitosti se zmínila, že dvacátého se hodlají vrátit do Bradford Hills, protože její manžel tam má nějaké povinnosti a ona chce být s ním.

Strýc Milo ji škádlil jejím novomanželským stavem a Karolína se rozkošně červenala. Pak se Loretta konečně zvedla k odchodu a krátce nato vstal i Bradford. To byl signál pro jeho ženu, že se i oni rozloučí.

„Strýčku Milo, chtěla bych tě požádat o malou laskavost,“ řekla Karolína. Pohlédla na manžela a naznačila mu, aby si znovu sedl.

Bradford se zamračil, ale Karolína ho ignorovala a obrátila se k strýci.

„Víš přece, že pro tebe udělám všechno, co mohu,“ ujišťoval ji markýz.

„Mám strach o otce,“ pokračovala. „Myslím, že se necítí dobře. Je tak sám a do Bradford Hills s námi nechce.“

„Brax je nemocný?“ zeptal se starý pán. Sevřel Karolíně ruku a v očích se mu objevila starost.

Pospíšila si, aby ho uklidnila. „Doktor řekl, že to nic není. Prý bude brzy v pořádku.“ Pohlédla na svého manžela. Zíral na ni, jako by jí chtěl naznačit, že přišla o rozum.

„Víš, cítí se tak sám a opuštěný. Říkala jsem si, jestli by ses k němu nemohl na nějakou dobu přestěhovat. Ne na dlouho, jen než si zase zvykne, že mě nemá vedle sebe.“

Strýc Milo vypadal, že ho její návrh potěšil. „To je skvělá myšlenka,“ prohlásil. „Budu rád, když budu někomu užitečný.“

„Bradford ti pomůže převézt věci,“ nabídla mu. Pak se na svého manžela usmála a dodala: „Víš, strýčku, nepřestanu mít starost, dokud tam s ním nebudeš.

Myslíš, že by ses k němu mohl přestěhovat už dnes?“

Bradford si náhle uvědomil, že její plán je skvělý. Byl to vynikající způsob, jak nenápadně zajistit strýci

ochranu. Všiml si rovněž, že starému pánovi zajiskřily oči, a uvědomil si, jak se musí cítit osamělý.

Nemohl než obdivovat jemnost a chytrost své ženy. Musel se přemoci, aby ji nesevřel v náruči a nepolíbil. Znovu si uvědomil, že má tu nejkrásnější manželku na světě a že její krása vychází z jejího srdce.

Počkal, až spolu byli sami v kočáře, a tam ji objal a hlasitě políbil.

„To je za co?“ zeptala se. Její hlas se ještě chvěl po horkém polibku a v jejím břiše se rozléval dobře známý pocit slabosti.

„Za to, že jsi tak krásná,“ řekl jí.

Karolína si povzdechla. „Jsem ráda, že se ti líbím, ale jak se na mě budeš dívat, až budu stará a vrásčitá?“ zeptala se a s napětím čekala jeho odpověď.

„Miluju tě, lásko, ale ne pro tvůj zjev. Pro mě je největší hodnotou to, co je v tobě a co se nikdy nezmění. Snad sis nemyslela, že jsem tak povrchní a řeknu ti, že tě miluju jen pro to, jak vypadáš?“

Karolína sice zavrtěla hlavou, ale opravdu si to myslela.

Bradford ji znovu políbil, přitáhl si její hlavu na rameno, aby neviděla, jak mu svítí šelmovsky oči, a dodal: „Kdyby to tak bylo, nechal bych tě v ten den, kdy sis ostříhala vlasy.“

Karolína mu však na lep nesedla. Zasmála se a řekla, že jediným důvodem, proč si ho ona vzala, jsou jeho peníze.

To však bylo v několika následujících dnech poprvé a naposled, co se takhle škádlili.

Muži, které Bradford najal, aby sledovali Franklina, hlásili, že se k něčemu chystá.

Ráno dvacátého února vyjel Bradfordův kočár směrem k Bradford Hills. Karolína se při přípravě léčky projevila jako prakticky uvažující osoba, ale když nadešel rozhodný den, žádala manžela, aby zůstal s ní a nechal Franklina svým lidem.

Jakmile poznala, že ho od jeho úmyslu neodradí, prosila alespoň, aby pro svou bezpečnost udělal všechno, co je možné. „Není třeba nechávat všechny strážce, aby se motali kolem mě,“ namítala.

„Zůstaneš v ložnici, dokud se nevrátím,“ odpověděl a její námitku ignoroval.

„A když proti někomu vyrazíš, dobře si uvědom, kolik

jich je,“ varovala ho.

„Proboha, Karolíno, měj trochu důvěry v schopnosti svého manžela!“ osopil se na ni. Pak se rychle sklonil a políbil ji, aby věděla, že na ni nechtěl být hrubý.

Vyprovodila ho ke dveřím ložnice, kde už čekal Milford. „Dejte na něho pozor, Milforde,“ zašeptala.

Bradford její slova zaslechl a zavrtěl podrážděně hlavou. Pak ji krátce objal, zavřel za sebou dveře a nechal ji, aby až do jeho návratu přecházela po místnosti a modlila se.

Venku určil dva muže, kteří měli řídit prázdný kočár, a sám pak s Milfordem a šesti dalšími muži vyrazil jinou cestou. Když se dostali na okraj Londýna, odbočili z cesty a vjeli do kopců.

Bradford věděl o několika místech, která se ideálně hodí k přepadení ze zálohy. Trvalo jim však dvě hodiny ostré jízdy, než narazili na Franklinovy lidi.

Na každé straně svahu se v hustém podrostu skrývali čtyři muži s připravenými zbraněmi. Bradford si však všiml dalšího muže. Stál na vrcholu kopce a sledoval situaci. Bradford mu neviděl do tváře, ale nepochyboval, že je to Franklin.

Upozornil Milforda. Ten se otočil a také osamělého muže uviděl.

„Franklin?“

„Je můj,“ řekl Bradford.

Muži čekající v záloze neměli šanci. Útok byl rychlý a překvapivý a Bradfordův oddíl s nimi byl brzy hotov.

Hned potom spěchal Bradford ke svému hřebci nedočkavý co nejdřív dostihnout osamělého muže, který ještě před chvílí sledoval scénu shora.

Dřív, než stačil Franklin zmizet za obzorem, byl už Bradford na koni a tryskem se rozjel za ním.

V cestě mu stál hustý les, naštěstí prchajícího prozrazovaly stopy ve sněhu. Pak muže opět uviděl, jak se snaží ztratit se na protějším svahu. Bradford pobídl koně a řítil se za ním jako bouře. V okamžiku, kdy se ocitl vedle něho, přímo z koně na něho skočil. Oba muži spadli na zem. Bradford se převalil a okamžitě vyskočil na nohy. Druhý muž však zůstal ležet tváří dolů. Nehýbal se. Jeho hlava byla zkroucená v nepřirozeném úhlu a Bradford věděl, že jeho soupeř už nevstane, protože si zlomil vaz. Pocítil hněv, že se všechno tak rychle odbylo. Jeho touha vypořádat se s Franklinem vlastní

rukou zůstala neukojena. Smrt zákeřného skřeta byla příliš lehká.

Přistoupil k ležícímu tělu a nohou je převrátil. Část tváře byla zakrytá vlněnou šálou, ale přesto mrtvého okamžitě poznal. Přesně, jak předpokládal — byl to Franklin.

Neztrácel čas úvahami, co s mrtvým tělem. Franklin bude pohřben tak, jak si zasluhoval, bez poct. O jeho tělo se postarají sběrači mrtvol.

Vše bylo skončeno. Zbývající Bradfordovi muži mezitím našli kočár s Lorettou a Marií a obstoupili ho. Bradford je nemínil vyslýchat a dokazovat jim jejich vinu.

Slíbil své ženě, že umožní Lorettě zachovat si holý život a opustit zemi. Chápal její důvody. Myslela na

Ik strýce Mila a na to, jak pro něho bude těžké přijmout pravdu.

Hrozba pominula a Bradford se soustředil pouze na budoucnost. Na svoji budoucnost po boku milované ženy.

Epilog

Bylo pozdní odpoledne, vévoda z Bradfordu právě skončil v Londýně nutná obchodní jednání a nedočkavý se vracel domů do Bradford Hills. Byl od své ženy pryč teprve třetí den, ale připadalo mu to jako věčnost. Už teď se nemohl dočkat, až ji sevře v náruči.

Jaké však bylo jeho překvapení, když mu Henderson oznámil, že jeho žena je ve svém pokoji a věnuje se dvěma džentlmenům.

Mrak na Bradfordově tváři byl známkou, že ho zpráva víc než rozladila. Měl pocit, že už teď jeho dům praská ve švech pod náporem Karolíniných hostů. Navzdory jeho námitkám poslala jeho poslušná žena pozvání k návštěvě jeho matce a před týdnem u nich celé čtyři dny pobývali Charita s Paulem.

Podrážděně povzdechl a vystupoval po schodech s odhodláním říct Karolíně, že už ho role vlídného hostitele unavuje. Smích ozývající se z jeho ložnice v něm však rázem vzbudil zcela jiné pocity. Chvíli váhal a pak otevřel.

Pohled, který se mu naskytl, ho šokoval. V jeho ložnici byli dva muži. Jeden seděl rozvalený v křesle, druhý na kraji postele zpola zakrytý Karolínou.

„Jestli se nepřestaneš kroutit, tak ti ty boty nestáhnu,“ říkala právě Karolína cizinci. Bradford jen zdvihl obočí. V tu chvíli zvedla jeho žena hlavu a uviděla ho. „Výborně, budu potřebovat tvoji pomoc,“ zavolala radostně.

Neřekl ani slovo, pouze přistoupil k muži, který držel jeho ženu za ramena, a pomalu mu ruce sundal. „A teď bych rád věděl, co máš na mysli,“ zeptal se docela mírným tónem.

Jakmile muž ztratil oporu, zvrátil se dozadu. Měl

254

zavřené oči, a sotva se ocitl na zádech, začal chrápat.

„Nejdříve polibek,“ odpověděla Karolína s úsměvem.

„Vítám tě doma,“ zašeptala. Vystoupila na špičky a dala mu cudný polibek na tvář.

„To nebylo moc vřelé přivítání,“ prohlásil.

„To bylo pro vévodu z Bradfordu,“ řekla Karolína. „A tohle je pro mého manžela.“ Přitáhla si jeho hlavu a dlouze a dychtivě se přisála k jeho ústům.

„Už jsem si zvykl, že mi říkáš jménem, když mě chceš dostat do postele,“ zašeptal.

„Ó, jak jsi všímavý,“ odpověděla. V jejích očích byla hřejivá něha a příslib lásky.

Jeden z cizích mužů cosi zamumlal. Bradford si uvědomil, že nejsou sami. „Co je to za lidi?“ zeptal se.

Karolína se už opět obrátila k muži ležícímu na posteli a znovu se začala pachtit s jeho botami. „Pomoz mi. Musíme ho svléknout,“ řekla.

Bradford podrážděně povzdechl, chytil ji za rameno a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Ptám se, co je to za lidi.“

„Henderson ti to neřekl?“ podivila se. Pohlédla na muže chrápajícího na posteli a zpátky na manžela. A pak se mu vrhla do náruče a líbala ho, až ho málem přestalo zajímat, kdo ti dva muži jsou a co dělají v jeho ložnici.

„Proč jsou tady?“ zeptal se znovu, když ho konečně nechala vydechnout.

„To jsou Caimen a Luke, moji bratranci,“ vysvětlila konečně. „Caimen je ten v křesle,“ dodala. „Moc jsem chtěla, aby na tebe udělali dobrý dojem, ale sotva přijeli do Londýna, začali oslavovat a teď… sám vidíš. Obávám se, že jsou slušně opilí. Nepodařilo se mi dopravit je dál než do naší ložnice.“ Zarazila se a pohlédla mu do očí. „Bradforde, uvědomuješ si, že jsi na mě nezačal křičet? Zřejmě tě nenapadlo nic špatného.“

Chvíli předstíral, že se na ni pro její poznámku zlobí, ale v duchu se usmíval. Opravdu si nemyslel, že se tu děje něco špatného. „Přece ti věřím,“ prohlásil co nejpřesvědčivěji.

„To vím už dávno,“ vrátila mu. V jejích očích se zaleskly slzy. Honem ho objala, aby je neviděl. „Ale

stejně se ti musím k něčemu přiznat. Myslím, že miluju dva muže: Jereda Marcuse Bentona a vévodu z Bradfordu,“ zašeptala.

„To vím už dávno,“ odpověděl. V jeho hlas zazněla arogantní pýcha… ale také nekonečná něha. Vzal svou ženu do náruče a zamířil s ní ven na chodbu. Na okamžik zaváhal, kam se obrátit. Karolína ho políbila a ukázala ke dveřím své ložnice.