Julie Garwood

Nevěsty Claybornů 03. Bílý květ

KAPITOLA 1

Tu mladou ženu čekají potíže. Velké potíže. Nikdo, ať žena nebo muž, ještě nezamířil puškou na Douglase Clayborna, aniž by za to zaplatil, a jen co jí sebere zbraň, řekne jí to.

Nejprve ji však musí laskavými slovy přemluvit, aby vylezla ze stáje a ukázala se ve světle. Chtěl pokračovat v hovoru, dokud se mu nepodaří přiblížit se k ní a překvapit ji. Pak jí vytrhne pušku z rukou, vyprázdní ji a přerazí ten zatracený krám přes koleno. Pokud to ovšem nebude winchestrovka. Tu by si ponechal.

Sotva ji viděl. Krčila se u země kousek za dvířky, skrytá ve stínu, a hlaveň pušky si opírala o horní příčku. U stěny stáje visela na trámu petrolejová lampa, ale její světlo nestačilo, aby z místa vzdáleného jen kousek od otevřených vrat, kde stál a přešlapoval, vůbec něco rozeznal…

Prudký liják ho bičoval do zad. Byl už celý promáčený a Brutus, jeho ryzák, zrovna tak. Měl by co nejdřív sundat zvířeti sedlo a vytřít koně dosucha, ale to, co chtěl on a co chtěla ta žena, byly dvě zcela rozdílné věci.

Vstup náhle ozářilo světlo blesku a vzápětí následovalo ohlušující zadunění hromu. Brutus se vzepjal, hlasitě zařičel a trhl hlavou. Zjevně by se rád schoval před deštěm stejně jako jeho pán.

Douglas stále pozoroval hlaveň pušky a zároveň se snažil utišit zvíře slibem, že všechno bude zas brzy v pořádku. „Jste Isabel Grantová?“

Odpověděla tichým, sevřeným zasténáním. Napadlo ho, že ji vyděsil jeho drsný tón, a chystal se opakovat otázku klidnějším hlasem, když uslyšel podivné zasupění. Nejprve si myslel, že se mu to jen zdálo, ale pak se stejný zvuk ozval ještě hlasitěji. Skutečně tedy lapala po dechu, ale vůbec nechápal proč. Vždyť od

okamžiku, kdy vstoupil do stáje, nepohnula jediným svalem, takže jí přece nemohl chybět dech.

Počkal, až se uklidní, a pak se ozval znovu. „Jste žena Parkera Granta?“

„Vy víte, kdo jsem. Odejděte, nebo vás zastřelím. A nechejte za sebou otevřená vrata. Chci vidět, jak odjíždíte.“

„Paní, musím něco vyřídit s vaším manželem. Kdybyste mi laskavě řekla, kde je, šel bych za ním. Copak vám neřekl, že přijedu? Jmenuji se…“

Přerušila ho výkřikem. „Je mi jedno, jak se jmenujete. Patříte k Boylově partě, a to mi stačí. Vypadněte.“

Panika v jejím hlase ho přiváděla k zoufalství. „Nemusíte se rozčilovat. Už jdu. Řeknete prosím manželovi, že Douglas Clayborne na něho čeká ve městě, aby mu dal zbytek peněz za araba? Budu se ale muset na to zvíře napřed podívat, jak jsme se domluvili. Zapamatujete si to?“

„On vám prodal koně?“

„Ano. Už před několika měsíci mi prodal arabského hřebce.“

„Lžete!“ vykřikla. „Parker by nikdy žádného z mých arabů neprodal.“

Neměl chuť se s ní přít. „Mám na to papíry. Jen mu to vyřiďte, ano?“

„Vy jste si koupil koně, kterého jste nikdy neviděl?“

„Viděl ho můj bratr,“ vysvětloval. „A jeho názor je stejně dobrý jako můj.“

Rozplakala se. Udělal krok směrem k ní, pak si však uvědomil, že by ji měl napřed uklidnit, a zůstal na místě stát. „Je mi opravdu líto, že vám manžel o koni neřekl.“

„Ach bože, nechte toho.“

Znovu začala lapat po dechu. Co se to s ní ksakru děje? Věděl, že s ní není něco v pořádku, a připadalo mu, že za slzy může její manžel. Její chování bylo ovšem velmi podivné.

Douglasovi se zdálo, že by měl říct něco, čím by zmírnil její

žal.

„Jsem si jistý, že všichni manželé mají občas nějaké problémy. Váš muž musel mít dobrý důvod, aby hřebce prodal, a možná měl tolik starostí, že vám o tom zapomněl říct. To je všechno.“

Lapání po dechu se ozvalo ještě hlasitěji a pak ustalo. Najednou žena tiše zasténala. Zvuk mu připomněl raněné zvíře. Chtěl se vzdálit, ale věděl, že by ji neměl opouštět, jestli má opravdu nějaké trápení…, a kde vlastně je, ten její Parker?

„Nemělo to ještě přijít,“ vykřikla.

„Co nemělo přijít?“ zeptal se.

„Odejděte,“ opakovala.

Odhodlaně zůstal stát na místě. „Neodejdu, dokud mi nepovíte, kdo je Boyle. Ublížil vám? Z vašeho hlasu se ozývá velká bolest.“

Isabel instinktivně postřehla starost v jeho hlase. „Vy nepracujete pro Boyla?“

„Ne.“

„Dokažte to.“

„Nemůžu to dokázat, ledaže bych vám ukázal dopis od vašeho manžela a potvrzení, které podepsal.“

„Zůstaňte, kde jste.“

Protože se Douglas ani nepohnul, nemohl pochopit, proč na něho Isabel opět zakřičela. „Jestli chcete, abych vám pomohl, musíte mi říct, co není v pořádku.“

„Nic není v pořádku.“

„Mluvte prosím trochu konkrétněji.“

„Už se chystá, a ještě je moc brzo. Nechápete? Musela jsem udělat něco špatně. Ach bože, dej, ať ještě počká!“

„Kdo má počkat?“ naléhal Douglas. Nervózně se ohlédl a zamžoural do tmy. Napadlo ho, že mluví o Boylovi, nebo jak se kruci ten člověk jmenuje.

Mýlil se.

„Dítě,“ vykřikla. „Už zas cítím stahy.“

Douglas měl pocit, jako by dostal ránu do žaludku. „Vy budete mít dítě? Teď?“

„Ano.“

„Ach paní, to přece nejde.“ Neuvědomil si, jak bláhová jsou jeho slova, dokud mu to přerývaně neřekla sama. Trhl hlavou.

„Máte bolesti?“

„Ano.“ Její odpověď doprovázel dlouhý povzdech.

„Pro lásku boží, sundejte prst ze spouště a odložte pušku.“

Nechápala, co jí říká. Stahy ji trýznily s takovou prudkostí, že se sotva mohla postavit. Zavřela oči, zaťala zuby a čekala, až bolest ustane.

Uvědomila si svou chybu, sotva zas oči otevřela, ale bylo už pozdě. Muž zmizel. Stáj však ještě neopustil. Jeho kůň stál u vrat.

Náhle ucítila, že jí vytrhl pušku z ruky. S výkřikem strachu ucouvla a čekala, že cizinec na ni zaútočí.

Zdálo se, jako by se každý pohyb zpomalil. Vrata se otevřela se slabým zavrzáním, ale jí ten zvuk připadal jako nervy drásající skřípění. Návštěvník, vysoký svalnatý muž, kterého jako by snad byla plná stáj, přistoupil k ní. Vlasy a oči měl tmavé, výraz tváře hněvivý… a, ach bože, tolik si přála, aby ji nezabíjel! Vždyť by v ní zemřelo i její dítě.

Už nemohla vydržet víc. Zhluboka se nadechla a chtěla křičet, ale věděla, že jakmile by začala, už by se nedokázala zastavit. Bože, prosím, pomoz. Už to nevydržím… Už nemůžu… nemůžu…

Podařilo se mu vytrhnout ji z jejího šíleného zoufalství, aniž by

řekl jediné slovo. Prostě jí podal pušku.

„Teď poslouchejte vy mě,“ přikázal jí. „Chci, abyste ještě nerodila.“ Jakmile jí dal tak drsný a zcela nesmyslný rozkaz, obrátil se a zamířil ven.

„Odcházíte?“

„Ne, neodcházím. Chci přemístit světlo, abych lépe viděl. Když tak brzy čekáte dítě, co děláte tady ve stáji? Neměla byste být v posteli?“

Znovu začala lapat po dechu. Při tom zvuku mu přeběhl po zádech mráz.

„Říkal jsem, abyste přestala. Dítě ještě nemůže přijít na svět, tak toho nechejte.“

Čekala, až stah skončí, a pak mu řekla, že se zbláznil.

V duchu souhlasil. „Nechci jenom, aby se narodilo dřív, než najdu vašeho manžela.“

„Nedělám to schválně.“

„Kde je Parker?“

„Pryč.“

Zaklel. „Myslel jsem si, že mi to řeknete. Vybral si ohromnou dobu pro svoje výlety!“

„Proč se na mě tak zlobíte? Nechci vás zastřelit.“

Nezlobil se; byl vyděšený. Pomáhal rodit bezpočet zvířat, ale u porodu ženy nebyl nikdy a ani teď neměl chuť pomáhat s porodem Isabel Grantové. Ach ano, byl pořádně vyděšený, ale byl taky dost prozíravý, aby to na sobě nedával znát.

„Nezlobím se,“ řekl. „Překvapila jste mě. Pomůžu vám dojít do domu a pak přivezu doktora.“ Modlil se, aby mu neřekla, že ve městě žádný lékař není.

„Nemůže sem přijít.“

Douglas došel k lampě zavěšené na trámu u stáje. Obrátil se a konečně si Isabel pořádně prohlédl. Byla krásná, i když měla tvář staženou bolestí. U kořene nosu měla pár pih a on si na pihovaté ženy vždycky potrpěl. Také se mu líbily rudé vlasy a ty její měly temný, živý odstín červeně, který ve světle zářil jako oheň.

Je to vdaná žena, připomněl si Douglas, a její zevnějšek by ho neměl zajímat. Přece však nemohl nevidět to, co bylo zřejmé. Isabel Grantová byla velmi krásná žena.

A také velmi objemná. To zjištění mu nijak nepomohlo ke klidu. „Proč sem nemůže přijít doktor?“

„Sam Boyle mu to nedovolí. Doktor Simpson k nám přijel jen jednou, když jsem nemohla přijít sama do města za ním, ale Boyle mu řekl, že ho zabije, jestli se o to pokusí znovu. Udělal by to,“ dodala šeptem. „Je to hrozný člověk. Ovládá město a všechny lidi. Jsou sice slušní, ale udělají, co jim Boyle řekne, protože se ho bojí. Nemůžu jim to vyčítat. Sama se ho bojím.“

„Co má Boyle proti vám a vašemu manželovi?“

„Jeho ranč sousedí s naším a on ho chce rozšířit, aby získal větší pastviny pro svůj dobytek. Nabídl Parkerovi peníze za půdu, ale byl to jen zlomek toho, co za ni zaplatil můj muž. A stejně by ji

neprodal, i kdyby mu dával mnohem víc. Tohle je náš domov a splnění našeho snu.“

„Isabel, kde je vlastně Parker?“ Jakmile postřehl slzy v jejích očích, bylo mu náhle všechno jasné. „Je mrtvý, že?“

„Ano. Pohřbila jsem ho na pahorku za stájí. Někdo ho střelil do zad.“

„Boyle?“

„Ovšem.“

Douglas se opřel o trám, zkřížil paže na hrudi a čekal, až se Isabel vzpamatuje.

Malátně se zachytila stěny a sklonila hlavu. Najednou se cítila tak vyčerpaná, že se sotva držela na nohách.

Počkal ještě chvilku a pak jí znovu začal klást otázky.

„Vyšetřoval jeho smrt šerif?“

„Sweet Creek už nemá šerifa. Boyle ho vyhnal, ještě než jsme se s Parkerem přistěhovali.“

„Zřejmě o tu práci nikdo nestojí.“

„Vy byste o ni stál?“ Setřela si z tváře slzu a pohlédla na něho.

„Doktor Simpson mi řekl, že Sweet Creek býval tiché malé městečko. On a jeho žena jsou moji přátelé,“ dodala. „Oba se mi snaží pomáhat.“

„Jak?“

„Rozeslali telegramy a dopisy do všech sousedních měst a žádali o pomoc. Když jsem doktora viděla naposled, řekl mi, že snad do kraje přijel státní šerif. Myslel si, že sem toho muže zákona poslali, protože jsme žádali o pomoc. Doktor ho zatím neviděl, ale je přesvědčen, že se tu objeví, až se doví, kolik zákonů Boyle porušil. Snažím se neztrácet naději,“ dodala Isabel. „Pro Boyla ale pracuje nejméně dvacet mužů a myslím, že by byla zapotřebí celá armáda šerifů, aby ho porazila.“

„Jsem si jistý, že existuje možnost, jak…“ Zarazil se uprostřed věty, protože si právě uvědomil, že v posledních několika minutách se už Isabel vůbec nenamáhá, aby popadla dech.

„Už nemáte bolesti?“

Zatvářila se překvapeně. Položila ruku na své vystouplé břicho a usmála se. „Už ne. Jsou pryč.“

Díky Bohu, pomyslel si. „Jste tu opravdu úplně sama? Nedívejte se na mě tak, Isabel. Mělo by vám už přece být jasné, že pro Boyla nepracuji.“

Pomalu přikývla. „Zvykla jsem si chovat se nedůvěřivě. Jsem už dlouho sama.“

Snažil se nedat na sobě znát, jak ho to pohoršilo. Žena v posledních měsících těhotenství by přece měla mít kolem sebe lidi, kteří by se o ni starali.

Znovu v něm začal doutnat hněv. „Byl se na vás podívat alespoň někdo z města?“

„Pane Clayborne, já…“

„Douglas,“ opravil ji.

„Douglasi, myslím, že nechápete vážnost situace. Boyle odřízl všem cestu. Bez jeho souhlasu se sem nikdo nedostane.“ Ušklíbl se. „Já jsem se sem dostal.“

Když si uvědomila, že se mu to skutečně podařilo, usmála se.

Pocítila, že kupodivu začíná být klidnější.

„Boylovi muži zřejmě odjeli, protože začalo pršet. Myslím, že se každý den po setmění vracejí na jeho ranč, ale nevím to jistě.“

Isabel odstoupila od zdi, oprášila si smítko ze sukně a najednou si uvědomila, že se neudrží na nohou. Zděsila se. Opět se opřela o stěnu, aby neupadla, odvrátila od Douglase tvář a šeptem začala vysvětlovat, co se stalo.

Její hlas zněl vyplašeně a zahanbeně. Douglas k ní přistoupil a neohrabaně jí položil ruku na rameno, aby ji utěšil. „To je v pořádku. Bylo třeba, aby odtekla.“ Pokoušel se v ní vzbudit dojem, že se v té věci vyzná. Ve skutečnosti těmito slovy vyčerpal všechno, co o rození dětí věděl.

„Něco není v pořádku. Dítě by se mělo narodit až za tři nebo čtyři týdny. Ach bože, je to všechno moje vina. Neměla jsem včera drhnout podlahu a prát prádlo, ale všechno bylo tak špinavé a já jsem se chtěla něčím zaměstnat, abych nemusela myslet na to, že budu s dítětem sama. Nikdy jsem neměla…“

„Jsem přesvědčen, že jste neudělala nic špatného,“ přerušil ji Douglas. „Přestaňte se obviňovat. Některé děti se prostě rozhodnou, že si s příchodem na svět trochu pospíší. To je vše.“

„Myslíte…“

„Vy jste to nezpůsobila,“ trval na svém. „Dítě má svou hlavu a voda by vám vytekla, i kdybyste ležela v posteli. To vím jistě.“

Zdálo se, že skutečně ví, o čem mluví, a Isabel se přestala cítit provinile. „Myslím, že se narodí už dnes večer.“

„Ano,“ přisvědčil Douglas.

„Je to zvláštní. Už necítím bolest.“

Oba teď šeptali. Douglas se pokoušel brát ohled na její pocity. Ona se pokoušela překonat své rozpaky. Ten muž je úplně cizí a, bože, jak si teď přála, aby byl starý a ošklivý. Ale on nebyl.

Byl mladý a mimořádně hezký. Věděla, že by asi zemřela hanbou, kdyby mu dovolila, aby jí pomáhal přivést dítě na svět, protože by se musela svléknout a on by uviděl…

„Isabel, už se přede mnou nebudete schovávat, že ne? Musíte se na věc dívat prakticky. No tak,“ naléhal. „Podívejte se na mě.“

Trvalo jí chvíli, než sebrala odvahu udělat, o co ji žádal. Tvář jí hořela studem.

„Musíte se chovat rozumně,“ opakoval a zvedl ji do náruče.

„Co to děláte?“

„Odnesu vás domů. Chyťte se mě kolem krku.“ Oba teď měli oči v jedné rovině. Díval se na její pihy. Ona upírala oči ke stropu.

„Je to trapné,“ zašeptala.

„Myslím, že dítěti je jedno, jestli se jeho matka cítí trapně, nebo ne.“

Vynesl ji ze stáje, zastavil se, aby vzal její pušku a opřel ji o sloup, a pokračoval v cestě ke vchodu.

„Buďte opatrný,“ řekla mu Isabel. „Puška je nabitá. Mohla by vystřelit, kdyby…“

„Vyprázdnil jsem ji.“

Překvapilo ji to tak, že mu pohlédla do očí. „Kdy?“

„Než jsem vám ji vrátil. Nezačnete se zase bát, že ne?“

„Ne, ale budete mě muset na chvíli pustit. Musím se postarat o Pegase.“

„Mluvíte o tom hřebci?“

„Ano.“

„Není možné, abyste se v takovém stavu k němu přiblížila.“

„Nerozumíte tomu. Poranil si levou zadní nohu a musím ránu vyčistit, aby se do ní nedostala infekce. Nebude to trvat dlouho.“

„Postarám se o něho sám.“

„Víte, co máte dělat?“

„Ano. S koňmi to umím velmi dobře.“ Ucítil, že se v jeho náruči uvolnila.

„Douglasi?“

„Ano?“

„Umíte to i s ženami. Zajímalo by mě…“

„Co?“

„Porod. Pomáhal jste někdy rodit dítě?“

Rozhodl se ulehčit jí v trápení vyhýbavou odpovědí. „Nějaké zkušenosti v tom směru mám.“ S koňmi, dodal v duchu.

„Budete vědět, co dělat, když to půjde špatně?“

„Nic nepůjde špatně.“ Rozhodnost v jeho hlase nepřipouštěla žádné pochybnosti. „Vím, že jste vyděšená a že se cítíte osamělá…“

„Nejsem osamělá… Ach bože, neodejdete, že ne?“

„Nevzrušujte se. Nikam nepůjdu.“

Isabel tiše povzdechla, a jakmile vyšli ze stáje, opřela si hlavu o jeho bradu. Pořád ještě hustě pršelo a Douglas litoval, že nemá nic, čím by ji zahalil. Dřevěný srub, kterému říkala domov, byl vzdálen asi padesát metrů, a než ji odnesl ke dveřím, déšť ji zmáčel stejně jako jeho.

Prostá lucerna představovala jediné osvětlení domu. Atmosféra v něm byla útulná a příjemná, ale nejvíc ho upoutala vůně růží, kterou byl prosycen vzduch. Vpravo ode dveří stál obdélníkový stůl pokrytý žlutobíle kostkovaným plátěným ubrusem a na něm křišťálová váza s alespoň tuctem rozkvetlých bílých růží. Bylo zjevné, že se Isabel ze všech sil snaží vnášet do tvrdé životní reality radost a krásu, a její prosté ženské gesto způsobilo, že po ní Douglas zatoužil.

Ve srubu bylo dokonale čisto. Proti dveřím stál kamenný krb a na jeho římse viděl Douglas několik stříbrných rámečků s fotografiemi. Po levé straně krbu se nacházelo houpací křeslo se žlutobílým kostkovaným čalouněním a na protější straně stála

dřevěná židle s vysokým opěradlem a vřetenovitými nohami. Z klubka vínově červené příze ležícího na opěrce pro nohy vyčnívaly pletací jehlice. Kus příze splýval k barevné tkané předložce na zemi.

„Máte to tady moc hezké,“ řekl Douglas.

„Děkuji. Chtěla bych mít větší kuchyň. Zavěsila jsem tu závěs, abych ji oddělila od hlavní místnosti. Je tam pořád strašný nepořádek. Chtěla jsem v kuchyni uklidit, až skončím s prací ve stáji.“

„S tím si nedělejte starost.“

„Všiml jste si růží? Jsou krásné, že? Rostou kousek za alejí u louky. Parker jich pár zasadil po straně domu, ale zdá se, že se neujaly.“

Racionální povaha nedovolila Douglasovi, aby si neodpustil výtku. „Neměla jste nikam chodit sama. Mohla jste upadnout.“

„Udělalo mi radost, když jsem je sem přinesla, a jsem přesvědčená, že mi trocha pohybu neuškodí. Nevydržela bych celý den sedět doma. Prosím dovolte mi postavit se. Už se cítím dobře.“

Uposlechl ji, ale dál ji držel za paži, dokud si nebyl jistý, že se udrží na nohou. „Jak vám můžu pomoct?“

„Rozdělal byste oheň? Přichystala jsem do krbu dřevo, ale nechtěla jsem je zapálit, dokud se nevrátím.“

„Vy jste nosila dřevo do domu?“

„Je to moje chyba, že si dítě tak pospíšilo, že? Dřevo z lesa jsem nanosila dnes brzy ráno. Zašla jsem tam ještě i odpoledne, abych přinesla další. Noci bývají dost chladné a vlhké… Nepřemýšlela jsem, a teď se moje dítě…“

Přerušil ji, než si zas mohla začít vyčítat. „Uklidněte se, Isabel. Spousta žen těžce pracuje až do porodu. Jen jsem se bál, abyste neupadla. To je všechno.“

„Tak proč jste říkal…“

„Myslel jsem jen na váš pád,“ opakoval. „Na nic víc. Neupadla jste, takže se nic zlého nemohlo stát. Už si přestaňte dělat starosti.“

Přikývla a zamířila na druhou stranu místnosti. Chytil ji za paži, řekl, aby se o něho opřela, a přinutil ji zpomalit.

„Bude mi trvat hodinu, než se dostanu do postele, když se mnou budete zacházet jako s invalidou.“

Postoupil před ni a otevřel jí dveře. V pokoji byla tma jako v pytli.

„Nehýbejte se, dokud nepřinesu lucernu. Nechci, abyste…“

„Upadla? Zdá se, že vás ta možnost opravdu děsí.“

„Nezlobte se, ale máte tak velké břicho, že si ani nemůžete vidět pod nohy. Samozřejmě že se bojím, abyste neupadla.“

Najednou se rozesmála a trvalo chvíli, než se utišila.

„Musíte si svléknout mokré šaty,“ připomněl jí.

„Na skříni vpravo od vás jsou nějaké svíčky.“

Byl rád, že může něco udělat. Cítil se neschopný a jako by nebyl ve své kůži. Až když se snažil zapálit svíčky, uvědomil si, že se mu třesou ruce. Podařilo se mu to až napotřetí. Když se obrátil, Isabel už odhrnovala z postele barevnou pokrývku.

„Jste celá promáčená. Převlékněte si šaty, než začnete dělat něco jiného,“ řekl Douglas.

„A co vy? Máte něco na převlečení?“ zeptala se Isabel.

„Mám, ve vaku u sedla. Jestli nepotřebujete pomoc, rozdělám oheň; pak se vrátím do stáje a postarám se o koně. Dostali ti vaši krmení?“

„Ano,“ odpověděla. „Dávejte pozor na Pegase. Nemá rád cizí lidi.“ Hleděla do země a ruce svírala před sebou. Když se Douglas obrátil k odchodu, zavolala na něho: „Vrátíte se, že?“

Už zase se jí zmocnila nervozita. Dělat si starost, že zůstane sama, bylo to poslední, co potřebovala. Douglas tušil, že oba prožijí těžkou noc, a chtěl, aby si Isabel šetřila síly pro důležitý úkol, který měla před sebou.

„Budete mi muset věřit.“

„Ano…, pokusím se.“

Pořád vypadala vyděšeně. Douglas se opřel o rám dveří a pokoušel se přijít na něco, čím by ji přesvědčil, že ji neopustí. „Už je pozdě,“ řekla Isabel.

Odtrhl se ode dveří a přistoupil k ní. „Prokázala byste mi laskavost?“ zeptal se.

„Ano.“

Vytáhl z kapsy zlaté hodinky, odepnul řetízek a podal jí ho.

Řetízek jí sklouzl mezi prsty.

„Tohle je nejcennější věc, kterou mám. Dala mi je moje máma a nechci, aby se poškodily. Mohlo by se stát, že by mi do nich Pegas kopl, nebo by mi mohly upadnout, až budu čistit svého ryzáka. U vás budou tu chvíli v bezpečí.“

„Ach ano, budu na ně dávat pozor.“

Jakmile Douglas vyšel z místnosti, přitiskla si Isabel hodinky k srdci a zavřela oči. Uvědomila si, že je i se svým dítětem zas v bezpečí a poprvé za dlouhý čas se cítila klidná a vyrovnaná.

KAPITOLA 2

Změnila se v běsnící fúrii. Bylo jí to jedno. Věděla, že ji opustil poslední zbytek sebeovládání, a na okamžik jí blesklo hlavou, že se nechová rozumně. Nevadilo jí to však.

Chtěla zemřít. Bylo to samozřejmě zbabělé přání, ale ocitla se v takovém rozpoložení, že kvůli tomu ani necítila vinu. Smrt by byla vítanou úlevou od pekelné bolesti, kterou trpěla, a v situaci, kdy jedna nesnesitelná křeč následovala za druhou, byla tím jediným, na co dokázala pomyslet.

Douglas neustále opakoval, že všechno bude dobré, a ona se rozhodla, že musí zůstat naživu už jen proto, aby ho mohla zabít. Jak se opovažuje chovat se tak klidně a rozumně? Co o porodu ví? Je přece muž, pro lásku boží, a co se týče jí, určitě nese vinu na jejím utrpení.

„Už nechci, Douglasi. Slyšíte? Už to nechci dál dělat.“

„Jenom ještě pár minut, Isabel,“ sliboval tichým, konejšivým hlasem.

Řekla mu, aby okamžitě ztichl.

Mělo by se mu líbit, že ji může utěšovat. Nelíbilo se mu ale, že ji vidí tak trpět. Cítil se bezmocný, neschopný a byl tak vyděšený, že sotva mohl uvažovat o tom, co je třeba dělat.

Navenek zachovával stoický klid, ale vůbec si nebyl jistý, jak dlouho se dokáže přetvařovat. Isabel si přece musí každým okamžikem všimnout, jak se mu třesou ruce. Pak se zas jistě začne bát. Vítal raději její zlost než strach, a pokud se cítí lépe, když mu spílá, nebude jí v tom bránit.

Pak náhodou převrhla umývadlo s vodou, když odstrkovala vlhké plátno, které jí tiskl na čelo.

„Kdybyste byl gentleman, udělal byste, co po vás chci.“

„Isabel, já vám nechci ublížit.“

„Jenom trochu praštit do brady. Potřebuji si odpočinout.“ Zavrtěl hlavou.

Rozplakala se. „Jak dlouho to už trvá? Řekněte, jak dlouho?“

„Teprve šest hodin,“ odpověděl.

„Teprve šest hodin? Nenávidím vás, Douglasi Clayborne.“

„Já vím, Isabel.“

„Už to nevydržím.“

„Stahy jsou čím dál častější. Brzy budete držet v náručí své děťátko.“

„Nebudu mít žádné dítě,“ vykřikla. „Už jsem se rozhodla, Douglasi.“

„Tak dobře, Isabel. Nebudete mít dítě.“

„Děkuji.“

Přestala plakat a zavřela oči. Řekla mu, že lituje všech ošklivých jmen, kterými ho nazvala. Uvědomil si, že má několik minut na to, aby setřel vodu z podlahy a přinesl čisté ručníky, než přijdou další stahy. Když za sebou zavíral dveře, zavolala ho.

„Nechejte je otevřené, abyste mě slyšel.“

Jistě žertovala. Křičela tak hlasitě, že ji snad slyší celá Montana. V uších mu ještě zaléhalo po jejím posledním výkřiku, ale řekl si, že by zřejmě nebylo nejlepší jí to připomínat.

A tak souhlasil. Asi před třemi hodinami si uvědomil, že ženě trpící bolestí je nejlépe neodporovat. Snaha přimět Isabel, aby se chovala rozumně, byla marná. Ano, mnohem jednodušší bylo souhlasit se vším, co řekla, ať to bylo jakkoli pošetilé.

Douglas odnesl porcelánovou mísu k výklenku za závěsem, který měla Isabel zařízený jako kuchyň, vzal hromadu čistých ručníků a zamířil zpátky. Když procházel kolem krbu, dolehla na něho v plné síle tíživost celé situace. Bude muset pomoct na svět dítěti. Zdálo se mu, jako by se mu pod nohama rozhoupala země. Upustil ručníky a musel se opřít o stěnu. Aby neupadl, opřel si ruce o kolena, zavřel oči a zoufale se snažil vyrovnat se s nevyhnutelným.

Jeho bratr Cole ho naučil trik, který využíval v přípravě na přestřelku. Doporučil mu, aby myslel na nejhorší možnou situaci,

dosadil si do ní sám sebe a pak si představil, jak vítězí. Douglas si vždycky myslel, že bratrova psychická hra je plýtvání časem, ale teď to bylo jediné, čeho se mohl chytit, a tak se rozhodl, že ji vyzkouší.

Dokážu to. K čertu se vším. Nedokážu to. Ne, ne, vůbec to nebude tak hrozné a poradím si. Dobrá, stojím před Tommyho výčepem v Hammondu. Pět… ne deset nejhorších zabijáků čeká, až vejdu dovnitř. Nemám jinou možnost. Musím jít. Vím to a jsem připraven. Vím, že všichni ti bastardi už vytáhli bouchačky a mají je natažené. Ale i tak je porazím. Pět z nich dostanu revolverem, který mám v levé ruce, dalších pět revolverem v pravé ruce a přitom se vrhnu k zemi, abych se kryl. Půjde to hladce a lehce, jako bych si dával panáka whisky. Odrovnám je všechny.

Zhluboka se nadechl. A zrovna tak dokážu přivést na svět dítě.

Coleova metoda nezabírala. Douglas začal dýchat čím dál rychleji.

Isabel cítila, že se chystá další stah. Připadalo jí, že tentokrát bude silný. Zavřela oči a připravovala se na něj a už už chtěla Douglase zavolat, když uslyšela podivný hluk. Znělo to, jako by někdo těžce dýchal, jako by supěl po dlouhém, vysilujícím běhu. Že by Douglas? Ne, to přece nemůže být on. Můj bože, představovala si všechno možné. Konečně začala pracovat její mysl.

Stah se zpočátku nezdál být nijak hrozný, protože na něj nemyslela. O pár vteřin později ji však zachvátil se vší naléhavostí. Zdálo se jí, že se její tělo tříští na tisíc kousků, a jak bolest narůstala, přešlo počáteční Isabelino sténání v křik, při kterém stydla v žilách krev. Najednou byl u ní Douglas. Objal ji kolem ramen a pozvedl k sobě. „Držte se mě, má milá. Jen se mě pevně držte, dokud to nepoleví.“

Vzlykala až do chvíle, kdy stah ustal. A pak okamžitě následoval další.

„Je čas, Douglasi. Dítě chce ven.“

Měla pravdu. O deset minut později držel v náručí jejího syna. Děťátko mělo dlouhé ruce i nohy, bylo bledé a tak hrozně hubené, že si Douglas pomyslel, že nebude mít sílu otevřít oči…, natož

přežít jediný den. Chlapeček dýchal slabě, a když konečně otevřel ústa, ozvalo se jen slabé zakňourání.

„Je v pořádku?“ zašeptala.

„Je to chlapec, Isabel. Dám vám ho do náruče, jenom co ho umyju. Je strašně hubený,“ upozorňoval ji Douglas. „Ale věřím, že je v pořádku, v naprostém pořádku.“

Douglas nevěděl, jestli v ní nevzbuzuje falešné naděje. Opravdu netušil, je-li dítě dost silné, aby mohlo žít. Bylo tak malé, že se v Douglasových obrovských dlaních skoro ztrácelo. Zakrátko přece jen začalo zavírat a otevírat oči a vrtět se. Dobrý bože, ten chlapeček měl tak drobné prstíčky, že se jich Douglas bál dotknout, aby je nerozdrtil. Jemně si chlapce na rukou posunul a vzrušeně mu přitiskl prst na hruď. Ucítil bušení srdce. Jak může být novorozeně tak dokonalé stvoření? Je vůbec zázrak, že maličký může dýchat!

Můj bože, pomyslel si Douglas, vždyť bych mu mohl nechtěně polámat nějakou kost, kdybych nedával pozor. Krása božího díla ho naplňovala posvátnou úctou a pokorou. Teď však bude Isabel potřebovat ještě jeden zázrak, aby svého syna udržela naživu, pomyslel si.

„Bude z tebe opravdový bojovník, mladý muži,“ zašeptal Douglas hlasem plným dojetí.

Isabel ho slyšela. „Bude mít ochránce. Sestry nám říkaly, že vždy když se narodí dítě, sešle Bůh strážného anděla, který je bude chránit.“

Douglas na ni pohlédl. „Doufám, že tu bude brzy.“

Usmála se, protože v srdci cítila, že Parkerův strážný anděl už přišel.

Držel v náručí jejího syna.

Trvalo dobrou hodinu, než byly Isabel a dítě zaopatřeny. Douglas musel zavrhnout úmysl uložit chlapečka do kolébky, protože když o ni zavadil kolenem, upadlo jí dno. Bylo zřejmé, že Grant použil ztrouchnivělé dřevo. Ale Douglas věděl, že i kdyby dřevo bylo zdravé, on by tu věc vyhodil. Do vnějších stěn z nerovných prken byly zatlučeny hřebíky dlouhé jako mužská ruka a jejich nebezpečně ostré hroty vyčnívaly tu a tam z vnitřních stran.

Otřásl se, když si pomyslel, jak by zrezivělé hřebíky mohly maličkého poranit.

Byl příliš unavený, než aby s tím něco v této chvíli udělal. Svlékl se, vzal si na sebe čisté jelenicové kalhoty a vrátil se do ložnice, aby připravil pro dítě prozatímní postýlku. Použil na ni spodní zásuvku prádelníku: vystlal ji ručníky a na ně natáhl povlak na polštář.

Když skončil, Isabel už tvrdě spala. Klidný výraz její tváře ho dojímal tak, že se od ní nemohl odtrhnout. Díval se na ni, jak spí; sledoval její dech. Byla stejně krásná a dokonalá jako její syn. Změť pramenů jejích překrásných vlasů se vlnila po polštáři. Vypadala jako anděl… vůbec ne jako fúrie, kterou mu připomínala krátce před porodem.

Z omámení ho vytrhlo dlouhé zívnutí. Opatrně přenesl dítě do zásuvky a byl právě na odchodu, když ho Isabel zavolala.

Rychle se k ní vrátil a ani si nevzpomněl, že není řádně oblečený. Ještě na sobě neměl košili a nestačil si zapnout kalhoty, ale spěchal, protože se bál, jestli se mu Isabel nechystá říct, že začala víc krvácet.

„Děje se něco? Nemáte…“

„Je mi dobře. Posaďte se ke mně. Chci, abyste mi řekl pravdu a díval se mi do očí, abych věděla, že nepovídáte jen to, co chci slyšet. Přežije moje děťátko?“

„Doufám, ale jistě to nevím.“

„Je tak maličký. Měla jsem ho donosit.“

„Vypadá docela houževnatě. Možná jen potřebuje trochu přibrat.“

Zjevně se jí ulevilo. „Ano, potřebuje nabrat sílu. Není nádherný? Má černé vlasy zrovna jako jeho otec.“

„Jo, je krásný.“ Stejnou otázku mu položila už alespoň pětkrát.

„Je opravdu krásný.“

„Neměl byste přenést kolébku do ložnice?“

„Nemohl jsem ho uložit do kolébky. Rozpadla se.“

Zdálo se, že ji to nepřekvapilo. „Kam jste tedy dal mého syna?“

„Ustlal jsem mu v zásuvce.“

„V zásuvce?“

Ukázal k prádelníku. Musela se k němu naklonit, aby uviděla svého syna. Pak klesla zpátky na polštář a rozesmála se. „Jste nápaditý.“

„Praktický.“

„To také. Děkuji vám, Douglasi. Bůh mi vás seslal jako odpověď na mé modlitby.“

„Jen žádný pláč, Isabel,“ řekl Douglas. „Musíte spát.“

„Zůstanete se mnou ještě chvilku… prosím?“

O kousek se posunul, aby se mohl ramenem opřít o čelo její postele a nohy si natáhnout nahoru na pokrývky. „Už víte, jak se bude jmenovat?“

„Parker,“ řekla. „Jako jeho otec.“

„To je hezké.“

Uslyšela, jak zívl. Byl unavený a ona by ho neměla obtěžovat svým plácáním, ale nemohla se přinutit k tomu, aby mu řekla, že může odejít. Nechtěla, aby důvěrná chvilka mezi nimi skončila. Sdíleli spolu zázrak zrození a ona k němu získala důvěrnější vztah, než kdy měla ke kterémukoli jinému muži. Věděla, že její manžel by to pochopil, a představila si ho, jak shlíží z nebes na svého syna. Vzápětí si opět vzpomněla na Douglase. Chtěla se ho zeptat, kde bude spát, když uslyšela tiché chrápání. Neprobudila ho.

Posunula se ke kraji postele, vzala ho za ruku a pevně stiskla.

A pak usnula.

KAPITOLA 3

Douglas si připadal jako v těžkém snu. Věděl, že se Isabel ocitla ve zlé situaci. Pokud to, co mu řekla předchozího dne, byla pravda – a on si byl jist, že byla – pak mohla očekávat vážné problémy. Nejenže ji pronásleduje banda zlosynů pod vedením nenávistného bastarda Boyla, ale je také zcela odříznuta od civilizace, což znamená, že nemůže počítat s žádnou pomocí ani si opatřit zásoby. A navíc právě porodila dítě. Maličký potřebuje její bezvýhradnou pozornost a přitom jsou matka i syn příliš slabí a choulostiví, aby se mohli někam přemístit.

Byly tu další nepříznivé okolnosti. Déšť neustával. Od soumraku se střídal jemný deštík s bičujícím lijákem. Douglas si začal dělat s počasím velké starosti, sotva vyšel na zápraží do šedivého jitra a pořádně si prohlédl okolí srubu. Minulou noc, když sjížděl ze svahu veden pouze slabým mihotavým světýlkem na louce pod sebou, byla příliš velká tma, aby něco viděl. Věděl jen, že srub je ze tří stran obklopen horami, ale nezjistil, že byl postaven v záplavové oblasti. Každá voda, která se vylije z jezera nebo potoka v horách, musí protéct přes její srub, aby se dostala do řeky v údolí.

Nemohl uvěřit, jak někdo mohl postavit dům na tak nebezpečném místě. Douglas obvykle nemluvil o mrtvých zle, ale fakta byla jasná – a vyplývalo z nich, že Parker Grant starší byl neschopný trouba. Douglas Granta ještě omlouval, když spatřil kolébku. Někteří muži to prostě se dřevem neumí. Na tom není nic špatného, říkal si. Ale postavit dům v oblasti záplav je úplně něco jiného.

Douglas však nechtěl dělat ukvapené závěry. Srub mohl kdysi postavit někdo jiný a Grant se možná do něho s ženou jen

nastěhoval, zvolil si ho za prozatímní bydlení, než postaví pořádné obydlí trochu výš v kopcích.

Douglas doufal, že hádá správně. Při troše štěstí, které si Isabel rozhodně zaslouží, by mohla někde nablízku existovat alespoň hrubá stavba Grantova nového srubu. Kdyby nebyla odtud příliš daleko, odvezl by tam Isabel i s dítětem už za několik dní.

Situace nebyla ještě kritická. Třebaže se na louce za domem a v okolí stáje objevovaly pramínky vody a půda mu pod nohama čvachtala, usoudil, že má ještě dost času, než bude třeba odejít. Byla také naděje, že přestane pršet. Obvykle horké léto by pak rychle vysušilo vodu, a oni by získali další potřebný čas.

Je třeba něčím spravit si náladu, pomyslel si Douglas a vydal se do stáje, aby se postaral o koně. Nemohl se dočkat, až zas uvidí krásné araby. Jeho hřebec byl skutečně tak nádherný, jak mu ho vylíčil bratr.

Kůň byl na araba veliký a měl lesklou šedivou srst. Douglas vycítil hřebcovu sílu i nedůvěru. Isabel měla pravdu. Pegas neměl rád cizince, ale Douglas se naštěstí v koních vyznal, a jakmile si hřebec zvykl na jeho pach a hlas, dovolil, aby mu ošetřil ránu.

Klisna byla menší, vypadala jemněji a rozhodně měla značné sebevědomí. Potřásala hlavou jako marnivá žena, což způsobilo, že si ji Douglas zamiloval ještě víc.

Bylo vidět, že pár koní si má být nablízku. Jakmile Douglas přivedl klisnu do stání vedle hřebce, oba zavětřili, dotkli se nozdrami jeden druhého a nechali Douglase, aby je vykartáčoval. Nebylo divu, že si je Isabel chtěla ponechat. Její manžel neměl hřebce prodávat bez jejího svolení, i kdyby potřeboval bůhvíkolik peněz.

Krmivo pro zvířata už docházelo. Douglas dal svému ryzákovi a arabům tolik, aby měli na den dost, a pak spočítal, že jim zbytek vystačí asi na týden.

Zásoby ve srubu byly zrovna tak skrovné. Sotva Douglas skončil s jejich prohlídkou, uslyšel zakňourání dítěte. Rozhodl se, že je přebalí, aby mohla Isabel zůstat v posteli, ale když došel ke dveřím její ložnice, zjistil, že jsou zavřené.

Musel zaklepat dvakrát, než se ozvala. Rozechvěle ho požádala, aby chvíli počkal, než se oblékne. „Pojďte dál,“ řekla nakonec.

Stála u prádelníku v modrém županu zapnutém až ke krku. V náručí chovala Parkera. Každým okamžikem byla krásnější. Douglas si uvědomil, že si ji upřeně prohlíží, odvrátil se a všiml si šatů ležících na posteli.

„Opravdu byste měla zůstat v posteli.“

Konečně zvedla hlavu. V očích měla dosud jas nového mateřství a tváře lehce zrůžovělé. Nepohlédla však na něho. Upřela oči na stěnu.

„Není něco v pořádku?“

„Ne, všechno je v pořádku.“ Její hlas zněl nervózně. „Chci se obléknout a připravit vám snídani.“

Zavrtěl hlavou. „Proboha, vždyť jste sotva po porodu. Já připravím snídani vám. Posaďte se do křesla a já zatím převléknu postel.“

Jeho hlas nepřipouštěl žádné námitky. Posadila se rychleji, než měla, a hlasitě zaúpěla. „Myslím, že bych raději měla zůstat stát.“

Pomohl jí na nohy. Pořád se na něho nechtěla podívat. „Proč se chováte tak ostýchavě?“

Isabel zrudla ještě víc. Neměl jsem mluvit tak neomaleně, pomyslel si Douglas.

„Protože… vždyť víte.“

„Ne, nevím. Právě proto se ptám.“

„Je to tak… trapné. Myslela jsem na to, jak jsme se setkali a jak jste musel… jak bylo třeba, abyste… když se rodil můj syn…“

Rozesmál se. Nemohl si pomoct. Jeho veselí se jí nijak nelíbilo.

„Měl jsem v té chvíli spoustu práce. Jediné, co si pamatuji, je dítě. Bál jsem se, abych je neupustil.“

„Opravdu?“

„Ano, opravdu. Jestli je pro vás nepříjemné sedět, opřete se o prádelník, než vám přichystám postel. Neprospělo by vám, kdybyste upadla. Musíte být velmi slabá.“

„Parker začíná být neklidný,“ zakoktala ve snaze přejít na jiné téma.

Douglas se k ní naklonil a pohlédl na spící dítě. Neklidný bylo to poslední slovo, jakým by dítě označil. „Připadá mi, že klidně spí.“

Pohlédli jeden na druhého a usmáli se na sebe. Douglas se odvrátil jako první, ale ještě předtím si stačil všimnout, jak má Isabel hezké oči. Byly spíš zlaté než hnědé, a kdyby zůstal ještě chvíli tak blízko ní, její pihy by ho rozrušovaly čím dál víc.

Měla jemné ruce. Všiml si toho, když se ho během porodních bolestí snažila uškrtit.

Douglas rychle vyměňoval ložní prádlo, zatímco Isabel vypočítávala všechny přednosti, které už teď viděla u svého syna. Začala mu vyprávět, jak Parker dává najevo svou chytrost, a když vylíčila všechny jeho vlastnosti, zdálo se, že je to malý génius.

Douglas nemohl přijít na to, jak dospěla ke svým závěrům. Dítě nebylo ani den staré a Isabel přece mohla vidět jen to, že je mokrý a že spí.

Opřela se o prádelník, když jí Douglas vzal Parkera z náručí.

„Mohla bych jít do kuchyně a pomoct vám s přípravou snídaně.“

„Není třeba,“ řekl. „Bude mít Parker co pít?“

„Bude… za chvíli.“

„Prosím, zkuste překonat své rozpaky. Chtěl bych vědět, jestli si počíná, jak má.“

„Ano, chová se, jak je třeba. Doktor mi důkladně vysvětlil, jak mám postupovat. Měla bych být schopná dát mu pít.“

Přikývl. „Kdybyste začala krvácet, řekněte mi, ano?“

„Douglasi…“

„Myslím na Parkera,“ vysvětloval. „Možná bych měl přivést doktora, ať vás prohlédne. V noci bych se mohl snadno proplížit kolem Boylových mužů.“

„To není nutné. Slibuji, že vám řeknu, kdyby se něco dělo.“ Jakmile Douglas uložil dítě zpátky do jeho postýlky, pomohl

Isabel svléct župan. Ruce se jí třásly, když se pokoušela rozepnout

knoflíky, a namítala, že nepotřebuje žádnou pomoc. Ale on se nedal odbýt.

„Vůbec nejsem unavený. Dlouho jsem spal.“

Pokračovala v protestech i poté, co ji uložil na lůžko. Na její výzvu ještě jednou zkontroloval maličkého, pak zamířil ven z pokoje, a když za sebou zavíral dveře, Isabel už tvrdě spala.

Časně zvečera dostala Isabel snídani. Douglas jí připravil opékaný toast a žmolkovitou ovesnou kaši slazenou cukrem. Myslel si, že se mu docela podařila.

Jí se zdálo, že je hrozná. Protože vynaložil na přípravu jídla takovou námahu, snědla, co mohla, dokud se jí nezvedl žaludek, a pak mu vřele poděkovala.

Jakmile odnesl tác, posadil se na okraj postele, aby s ní probral situaci. „Musíme si promluvit,“ řekl.

Upustila ubrousek do klína. „Odejdete.“

„Isabel…“

„Chápu.“

Tvář jí zbledla jako plátno. Douglas zavrtěl hlavou. „Ne, nikam neodjedu. Budu muset udělat něco s vašimi zásobami.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Potřebovala bych víc mouky a cukru. Už mi skoro došly.“

„Pojedu do města.“

„Nepustí vás zpátky.“

Položil svou ruku na její. „Poslouchejte. Není dobré, abyste se rozčilovala. Nehodlám se objevit v obchodě v poledne. Už byste mi přece mohla trochu důvěřovat.“

„Tak jak…“

Zazubil se. „Vypravím se tam v noci.“

Zatvářila se, jako by ji ta možnost vyděsila. „Vy chcete pana Coopera oloupit?“

„Potřebujeme potraviny a chci také sehnat nějaké šatstvo. Vzal jsem si s sebou jen jednu náhradní košili a jedny kalhoty. Nechám peníze na pultě.“

„Ach, to nemůžete udělat. Pan Cooper pozná, že v obchodě někdo byl, a řekne to Boylovi. Poví mu všechno. Je to příliš riskantní, Douglasi. Někdo z nich by se mohl domyslet, že mi pomáháte. Počkejte, už vím, co můžete udělat. Schovejte peníze pod papíry na Cooperově stole za pultem. Najde je později a pak už nebude záležet na tom, jestli přijde na to, jak se tam dostaly. Budeme vědět, že jsme nic neukradli, a naše svědomí zůstane čisté. Ano, tak byste to měl udělat.“

„Proč říká Cooper všechno Boylovi?“

„Prostě říká,“ odpověděla Isabel. „Dělají to tak i někteří další lidé. Jenom málokdo je ochoten Boylovi se postavit. Doktor Simpson je jedním z nich. Dokonce mu kvůli mně lhal a řekl mu, že se dítě narodí až koncem září. Snažil se poskytnout mi víc času, abych mohla přijít na to, jak se Boyla zbavit.“

„Dobře. Budeme se snažit, aby Boyle té lži věřil co nejdéle.

Přišel doktor někdy sem k vám?“

„Jednou.“

„Řekl vám, kde hlídkují Boylovi muži?“

„Vzpomínám si, že mi řekl, že jsou líní, protože sedí na pahorku hned za městem a blokují cestu, která tudy vede. Střídavě chodí do Sweet Creeku, a zase se vracejí na místo.“

„Ty hlídky jsem viděl cestou sem. Zajímalo by mě, jestli se zmínil o nějakých dalších, někde poblíž vašeho domu. Byla tma, než jsem se dostal dolů z posledního kopce, a možná jsem je minul.“

„Nemyslím, že jsou ještě někde jinde. Nemají důvod hlídat srub. Vědí, že se nemůžu vydat ven do pustiny. Kdybych se pokusila zamířit na západ, trvalo by mi víc než týden, než bych se dostala do města. Ve svém stavu jsem to nemohla riskovat. Ne, jediná bezpečná cesta ven vede přes Sweet Creek.“

„Pokud nehlídají srub, je to dobré.“

„Proč?“

„Čím dál se budu moct dostat, aniž by mě zpozorovali, tím líp, a jestli nehlídají louku, mohl bych chodit do stáje a ze stáje a cvičit koně. Ale napřed se přesvědčím, že Boylovi muži nezměnili svá stanoviště.“

„Kdy se vypravíte do obchodu?“

„Jen co se setmí. Poradíte si tady sama?“

„Ano, ale je nebezpečné, abyste vyjížděl za tmy.“

„To nebude žádný problém,“ odbýval ji. Chtěl vyprostit ruku z jejího sevření, ale ona držela pevně. „Povězte mi co nejpřesněji, jak vypadá město.“

Isabelina paměť byla obdivuhodná. Popsala podrobně každou budovu. Věděla dokonce i to, kde má Cooper v obchodě inventární knihu.

„A teď mi řekněte, kde leží dům doktora Simpsona. Chci zjistit, kolik mužů ho hlídá.“

Jakmile mu to vysvětlila, dodala: „Nebudete schopen moc toho přivézt, pokud si nevezmete vůz, a to je příliš nebezpečné. Boylovi muži uslyší skřípění kol.“

„Dokážu to. Nemějte obavy a počítejte s tím, že se vrátím až ráno. Pušku a náboje navíc nechám u vaší postele… pro případ, že by se Boyle rozhodl vás navštívit. Bože, Isabel, jak nerad vás opouštím, ale…“

Objala ho kolem krku. „Vraťte se prosím. Vím, že jste s ničím takovým nepočítal. Mrzí mě, že jsem vás do toho zapletla, Douglasi, ale přece jen doufám, že se vrátíte.“

Vzal ji do náruče a přitiskl k sobě. „Jen klid. Slibuji, že se vrátím.“

Zdálo se, že není schopná ho pustit. Styděla se za to, že začíná být na něm tak závislá. Na svém muži nijak závislá nebyla, ale to proto, že věděla, jak je slabý. Douglas byl jeho naprostý protiklad. Zdálo se, že ho nevyvede z míry snad vůbec nic.

„Parker vás bude potřebovat, než trochu zesílím.“

„Vrátím se,“ sliboval znovu. „Teď mě ale musíte pustit.“

„Můžu vám v něčem pomoct?“

„Jistě. Dejte mi seznam věcí, které potřebujete. Nechtěl bych na nic zapomenout.“

„Seznam leží v zásuvce v kuchyni. Začala jsem ho psát už před několika týdny.“ Její hlas zazněl zoufale, když dodala: „Říkala jsem mu seznam přání.“

Konečně ho pustila, vyčerpaně se opřela o čelo postele a uvědomila si, že pláče.

„Ale no tak, má milá. Neplačte.“

„Jsem dnes nějak přecitlivělá. To je všechno.“

Musel udělat něco, aby mu věřila. Zašel se podívat na malého Parkera, pak vytáhl kapesní hodinky a položil je na prádelník. Když na ni zas pohlédl, spatřil v jejích očích strach.

„Víte, co potřebujete, Isabel?“

„Všechno je napsáno v mém seznamu,“ odpověděla.

„Teď nemluvím o zásobách.“

„Ne, nevím, co bych měla ještě chtít.“

„Víru. Zkuste jí v sobě trochu najít, zatímco budu pryč, jinak si spolu budeme muset promluvit, až se vrátím.“

Osten v jeho hlase ji nerozzlobil. Naopak, uklidnil ji. Vrátí se, třeba jen proto, aby jí vyčinil za to, že o něm pochybovala. Je dost samolibý a domýšlivý, aby to udělal, a tak se jí líbilo, když na ni mluvil ostře! Choval se, jako by k ní a k Parkerovi patřil.

„Nechtěla jsem vás urazit.“

„Ale podařilo se vám to.“

Snažila se tvářit zkroušeně. Nechtěla, aby odjížděl ve špatné náladě. „Najdu v sobě víru. Slibuji.“ V očích jí zajiskřilo, když dodávala: „Buďte opatrný, můj milý.“

KAPITOLA 4

Zvyk je železná košile. Douglas nikdy nezapomněl, jak se otevírá zámek ani jak je třeba vloupat se do domu. Několik let žil v ulicích New Yorku a přežil jen díky svému důvtipu a šikovnosti zloděje, než se setkal se svými třemi bratry a malou sestřičkou a vydal se s nimi na západ. Předtím neměl nikoho. Svoji kriminální činnost naštěstí prováděl ještě jako malý chlapec. Ale bylo to jako milování se ženou. Jakmile se to člověk naučí, už to nezapomene.

Dávné zlodějské zkušenosti se teď opravdu hodily. Příhodný byl i déšť, protože držel noční sovy doma. Boylovi muži nebyli problém, znamenali jen jistou nepříjemnost. Douglas zatáhl vůz do zákoutí nedaleko jejich brlohu na kopci nad Sweet Creekem, pak se připlížil ke čtveřici mužů a poslouchal, co si povídají, protože doufal, že získá nějaké užitečné informace o jejich šéfovi. Nedověděl se nic důležitého. Několikrát vyslovili Boylovo jméno, když si stěžovali, jakým nepříjemným úkolem je pověřil, ale hlavním tématem jejich rozhovoru bylo vychloubání, kolik sklenek whisky dokážou vypít rychle za sebou. Byli neuvěřitelně mrzutí a za celých dvacet minut, co je Douglas poslouchal, neslyšel nic zajímavého. Právě je chtěl zeširoka obejít a pokračovat v cestě, vtom se rozhodli opustit své stanoviště a vrátit se na noc do města. Konečně je začalo trápit počasí, ale zároveň si byli jistí, že se to jejich šéf nikdy nedoví.

Jejich nedostatek zodpovědnosti usnadnil Douglasovi práci. Šestkrát za sebou se vypravil se svým ryzákem do obchodu a zase zpátky, naložil do vozu zásoby, které potřebovala Isabel, a pak zamířil přes město do domu doktora Simpsona.

Nezaklepal. Vstoupil zadními dveřmi, protože, jak se domnívala Isabel, u domu hlídal Boylův člověk. Muž stál před

hlavním vchodem. Douglas zpozoroval, že se opírá o kůl k přivazování koní na druhé straně ulice, v jedné ruce má pušku a v druhé láhev. Vzadu samozřejmě nehlídal nikdo. Douglas usoudil, že Boyle sice zřejmě přikázal hlídat i zadní vchod, ale jeho člověk stejně jako kumpáni na pahorku utekl před deštěm.

Douglas zapomněl, že mu Isabel říkala, že Simpson má manželku. Jeho žena ležela na posteli vedle něho, spala na boku obrácená k manželovi zády. Jediné, co z ní Douglas viděl, byl vrkoč šedivých vlasů vyčnívající z pokrývek.

Snažil se probudit muže co nejtišeji. Přikryl mu rukou ústa, zašeptal, že je přítelem Isabel Grantové, a požádal ho, aby sešel dolů a promluvil si s ním.

Lékař byl zjevně zvyklý, že ho lidé budili uprostřed noci. Děti, jak Douglas věděl, se často hlásily v nevhodnou dobu. I když se lékař zdál být ostražitý, nenamítal nic.

Jeho žena se neprobudila. Simpson za sebou zavřel dveře a zavedl Douglase do své pracovny. Zatáhl závěsy a rozsvítil svíčku.

„Opravdu jste Isabelin přítel?“

„Ano, jsem.“

„Jak se jmenujete?“

„Douglas Clayborne.“

„Nechcete provést Isabel nic zlého, že?“

„Ne.“

Doktor pořád nevypadal přesvědčeně.

„Chci jí pomoct,“ ujišťoval ho Douglas.

„Možná ano, možná ne,“ odpověděl Simpson. „Nejste odtud, že? Jak to, že tedy znáte naši Isabel?“

„Vlastně jsem ji poznal až teď. Její manžel mi před několika měsíci prodal arabského hřebce, ale tehdy jsem měl hromadu práce a nemohl jsem si pro koně přijet, dokud jsem si nenajal někoho na výpomoc.“

„Ale jste přítel. Ano?“

„Ano.“

Simpson na něho chvíli hleděl, váhavě si přejížděl zarostlou bradu, nakonec však překonal obavy a přikývl. „Dobře,“ řekl.

„Isabel potřebuje přítele tak silného a odvážného, jako jste vy,

mladý muži. Doufám, že dokážete být jak se patří tvrdý, když se bude jednat o její ochranu. Umíte zacházet dobře s tou vaší bouchačkou?“

„Ano.“

„Jste dost přesný a rychlý?“

Douglas se cítil jako u výslechu, ale neurazil se, protože věděl, že lékař má na mysli především Isabelinu bezpečnost. „Jsem dost rychlý.“

„Viděl jsem na stole v chodbě vaši ručnici,“ řekl Simpson.

„Umíte zacházet i s ní?“

Douglas si myslel, že není nic špatného na tom, když bude naprosto upřímný. „S ní střílím nejraději.“

„A pročpak?“

„Dělá větší díry, pane, a když na někoho vystřelím, zabíjí.“ Lékař se usmál. „Asi to tak má být,“ poznamenal. Posadil se za svůj stůl a pokynul Douglasovi, aby usedl proti němu.

Douglas zavrtěl hlavou.

„Jak se má to děvče? Tak rád bych ji zas viděl. Řekl bych, že už je pořádně nemotorná.“

„V noci porodila.“

„Všemohoucí bože, ona porodila? Přišlo to moc brzy. Co je to?

Holka, nebo kluk?“

„Kluk.“

„Žije?“

„Ano, ale je hubený, moc hubený… a drobný. Ani plakat pořádně neumí.“

Simpson se zaklonil v křesle a potřásl hlavou. „Je zázrak, že přežil. Kromě toho, že je slabý, zdá se být nějak nemocný?“

„Nevím. Většinu času prospal.“

„Kojí ho Isabel?“

„Pokouší se.“

„Dobře. To je opravdu dobře,“ řekl lékař. „Mateřské mléko ho posílí. Řekněte Isabel, aby se ho snažila kojit každou hodinu, dokud nebude silnější. Napije se vždycky jenom trochu, ale to nevadí. Kdyby dítě odmítalo nebo nemohlo pít, pak bychom měli velké starosti. Nevím, co bych v takovém případě pro něho mohl

udělat. Na léky je ještě moc malý. Musíme se jenom modlit, aby to zvládl. Chlad by ho také zabil, tak ho držte v teple. To je opravdu důležité, chlapče.“

„Budu se snažit.“

„Nerad bych vypadal jako škarohlíd…, ale musíte pochopit fakta. Přece jenom je možné, že dítě nepřežije, ať děláte, co děláte.“

„O takové možnosti nechci uvažovat.“

„Kdyby se to stalo, budete muset pomoct Isabel, aby se z toho dostala. Tak to přátelé dělají.“

„Ano, pomůžu.“

„Jak se jí vede? Má nějaký problém, o kterém bych nevěděl?“

„Měla těžký porod. Ale teď už vypadá dobře.“

„Pomáhal jste rodit dítě?“

„Ano?“

„Roztrhlo ji?“

„Ne, ale jsem přesvědčen, že dost krvácela. Nevím, jestli víc, než je běžné. Ptal jsem se jí, jak to vypadá, ale zdálo se, že ji taková otázka uvádí do rozpaků, a nechtěla se mnou o tom mluvit.“ Doktor přikývl. „Kdyby měla opravdové potíže, řekla by vám o nich už kvůli synovi. Snažte se udržet ji v klidu a dejte pozor, aby se nerozčilovala. Isabel bývala silná žena, ale teď je zranitelná. Rodičky mají sklon chovat se přecitlivěle a nemyslím, že by právě ona měla být výjimkou. Ten drobeček ji může potrápit a ona by se neměla kvůli ničemu rozrušovat. Žena Paula Morgana proplakala celý měsíc. Přiváděla manžela k šílenství. Plakala, ať byla šťastná, nebo ji něco trápilo. Nebyl v tom žádný systém. Nakonec se uklidnila. Isabel si bude muset poradit s většími problémy. Nevím, jak bych se cítil, kdyby mi za krkem stál Boyle. Dělám si starosti i o jejího synka, když se narodil tak brzy, a vím, že i ona se kvůli tomu jistě trápí. Přežije-li dítě, zůstanete s ní, dokud nebude

schopná odjet?“

„Ano, zůstanu. Jak dlouho myslíte, že to může trvat?“

„Alespoň osm týdnů, ale lepší by bylo deset, jestli bude malý přibírat na váze pomalu. Něco by mě moc zajímalo, chlapče. Především jak se vám podařilo dostat se na Isabelin ranč.“

„Byla tma a já jsem to vzal nejkratší cestou. Vedlo mě jenom měsíční světlo, pak ale zmizelo a začalo pršet. V té chvíli jsem málem vrazil do Boylovy hlídky. Ti chlapi byli ovšem tak opilí, že mě neslyšeli. Napadlo mě, co dělají venku na dešti,“ řekl Douglas a pokrčil rameny. „Ale nebyl jsem zas natolik zvědavý, abych to zjišťoval. Jsem rád, že mě nezadrželi.“

„Bylo nebezpečné sjíždět v noci po horské stezce.“

„Nijak jsem nespěchal, chvílemi jsem šel po svých a pak mi začalo ukazovat cestu světlo v Isabelině okně.“

„Určitě se vám podaří vrátit se k ní ještě teď v noci?“

„Určitě.“

„Lituji, že nejsem mladší a svižnější. Také bych se pokusil dostat se k ní, ale ve svém věku bych neměl šanci. Na koni jsem nikdy moc dobře nejezdil. Bojím se jich,“ přiznal lékař. „Padal jsem víc, než se dá spočítat. Teď jezdím v bryčce a žena mi každé ráno pomáhá zapřahat. Kromě toho, i kdyby se mi podařilo dostat se tam, Boyle by se o tom mohl dovědět a pak ublížit mojí Trudy. Ne, to nemůžu riskovat, ale děkuji Bohu, že jí seslal vás.“

„Říkal jste, že není nic, co byste mohl pro dítě udělat,“ připomněl mu Douglas.

„Alespoň bych se staral o Isabel. Je pro Trudy a pro mě jako dcera. Když zemřel Parker, chtěl jsem, aby se k nám přistěhovala, ale nechtěla o tom ani slyšet. Je odhodlaná starat se sama o sebe. Trudy na ni naléhala, aby u nás zůstala alespoň do doby, než se dítě narodí; pak se o našich plánech doslechl Boyle a udělal jim konec. Moje žena objevila kousek od nás hezký malý srub a chtěli jsme, aby Isabel zvážila, zda by nebylo dobré přestěhovat se tam a vychovávat dítě v Sweet Creeku. Byla by nezávislá, jak si přála, a přitom dost blízko, abychom jí mohli občas s něčím pomoct.“

Doktorova náklonnost k Isabel způsobila, že k němu Douglas pocítil ještě větší sympatie. „Budu se o ni i o dítě dobře starat,“ slíbil.

„Všiml jste si, jak je hezká?“

Douglas měl chuť se zasmát, tak absurdní mu připadala doktorova otázka. „Ano, všiml.“

„Takže se vás ještě musím zeptat, jaké máte záměry, mladíku.“

Ta otázka zasáhla Douglase v jeho slabém místě. „Prosím?“

„Nebudu se ostýchat, a zřejmě se proto na mě budete zlobit. Ale přece se musím zeptat. Až se zotaví po porodu, chcete si ji namlouvat?“

Douglas už dávno něco takového neslyšel. „Ne.“

Simpson se netvářil příliš přesvědčeně. Vyzval Douglase, aby si s ním vypil kapku brandy. Nalil, podal mu sklenku a pak se opět opřel v křesle, aby se zamyslel nad situací. „Časem by se to mohlo stát,“ podotkl.

„Přijel jsem za Isabel jenom kvůli…“

Simpson ho přerušil. „Právě jste mi slíbil, že u ní zůstanete deset týdnů, vzpomínáte si? Držíte přece slovo, že?“

„Ano, dodržím ho, ale to neznamená, že…“

„Mladíku, dovolte mi, abych vám něco řekl o člověku, kterého jsem náhodou vedl do Říčního ohybu.“

Douglas ucítil, jak se ho zmocňuje zoufalství. Nechtěl poslouchat žádnou historku. Chtěl mluvit o Boylovi a získat o něm co nejvíc informací.

Lékař se nemínil nechat vyrušit, pokud bylo možné soudit podle toho, jak upíjel brandy a díval se do prázdna. Vzhledem k jeho věku k němu Douglas pociťoval úctu, a tak se nakonec opřel o okraj stolu a čekal, co uslyší.

Simpsonovi trvalo víc než půl hodiny, než vypověděl příběh o třech párech uvězněných ve sněhové bouři a o tom, jak spolu zůstali po celou zimu v chatrči zlatokopa. Když přišlo jaro, zdálo se, že šestice spolu uzavřela přátelství na život a na smrt. Ale o pět let později se stalo, že doktor náhodou potkal jednoho z nich a položil mu několik otázek. K lékařovu údivu si dotyčný nemohl vzpomenout na jména lidí, s nimiž strávil zimu.

„To je pointa mého příběhu,“ řekl Simpson. „Ano, pane, tak je to. Budete nějaký čas žít v Isabelině blízkosti a chci, abyste si zapamatoval to, co jsem vám vyprávěl. Ten muž z mého příběhu také přísahal na své přátelství, šel tak daleko, že nazýval druhé dva muže svými bratry, ale jakmile se vrátil do civilizace, dočista na ně zapomněl.“

„Rozumím,“ řekl Douglas.

„Ano? Isabel má dobré srdce a rozhodně je snadné se do ní zamilovat. Dělám si starosti, co s ní bude v budoucnu, až si to vyřídíte s Boylem a vrátíte se domů. Chcete přece něco udělat s tím násilníkem, že?“

Simpson se konečně dostal k věci, o které chtěl Douglas mluvit. „Zřejmě ano,“ odpověděl. „Povězte mi, co o Boylovi víte.“

„Vím, že ten člověk je zrůda.“ V doktorově hlase se ozvalo znechucení. „Jediný důvod, proč ještě dýchám, je ten, že si myslí, že by mě někdy v budoucnu mohl potřebovat. Vyhrožoval, že mě zabije, ale nemyslím, že to udělá. V těchto končinách se doktoři těžko shánějí. Ale mohl by ublížit mé Trudy. Ano, to by mohl.“

„Isabel mi řekla, že jen málo lidí ve městě má odvahu Boylovi vzdorovat a že vy jste jedním z nich. Proč se k vám ostatní nepřidají?“

„Pomohli by všichni, které znám, ale bojí se. Viděli, co se stalo těm dobrým lidem, kteří se o to pokusili. Kdyby někdo z nich jen zašeptal, že chce udělat něco, co by pomohlo Isabel, doneslo by se to Boylovi a dobrodinec by špatně dopadl. Když se Wendell Border zmínil několika lidem, které považoval za přátele, že hodlá vyhledat státního šerifa, o němž všichni pěli chválu, Boylovi muži mu polámali obě ruce. Dostali se k tomu chudákovi, než mohl vyjet z města. Když jsem mu rovnal zlomené ruce, slíbil jsem mu, že najdu způsob, jak sem přivolat pomoc. A také jsem slíbil, že se budu modlit.“

„Chystal jste se vyhledat šerifa sám?“

„Ne, jsem už moc starý a unavený, abych se za někým trmácel. Naštěstí moje Trudy přišla na dobrý nápad. Jezdím dvakrát týdně do Liddyvillu na návštěvu k tamějším pacientům. Jsou to jen dvě hodiny cesty bryčkou ze Sweet Creeku,“ dodal. „Manželka mi řekla, abych zašel do tamější telegrafní kanceláře a poslal telegramy všem místním šerifům v kraji. Myslí si, že jeden nebo dva z nich by nám rádi pomohli. Udělal jsem ještě něco; poslal jsem telegramy i dvěma duchovním, o kterých mi řekl Wendell, a požádal jsem je, aby mi pomohli šerifa vyhledat. Ještě jsem od žádného z nich nedostal zprávu, ale mám pocit, že až se texaský šerif doví o našich problémech, přijede, zvláště když ví, že

potřebuje pomoc matka s novorozenětem. Jistě všeho nechá a zamíří sem k nám.“

„Proč si myslíte…“

Simpson ho nenechal dopovědět. „Jestli je pravda, co se povídá, státní šerif náhodou dopustil, aby při bankovní loupeži v Texasu bylo zabito několik žen a dětí. Nevěděl, že jsou v bance a že je lupiči používají jako štíty, když se svými muži vtrhl dovnitř. Podle toho, co jsme o lupičích slyšeli, chystali se rukojmí stejně zabít, ale šerif si to přece jen klade za vinu. Určitě přijede…, pokud se doví o našem trápení. Jenom lituju, že neznám jméno toho chlapíka. Asi by bylo snadnější ho vypátrat.“

„Jistě myslíte Daniela Ryana,“ řekl Douglas. „I moji bratři ho hledají.“ Odmlčel se, protože za sebou uslyšel zašelestit kroky.

„Probudili jsme vaši ženu?“

„Ne, ale v noci se ráda ke mně přitiskne a zřejmě se vyděsila, když ucítila jenom chladnou prázdnou postel.“

„Nevadilo by vám, kdybyste jí řekl, ať odloží bouchačku?“

Simpson užasl. „Vy máte oči vzadu? Trudy, odlož ten krám a pojď sem. Chci tě představit Isabelinu příteli. Slíbil, že naší holčičce pomůže.“

Douglas se otočil a pozdravil ženu kývnutím hlavy. „Mrzí mě, že jsem vás a vašeho muže vyrušil ze spaní,“ začal.

Trudy odložila revolver na stůl a přistoupila k Douglasovi, aby mu potřásla rukou. Na ženu sahající mu temenem sotva po ramena byl její stisk překvapivě silný.

„Oba jsme se modlili, aby se stal zázrak. Zdá se, že ho tu máme. Vím, že nejste šerif Ryan. Jste sice tak velký, jak prý má být i on, ale nemáte světlé vlasy a modré oči. Náš pastor nám totiž toho muže řádně popsal, abychom ho poznali, až přijde do města. Každou neděli se modlíme, aby se ten dobrý člověk dověděl o našem trápení a objevil se tu. Nejste náhodou jeho známý? Neposlal vás sem on?“

„Ne, madam, neposlal.“

Nedokázala skrýt zklamání. „Ale přesto naší holčičce pomůžete, že?“

Douglas se usmál. Starost Simpsonových o Isabel ho těšila. Bůh ví, že potřebuje dobré přátele, a bylo dobré vědět, že má ve Sweet Creeku dva příznivce, kteří se snaží o ni postarat.

„Ano, pomůžu jí.“

Paní Simpsonová mu ještě jednou stiskla ruku, než odešla.

„Doktore, asi teď půjdu do kuchyně.“ Počkala, až její manžel kývne na souhlas, a pak opět pohlédla na Douglase. „Musíte počkat, než vám zabalím pár drobností.“

„Budeš to muset chystat potmě, Trudy,“ řekl jí manžel.

„Myslím, že to zvládnu. Zapálím svíčku a postavím ji do chodby. Dovnitř nikdo neuvidí, doktore.“

„Madam, opravdu bych se už měl vydat na zpáteční cestu,“ ozval se Douglas.

Doktorova žena zavrtěla hlavou a vyšla rychle z pracovny.

Simpson se zasmál. „Můžete být klidný, mladíku. Trudy vás nenechá odejít, dokud nebudete mít plný pytel jejích dobrot. Jen se posaďte a povězte mi, proč vaši bratři hledají toho Texasana. Máte i u vás potíže, které potřebují zásah zákona?“

„Ne,“ odpověděl Douglas. „Ryan pomohl jednomu z mých bratrů. Dá se říct, že Travisovi zachránil život.“

„Takže mu chcete poděkovat.“

„Ano, ale taky od něho dostat zpátky kompas, který… si vypůjčil.“

„No, to zní jako moc zajímavá historka.“

„Všechno vám povím někdy jindy,“ sliboval Douglas. „Když jsem přijížděl, všiml jsem si, že vaše město má telegrafní kancelář, a zajímalo by mě, proč jste kvůli telegramům musel až do Liddyvillu.“

„Telegraf jste mohl vidět, jen pokud jste byl v obchodě. Je v jeho zadní místnosti. Co jste tam dělal?“

„Potřeboval jsem nabrat nějaké zásoby.“

„Viděl vás někdo?“

„Ne.“

„Výborně,“ zašeptal Simpson. „Vloupal jste se tam, že?“

„Ano.“

„Vyrazil jste dveře nebo rozbil okno?“

Douglase taková otázka trochu urazila. „Ne, ovšemže ne. Cooper nepozná, že jsem byl uvnitř, dokud neotevře účetní knihu.“ Simpson se radostně zazubil. „Doufám, že jste Vernona Coopera úplně vybílil. Jeho bratr Jasper vede telegrafní kancelář a oba darebáci se spřáhli s Boylem. Nikdo v celém Sweet Creeku se neodváží odtud poslat telegram, pokud nechce, aby se o něm Boyle dověděl, a právě proto jsem použil telegrafní službu v Liddyvillu. Ze zásady tam s Trudy také nakupujeme. Raději se obejdeme bez něčeho potřebného, než abychom dali Cooperovým jediný

vydělaný dolar.“

„Jestli se Ryan ukáže a zatkne Boyla, bude ten člověk, kterému polámal ruce, ochoten proti němu svědčit?“

Simpson zavrtěl hlavou. „Řekl bych, že Ryan bude muset najít jiný způsob, jak se Boyla zbavit,“ řekl. „Měl by napřed vyhnat z města jeho kumpány. Wendell se bojí tak, že svědčit nebude. Má ženu a dvě malé dcerky. Neodváží se říct proti Boylovi jediné křivé slovo, jinak by to odnesla jeho rodina. Chudák. Za pár týdnů mu dozraje obilí ke žním a se zlomenýma rukama se bude muset jenom dívat, jak hnije na poli.“

„Copak mu nikdo z města nepomůže?“

„Všichni se bojí udělat cokoliv, čím by mohli Boyla rozzlobit.“

„Proč Boyle tolik chce získat Isabelin pozemek?“

„Rozhlašuje, že ho potřebuje na pastvu pro svůj dobytek. Má kolem svého ranče spoustu půdy, ale tu pronajal nějakým cizincům, kteří kupují dobytek dole v Texasu a vždycky ho přiženou na jeho pozemky, aby ho vykrmili. Boyle si za posledních patnáct let přišel na celé jmění, ale je tak chamtivý, že pořád nemá dost.“

„Jestli chce využívat Isabelin pozemek, proč to neudělá? Isabel mu v tom nemůže zabránit a on to přece musí vědět.“

„Boyle netouží jenom po její půdě, chlapče, chce získat také ji. Bezostyšně se každému vychloubá, že mu jednou bude patřit. Chodí po městě, naparuje se jako kohout a zve lidi na svatbu. Říká se, že na ni začal mít zálusk, jen ji uviděl.“

„Proč čeká? Nemohl ji přinutit, aby se za něho provdala?“

„Neznáte Boyla tak jako já. Je v tom pýcha. Chce, aby ho Isabel požádala, ať si ji vezme za ženu, a myslí si, že až bude dost zoufalá, udělá to.“

„Zabil jejího manžela?“

„Kdyby neměl Parker kulku v zádech, myslel bych si, že se nešťastnou náhodou zastřelil sám. Nechci mluvit o mrtvých zle, víte. Jenom říkám, jak se věci mají, a fakt je, že Isabelin manžel byl užitečný asi jako děravý hrnec. Měl o všem velkolepé představy. K Isabel se choval hezky, moc hezky. A byl hodný na starého bláznivého Paddyho, i když věděl, že se o tom doví Boyle a bude zuřit.“

To Douglase zaujalo. „Boyla rozzuřilo, že se choval hezky k starému člověku?“

„Zvláštní, že? Paddy zamířil do Sweet Creeku rovnou po příjezdu z Irska a žil tady tak dlouho, co pamatuju. Boyle se tu objevil asi před deseti lety a usadil se na pozemku sousedícím s tím, kde teď žije Isabel. Během roku si začal stavět ohromný dvoupatrový dům, a když ho dokončil, bylo z toho tak elegantní stavení, jaké uvidíte leda na Východě. Nastrkal do něho nový nábytek, který si dovezl z Evropy, a pak uspořádal slavnost pro celé město, aby všem mohl svůj palác ukázat. Pozval i Paddyho, ale zdá se, že té noci mezi nimi došlo ke sporu. Nikdo si nepamatuje, že by ty dva viděl během večírku spolu, ale od té doby Boyle Paddyho pronásledoval, kde mohl. Lidé začali o Paddym říkat, že je blázen, protože ať ho Boyle trápil, jak chtěl, Paddy se tomu jen smál. Víte, co mi ten blázen řekl, když jsem ho jednoho večera ošetřoval? Že on se bude smát naposledy. Dovedete si to představit? Směšné na tom je, že se jeho slova nakonec opravdu vyplnila.“

„Jak to?“

„No, už se k tomu dostanu, chlapče. Paddy umíral na souchotiny. Držel se až do jedné sobotní noci, protože vědět, že tehdy chodívá Boyle do saloonu hrát karty. I toho večera tam přišel a řeknu vám, že to byla nejpodivnější smrt, jakou jsem kdy viděl. Paddy se vybelhal ze své postele, vstoupil do saloonu a lehl si na podlahu. Zkřížil paže na hrudi, jako by už ležel v rakvi, a prohlásil,

že za chvilku umře. Potom se začaly dít divné věci. Boyle převrhl židli, jak se hnal ke starému. Klekl si vedle něho, mával na mě a na ostatní, abychom odešli, pak popadl Paddyho za košili, třásl jím a křičel: ‚Řekni mi to, starej. Řekni mi, kdo to je!‘“

„A co se stalo dál?“ chtěl vědět Douglas, fascinován bizarní historkou.

„Začalo to být ještě podivnější, chlapče. Paddy se bezzubými ústy usmál na Boyla a zašeptal něco, co mohl slyšet jenom Boyle. A pak se rozesmál nahlas. Jako že je Bůh nade mnou, opravdu umřel s úsměvem. Boyle začal šílet. Třásl mrtvým starcem a ošklivě mu nadával. Museli ho odtáhnout od něho dva chlapi, aby mohl přijet pohřební vůz a Paddyho naložit. Ještě jsem zaslechl, jak se ho jeden z jeho kumpánů ptá, proč Paddyho už dávno nezabil. Boyle byl ještě pořád celý pryč z toho, co mu Paddy řekl, a jediné, co odpověděl, bylo, že ho nemohl zabít, dokud se všechno nedověděl. Druhého dne jsem se s Trudy šel s Paddym rozloučit a přísahám, že když jsem se podíval do rakve, usmíval se Paddy od ucha k uchu. Není to nejzáhadnější historka, jakou jste kdy slyšel?“ Douglas souhlasně přikývl. Doktor hlasitě povzdechl a řekl:

„Boyle se rychle vzpamatoval z toho, co ho trápilo, a hned další týden začal obtěžovat Isabel a Parkera Grantovy. Nikdo neviděl, že by Parkera zabil on, ale všichni si myslí, že to udělal. Možná byl přesvědčen, že se mu pak dostane do rukou to děvče, protože je těhotná a bezmocná a tak. To byla velká chyba, protože Isabel není vůbec bezmocná. Teď je ovšem zranitelná a slabá, protože má novorozené dítě, a hádám, že Boyle si myslí, že se svou mocí a penězi by ji mohl právě teď dostat.“

„Měl v úmyslu se s ní oženit?“

„Ach ano, chtěl z ní udělat svou manželku, jak se sluší a patří,“ odpověděl Simpson. „Protože ho ještě nepožádala sama, myslíme si, že Boyle čeká, až se narodí dítě. Je chytrý, tenhleten Boyle, to jo. Většina matek udělá pro své děti všechno na světě. Isabel je hodné děvče, ale až moc hezká, než aby jí to bylo ku prospěchu. Lhal jsem Boylovi, řekl jsem mu, že se dítě narodí až koncem září, a na Isabel těhotenství až do pátého měsíce nebylo vidět, takže Boyle neměl důvod si myslet, že lžu. Nevím, jestli získaný čas k

něčemu bude, ale doufám, že ji Boyle nechá ještě nějakou dobu na pokoji, než zjistí, že dítě je již na světě.“

„Doktore, už jsem nabalila nějaké jídlo,“ ozvala se z chodby Trudy.

Simpson okamžitě vstal. „Co bych pro vás ještě mohl udělat?“ zeptal se.

„Byl bych rád, kdybyste poslal telegram mým bratrům, že se zdržím.“

Lékař ukázal na papír a pero. „Napište to sám, a já se ráno postarám o odeslání.“

„Jezdíte za pacienty do Liddyvillu v pondělí?“

„Ne, obvykle jezdívám v úterý a v pátek, ale mohl bych si vymyslet důvod, proč jedu dříve.“

„To nebude zapotřebí. Kromě toho byste neměl měnit své zvyky.“

„Myslíte, že se vám podaří brzy přivést nějakou pomoc?“

„Ano.“

„To jsem očekával,“ odpověděl doktor. „Měl bych se ještě zmínit o něčem důležitém. Boyle se chystá odjet na každoroční návštěvu rodiny v Dakotě. Za celé ty roky, co tu žije, ještě nevynechal žádné rodinné setkání, a všichni počítají s tím, že brzy vyrazí. Jistě nechcete, aby si s sebou přivezl další pomocníky, a vím, že by to udělal, kdyby se mu náhodou doneslo, že Isabel má ochránce. S dítětem by teď bylo riskantní cestovat a taky asi nebudete chtít žít ve strachu, zda jí Boyle nezapálí střechu nad hlavou. Udělá to, na to vemte jed…, jestli se doví, že jste u ní.“

„Jak dlouho bude pryč?“

„To bývá různé. Těžko říct. Minulý rok byl pryč šest týdnů, ale rok předtím se vrátil za měsíc. Slyšel jsem, že se jedná o velkou rodinnou sešlost, a protože si Boyle uvědomuje, že je ze všech svých příbuzných nejúspěšnější, rád tam zůstává dlouho a těší se z jejich obdivu.“

„Napíšu ještě další telegram a chci, abyste ho poslal, až bude pravý čas, a abyste mi slíbil, že jestli se vám ozve Ryan, povíte mi to. Rád bych si s ním promluvil.“

„Jak vám mám předat zprávu?“

„Budu sem přijíždět každé pondělí v noci, abych se s vámi setkal.“

„Jenom proto, abyste zjistil, jestli jsem mluvil s šerifem? Chlapče, tak se mi zdá, že si děláte falešné naděje. Jsou moc malé vyhlídky na to, že ho najdu.“

Douglas zavrtěl hlavou. „To není hlavní důvod, pane. Kdybych se neukázal, budete vědět, že něco není v pořádku, a pak byste musel poslat druhý telegram. Rozumíte?“

„Rozumím,“ přisvědčil lékař. „Budete opatrný?“

„Ano,“ slíbil Douglas. „Přál bych si, abych měl možnost dopravit Isabel i s dítětem sem k vám.“

„Způsobil byste problémy celému městu, kdybyste se o to pokusil. Boyle ji sleduje a jsem přesvědčený, že jakmile bude pryč, ujme se hlídání některý z jeho mužů. Kdyby nebyla tam, kde to čekají, obrátili by město vzhůru nohama, aby ji našli. Nic dobrého by nepřineslo, ani kdybych ji vzal do Liddyvillu, protože on má přátele i tam, a nablízku není žádné jiné město, kde by byl maličký v bezpečí. Budete muset zůstat, chlapče. Pokud se vám podaří neprozradit se před Boylovými kumpány, nechají Isabel být. Nechcete je přece mít teď proti sobě. To jistě ne.“

Douglas nesouhlasil „Jen co bude Isabel a její syn v bezpečí, chci mít Boyla proti sobě. Vlastně se už na to těším.“

Doktor ucítil, jak ho v zádech zamrazilo. Isabelin ochránce se usmál, když pronášel svoje poslední slova, ale oči dávaly najevo něco jiného. Byl chladné… a nemilosrdné.

Simpson o krok ustoupil, než si uvědomil, že nemusí mít obavy. Následoval Douglase do kuchyně a zašeptal mu ještě jednu radu: „Až přijde ten čas, budete potřebovat pomoc. Pro Boyla pracuje na jeho ranči čtyřiadvacet mužů a do jednoho jsou to pěkní ničemové, kteří umí člověku pěkně zatopit. S Boylem v čele je jich pětadvacet.“

„Nebojím se. Bratři mi pomůžou.“

Jeho slova uslyšela Simpsonova žena. „Kolik bratrů máte?“ zeptala se.

„Je nás pět, když počítám svého švagra.“

Simpson se zatvářil pochybovačně. „Pět proti pětadvaceti?“

Douglas se ušklíbl. „To je víc než dost.“

KAPITOLA 5

Douglasovi se podařilo dojet zpátky na ranč až za svítání. Vyložil náklad, ustájil svého ryzáka a spěchal do srubu, aby se podíval na Isabel a chlapce.

Stála před krbem s připravenou puškou. Když ji zavolal jménem, rozběhla se ke dveřím, odsunula závoru a vrhla se mu do náruče. Vůbec jí nevadilo, že je promáčený od hlavy k patě.

„Jsem tak šťastná, že jste doma.“

Pevně ho objímala kolem pasu. Ucítil na zádech hlaveň pušky, a tak rychle sáhl za sebe, a vzal jí ji z ruky. Objímala ho dál, třebaže se nahnul stranou, aby odložil zbraň na stůl.

„Nechápu, co vás tam zdrželo tak dlouho,“ zašeptala. „Ale nemyslela jsem si, že se nevrátíte.“

„To rád slyším,“ řekl. „Chvějete se. Jestli mě pustíte, přiložím do krbu další poleno. Rodičky musí být opatrné. Nechcete přece onemocnět.“

Pořád ho nechtěla pustit. „Není mi zima… Velice se mi ulevilo, že jste se vrátil. Douglasi, bála jsem se o vás.“

Teď už se třásla téměř nepřetržitě. Držel ji, aby neupadla. „I já jsem se o vás bál,“ přiznal.

Isabel přitiskla tvář na jeho hruď. „Měl jste nějaké potíže?“

„Vůbec žádné,“ odpověděl. „Vzal jsem všechno, co bylo na vašem seznamu, a ještě pár věcí navíc. Pak jsem se vypravil k doktoru Simpsonovi.“

„Ale Boyle říkal, že jeho muži hlídají doktorův dům ve dne v noci,“ vykřikla zděšeně.

„Neviděli mě,“ ujistil ji Douglas. „Setkal jsem se i s doktorovou ženou. Zabalila mi pro vás celý vak jídla a mléko k tomu.“

„Ach, to je od ní moc hezké.“

„A doktor vám posílá spoustu dobrých rad.“

Pohladila ho po hrudi. Napadlo ho, jestli si vůbec uvědomuje, co dělá.

„Jste velmi prozíravý, Douglasi.“ A spolehlivý, dodala si v duchu. „Jak se vám podařilo dostat se do obchodu a zase ven a do Simpsonova domu, aby vás nikdo neviděl? Vypáčil jste zámek?“

„Ne, jenom jsem ho šikovně otevřel.“

„Bože na nebesích, kde jste se to naučil?“

„Kdysi dávno jsem se živil jako zloděj.“

Z jakéhosi důvodu jí bylo jeho přiznání k smíchu. Nevěděl, co si má o její reakci myslet. Ale její smích se mu líbil. Ozývala se v něm skutečná radost.

Přinutil se soustředit na praktičtější záležitosti. Vyprostil se z jejího sevření, vzal ji za ruku a odvedl k posteli. „Jste už dlouho vzhůru?“

„Skoro celou noc,“ přiznala se. „Malý také. Usnul před chvílí.“

„Doktor Simpson chce, abyste se snažila kojit ho každou hodinu. Saje?“

„Ano,“ odpověděla.

„Myslíte, že máte dost mléka?“

„Ano,“ odpověděla. „Spolyká ho, co může.“

Mluvila o tom s pýchou, ale zároveň ostýchavě. Zachytil její pohled, usmáli se na sebe a Douglas ji pak vyzval, aby šla spát.

„Nemohla bych vám pomoct s vykládáním vozu?“

„Ne.“

„Ach, málem jsem zapomněla, udělala jsem vám snídani. Je na stole.“

„Najím se, až všechno uklidím a postarám se o Bruta.“

„Nezapomněl jste nechat panu Cooperovi peníze? Nikdy v životě jsem nic neukradla a nerada bych s tím začínala.“

„Nechal jsem mu přesně to, co si zasloužil.“

V podstatě jí nelhal. Neřekl jí sice ani pravdu, ale necítil se kvůli tomu provinile. Zanechal Vernonu Cooperovi, co mu dlužil, to znamená nic, ani jediný penny. Cooper se k Isabel obrátil zády a držel s Boylem a Douglas byl přesvědčen, že Vernona i jeho

nechvalně známého bratra Jaspera by měli lidé vyhnat z města. Tak by konečně oba dostali, co si opravdu zaslouží.

Isabel byla příliš rozrušená a nemohla usnout, ale předstírala, že spí, aby Douglas mohl v klidu přenést zásoby z vozu. Její vzrušení vzrostlo pokaždé, když uslyšela jeho blížící se kroky. Počítala, kolikrát pod jeho nohama zavrzala podlaha před krbem. Zažila dvanáct nádherných okamžiků, tolikrát totiž uslyšela ten nádherný zvuk, což znamenalo šest cest do kuchyně a šest zpátky k vozu. Měl přitom plnou náruč věcí, nebo ne?

Čekání na něho bylo slastným utrpením. Nakonec Isabel zaslechla, jak vůz zajíždí zpátky do stodoly, a už nemohla snést ani okamžik napětí. Odhodila pokrývku, oblékla si župan, obula pantofle a po špičkách se vykradla do obývacího pokoje.

Tam jí unikl výkřik radosti, protože stůl a čtyři židle překypovaly různými balíky a vaky a další stály ještě na podlaze. Běžela ke stolu a znovu užasle vydechla, jakmile spatřila velký krajáč s máslem, opravdovým máslem, a další nádobu s kávou. Hladila konečky prstů každou věc, a když se obrátila, spatřila jiné dobroty, nad nimiž zajásala. Byly tam plátky sušeného hovězího a šunka a slanina a čtyři obrovské nakládané okurky zabalené do bílého papíru. Nálev prosakoval papírem na ubrus a ona si pomyslela, že je to ta nejkrásnější věc, jakou kdy viděla.

Zvedla hlavu a všimla si, že ji Douglas pozoruje. Stál ve dveřích a v ruce držel další vak. Napadlo ji, co si asi říká. Na tváři měl velmi zvláštní výraz, jako by nevěděl, co si o tom všem má myslet, ale v očích se mu zračila nesmírná něha. Poznala, že se nemusí bát jeho výčitek kvůli tomu, že vstala z postele.

„Nevěděla jsem, že jste tady,“ řekla.

„Díval jsem se na vás. Připomínáte mi malou holčičku u vánočního stromku.“ V jeho hlasu se ozýval soucit. Uvažoval, jak dlouho tu asi Isabel žila bez základních potřeb k živobytí, které jsou samozřejmé pro každého člověka, a napadlo ho, jestli si vůbec uvědomuje, že objímá pytel mouky. A že pláče.

„Další věci jsou na kuchyňském stole.“

„Další?“ vykřikla.

Zdálo se, že je toho na ni moc. Stála jako zkamenělá a hleděla na své poklady na stole.

„Pojďte se podívat,“ vyzval ji.

Dychtivě ho následovala do kuchyně. Došel k závěsu zakrývajícímu vstup, shrnul ho na jednu stranu a snažil se ustoupit, aby mohla projít dál. Kuchyň byla pro oba malá, ale ona mu nedopřála čas, aby jí mohl uhnout z cesty. Protlačila se kolem něho.

Pak znovu zalapala po dechu. „Sůl a pepř a skořice a… ach Douglasi, mohli jsme si tohle všechno dovolit?“

Tiskla se k němu a tázavě na něho hleděla. Každému muži by se zatočila hlava při pohledu do těch neuvěřitelně krásných zlatohnědých očích v pihovaté tváři.

„Mohli?“ opakovala otázku se zatajeným dechem.

Její slova ho vrátila do skutečnosti. „Co jestli jsme mohli?“

„Dovolit si koupit tolik věcí.“

„Jo,“ prohlásil lakonicky. „Cooper měl výprodej.“ Podařilo se mu pronést lež s vážnou tváří.

„Ach, to je úžasné!“

Dívali se jeden na druhého. Pak se Douglas natáhl a pomalu jí prstem setřel slzy z tváří.

Překvapila ho, protože se vytáhla na špičky a políbila ho.

„Co má tohle znamenat?“

„Když jste tak hodný na mě a na mého syna, jsem si jistá, že brzy zas naberu sílu. Nikdy předtím jsem nebyla na nikom závislá. Ale je to moc hezké. Děkuji.“

Obrátila se k odchodu. Vykročil za ní a položil jí ruku na rameno. „Co váš manžel? Ani na něm jste nebyla tu a tam závislá?“

„Parker měl spoustu dobrých vlastností. Mrzí mě, že jste ho nepoznal. Jsem přesvědčená, že by se vám líbil. Byl to opravdu dobrý člověk, Douglasi. Dobrou noc.“

Díval se za ní, jak odchází. Neodpověděla na jeho otázku a on si nebyl jistý, jestli se odpovědi nevyhnula záměrně. Uvědomil si, že je příliš unavený, než aby se jí na to ptal. Odešel zpátky do stáje, vyhřebelcoval svého ryzáka, pak se pořádně vydrhl ve vědru

čerstvé dešťové vody a zamířil do postele. Prospal skoro celý den na své houni před krbem. Vzbudil ho Parkerův pronikavý křik, kterým si chlapec vyžadoval matčinu pozornost. Jeho hlas nebyl už vůbec slabý, ale jaksepatří pronikavý. Že by dítě začalo sílit?

Vzápětí se ozval Isabelin zvonivý smích. Byla v kuchyni a poprvé Parkera pořádně koupala.

Douglas k ní přistoupil. „Dnes je o hodně hlasitější,“ podotkl a zívl.

„Zlobí se.“

Douglas si všiml, že se dítě chvěje, a vzpomněl si na doporučení doktora Simpsona, aby chlapce drželi co nejvíc v teple.

„Měl jsem udržovat oheň v krbu.“

„Potřeboval jste se vyspat.“

„Už jste hotová? Nerad bych, aby se dítě nachladilo.“

Plně se soustředila na Parkera. „Tak, a je zas čistý. Pšš, zlatíčko,“ konejšila dítě. „Hotovo. Douglasi, mohl byste mi podat tamten ručník?“

Rychle jí vyhověl. Přehodil si ručník přes rameno, vztáhl ruce k Parkerovi a přitiskl ho k ručníku. Dalším ručníkem Isabel maličkého osušila. Za malou chvilku mu začala upravovat plenu a v té chvíli si Douglas všiml, že Parkerovi modrají rty.

„Musíme ho rychle zahřát. Rozepněte si župan a košili.“

Neváhala. „Je jako led,“ zašeptala s hrůzou. „Neměla jsem ho koupat. Je tak studený, že nemůže vydat ani hlásku.“

„Za chviličku se zahřeje,“ sliboval. Ovinul košili a župan kolem ní, přehodil Parkerovi přes tmavé chmýří na hlavě čistou plenu a stál a mračil se. „Řekněte, až se přestane třást.“

Bála se pohnout. „Je to moje chyba. Co jsem si myslela?“

„Že váš syn páchne,“ řekl jí. „Příště ho vykoupeme společně u krbu.“

„Už je to dobré.“

„Už se netřese?“

„Ne. Myslím, že usnul.“ Tiše povzdechla.

Douglas stáhl Parkerovi z hlavičky plenu a pohlédl mu do tváře. „Ano, spí,“ zašeptal.

Tvář maličkého se tiskla k pihám.

„Šťastný muž.“

„Kluk,“ opravila ho. Začervenala se, když pohlédla na Douglase. „Ano, je šťastný a já také, že tady mám vás.“

„Nebudete plakat, že ne?“

„Ach, já nikdy nepláču.“

Pomyslel si, že žertuje, ale nezasmál se.

„Je pro mě těžké dávat najevo jakékoli city. Nevšiml jste si toho?“

„Asi ne.“

„Mohl byste mi prokázat laskavost? Několika židlím se viklají nohy a já bych byla ráda, kdybyste mi ukázal, jak je spravit. Nevím jistě, jestli bych měla přibít hřebíky k sedátku, nebo…“

„Udělám to sám,“ sliboval. „Ještě něco?“

Ukázalo se, že má celý seznam věcí, které by potřebovaly opravit. I když Douglas považoval za zbytečné opravovat nábytek, který si Isabel stejně nebude moct vzít s sebou, až odtud odejde, rozhodl se, že to udělá. Zatím s ní nehovořil o budoucnosti, úmyslně čekal, až se zotaví a nebude tak přecitlivělá, protože mu bylo jasné, že ji porod fyzicky i psychicky vyčerpal. Doktor Simpson mu řekl, že by se neměla rozrušovat. Kromě toho Douglas zatím neměl na podobné rozhovory ani moc času; každodenní práce ho zaměstnávala od rána do večera.

„Hlídají Boylovi muži srub?“ zeptala se ho Isabel.

„Včera v noci tu nebyli, ale dnes by se zas mohli objevit. Nerad bych riskoval. Doktor navrhl, abych se ve dne skrýval a pracoval až v noci, a já jsem se rozhodl to tak udělat. Pokud si Boyle bude myslet, že jste tu sama, snad bude čekat.“

„A co koně? Nemůžou být pořád ve stáji.“

„Vyvedu je ven v noci. Jen co se setmí, začnu opravovat ohradu. Nedělejte si starosti.“

„Jak bych vám mohla pomoct?“

„Buďte co nejdříve zdravá a silná.“

Chtěla něco namítnout, ale v tom okamžiku se Parker začal dožadovat její pozornosti.

Vaření nepatřilo k Douglasovým zálibám, a tak si vzal plátek šunky a chléb, které mu dala s sebou Trudy Simpsonová, a otevřel

láhev nakládané řepy ukradené v obchodě. Isabel podal sklenku mléka. Chtěla je uschovat a málem se nedala přesvědčit, dokud jí neřekl, že může snadno obstarat další.

Za hodinu se vrátila do pokoje s Parkerem v náručí, dívala se na Douglase, jak opravuje židli, a přecházela s neklidným dítětem sem a tam. Douglas si všiml, jak unaveně vypadá, a rozhodl se nechat opravu ostatních židlí na zítřek. Umyl si ruce a vzal jí chlapce z rukou.

„Nechejte mi ho na chvíli.“

„Nevím, co se s ním děje. Nakrmila jsem ho a převlékla a nechala odříhnout, ale pořád nechce spát.“

„To se stává.“

Chtěla se odvrátit, pak si to však rozmyslela a zašeptala:

„Sednu si s vámi a…“

„Není třeba,“ řekl. „Kdybych měl nějaké problémy, vím, kde vás najdu.“

„Jste si jistý, že je v pořádku?“

„Jsem.“

„Tak dobrou noc.“

Douglas se posadil do houpacího křesla a začal dítě jemně hladit po zádíčkách. Vzpomínal na to, jak kdysi houpal svou sestru a, bože, kolik času už od těch dob uplynulo! Teď dělal totéž s Parkerem. Už brzy bude Mary Rose houpat svou dceru nebo syna. Monotónní pohyb vždy Mary Rose ukolébal nebo unavil tak, že usnula. Na důvodu nezáleželo; výsledek byl vždy stejný. I Parker se během několika minut utišil a začal pochrupovat.

Byla už tma na to, aby se Douglas pustil do nějaké práce. Umínil si, že se ubrání hněvu, který jistě pocítí, až vyjde ze dveří. Zcela jistě se zas rozzlobí, jakmile si připomene, že srub stojí uprostřed půdy ohrožené záplavami. Nemohl se s něčím takovým smířit. Bylo mu jedno, že Isabelin zesnulý manžel možná srub ani nepostavil, že sem možná uvedl svou těhotnou ženu jen jako do prozatímního obydlí, než postaví dům někde výš. Vystavil Isabel nebezpečí. Proč to proboha udělal? Copak si je neuvědomil?

Grantova neschopnost se neprojevila jen v tom. Isabelin manžel postavil ohradu, alespoň Douglas si myslel, že se jednalo o

ohradu, ale první silnější vítr vyvrátil polovinu kůlů. Douglas si byl naprosto jistý, že si Pegas zranil nohu, když náhodou zavadil o některý vyčnívající hřebík. Pokud to tak opravdu bylo, hrozilo nebezpečí infekce. Bude se muset hřebci co nejdříve na ránu podívat, aby mu mohl vyměnit obklad, bude-li třeba. Rozhodl se ale, že s tím počká do rána a nechá Isabel, aby se co nejvíc vyspala. Sotva se rozednilo, přišla za ním ke stolu. V náručí tiskla

Parkera.

V krbu praskal oheň a ozařoval místnost příjemným, hřejivým světlem. Douglas vstal a odsunul jí židli u stolu.

Všimla si hrudkovité ovesné kaše a připáleného toastu, které připravil.

On si všiml, jak jí ve světle ohně září vlasy. Upletla si dlouhý cop, který jí spadal do půli zad. Několik zvlněných rudých pramenů se uvolnilo z účesu a lemovalo její tvář a ať do něho hrom uhodí, jestli kdy viděl krásnější ženu. Mateřství jí svědčilo.

Isabel si uvědomila, že si ji Douglas prohlíží, a její rozpaky okamžitě vzrostly. „Parker si neříhl.“ To bylo jediné, co ji napadlo, aby odvrátila jeho pozornost od svého neupraveného zevnějšku.

Položil si na rameno čistý ručník a vzal jí dítě z náručí. „Mohla byste se posadit ke stolu?“

„Ano. Už se cítím líp.“

Douglas nad ní chvilku stál a lehce hladil dítě po zádech. Isabel ho nechtěla urazit tím, že by odmítla jíst nevábný pokrm, a tak se přinutila dostat do sebe alespoň polovinu a zapíjet ji vydatnými doušky vody. Chtěla, aby zbytek mléka schoval k večeři.

„Měla byste pít mléko ke každému jídlu. Příští pondělí přivezu víc.“

„Ještě před několika měsíci jsme měli dvě dojné krávy.“

„Co se s nimi stalo?“

„Nevím. Najednou byly pryč.“

„Myslíte, že je ukradl Boyle?“

Pokrčila rameny. „Zdá se, že to Parkera nijak nerozzlobilo, a nechtěl o tom ani mluvit. Myslím, že se mohlo stát, že zapomněl zavřít dvířka chléva. Byl trochu roztržitý.“

„Chcete říct, že se krávy mohly zatoulat?“

„I vrata mohla zůstat otevřená,“ řekla Isabel a klopila oči ke stolu. Zdálo se, že je v rozpacích, a proto Douglas raději v hovoru nepokračoval. Odvrátil se od ní, aby nepostřehla jeho údiv. Přisámbůh, vždyť ten její manžel se opravdu nedovedl postarat o nic.

„A co srub? Ten nepostavil Parker, že ne?“

„Ne, nepostavil. Jak to víte?“

Dům měl pevnou, solidní konstrukci, a Douglasovi bylo proto jasné, že ho nemohl postavit její muž. Neodpověděl však na její otázku, aby ji nerozrušil, a místo toho jí položil jinou. „Stavěl dům pro vás někde výš?“

„Ne. To je divná otázka. Nastěhovali jsme se sem.“

Pak se Isabel pokusila vstát od stolu, ale Douglas jí položil ruku na rameno, aby zůstala sedět. „Jen v klidu dojezte. Potřebujete nabrat sílu. Řekněte mi, jak se Pegas zranil?“

„Nějací Boylovi muži stříleli do vzduchu, Pegas se vzepjal a narazil na stěnu stáje.“

„Poranil ho vyčnívající hřebík?“

„Ne, to ne.“

Pak jejich pozornost upoutalo dítě ukázkovým říhnutím. Isabel se usmála, jako by chtěla dát Douglasovi najevo, že její syn právě provedl něco úžasného.

„Už opravdu nemůžu ani kousek,“ namítla. „Zbytek schovám na později.“ Vstala, než mohl protestovat. „Ráda bych dnes připravila večeři. Moc ráda vařím,“ chlubila se. „Uklidňuje mě to. Opravdu.“

Nenaletěl na její lež. Rozesmál se a potřásl hlavou. „Je ta kaše tak hrozná?“

V očích se jí šibalsky zablýsklo. „Chutná jako cement.“ Dívali se jeden druhému do očí, až jim připadalo, že to trvá celou věčnost, ale žádný z nich jako by se nemohl odtrhnout. „To byste opravdu neměla dělat.“

Když uslyšela jeho ochraptělý hlas, zalilo ji horko. „Co bych neměla dělat?“ zeptala se zadýchaně. „Být den ze dne hezčí a hezčí.“

„Ach,“ vydechla.

Uvědomil si dříve než ona, co se děje. Přitahovaly ho její pihy, ale přece jen se přiměl pohlédnout do okna. Náhle ho upoutal nějaký pohyb u aleje stromů. Strnul. Objevil se tam stín jezdce a pomalu se blížil po pěšině směrem k louce. Byl ještě příliš daleko, aby mu Douglas viděl do tváře, ale on věděl, kdo to je. Osamělý jezdec musí být jistě Boyle. Doktor Simpson ho upozorňoval, že se ten ničema rád dívá na ženu, kterou si vyhlédl. Ach, určitě to je Boyle.

Douglasovou první starostí bylo, aby Isabel nepropadla panice. Mohla by probudit dítě a pak by Boylovi muži vtrhli dovnitř. Douglas dál vyhlížel z okna a nakonec pronesl hlasem klidným a mírným jako Parkerovo oddechování. „Isabel, bude teď malý chvilku spát?“

„Ach, jistě bude. Musí dohonit, co zmeškal.“

Vzala mu dítě a zamířila s ním do ložnice. Následoval ji, počkal, až Parkera uložila do postýlky, a pak jí klidně řekl, že přichází její soused.

Isabel se nepolekala. Místo toho se začala svlékat. „Kolik času mám?“ zeptala se. Pohodila župan na postel a začala si rozepínat noční košili.

„Co to děláte?“

„Musím se obléknout a jít ven.“

„Čerta starého musíte. Zůstanete tady.“

„Douglasi, buďte rozumný. Když mě uvidí, odejde. Vždycky vycházím ven na práh s puškou v ruce. Chci, aby si myslel, že jsem ještě těhotná. Potřebuji opasek. Mohl byste mi podat z truhly v rohu Parkerův? Nestůjte tam tak. Musíme si pospíšit. Nerad čeká.“

„Přece ne…“

Rozběhla se k němu a položila mu prst na ústa, aby zarazila jeho námitky. „Kdybych nevyšla ven, střílel by do vzduchu. Hluk by probudil Parkera. Chcete, aby uslyšel dítě? Tak, a teď mi pomozte s oblékáním, ať můžu toho člověka oklamat. Prosím.“

Odsunul její ruku z úst a podržel ji. „O tom nemůže být ani

řeči. Půjdu ven sám a toho bastarda zabiju. Rozumíte?“

„Ne.“

„Bude to čestný boj,“ sliboval. „Může táhnout první.“

Zoufale kroutila hlavou. „Nebuďte tak umíněný. Boyle se nedá vyprovokovat k souboji. Je to zbabělec, Douglasi. Není čas na hádky. Můžete na mě dohlížet za oknem. Kdyby se zdálo, že mi chce ublížit, můžete vyjít ven a přimět ho k odchodu. Ale nezabíjejte ho. Rozumíte?“ Jeho sevřená čelist svědčila o tom, že nechce rozumět. „Prosím! Držte se zpátky kvůli mně. Ano?“

„Přisámbůh, nejraději bych…“

Zarazila ho, protože se dotkla jeho tváře. „Ale neuděláte to.“ Neřekl tak ani tak. „Možná,“ zněla jeho odpověď.

Obrátila oči k nebi. „Ten pás prosím. Vytáhněte ten pás.“ Stáhl si svůj opasek a podal jí ho. „Nevezmete si nic, co patřilo Parkerovi.“

Zdálo se, že Douglasovi na tom záleží, a když viděla, že mu kalhoty nepadají, neztrácela čas námitkami.

Jakmile se vrátil k oknu, aby sledoval Boyla, připravila si pár ručníků. Kolem pasu byla ještě dost silná, ale ne tak, aby vzbudila dojem, že ji porod teprve čeká.

Když se Boyle objevil na planině pod pahorkem, přistoupila Isabel k Douglasovi.

„Vypadám jako těhotná, jak bych měla být?“

„Myslím, že ano.“

Položila mu ruku na rameno. „Měl byste se na mě podívat, než mi odpovíte.“

Konečně na ni letmo pohlédl. Nelíbilo se mu, co viděl, a zamračil se, aby jí dal najevo, co cítí. Isabel si oblékla bílou blůzku a tmavě modrý pletený kabátek, který jí nadouval břicho. Podle jeho názoru byla pro oči toho bastarda až příliš hezká. Nebo se snad úmyslně snaží na něho zapůsobit? Ne, to jistě ne. Nemohla zabránit tomu, aby vypadala hezky, a on bohužel nemohl přijít na nic, co by její vzhled změnilo…, ledaže by jí přetáhl přes hlavu režný pytel. Ale neodvážil se jí to navrhnout, protože věděl, že by to neudělala.

„Zapněte si blůzku.“

„Je zapnutá.“

„Horní dva knoflíky nejsou,“ řekl Douglas. Zasunul revolver zpátky do pouzdra a provedl to sám. „Neuvidí z vás víc, než musí,“ řekl.

Jeho prsty jí přejely po bradě. Jak může mít vůbec někdo tak hedvábnou pleť?

„Neublíží mi,“ zašeptala.

Zvedl k ní oči. „Postarám se, aby vám neublížil. A kdybych ho musel zabít, nechci slyšet žádné námitky. Rozumíte?“

„Ano.“

„Tak pojďte. Už bude u domu.“

Sáhla na kliku a dívala se na Douglase, dokud nezaujal postavení u okna. Nečekala, až jí dá svolení vyjít ven, protože věděla, že by tam prostála zbytek dne, kdyby spoléhala na pokyn toho paličáka.

„Jdu ven.“

„Isabel?“

„Ano?“

„Neopovažte se na něho usmát.“

KAPITOLA 6

Boyle byl ošklivý jako hřích. Tváře měl pokryté dolíky po neštovicích, oči příliš blízko u sebe, a když zavřel ústa, jako by neměl vůbec žádné rty. Vypadal jako kohout. Douglase však jeho zevnějšek nepřekvapil. Skutečnost, že byl schopen terorizovat ženu, aby ji přinutil k manželství, svědčila o tom, že ten bastard má problém, jak upoutat krásnější pohlaví. Většině žen, které by se na něho podívaly důkladněji, by se jistě udělalo zle z ďábelského dojmu, kterým působil.

Douglas si přál, aby ten muž hnul rukou směrem ke zbrani. Boyle mu tu radost neudělal. Ani se neobtěžoval pohlédnout k oknu, upíral oči jen na svou kořist.

Isabel začala rázně a energicky. „Už jsem vám říkala, abyste nevstupoval na můj pozemek. Takže…“

„Takhle se mluví s budoucím manželem, děvče? A já mám v plánu uspořádat opravdu velkolepou svatbu. Vypadáte dnes unaveně. Bojíte se, až budete sama rodit to mrně?“

„Máte deset vteřin na to, abyste se vzdálil, jinak budu střílet.“

„Šla byste do basy, kdybyste to udělala.“

„Žádná porota by nepotvrdila moji vinu. Všichni ve Sweet Creeku vás nenávidí stejně jako já. A teď jděte a nechte mě být.“

Zahrozil jí prstem. „Pozor na jazyk, děvenko. Nemám rád drzé holky. Máte v sobě ještě vzpurnost a já s tím budu muset něco udělat, až se dáme dohromady. Jednou mě budete prosit, abych se s vámi oženil. Je to jen otázka času.“

Natáhla pušku a on vzápětí bodl koně ostruhami a ujížděl pryč.

„Vrátím se,“ zakřičel. Výhrůžku provázel jeho skřípavý smích.

Douglas se díval za Boylem, dokud nebyl v polovině louky. Isabel vstoupila do domu, tiše za sebou zavřela dveře a vyčerpaně se o ně opřela.

„Ksakru, ten je odporný,“ zamumlal Douglas. Isabel přikývla. „Vrátí se nejspíš za dva týdny.“

„Možná,“ odtušil Douglas. „Ale stejně musíme být připraveni na všechno. Doktor Simpson mi řekl, že se Boyle chystá odjet na nějaký rodinný sraz.“

„On odjede? Ach Douglasi, to je úžasná zpráva.“

„Simpson říkal, že se u své rodiny v Dakotě obvykle zdrží měsíc nebo šest týdnů. Ale nesmíme být méně pozorní nebo liknaví.“

„Ne, jistěže ne. Smím se vás na něco zeptat?“

Stále pozoroval postavu ujíždějící po pěšině k pahorkům.

„Samozřejmě.“

„Ani se na mě nepodíváte?“ zeptala se.

„Dokud nebude Boyle za vrcholkem, ne.“

„Nechápu, co vás to popadlo. Říkal jste, že nechcete, aby vás Boyle viděl, a že pokud si bude myslet, že jsem tady sama, bude čekat…“

„To bylo předtím, než jsem zjistil, že vycházíte ven a mluvíte s ním.“

„Ale…“

„Nelíbí se mi to. Promluvíme si o tom později. Neměla byste se rozrušovat, Isabel. Doktor říkal, že vám to škodí.“

„Proboha, nejsem přece nemocná. Jistě jste si všiml, že se každým okamžikem cítím silnější. A můj syn zrovna tak.“

„Od chvíle, kdy Parker přišel na svět,“ prohlásil rozhodně,

„bude trvat osm týdnů, než řádně zesílí.“

„To snad ne.“

„Osm týdnů,“ opakoval tvrdošíjně.

„Kdy od nás odjedete?“

Usmál se. „Za osm týdnů, pokud se vám nebo Parkerovi nic nepřihodí. Možná i později. A, mimochodem, Isabel, vy i váš syn pojedete se mnou. Odvezu vás odtud.“

„To přece nejde. Nebudu utíkat z vlastního domu. Rozumíte?

Nikdo mě nebude vyhánět z mé půdy.“

Než si uvědomil, že ji rozčilil, bylo pozdě. Poslední slova pronesla zvýšeným chvějícím se hlasem, a když na ni Douglas pohlédl, uviděl, že se jí oči nalévají slzami. Rychle se ji snažil uklidnit.

„Můžete si dělat, co budete chtít. Alespoň příštích osm týdnů.“

„Nemůžete tady přece zůstat tak dlouho. Ujišťuji vás, že se zotavím mnohem dříve a že i Parker bude brzy mnohem silnější. Všechno bude v pořádku. Samozřejmě že nám budete chybět.“ Zoufale chybět, dodávala si v duchu.

Nevěděl, co ho přimělo udělat to, ale sklonil se a políbil ji na čelo. „Zdá se, že neumíte moc počítat, má milá. Osm týdnů se odtud ani nehnu. Víte, kolik je to dní?“

Věděla, že si ji dobírá, ale neměla nejmenší ponětí, jak mu odpovědět. Její manžel vždycky o všem mluvil naprosto vážně. Nikdy neflirtoval a ani ona ne, ale věděla, že Douglas teď dělá právě tohle. Rozhodla se, že se od něho na chvíli vzdálí. Připadalo jí, že není schopná na nic myslet, když je v jeho blízkosti.

„Je to vaše rozhodnutí,“ řekla. „Nebudu vám to vyčítat, a když vám nebude vadit, že zůstanete, já… chci říct my… mám přece dítě, že, budeme moc rádi, když zůstanete s námi.“ I ona mu lhala. Nejen že bude ráda, když zůstane. Bude štěstím bez sebe.

„Co kdybyste si na chvilku zdřímla?“

Něco jí říkal, ale nemohla se přinutit věnovat mu pozornost. Pokoušela se přijít na to, jak se takovému drsně hezkému muži podařilo zůstat bez závazků. Vždyť mu musí být skoro třicet, jestli se neplete. A možná nějaké závazky má. Možná na něho někde čeká krásná mladá dáma. Ano, tak je to. Určitě je kultivovaná a elegantní a Isabel si představovala, že má zlaté vlasy, které se nečepýří kolem hlavy jako ty její.

„Proč jste mě políbil?“ vyhrkla.

„Zachtělo se mi. Vadilo vám to?“

„Ne… nevadilo.“

Umínila se, že se musí vzpamatovat z omámení. Byl nejvyšší

čas, aby se vyrovnala s několika důležitými fakty. Není přece

žádná naivní mladá dívka se sny a představami a touhou být milována. Je vdova a má dítě, které je na ní zcela závislé. Svoji minulost nemůže a ani nechce změnit. Dostalo se jí požehnání získat za přítele dobrého člověka a má svého nádherného syna.

Ovšem na snění o budoucnosti, jaká ji nikdy nečeká, není přece nic špatného, že? Není snad správné uvažovat o tom, jaké by to bylo, kdyby ji miloval muž, jako je Douglas? Přemýšlet o tom jí připadalo jako přirozená zvědavost. Nic víc. Je přece tak silný a mužný a citlivý a ona nikdy nikoho podobného nepotkala. Přestože byla novopečená matka a fyzicky po něm netoužila, nemohla si pomoct, ale všimla si jakési zemité smyslnosti. Kromě toho není přece nic špatného na tom, že jsou pozoruhodně rozdílní. Vždyť z něho sálá taková mužnost!

Bude jistě náročný milenec a nepřestane, dokud…

Dobrotivý bože, co to dělá! Popustila bez omezení uzdu své fantazii.

„Myslím, že si na chvíli odpočinu,“ řekla. Tvářil se, jako by ho její poznámka pobavila. „To zní hezky,“ škádlil ji.

Obrátila se, zakopla o něco na podlaze, ale nezastavila se a pokračovala v cestě do ložnice. Douglas vykročil za ní. „Cítíte se dobře?“ zeptal se jí.

„Ano.“

„Připadáte mi nějak ustaraná.“

„Potřebuji si zdřímnout, Douglasi. Jsem přece šestinedělka a musím odpočívat.“

Opřel se o rám dveří a odmítl se hnout, když se pokoušela dveře zavřít.

„Potřebovala bych trochu soukromí, ať se můžu převléci.

Opasek vám vrátím později.“

„Leží na zemi vedle v pokoji, stejně jako ručníky, kterými jste se ovázala, abyste vypadala jako těhotná.“

Nevěřila mu, dokud jí nepoložil dlaň kolem pasu. Můj bože, kdy to všechno spadlo na zem a jak je možné, že si toho nevšimla?

„Nechcete mi říct, na co jste před chvílí myslela?“ Ucítila, že se červená. „Na ledacos.“

„Tak tomu říkáte?“ zeptal se.

„Na koně,“ vyhrkla zároveň. „Na Minervu a Pegase. Ano, ten arabský hřebec se jmenuje Pegas a jeho družka je Minerva. Řekla jsem vám už jejich jména?“

„Jen Pegasovo.“

Toužebně si přála, aby se alespoň na chvíli vzdálil. Pod jeho pohledem cítila rozpaky a připadala si neohrabaná jako malá holka.

„Co jste říkal mým arabům?“

„Ledacos.“

Jemně jí přejel hřbetem ruky po tváři. „Myslím, že byste měla něco vědět. Jsem celý blázen do žen s pihami. Ty vaše mě přivádějí k šílenství.“ Sklonil se k ní a rychle a tvrdě ji políbil na ústa.

„Mimochodem,“ zašeptal, „i já mám o vás nějaké divoké představy.“

Vyrazil jí dech a věděl o tom. Proto na ni zamrkal, ale vzápětí se otočil a odcházel. Dívala se za ním, až zmizel v kuchyni; pak zavřela dveře a opřela se o ně. Můj bože, vždyť celou dobu věděl, na co myslela. Jak se mu teď dokáže podívat do očí?

Cítila se nesmírně zahanbená. Musela se přestat ovládat, ale jak je to proboha možné? Nevěděla a jeho se na to nemínila ptát. Už jí nikdy nesmí v souvislosti s ním napadnout žádná nepatřičná myšlenka. Raději na něho nebude myslet vůbec.

Vrhla se na postel a zaúpěla. Za pár minut usnula s nohama přehozenýma přes okraj postele, obutá a v punčochách a v hlavě měla jedinou myšlenku.

Líbí se mu pihy.

KAPITOLA 7

Také se mu líbilo hrát si. Zeptal se jí u večeře, jestli nemá náhodou karty, ona přisvědčila, a tak jí navrhl, aby si zahráli poker.

„Hrála jste už někdy stud1 s pěti kartami?“

„Ovšem. Umím to docela dobře.“

Domluvili se na výši sázek. Sehráli pět partií, než se Parker přihlásil, že má hlad. Bylo stejně načase, aby Isabel šla do postele, protože vypadala, že každým okamžikem usne vsedě.

Na její naléhání spočítal Douglas výsledky a sdělil jí částku, kterou mu dluží.

Vstala, zívla a řekla: „Vyrovnáme se zítra večer, až si zahrajeme šachy.“

Zasmál se. „Umíte hrát i šachy?“

„Jen počkejte a uvidíte.“

Šachy byly jeho hra. Druhého dne večer jí to dokázal; porazil ji během několika minut. Usoudil, že šachy asi příliš často nehrála, protože zvítězil pětkrát za sebou. Na konci týdne mu dlužila přes tisíc dolarů.

Pak Douglas změnil pravidla. Řekl jí, že má lepší nápad. Vítěz nezíská peníze, ale bude moct položit poraženému jakoukoli otázku. A bez ohledu na to, o jak důvěrné téma se bude jednat, mu poražený musí odpovědět.

Najednou se situace obrátila. Isabel vyhrála třikrát za sebou, než si uvědomil, jak výborně hraje.

„Vy jste mě schválně nechávala vyhrávat, že?“

1 Stud – druh pokeru, při němž se některé karty rozdávají lícem nahoru. (Pozn. překl.)

„Někteří muži rádi vyhrávají.“

„Většina mužů ráda vyhrává poctivě. Od této chvíle budeme oba hrát tak, abychom vyhráli. Platí?“

„Ano,“ odpověděla. „Asi bychom měli začít úplně znovu. I včera večer jsem vás nechala vyhrát.“

Roztrhal papír s výsledky a pak jí podal balíček karet. Zamíchala je jako zkušený hráč v Tommyho saloonu a on se tomu zasmál.

„Vy jste ale liška.“

„Hrávala jsem karty často,“ přiznávala.

„To je mi jasné.“

S přehledem vyhrála další hru. Ještě než jí ukázal ruku, v níž skrýval dva mizerné spodky, položila mu otázku.

„Říkal jste mi, že jste býval zlodějem, vzpomínáte si? Chci vědět kdy a kde.“

„Když jsem ještě jako kluk žil v ulicích New Yorku. Bral jsem si, co jsem chtěl.“

Vytřeštila oči údivem, ale v jejím hlase jako by se ozývala hrůza z jeho zločinecké minulosti. „A chytili vás někdy?“

„Ne, nikdy. Měl jsem štěstí.“

Jakmile vyhrála další hru, vyzvala ho, aby jí vyprávěl o své rodině. Vysvětlil jí, jak se on, Travis, Cole a Adam dali dohromady, aby utvořili rodinu, když na hromadě smetí nalezli nemluvně.

Isabel byla uchvácena, kladla mu další a další otázky, takže si ani neuvědomil, že se jí svěřuje víc než hodinu. Než skončil, zmínil se o manželovi své sestry Harrisonovi a o Travisově manželce Emily. Nejlepší si nechal nakonec; tichým hlasem vyprávěl o mámě Rose.

„Víte, je to opravdu zvláštní, když o tom přemýšlím, ale za to, že jsem zde, vlastně může máma. Dověděla se o vašich arabech a chtěla, abych se na ně zajel podívat. Jenomže tenkrát jsem měl spoustu práce, a tak jsem požádal Travise, aby se zastavil na aukci místo mě.“

„Parker chtěl prodat Pegase v aukci? To nemůže být pravda. Opustil Sweet Creek jen jednou, když se vypravil do kanceláře

právníka k Říčnímu ohybu. Jel tam s ním i Paddy a vím jistě, že se odtamtud vrátili společně.“

Douglas si až pozdě uvědomil, že narazil na bolestné téma.

„Možná se zastavili, aby dopřáli odpočinek svým koním, to je vše. Mimochodem, doktor Simpson mi o Paddym vyprávěl. Byl opravdu blázen?“

„Ne, ale všichni ve městě si to mysleli. Byl trochu zvláštní. Znala jsem ho velmi dobře, protože k nám chodíval na večeři alespoň čtyřikrát týdně. Ale mnohem bližší si byl s Parkerem. Ti dva spolu často sedávali a šeptali si dlouho do noci. Bylo to neobvyklé přátelství.“

„Řekl vám Parker, o čem všem spolu hovořili?“

„Ne, dělal s tím velké tajnosti, a tak jsem na něho nenaléhala. Řekl, že slíbil Paddymu, že o plánech, které spolu spřádají, nebude mluvit. Ten Ir mi opravdu chybí. Měl moc dobré srdce. Víte, že žil ve Sweet Creeku, ještě než se z něho stalo město?“

„Ne, to jsem nevěděl,“ odpověděl Douglas. „Povězte mi, tajil před vámi Parker i jiné věci?“

„Jestli si myslíte, že se chystal za mými zády prodat Pegase, mýlíte se. Parker se mnou vyrostl v jednom sirotčinci nedaleko Chicaga a já o něm vím všechno. Takovou věc by neudělal. Věděl, co pro mě koně znamenají. Sestry v sirotčinci mi je darovaly, abych měla nějaké věno, když jsem je opouštěla.“

„Jak k těm arabům přišly?“

„Sirotčinci je daroval muž, kterého jednou pustili dovnitř. Umíral a myslím, že jim tak chtěl poděkovat za péči. Neměl žádné příbuzné a děsily ho vyhlídky na to, že by měl umřít sám. Sestry u něho seděly ve dne v noci.“

Douglas viděl, že se Isabel zmocňuje melancholie, a rychle změnil téma. „Dověděla jste se o mé rodině všechno, co jste chtěla?“

Zamračila se a potřásla hlavou. „Jak se Travis seznámil se svou ženou Emily?“

Douglas odpověděl na její otázku, a když skončil, Isabel se zas usmívala. Bylo jasné, že záležitost s prodejem Pegase ihned pustila z hlavy.

„Má Emily každý rád?“

V jejím hlase se ozvala touha, které zcela nerozuměl. Má obavy o nejnovějšího člena jeho rodiny? A pokud ano, proč? „Ano, všichni ji máme moc rádi.“

„Jsem přesvědčená, že i já bych ji měla ráda,“ řekla a neubránila se zívnutí. „Asi bychom už toho měli nechat. Mohli bychom si zase zítra večer zahrát karty?“

„Až opravím všechny židle. Ještě zbývají tři.“

„Nemusíte si dělat starosti. Už jsem je opravila.“

Zatvářil se udiveně. „Opravdu, Douglasi. Nejsem neschopná.

Udělala jsem to dobře. Jen se podívejte.“

Nevěřil, dokud se nepřesvědčil. „Opravila jste je líp než já.“

„Dívala jsem se na vás, víte?“

Věděl to. Zapůsobilo na něho, že věnovala čas a práci na to, aby dokončila, co jí slíbil udělat sám. „Už vám padají víčka. Jste ospalá, že?“

„Ano. Dobrou noc, Douglasi.“

„Dobrou noc, má milá.“

Další čtyři týdny uběhly jako voda. Douglas byl překvapen, jak rychle míjí čas a jak příjemně se cítí v Isabelině domě. Měl pocit, jako by patřil do rodiny, a i když ho to trochu znepokojovalo, připadalo mu to zároveň velmi pěkné.

Pracoval od svítání do soumraku. Jednou za týden riskoval, že ho během dne někdo uvidí, protože se vypravoval ulovit něco k jídlu a rybařil v potoce, který objevil v horách na západ od ranče. Každou noc vyjížděl na Brutovi, aby zkontroloval Boylovy hlídky a ujistil se, že se jejich stanoviště ani počet členů nezměnily. Jakmile se vrátil na ranč, věnoval se drobné každodenní práci, jako bylo štípání dříví a úklid stájí.

Jeho vztah k Isabel se poněkud změnil. Zpočátku ji úmyslně škádlil, aby se cítila dobře a byla veselá. Teď ji škádlil proto, že se při jejím úsměvu cítil dobře on. Nevěděl přesně, co se stalo, ale už na ni nemyslel jako na mladou matku. Stala se z ní nádherná, smyslná žena. Všechno na ní ho vzrušovalo. Líbilo se mu, jak mluví, jak se pohybuje, jak se směje. Doktor Simpson měl pravdu,

když říkal, že do Isabel je snadné se zamilovat. Douglas zjistil, že si poznenáhla získala jeho srdce, ale nemohl přijít na to, jak zabránit nevyhnutelnému.

Jako staří manželé hrávali karty až do tmy, než přišel čas, aby Douglas vyšel ven. Někdy u sebe mívali Parkera a střídavě ho při hře chovali. Isabel vyhrávala víc partií než on, dokud se konečně nepřestal dívat na její pihy a nesoustředil se na hru.

Boyle se se svou další návštěvou Isabel značně zpozdil a Douglas znervózněl vždy, když si na něho vzpomněl. Nejraději by udělal konec zastrašování, kterým ji ten zbabělec trýznil.

„Právě jste vyhrál. Tak proč se mračíte?“

„Myslel jsem na Boyla. Opozdil se s návštěvou u vás. Říkala jste, že obvykle přijíždí jednou za dva týdny…“

„Obvykle ano,“ řekla.

„Tak proč tu ještě nebyl? Vím, že do Dakoty ještě neodjel, protože každé pondělí v noci se na to ptám doktora Simpsona. Proč se zdržel?“

„Nevím, ale teď na něho nechci myslet. Budeme připraveni, jestli se objeví. Položte mi otázku, ať si můžeme zahrát další partii, než bude třeba nakrmit Parkera.“

„Proč jste pojmenovala araby Pegas a Minerva?“

„Když jsem chodila do školy, fascinovala mě mytologie. V jednom kuse jsem kreslila obrázky Pegase. Podle legendy to byl krásný bílý kůň s majestátními křídly. Minerva byla římská bohyně moudrosti a sestry v sirotčinci mi neustále říkaly, že bych trochu moudrosti potřebovala. Tehdy jsem moc rozumu neměla,“ dodala Isabel. „Minerva se zmocnila Pegase a zkrotila ho. Připadalo mi to velmi romantické.“

Přikryla si rukou ústa, kýchla a pak se omluvila.

„Nemusíte se omlouvat,“ řekl Douglas. „Povězte mi, zkrotil vás Parker jako Minerva Pegase, nebo jste Parkera zkrotila vy?“

„S Parkerem a se mnou to bylo jinak. Od nepaměti jsme byli nejlepší přátelé. Sestry v sirotčinci mu říkaly malý snílek. Jsem si jistá, že to mínily jako poklonu, protože Parker měl velmi dobré srdce. Chtěl změnit svět a vášnivě se zajímal o sociální problémy.“

„A jeho vztah k vám byl také vášnivý?“

„Už jsem vám odpověděla na dost otázek. Rozdejte prosím.“ Cítil, jak se nadechla, a věděl, že je to proto, že na ni naléhal,

ale nemohl si pomoct.

Opět kýchla a zase se omluvila.

Douglas vyhrál a zeptal se: „Jaké to bylo v sirotčinci?“

„Bylo tam hezky, moc hezky. Sestry se k nám chovaly jako k vlastním dětem. Byly přísné, jak si myslím, že by rodiče měli být, ale přitom nás milovaly.“

„Necítila jste se osamělá?“

„Jen málokdy. Měla jsem Parkera, kterému jsem se svěřovala s každým tajemstvím, když jsme byli malí. Vy jste měl štěstí, protože jste našel rodinu. A já taky.“

„Ano, měl jsem štěstí,“ přisvědčil Douglas. Asi za hodinu konečně vyhrál další partii.

„Nebylo pro vás těžké provdat se za svého nejlepšího přítele?“

„Ach ne,“ odpověděla. „Bylo to velmi hezké. Můj manžel byl úžasný člověk a měl mnoho dobrých vlastností. Nebylo nic, co by nedokázal udělat.“

Opravdu věřila takovému nesmyslu? Podle toho, jak se tvářila, si Douglas myslel, že ano, a tak jí neodporoval. Podle jeho názoru nebylo ovšem nic, co by Parker opravdu dovedl.

„Jo, já vím. Byl to světec.“

Vystrčila bradu. „Byl to můj nejmilejší přítel.“

„Což znamená, že v posteli nebyl zrovna vášnivý, že?“

„Nemáte právo klást mi tak osobní otázky!“

Má pravdu, říkal si, ale nezabránilo mu to ve snaze zjistit o ní všechno, co mohl. „Čeho se bojíte, Isabel? Mluvit upřímně o zesnulém manželi ještě neznamená, že byste se měla cítit jako zrádkyně. Oba víme, že muselo být divné milovat se s nejlepším přítelem.“

„Chcete snad říct, že vy byste nemohl být přítelem své ženy?“

„To ne,“ odpověděl. „Ale kromě přátelství by mezi námi muselo být ještě něco jiného.“

„Co?“

Napřímil se. „Kouzlo.“

Zavrtěla hlavou. „Už o takových věcech nechci mluvit. Je od vás nezdvořilé snažit se zjišťovat, jaké bylo moje manželství. Nikdy jste Parkera neviděl.“

„Nic jsem nezjišťoval,“ namítl Douglas. „Všechno jsem už věděl.“

„Opravdu? A odkud?“

Ironie v jejím hlase ho popudila. „Od vás,“ odsekl. „Jak mě vnímáte… je to pro vás úplně nové, že? Je to vidět z každého vašeho gesta. Ale bojíte se toho, co se vám přihodilo.“

Sevřela ruce v pěst. „Ano? A co se mi přihodilo? Určitě umíráte touhou mi to sdělit.“

Naklonil se k ní přes stůl. Tiše zašeptal: „Já jsem se vám přihodil, má milá.“

Vyskočila od stolu. „Jdu spát. Už je pozdě.“

„Myslíte, že je načase, abyste přede mnou utekla a schovala se?“

„Ne, tak jsem to nemyslela.“

Důstojně odkráčela do ložnice. Ale ve skutečnosti by se tam nejraději rozběhla.

KAPITOLA 8

Parker nepřibíral na váze tak rychle, jak Douglas doufal. Chlapec měl téměř šest týdnů, ale pořád se zdál být drobný jako v den, kdy se narodil. Isabel s ním nesouhlasila a tvrdila, že už ho pořádný kousek přibyl. Na to, jak byl maličký, vypadal Parker docela zdravě a rozhodně měl pořádnou chuť k jídlu. Doktor Simpson, který byl odborník, přikázal, aby Parkera opatrovali doma alespoň osm týdnů. Douglas nevěděl, proč lékař stanovil právě takové období, ale rozhodl se jeho doporučení dodržet bez ohledu na to, že toužil odjet.

Kdyby se Parkerovi stále dařilo dobře, mohl by se se svou matkou vypravit na cestu nejdříve za čtrnáct dní. Douglas doufal, že se do té doby počasí zlepší. Pršet už sice přestalo, ale neustálé vlhko a chladno připomínalo spíš pozdní podzim. Večery byly velmi chladné, takže bylo zapotřebí obléknout si teplé flanelové košile a Douglas si dělal starosti, aby Parker neprochladl, když ho brával ven. Není noční vzduch příliš ostrý, aby se ho nadechovalo tak malé dítě?

Starosti mu nedělal jen chlapec. Douglas namouvěru nevěděl, jak přežije ještě další dva týdny, aniž by se dotkl Isabel. Pobyt ve stejném pokoji s ní ho rozrušoval. Její vůně byla tak vábivá, její pleť tak hladká a jemná, že jediné, na co myslel, bylo, jak ji vzít do náruče a hladit.

Rozhodl se, že svou touhu nesmí dát najevo. Nechtěl si zkomplikovat život, a proto se zabýval každý večer nějakou užitečnou prací, aby se unavil a netrýznily ho myšlenky na ni.

Když před rozbřeskem skončil s úklidem stájí, vstoupil do srubu a uviděl Isabel, jak sedí u stolu s hlavou v dlaních. Vlasy měla rozcuchané, oči uslzené a nos červený. Vypadala vyčerpaně.

„Parker vás nenechal spát?“

Kýchla. „Ne, jenom jsem se trochu nachladila,“ odpověděla a znovu kýchla.

„Možná byste se měla vrátit do postele.“

Nechtěla o tom ani slyšet. Nikdy nebyla změkčilá a nemínila být ani teď. Jakmile vyprala a vyžehlila, uvařila večeři, ale sama nemohla sníst ani sousto, a tak si vzala hrnek čaje a zamířila do postele.

Převlékla se do noční košile a do županu a přehodila si přes ramena starou roztrhanou pokrývku, kterou vlekla po zemi za sebou. Zakopla o její okraj a byla by upustila tác, kdyby ho Douglas nezachytil.

„Přinesu vám ho,“ řekl. „Přece jen byste měla něco sníst. Co třeba nějaký toast?“

Copak ten člověk neumí připravit nic jiného? „Pokusíte se ho nepřipálit?“ zeptala se a snažila se, aby to neznělo nevrle.

Přikývl. „Zřejmě jste onemocněla, protože tak těžce pracujete.“

„Je to jenom nachlazení. Doufám, že to ode mě Parker nechytí.

Co bychom dělali, kdyby dostal horečku?“

Na něco takového nechtěl ani pomyslet. Parker si nemohl dovolit přestat jíst tak jako Isabel.

„Poradili bychom si,“ ujišťoval ji.

Když pak za ní přišel s podnosem v rukou, zdálo se mu, že usnula. Jakmile se však obrátil k odchodu, otevřela oči. „Jsem vzhůru,“ řekla.

Odložil podnos na prádelník, podepřel jí záda polštářem a podnos jí položil na klín.

Opět se mu podařilo topinku připálit. K čajovému šálku s talířkem, který se k němu nehodil, položil růži. Byla to tak milá pozornost, že se Isabel hned zlepšila nálada a ani jí nevadilo, že má jíst spálený toast.

„Bolí vás v krku?“ zašeptal Douglas.

„Ne. Nedělejte si o mě starosti.“

„Isabel, já si je chci dělat, víte? Umím to docela dobře.“

Kývla směrem k posteli, počkala, až se posadí, a vzala do ruky růži. „Možná jste škarohlíd, ale máte romantickou duši.“

Potřásl hlavou a dál se na ni mračil. Jeho obavy však byly přehnané, vzhledem k tomu, že ji trápila jenom rýma.

Vztáhla ruku a pohladila ho po tváři. Vychutnávala přitom příjemný pocit z doteku s jeho drsnou tváří. Toho rána se Douglas neholil a se svým temným strništěm jí připadal ještě přitažlivější a jaksi nebezpečnější.

Vzpomínala si, jak se bála té temné, deštivé noci, když se poprvé setkali. Silueta ve světle blesku, vítr, který svištěl kolem ní, mohutný obrys koně s divokýma očima, to byl vskutku děsivý pohled. Myslela si, že ji přichází zabít…, dokud jí nevtiskl do ruky její pušku. Už tehdy si mohla uvědomit, že by jí nikdy neublížil. Svědčil o tom především jeho hlas, když se obracel ke zvířeti, aby je uklidnil. A také ohleduplnost, s níž ji zvedl do náruče. Jeho oči, naplněné soucitem a…

„Isabel, vypadáte příšerně. Přestaňte snít a vypijte si svůj čaj, dokud je horký.“

Jeho řízná výzva ji vrátila do přítomnosti. „Už vám někdy někdo řekl, že jste panovačný, Douglasi?“

„Ne.“

„Tak dovolte, abych vám to řekla já. Jste velmi panovačný.

Pamatujete si na noc, kdy jsme se setkali?“

Taková otázka byla k smíchu. Otřásl se pokaždé, když na ni pomyslel. „Nikdy na ni nezapomenu.“

Při pohledu na jeho zachmuřenou tvář se neubránila úsměvu.

„Nebylo to tak strašné.“

„Ale bylo.“

„Dělala jsem problémy?“

„Ovšem.“

„Nemohla jsem se chovat hůř než jiné ženy, kterým jste pomáhal, nemyslíte?“

„Pomáhal jsem mnoha… rodičkám.“

„Ano?“

Pokrčil rameny. „A co?“

„Byla jsem horší než ty ostatní?“

„Určitě.“

„Jak to?“

„Ostatní se mě nesnažily uškrtit.“

„Já jsem se ne…“

„Ale ano.“

„Co ještě jsem dělala? No dobře. Jen se nebojte. Klidně mi to řekněte, slibuji, že se nebudu zlobit.“ Zvedla šálek i s talířkem a zhluboka se napila. „Čekám.“

„Vzpomínám si, že jste mě obvinila z mnoha zločinů.“

Jiskřičky v jeho očích ji donutily uvažovat, jestli to myslí vážně.

„Například?“

„Musím chvilku přemýšlet,“ odpověděl Douglas. „Bylo jich tolik, že je pro mě těžké si je vybavit. Á, už si vzpomínám. Obvinila jste mě z toho, že jste těhotná.“

Šálek zazvonil o talířek. „To jsem neudělala,“ zašeptala Isabel.

„Ale udělala. A málem jste mě o mé vině přesvědčila. Dokonce jsem se vám omluvil,“ dodal s úsměškem. „Ale opravdu jsem za to nemohl. Věřte mi, má milá. Pamatoval bych si, kdybych s vámi spal.“

Tváře měla najednou stejně rudé jako nos. Postavila šálek na podnos, ale neustále ho upřeně pozorovala. Měl co dělat, aby se nerozesmál.

„Co jsem vám ještě kladla za vinu?“

„Že můžu za vaše bolesti.“

„O tom jste se už zmínil.“

„Promiňte. Je prostě těžké na to zapomenout.“

„Pokuste se o to prosím.“

„Uvidíme. Taky jsem zavinil, že pršelo, no, a tohle je zvlášť zajímavé: byla moje chyba, že jste měla nešťastné dětství.“

„Neměla jsem nešťastné dětství.“

„Možná si dělám legraci. Omlouvám se.“

Rozesmála se. „Vy rád přeháníte, že? Jsem si jistá, že s ostatními ženami, kterým jste pomáhal, jste měl úplně stejné problémy.“

„Ne, neměl.“

„Co to vlastně byly za ženy? Světice?“

Pro jistotu odložil podnos na postranní stolek, než odpověděl.

„Vlastně to nebyly přímo ženy, alespoň ne takové, jak si myslíte…“

Přestala se usmívat. „Tak kdo to byl?“

„Koně.“

Otevřela ústa. K jeho úlevě se nerozzlobila. „Ach bože, vždyť jste musel mít stejný strach jako já!“

„Ano.“

„Věděl jste vůbec, co máte dělat?“ Zazubil se. „Ani ne.“

Smála se, až jí slzy vstoupily do očí, pak si uvědomila, že by hluk mohl probudit Parkera, a rychle si přikryla ústa rukou. „Byl jste tak… klidný… a… ve všem sebejistý.“

„Byl jsem k smrti vyděšený.“

„Vy?“

„Ano, já. Nedalo se s vámi rozumně mluvit. To bylo ještě horší.“

„Ne, tak to nebylo. Přestaňte si ze mě dělat legraci. Pořád jsem se ovládala. Vzpomínám si, že jsem jednou nebo dvakrát zvýšila hlas, a chci, abyste věděl, že moje drobné bolesti byly bezvýznamné ve srovnání s nádherným darem, jehož se mi dostalo. Je úžasný.“

„Kdo je úžasný?“

Zatvářila se pohoršeně. „Přece můj syn. O kom si myslíte, že mluvím?“

„O mně.“

Byla by se zas začala smát, kdyby ji nepřemohlo kýchnutí. Podal jí čistý kapesník, řekl, aby si odpočinula, a pak ji nechal o samotě.

Když uplynulo pondělní odpoledne, byl Douglas vyčerpaný. Zdříml si v houpacím křesle s Parkerem v náručí, ale ze spánku ho brzy vytrhl charakteristický zvuk blížících se koní. Isabel právě chystala večeři. Spatřila nevítané návštěvníky v témž okamžiku, kdy je Douglas uslyšel, a srazila se s ním u stolu, protože oba vyběhli, aby jeden druhého varovali. Chytila syna do náruče a spěchala se připravit.

Douglas zamířil k oknu, aby zjistil, kam se jezdci dostali. Zamumlal celou litanii kleteb, neboť spatřil, že Boyle a nějaký další muž, o kterém se domníval, že patří k jeho najatým pomocníkům, přejíždějí dvůr. Rozhodl se, že tentokrát je přivítá sám. Ksakru, za nic na světě nedovolí, aby Isabel vyšla ven. Zastrašování musí skončit. Usmál se a sáhl na závoru.

Isabel viděla, jak si Douglas připravuje revolver. Nemusela umět číst myšlenky, aby věděla, k čemu se chystá. Neměla čas ani se pomodlit za odpuštění hříchu, který se chystala spáchat.

„Douglasi, budeme muset nechat Boyla čekat. Musíte se podívat na Parkera. Myslím, že má horečku. Boyle počká,“ opakovala mnohem silnějším hlasem.

Počkala, až Douglas zas zavřel závoru a proběhl kolem ní, a teprve v okamžiku, kdy popadla pušku a vyběhla přivítat Boyla, začala v duchu prosit Boha o odpuštění. Musí se dostat ven dříve, než si Douglas uvědomí, že ho oklamala. Jistě bude zuřit.

Boyle právě zvedal pušku, aby vystřelil do vzduchu, když Isabel vyšla na práh. Jednu ruku držela na klice zavřených dveří a pušku si opírala o rameno. Prst měla na spoušti.

„Co chcete?“ zeptala se.

Boyle se ušklíbl. Isabel se při pohledu na něho sevřel žaludek. Cizinec na mohutném vraníkovi se jízlivě usmíval. Neviděla mu do očí, protože je stínil okraj klobouku staženého hluboko do čela, ale cítila, jak se do ní zavrtává jeho ostrý pohled. Cizinec, stejně jako Boyle, zjevně nepovažoval její zbraň za velkou hrozbu. Obě jeho ruce klidně ležely na hrušce sedla.

„Vy nejste zrovna společenská, Isabel, když na mě míříte puškou.“

„Opusťte můj pozemek, Boyle.“

„Opustím, až skončím. Přijel jsem vám říct, že budu nějaký čas pryč. Nedělejte si však naděje, že se nevrátím. Jedu na každoroční rodinnou oslavu a počítám, že tu nebudu tak šest týdnů, možná i déle. Nechci, abyste se zatím cítila osamělá, proto tady nechám svého zástupce, aby na vás dohlédl. Jmenuje se Spear.“

Obrátil se ke svému průvodci, vyzval ho, aby před jeho budoucí nevěstou smekl, a pak se obrátil zpátky k Isabel.

„Spear vás bude hlídat. Postavím pár svých mužů tamhle na ten vrch, aby i oni na vás mohli dohlížet. Budou tam ve dne v noci. Důmyslné, že? Nechci, abyste si myslela, že byste mohla odejít, zatímco tu nebudu. Příští rok odejdeme spolu. Rozumíte, co říkám?“

Výsměch v jeho hlase ji rozzlobil. „Jděte pryč!“ vykřikla.

Zasmál se. „Počítám, že až se vrátím, bude už tady to mrně. A než uspořádáme svatbu, budete mít zas hezkou postavu zakulacenou jenom na těch správných místech. Těšíte se na svoji budoucnost, zlatíčko, a požádáte mě o ruku?“

Místo odpovědi se ozvalo cvaknutí natahovaného kohoutku.

Spearova ruka sklouzla ke zbrani, ale vzápětí se zastavila.

Boyle přitáhl koně, obrátil se a ujížděl pryč. Spear ho následoval. „Neříkal jsem ti, že je ostrá jako břitva? Ale jednou mě bude prosit a udělá to před celým městem. Jen počkej.“

Isabel neslyšela Spearovu odpověď. Přehlušil ji Boylův smích. Stála na prahu ještě několik minut a dívala se za nimi… a sbírala odvahu k setkání s Douglasem.

Uvažovala, že zůstane venku celý zbytek dne, ale Douglas měl jinou představu. Ani neslyšela, jak se otevřely dveře. Jen ucítila, že ji táhne do domu, a stisk, kterým ji uchopil kolem pasu, byl jako svěrák. Naštěstí měla dostatek duchapřítomnosti, aby stačila zajistit pušku, než ji upustila.

Douglas zbraň zachytil, než dopadla na podlahu, kopnutím zabouchl dveře a Isabel si otočil k sobě. Teprve pak ji pustil.

Vycpávka kolem pasu sklouzla k zemi a Isabel ji odkopla stranou. Už věděla, jakou taktiku použije. Z výrazu jeho očí zjistila, že se na ni zlobí, a protože její jedinou obranou mohl být ústup nebo útok, rozhodla se pro druhou možnost.

Udělala krok zpátky, založila si ruce v bok a zamračila se na něho.

„Poslouchejte mě, pane Clayborne. Kdybyste vyšel ven, asi byste se pokusil oba zastřelit. Ale mohli vás zabít. A ptám se vás, co bych pak dělala já a Parker? Boyle má přátele, copak to nevíte? Kdybyste ho zabil, přijeli by ho hledat a museli bychom bojovat s více než dvaceti muži a ještě se snažit chránit mého syna. Umím

dobře střílet a vy zřejmě taky, ale jsem realistka a vím, že je nemožné, abychom se všech zbavili, aniž by nám ublížili. Už jste si to uvědomil?“

Usoudila, že ne, protože řekl: „Jestli sem ještě jednou přijde, už za ním ven nepůjdete.“

„Věděla jsem, že budete paličatě trvat na svém.“

„Lhala jste mi a já chci, abyste mi slíbila, že už to nikdy neuděláte.“

„Podívejte se, co jste provedl! Probudil jste mého syna. Jděte pro něho.“

„Ani jeden z nás se nepohne, dokud neuslyším váš slib. Máte vůbec ponětí, jak jsem se polekal, když jsem si myslel, že je Parker nemocný? Zatraceně, Isabel, jestli mi ještě někdy budete lhát…“

„Kdybych vám tím měla zachránit krk, tak budu! Měli bychom uspořádat oslavu, ne se hádat. Copak jste neslyšel, co říkal Boyle? Konečně odjíždí. To je úžasná novina.“

„Čekám.“

„Á, no tak dobře. Slibuji, že už vám nikdy nebudu lhát. A teď, když dovolíte, půjdu se podívat na syna.“

„Přinesu ho sem.“

Jediné, co Parker potřeboval, byla suchá plenka, a jakmile mu ji Douglas dal, dítě zas usnulo.

Douglas nemohl pustit Speara z hlavy. Když si ho řádně prohlédl, bylo mu jasné, že bude znamenat mnohem větší hrozbu než Boyle.

Isabel si všimla, jak Douglas u večeře ztichl, a zeptala se ho, o

čem přemýšlí.

„O Spearovi. Boyle mě tolik netrápí, ale ten jeho nový pomocník ano.“

„Nesouhlasím s vámi. Boyle je krutý a bezcitný.“

„Je taky zbabělý.“

„Jak to víte?“

„Troufá si jenom na ženy, to je mi jasné. Nebude žádný problém se ho zbavit, teď když vím, jaká je jeho největší slabina.“

„Má alespoň tisíc slabin, ale přesto ho nemůžete zabít. Strávil byste zbytek života ve vězení… nebo byste skončil na šibenici, chraň bůh.“

„Nezabil bych ho. Vymyslel jsem něco horšího. A už se ohromně těším na den, až si to s ním vyřídím.“

„Co uděláte?“

„Uvidíte.“

„Není to nezákonné?“

Pokrčil rameny a řekl. „Zajímalo by mě, jestli si Boyle najal ještě další pistolníky.“

„Myslíte jako Speara?“

Douglas přikývl. „Protože byl Boyle tak laskavý a oznámil nám, že jeho muži hlídají ranč, budu každou noc vyjíždět nahoru na vrchol a nějaký čas poslouchat, o čem si povídají.“

„Je to nutné?“

„Ano, je,“ tvrdil Douglas. „Parkerovi bude osm týdnů a doktor Simpson říkal, že v té době bude dost velký na to, abychom s ním mohli odjet.“

„Řekl také, že lepší by bylo, kdyby mu bylo deset.“

„Přibral Parker dost na váze?“

„Samozřejmě.“

Douglas se netvářil přesvědčeně. „Pokaždé, když ho zvednu, uvědomuji si, jak je drobný a křehoučký. Vůbec mi nepřipadá těžší.“

„Zapomínáte, jak jste silný. Není divu, že se vám nezdá těžký. Přibírá každý den trošku, ale zatím je stejně příliš brzy na cestování v chladné noci.“

„Možná bychom to měli zkusit,“ namítl Douglas.

„Nerada bych ho vystavovala nebezpečí.“

„A copak to neděláte, když tady zůstane?“

„Teď o tom nechci mluvit.“

„To je špatné,“ odsekl. „Budeme si o tom muset promluvit. Budete muset vyslechnout mé důvody. Moji bratři pomůžou ochránit vás i Parkera a nejlíp by bylo, kdybychom vyjeli, zatímco Boyle bude pryč. Přesvědčím se, že skutečně opustil město, než…“

Energicky kroutila hlavou. „Parker je moc malý na dlouhou cestu v zimě.“

„Až doktor usoudí, že bychom to mohli zkusit, bude vám to stačit?“

Musela o tom chvíli přemýšlet, ale nakonec souhlasila. „Pokud se ho nepokusíte ovlivnit. Nezkoušejte ho přemlouvat, Douglasi.“

Souhlasně přikývl. „Víte vůbec, co budete dělat, až odtud odjedete?“

Isabel se stále nerozhodla, co by pro ni bylo v budoucnu nejlepší. Buď by se mohla odstěhovat zpátky do Chicaga a vyučovat v sirotčinci, nebo zůstat ve Sweet Creeku a zastávat místo učitelky ve městě nebo v nedalekém Liddyvillu.

Budoucnost ji netrápila. Bolest jí působilo pomyšlení, že bude muset za sebou nechat minulost. Uvažovala však realisticky a věděla, že musí opustit ranč, protože místo, kde její zesnulý manžel chtěl vybudovat domov, je nebezpečné. Nakonec by jejich obydlí mohla odnést voda. Ano, věděla, že musí odejít, ale představa, že se bude muset sbalit a opustit srub, jí připadala jako vlastní selhání. Půda a dům znamenaly naplnění Parkerova snu. Zemřel při jejich ochraně a, bůh ji ochraňuj, jak najde sílu, aby teď jeho sen pohřbila?

Douglas by však nepochopil úzkost, kterou pociťovala, a ona mu to nechtěla vysvětlovat. „Nechci o tom teď mluvit.“

„Dříve nebo později se budete muset zamyslet nad svou budoucností.“

Vstala od stolu a spěchala do kuchyně. „Mám na rozhodování

čas, teď když tu Boyle nebude.“

„Ne, nemáte čas, ledaže byste se zbláznila a věřila všemu, co vám ten bastard řekl.“

„Nedal byste si koláč? Myslela jsem, že bych mohla nějaký upéct, ať máte co jíst, až se vrátíte z města.“

„Pro živého boha, musíte uvažovat o faktech, ne péct!“

Odhrnula závěs, aby na něho viděla. „Teď chci péct.“ Každé slovo vyslovila pomalu, monotónně a zřetelně. „Když peču, probírám si v duchu všechny své problémy. Tak chcete ten koláč, nebo ne?“

Tvářila se tak rozhněvaně, že se bál, aby ho nezastřelila, kdyby

řekl ne. Vzdal se snahy přimět ji k rozumu. „Ovšemže chci.“

Za pár minut vyjel Douglas z ranče. Zkontroloval stanoviště Boylových mužů, pak zamířil do města a k Simpsonovu domu se dostal až o půlnoci.

Doktor čekal u kuchyňského stolu s šálkem kouřící kávy v jedné ruce a s pistolí v druhé.

„Dnes jste se opozdil,“ podotkl. „Posaďte se a já vám naliju trochu kávy, chlapče. Jak se má malý?“

Douglas si přitáhl židli, rozkročmo na ni usedl a řekl doktorovi, aby se s kávou nenamáhal.

„Parkerovi se daří dobře, ale Isabel se právě zotavuje z nachlazení. Co bychom měli dělat, kdyby Parker od ní onemocněl?“

„Držet ho v teple…“

„Držíme ho v teple. Co ještě? Co kdyby dostal horečku?“

„Douglasi, nepomůže vám, když na mě budete křičet. Dítě je na léky příliš malé. Musíme doufat a modlit se, aby vážně neonemocnělo.“

„Chci je oba dostat z té pasti, které Isabel říká domov.

Kdybych byl opravdu opatrný, nemohl bych…“

Zarazil se se svým vysvětlováním, když Simpson odmítavě zavrtěl hlavou.

„Je zázrak, že dítě přežilo, vždyť se narodilo mnohem dříve, než mělo. Uvědomujete si, jak byste pokoušel osud, kdybyste s ním v noci vyjeli ven? A kam byste je odvezl? Boyle by obrátil Sweet Creek vzhůru nohama, když by je hledal, a ať vás ani nenapadne, že byste je mohl odvézt do Liddyvillu. Vždyť nevíte, s kým to táhne Boyle tam. Vím, že jsme o tom už mluvili. Boyle má v Liddyvillu přátele a někdo z nich by se o vašem příjezdu jistě dověděl. Novinky se mezi lidmi šíří rychle. Říkám vám, je to příliš nebezpečné.“

Douglas cítil, jak mu začíná třeštit hlava. „To je nanic,“ zamručel.

„Spěchá Isabel s odjezdem?“

Zavrtěl hlavou. „Ví, že musí odjet, ale o budoucnosti zatím nemluví. Zatím ji pustila z hlavy. Zatraceně mě to znepokojuje.“

„Dovedu si představit. A mám pro vás další špatné zprávy,“ řekl Simpson. „Boyle si najal nového chlapíka. Je to nějaký Spear a vypadá opravdu zle. Trochu jsem se poptával, kde jsem mohl, a slyšel jsem, že Boyle potkal Speara na jedné ze svých každoročních výprav za rodinou do Dakoty. Mimochodem, Boyle odjíždí zítra ráno. Slyšel jsem, jak říká Jasperu Cooperovi, že hlídání nechá na starost Spearovi, zatímco bude pryč.“ Lékař se napil kávy a dodal: „Nikdo ve městě netuší, že má Isabel pomocníka. Čas hraje pro nás, protože můžete zůstat ještě měsíc, aby dítě zesílilo a vyrostlo, než se Boyle vrátí.“

„Řekl jste mi, že se s dítětem můžeme dát na cestu, až mu bude osm týdnů.“

„Také jsem řekl, že deset by bylo lepší.“

„Kdybych mohl přivést pomoc, nedalo by se…“

„Promyslete si to, hochu. Jistě nechcete, aby kolem Isabel a jejího syna hvízdaly kulky, že? Samozřejmě že ne. Podívejte se na to z té lepší stránky,“ navrhl doktor. Nedbal na Douglasův pochybovačný pohled a pokračoval. „Činil jste se, jak se dalo, celých sedm týdnů, a jsem přesvědčený, že bez problémů vydržíte ještě chvíli. Pak můžete poslat pro pomoc a odvézt odtud Isabel i jejího syna. Pořád se nemůžu smířit s tím, že chcete dítě odvážet pryč v noci, ale čím bude větší a silnější, tím větší má naději. Když tady Boyle nebude, mělo by to jít snadněji. Chápete? Není všechno tak černé, jak se zdá, že?“

„Ksakru, to teda je.“

Simpson se zasmál. „Začíná vás zajímat, že, chlapče?“ Douglas pokrčil rameny, ale neřekl ani slovo. „Je to jasné. Myslíte, že se do naší Isabel časem zamilujete?“

„Ne.“ Odpověděl prudce a rozhodně.

Nebyla to lež, protože nemusel přemýšlet o něčem, co se stane.

Už do ní přece zamilovaný byl.

KAPITOLA 9

Douglas se cítil bídně. Nikdy předtím neprožíval tak bolestné zoufalství a netřeba říkat, že se mu to vůbec nelíbilo. Většinu času se také zlobil na Isabel. Ta ovšem, domníval se, naštěstí jistě neví, co k ní cítí, a neuvědomuje si, jak se na ni dívá, kdykoli se ocitne v její blízkosti. Doktor měl pravdu, když mu říkal, že je až příliš hezká.

Douglas se pokoušel nepřibližovat se k ní, jak jen to šlo. Umiňoval si, že ji už nebude nutit, aby přiznala, že cítí jejich vzájemnou fyzickou přitažlivost. Nebylo by to od něho správné, to věděl. Kromě toho bylo zřejmé, že není ochotna připustit, že její manželství nebylo, jak má být, ani že měl Parker několik do očí bijících chyb. Jestli byla rozhodnutá vychvalovat svého muže do nebe, dobře tak Douglasovi. I když si myslí, že její manžel byl hloupý, neschopný a pošetilý, nechá si od této chvíle svůj názor pro sebe. K čemu by bylo kritizovat mrtvého? A proč ho vlastně trápí, že Isabel je tak oddaná Parkerově památce?

Protože Parkera ještě miluje.

Douglas si uvědomil, že neuvažuje rozumně. Jak je možné, že ho trápí její oddanost? Lidé, kteří dokázali dát najevo svou věrnost, zvlášť pokud to nebylo snadné, se mu přece vždycky líbili. V tomto směru existovalo pár pozoruhodných příkladů. Jako jeho rodina… a Isabel. Ano, Isabel. Byla stále věrná svému mrtvému manželovi, až to Douglase dojímalo. Ale proč je její oddanost tak bezvýhradná? Dala Parkerovi svou důvěru, lásku, neskonalou péči, a on ve všech směrech zklamal.

Ale Douglasovi už na tom nebude záležet. Jen co dítě ještě trochu vyroste, vyvede oba ze Sweet Creeku, vyřídí si to s Boylem

a s jeho pistolníky a pak se vrátí domů, kam patří. Než k tomu dojde, bude se k Isabel chovat zdvořile, avšak odměřeně.

Jenže – snadno se to řekne, ale hůř udělá.

Dny byly nesnesitelné, protože sotva usnul, honily se mu hlavou smyslné představy, které ve spaní nemohl samozřejmě zahánět, a tak se brzy bál třeba jen zavřít oči.

Isabel situaci ještě zhoršovala, protože ho nutila, aby nespal na houni na zemi, ale uložil se do její postele. Měla pádný argument. Ona přece přes den bdí, a když si vezme Parkera s jeho malou postýlkou do velkého pokoje, může Douglas nerušeně spát.

Douglasovi ovšem nevadil hluk. Jenom nechtěl, aby ho obklopovala její jemná, čistá ženská vůně. Raději by však zemřel, než by jí to řekl. Stejně by to nepochopila, a tak, protože nechtěl zranit její city, převracel se z boku na bok, skřípal zuby a přemýšlel, kolik muk dokáže muž snést, než mu povolí nervy.

Dítě bylo jeho jedinou radostí. Parker pomalu rostl a zdálo se, že je každým dnem silnější a silnější a zároveň hlasitější. Douglas si myslel, že se osobnost dítěte vytváří až mnohem později, snad kolem pěti nebo šesti měsíců, ale pak ho napadlo, že Isabelin syn bude možná stejně výjimečné dítě jako jeho sestra Mary Rose, když byla malá.

Parker byl drobnější než Mary Rose, ale přesto dokázal uplatnit svou moc nad oběma dospělými jen tím, že otevřel ústa a začal se křikem dožadovat splnění svých přání.

Malý tyran si získal celé Douglasovo srdce. Je pravda, že byly noci, kdy Douglas přecházel po pokoji s dítětem opřeným o rameno a toužil nacpat si do uší bavlnu, jen aby získal alespoň okamžik blahodárného ticha. Byly však také chvíle, kdy Parker pěstičkou obejmul Douglasovi prst a sevřel ho. Tehdy se Douglas dojatě podíval na dítě, které poklidně spalo v jeho náručí, a pocítil nesmírně pevné pouto, jež se mezi nimi vytvořilo. Pomáhal Parkerovi seznamovat se v prvních týdnech se světem a jako otec toužil vidět, jak vyrůstá.

Ach ano, mít ve své blízkosti Parkera byla radost. Jeho matku ovšem ne. Fyzická přitažlivost k ní sílila, a přestože se Douglas snažil přesvědčovat sám sebe, že je pro něho nedotknutelná,

nedařilo se mu to. Vzhledem k tomu, že spolu žili v těsné blízkosti celých osm týdnů, napětí a trýzeň byly čím dál nesnesitelnější.

Isabel měla jiný názor. Byla si jistá, že se Douglas nemůže dočkat, až se jí zbaví. Vždyť málokdy vydržel zůstat s ní v jedné místnosti, a třebaže se snažila upoutat jeho pozornost, vysloveně ji ignoroval. Když se bezděčně dotkla jeho paže, nebo se ne zrovna náhodou k němu přiblížila, vycítila jeho napětí a rozladěnost.

Jeho odtažitost ji rozčilovala víc, než si připouštěla. Bůh jí pomáhej, dokonce se jí o něm zdály hanebné sny a v každém z nich byla vždy dobyvatelem ona sama. Nemohla pochopit, proč se jí nezdá o jejím zesnulém manželovi. To by přece mělo, ne? Parker byl jejím nejmilejším druhem. I Douglase považovala za přítele, ale jinak než manžela. Zatímco Parker byl milý a něžný, ale poněkud nepraktický, Douglas měl v sobě vášeň, smyslnost, nevýslovnou mužnost a byl praktický ve všem, od rození dětí po politiku. Byl plný sebedůvěry a Isabel poprvé v životě cítila, že má někoho, kdo může a chce vykonávat svoji roli. Dokud nepřišel Douglas, nesla všechna břemena sama.

Toužila po něm tak, jak po svém manželovi nikdy neprahla, a bylo pro ni bolestné to přiznat. Sex s jejím manželem byl nezbytnou povinností, aby počali dítě, které si oba přáli, ale ani jeden z nich se nespojil se svým partnerem s horoucí vášní. Isabel byla zahlcena radostí, když si uvědomila, že je těhotná, ale zároveň se jí ulevilo. Poté, co doktor Simpson potvrdil její diagnózu, se už ani ona, ani její manžel k sobě v noci nepřiblížili.

Isabel se trápila žalem nad ztrátou svého drahého přítele, ale nepostrádala to, co nikdy nepoznala…, dokud do jejího života nevstoupil Douglas.

Chtěla ho nenávidět, jen aby zabránila tomu, že ji i během dne budou pronásledovat nepatřičné sny, v jejichž centru bude on, ale zároveň se děsila okamžiku, kdy se budou muset rozloučit.

Říkala si, že není jediná, kdo pociťuje zmatek. Byla přesvědčená, že zrovna tak musí být zmaten i Bůh. Modlila se, aby Douglas odjel. Modlila se, aby zůstal. A doufala, že se v tom Bůh vyzná.

Jednoho pozdního odpoledne ji Douglas přistihl, jak se koupe. Myslela si, že tvrdě spí, protože dveře ložnice byly zavřeny a ona byla tichá jako myška, když plnila plechovou vanu vodou, kterou si ohřála na ohni v krbu. Nechtěla ho probudit, a tak vklouzla do vody a omývala si každý kousek těla, aniž by jedinkrát zašplouchala vodou nebo hlasitě vzdechla. Sotva si rozvázala stuhu, která jí na temeni přidržovala vlasy, zaklonila se a zavřela oči, uslyšela neklamné zavrzání prken v podlaze.

Otevřela oči v okamžiku, kdy Douglas vycházel z ložnice.

Oba ztuhli. Isabel, příliš ochromená, aby promluvila, mohla na něho jen užasle hledět. Douglas vypadal, jako by do něho uhodilo, a bylo víc než jasné, že neočekával, že ji uvidí sedět nahou ve vaně s vystrčenými rameny a prsty u nohou.

Nebyl úplně oblečený. Hned si toho všimla. Stál rozkročený, byl bosý a na sobě měl jenom těsné jelenicové kalhoty, které si ještě nestačil zapnout. Hruď mu pokrývaly tmavé kadeřavé chloupky, a když sklouzla pohledem níž, musela zavřít oči.

Konečně byla schopna promluvit. „Zapomněl jste si zapnout kalhoty.“

Jistě žertovala. Nebyl úplně nahý. Ona ano. Nedíval se na ni déle než jednu nebo dvě vteřiny, ale stačilo to, aby viděl zlatavá ramena, růžové prstíky a málem i všechno mezi tím.

A, ksakru, i na ňadrech měla pár pih.

Vyrovnal se s nenadálým utrpením jediným způsobem, jakým mohl. Otočil se, vešel zpátky do ložnice a zabouchl za sebou dveře.

Hluk probudil dítě a Isabel rozzuřil. Najednou se na Douglase tak zlobila, že úplně zapomněla na rozpaky, a kdyby se v posledním okamžiku neovládla, byla by běžela za ním zahalená jen do ručníku, aby mu mohla říct, že už má toho dost, když se k ní chová jako k malomocné.

Syn jí to však překazil. Než se osušila a oblékla si župan, nesnesitelně se rozkřičel. Plakal, svíral pěstičky u úst a dožadoval se svého mléka. Jeho zásuvková postýlka ležela na stole, a když ho zvedla do náruče, její hněv ještě vzrostl. Její nejmilejší syn musí spát v zásuvce od prádelníku! Proč s tím proboha Douglas ještě něco neudělal?

Když vyměnila Parkerovi plenku a převlékla ho, posadila se do houpacího křesla a nakojila ho. Celou dobu mu přitom šeptala o Douglasových prohřešcích. Parker měl otevřené oči a hleděl na ni, až se nasytil. Ještě než ho stačila přivinout k rameni, hlasitě odříhl, zavřel oči a opět usnul.

Držela ho jednou rukou a pohupovala, a až se jí začala točit hlava, uvědomila si, že přechází bezmyšlenkovitě kolem dokola.

Za okamžik se objevil Douglas. Neodvážila se ve zlosti na něho pohlédnout. Napřed se musí uklidnit.

Podala mu dítě, aniž by se obtěžovala zvednout k němu oči, převlékla peřinky v zásuvce, pak si od něho syna zas vzala a uložila ho k večernímu spánku.

Večeře byla téměř hotova. Isabel připravila velký kotlík dušeného masa a zbývalo jen přemístit zásuvku ze stolu, prostřít a ohřát suchary.

Douglas nezůstal v domě ani tak dlouho, aby se pořádně najedl. Řekl jí, že má něco na práci, a vyšel ven. Věděla, že se na ni zlobí zrovna tak jako ona na něho. Nikdy však neztratil trpělivost, ať se cítil kdovíjak rozčilený, a Isabel byla přesvědčená, že horší vlastnost muž snad ani nemůže mít. Jak může být pořád tak klidný? Když o tom přemýšlela, uvědomila si, že ho vlastně nikdy neopustilo sebeovládání, a to je přece nelidské, ne?

Projevoval udivující sebekázeň. Čím déle o jeho strašlivé chybě uvažovala, tím víc se zlobila. Pak připálila suchary, a přisámbůh, to byla poslední kapka. Bude je jíst, ať se děje co se děje, umiňovala si, i kdyby mu je musela nacpat do krku. Také sní všechno maso, které tak dlouho připravovala.

Isabel věděla, že se nechová rozumně. Zdálo se, že jí to nevadí. Dělalo jí dobře zlobit se a zoufat si a vědět, že by mohla vybuchnout vzteky, ale že pořád se může cítit bezpečně. Ano, bezpečně. Douglas se jí postaral o pocit bezpečí, tak úžasný a intenzivní, i když se choval jako mrzutý medvěd.

Rozhodla se, že se bude chovat jako dospělá žena. Přinese mu večeři do stáje jako dar na usmířenou. Takový projev ohleduplnosti ho jistě zbaví trucovité nálady. Až se nají, vyzve ho, aby jí řekl, co ho rozčiluje a proč se v poslední době chová tak nemožně, že s ním

není k vydržení. Pokud bude chtít, aby mu to upřesnila, uvede mu spousty příkladů.

Naposledy se podívala na Parkera, svázala si zas vlasy bílou stuhou a vzala tác, aby ho odnesla do stáje. Cestou si opakovala, co mu řekne. „Myslela jsem si, že máte hlad, a tak jsem…“

Ne, měla by začít jinak. Chtěla mluvit blazeovaně, ne ustrašeně.

„Nechám podnos u dveří, Douglasi. Jestli dostanete hlad, poslužte si,“ šeptala si. Ano, tohle bylo mnohem lepší. Pak mu navrhne, aby si spolu sedli a promluvili si, až skončí s prací.

Napřímila se a vstoupila do stáje. Spatřila Douglase na opačné straně. Měl vyhrnuté rukávy a do plechové kádě naléval velké vědro vody. Dvě prázdná vědra už stála na podlaze vedle něho. Napřímil se. Zakroužil rameny, aby je zbavil ztuhlosti, otřel si ruce do utěrky, která byla přehozena přes trám, a zamířil do stání k Pegasovi.

Popošla dál, aby viděla na hřebce. Slyšela, jak Douglas šeptem promlouvá ke zvířeti, ale nerozuměla, co mu říká. Viděla, jak hladí koně po krku a jak mu Pegas okusuje rameno a dává tak najevo, že se mu jeho zájem líbí.

Douglas věděl, že ho Isabel sleduje. Musel by být mrtvý a ležet hluboko pod zemí, aby neslyšel hluk, který dělala. Cestou do stáje si pro sebe něco šeptala a teď zřejmě měla problém přenést podnos. Očividně byla nervózní nebo dělala hluk úmyslně, aby ho na sebe upozornila. Sklenice narážela na talíř a Douglas koutkem oka viděl, jak příbory poskakují po podnose.

Chtěl se zbavit své zlosti, než na ni promluví. Kdyby se na ni teď jen podíval, věděl, že by se přestal ovládat, urazil by ji a pak by toho trpce litoval.

„Douglasi, jak dlouho mě budete ignorovat?“

Konečně se k ní obrátil. „Myslel jsem si, že napřed zjistím, proč jste porušila slib, který jste mi dala. Vzpomínáte si, ne? Vím jistě, že jsem vás žádal, abyste mi slíbila, že v noci zůstanete doma, protože nedokážu být zároveň ve stáji a ještě vás hlídat.“

Odložila tác na sedátko vozu po pravé ruce a odpověděla.

„Ano, vzpomínám si na to, ale myslela jsem si, že byste mohl mít hlad, a tak…“

Úmyslně ji přerušil. „Vzpomínáte si i na to, proč si myslím, že by to mohlo být nebezpečné?“

„Douglasi, nemusíte se ke mně chovat jako k dítěti. Vím přesně, co jsem slíbila. Taky vím, proč jste tak neústupný. Řekla jsem vám, že jednou… jen jednou se pár Boylových mužů opilo a v noci přijelo dolů, a tehdy jste mě vyzval, abych zůstala uvnitř.“

„Na něco jste zapomněla.“

„Ano?“

Podíval se na ni pohledem, který by nikoho nenechal na pochybách, že nevěří, že zapomněla. „Říkala jste, že se pokusili vloupat se do srubu. Pamatujete se?“

Věděla, že má pravdu. Neměla riskovat. Měla zůstat ve srubu se svým synem. Je přece její povinností ho chránit. Ach bože, winchestrovka! Nechala pušku ve srubu u okna.

„Nepomyslela jsem na to. Jste spokojený? Přiznávám to. V poslední době je toho na mě moc. A teď, když dovolíte, se vrátím ke svému synovi.“

Otočila se a spěchala ven ze stáje. „Isabel, kde je puška?“

Neodpověděla. Moc dobře věděl, kde je, protože ji neměla s sebou, když vstoupila do stáje. Položil jí tu otázku, jen aby se cítila jako idiot a zlobila se sama na sebe. Kdyby nebyla kvůli němu tak rozrušená, nikdy by takovou hloupost neudělala.

Douglas prošel kolem ní a podíval se na Parkera. Dítě tvrdě spalo v zásuvce na stole. Chtěl ho odnést zpátky do ložnice, ale měl špinavé ruce a rozhodl se, že si je napřed umyje. Isabel stála vedle něho a hleděla na syna. Douglas jí neřekl jediné slovo. Oni dva se budou muset pustit do dlouhé debaty o její budoucnosti, rozhodl se, a jen co bude hotov s uklízením, posadí se s ní a přiměje ji, aby učinila pár rozhodnutí. Popadl čistý ručník, kostku mýdla a zamířil zpátky ke stáji, aby se okoupal.

Vydrhl si celé tělo, ale chladná voda ho nezbavila žáru, který cítil už celé týdny pokaždé, když pomyslel na Isabel. Myšlenky na ni se bohužel vracely skoro pořád. Ne, chladná voda nepomohla.

Mohl by se umývat ve sněhu, a pořád by v nitru hořel touhou dotknout se jí.

Musí se od ní dostat co nejdříve, ale nemůže odjet, dokud mu Isabel nepoví, kam chce proboha jít. Otálela s tím dost dlouho, ale on už víc nesnese. Do rána se bude muset rozhodnout. Douglas věděl, že se sám bude muset vzchopit. Věděl také jak. Jediné, co musí udělat, je zmizet z Isabeliny blízkosti, protože ona z něho dělá posedlé zvíře.

Od této chvíle se všechno musí změnit. Douglas si oblékl čisté šaty, zhasl lucernu a vykročil k domu, aby si s Isabel dlouze a důkladně promluvil.

Čekala na něho.

Odnesl podnos s nedotčenou večeří do kuchyně. „Musíme si promluvit,“ zašeptal, aby nevyrušil dítě. „Napřed odnesu Parkera.“

„Zpátky v zásuvce?“ zeptala se jízlivě.

„Teď není vhodná doba na to, abyste podlehla jedné ze svých špatných nálad, Isabel. Musíme si…“

„Jedné z mých nálad? Nemůžu uvěřit tomu, co jste právě řekl. Nechejte zásuvku na stole a pojďte se mnou. Chci, abyste se na něco podíval.“

Chvátala do ložnice, aby nestačil odporovat. Zavřela za sebou dveře a pak dramaticky ukázala na houni na podlaze vedle své postele.

„Mohl byste mi vysvětlit, proč jste dnes spal na podlaze, když o krok dál je skvělá pohodlná postel? Myslím, že vím proč, ale chci to slyšet od vás.“

„Proč si myslíte, že jsem spal na podlaze?“ provokoval ji.

„Protože pouhé pomyšlení, že byste si měl lehnout do mé postele, je pro vás tak odpudivé, že jste raději dal přednost tvrdé zemi. Mám pravdu, že?“

„Ne, nemáte.“

Měl tu drzost se zamračit a to ji rozzlobilo.

Přešla na druhou stranu postele, aby se mu víc vzdálila.

„Nemusíte zapírat. Já vím, že se vám tady nelíbí. Vždyť ani nevydržíte se mnou v jedné místnosti. Co jsem udělala, že vám tak

vadím, Douglasi? Ne, neodpovídejte mi. Myslím, že je na čase, abyste odešel. O tom jste chtěl mluvit, že?“

Nemohl uvěřit, že může být tak naivní. Všechno obrátila naopak a přisámbůh nemohl přijít na to, jak mohla dospět k tak nehorázným závěrům. Copak jí ještě nikdo neřekl, jak je hezká?

„Vy vůbec netušíte, co si myslím, že?“ řekl.

Zhluboka se nadechla, umínila si, že už ho nebude kritizovat, a pak se omluvila. „Mrzí mě, že jsem na vás tak vyjela. Kdyby nebylo vás, nevím, co bychom si s Parkerem počali. Cítila jsem se tak bezmocná. Měla bych vám poděkovat za vaši pomoc a omluvit se, že se chovám jako fúrie, ale v poslední době se necítím ve své kůži.“

„A pročpak?“

„Pročpak? Jen se podívejte, Douglasi. Můj život se zhroutil.

Nevím, jak…“

„Ale Isabel, nic není tak bezútěšné.“

Chtěl jí připomenout, že má krásného syna, který den ze dne roste a sílí, ale nepustila ho ke slovu.

Nemínila být rozumná a nelíbilo se jí, že by jí měl odporovat.

Ostrým hlasem pokračovala.

„Samozřejmě že všechno je bezútěšné. Můj syn spí v zásuvce prádelníku, a přitom by měl mít pořádnou kolébku. A já bych se neměla děsit vždycky, když začne pršet. Myslíte, že nevím, kde měl Parker postavit srub? Všichni ve městě ho přemlouvali, aby se tady neusazoval, že je to tu nebezpečné, ale on byl rozhodnutý ukázat jim, že se mýlí. Tak co, už jste spokojený? Přiznala jsem, že nebyl dokonalý. Ani vy nejste, Douglasi. Jste hrubý a chladný a tak příšerně rozumný, že se mi chce ječet.“

„Vždyť ječíte, má milá.“

„Neopovažujte se říkat mi má milá. Copak se nikdy nepřestanete ovládat?“

„Už jste skončila? Neustále mě zasypáváte otázkami, ale nenecháte mě, abych vám na ně odpověděl.“

Mluvil klidně a rozvážně jako vždy. Přivádělo ji to k zoufalství. „Copak netušíte, jak mě trápíte?“

„Vy chcete mluvit o trápení?“ Drsně se zasmál a vykročil k ní.

„Podívejte se, Isabel, musíte být slepá nebo bláznivá, když nevíte, co se mnou dělá pouhý pohled na vás.“

Jakmile jednou začal, slova z něho tryskala a nemohl se zastavit.

„Spal jsem na podlaze, protože v prostěradlech je vaše vůně, ženská vůně, a ta mě rozpaluje tak, že nemůžu spát. Jediné, na co jsem schopný myslet, je, jak se s vámi milovat. Už chápete?“

Najednou ji tiskl ke stěně a probodával ostrým pohledem.

„Vyděsila jste se? Nebo jsem vám nevyrazil dech tím, že jsem otřásl vašimi city? Proč se ksakru tak usmíváte, Isabel? Chci s vámi spát. Je vám to jasné? Neděsí vás to?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

„Isabel, prosím vás. Řekněte mi, abych odešel.“

„Zůstaňte.“

„Rozumíte…“

„Ach ano, rozumím,“ zašeptala. Vrhla se mu kolem krku.

Něžně ji pohladil po tváři a pomalu se k ní sklonil. „Nechtěl jsem se k vám přibližovat…“

„Ano?“ zeptala se s dlouhým povzdechem.

„Nebyl jsem dost silný, abych vám odolal. Máte tak smyslné…“

„Pihy?“

„Ano, pihy. Člověk snese jenom jistou dávku pokušení, než kousne do zakázaného jablka, má milá, a když jsem vás viděl koupat se, tak…“

„Douglasi, kdy mě konečně políbíte?“

Sotva tu otázku vyslovila, jeho ústa dopadla na její. Nebylo to dokonalé; bylo to mnohem, mnohem lepší. Zareagovala okamžitě. Celé její tělo se poddalo jeho polibku, a když svým jazykem zavadil o její, napodobila jeho pohyb a políbila ho se stejnou vášní, kterou v sobě hromadila.

Nechával ji tisknout se k sobě a pokoušel se ji ochutnávat. Obával se, že bude po všem, než vůbec začne provádět to, o čem snil, ale pouhé pomyšlení, že by přestal, aby jí mohl něco vysvětlit, bylo prostě nesnesitelné.

Ani jeden z nich si nepamatoval, jak se svlékli, ani jak se dostali do postele. Douglas si myslel, že ji tam asi ve spěchu hodil, aby ji hned přikryl svým tělem. Nebo ho tam hodila ona. Zdálo se, že získala za posledních pár minut překvapivou sílu, protože ho nutila, aby ji nechal líbat každé místečko na své hrudi.

Nijak se nevzpíral. Můj bože, jak ji miloval! Bylo v ní vše, co si kdy u milenky představoval.

Dotek její hřejivé kůže byl neuvěřitelně vzrušující. Byla prostě dokonalá. Líbilo se mu, jak její ňadra dopadala na jeho hruď, a to, jak zalapala po dechu pokaždé, když se proti ní zvedl, ho přivádělo k šílenství. Isabel se ani nepokoušela skrývat, že po něm toužila stejně jako on po ní, a tak brzy zapomněl na své sebeovládání a zábrany.

Políbil ji na krk, na ramena, ňadra a pak pomalu sklouzl níž.

„Co to děláte?“ zašeptala hlasem prosyceným vášní.

„Líbám každou pihu na vašem těle.“

Pomyslela si, že jsou to ta nejromantičtější slova, jaká kdy slyšela. „Ach můj bože,“ šeptala znovu a znovu, pokaždé když se jí dotkl nebo ji políbil nebo pohladil.

Zahltil její smysly tak, že jí nezůstala v hlavě jediná myšlenka. Zdálo se jí, že ji žádá, aby mu řekla, jestli dělá něco, co se jí nelíbí. Chtěla mu odpovědět, říct mu, že nic, ale vždy když se snažila promluvit, udělal s ní zas něco nádherného, a ona ze sebe nedostala víc než povzdech nebo zaúpění.

Jestli chtěl, aby se zbláznila, ohromně se mu to dařilo. Když do ní konečně vstoupil, ucítila bodavou bolest, jak pomalu pronikal do jejího nitra, a pak se stal její součástí, držel ji v náručí s ohromnou něhou a ona už necítila žádnou bolest, jen neskonalou radost.

Vychutnával každé její zašeptání, každý povzdech, a když už nemohl déle snášet touhu po uspokojení, zrychlil pohyby a sevřel ji ještě pevněji, aby s ním mohla dospět k vyvrcholení.

Její mysl ovládla extáze, jakou nikdy nezažila, narůstala s každým tepem srdce, až se z ní stal oslňující výbuch vyvrcholení. Visela na něm, když se celý svět roztříštil na tisíce zářivých hvězd, a zázrak jejich milování ji naplnil krásou a radostí.

Trvalo mu několik minut, než se vzpamatoval. Držel ji v objetí, líbal ji na krk, laskal a líně hladil.

„Je ti dobře?“ zašeptal.

Neodpověděla mu, ale povzdechla u jeho ucha a on věděl, ještě než nalezl sílu zvednout hlavu a pohlédnout jí do tváře, že je šťastná.

Vědomí, že ji k smrti unavil, v něm vzbudilo pýchu a spokojenost. Usnula v jeho objetí, dlouhé nohy propletené s jeho nohama, tvář stulenou v ohybu jeho krku, a v tento okamžik patřila jen a jen jemu.

Mělo by to tak být navěky.

KAPITOLA 10

Když Douglas ležel ve tmě s Isabel v náručí, zachvátil ho pocit viny. Milovat se s ní byla strašlivá chyba. Zneužil ji, když byla nejzranitelnější a naprosto na něm závislá, protože chránil ji a jejího syna. Nezachoval se čestně. Co si proboha myslel? Ksakru, vždyť vůbec nepřemýšlel, jinak by se jí ani nedotkl. Jeho hřích byl neodpustitelný, a přece věděl, že nikdy nezapomene, jaké to bylo, když ji objímal. Vzpomínka na ni mu zůstane na celý život.

Teď ji navíc zraní, když ji postaví tváří v tvář realitě. Okolnosti je spojily dohromady, ale v jiné době a na jiném místě by si ho Isabel nikdy nevybrala. Až se vrátí do civilizace, uvědomí si to.

Byl také naprostým protikladem jejího zesnulého manžela. Parker měl povahu snílka. Douglas byl realista a až dosud také rozumný člověk.

Pláč dítěte, kterým se dožadovalo pozornosti, přinutil Douglase zanechat pochmurných myšlenek. Vyměnil Parkerovi pleny, začal ho houpat a přitom mu vysvětloval, jaká muka prožívá. Dítě se za pár minut utišilo a hledělo na něho jakoby s opravdovou zvědavostí.

Douglas se cítil zoufalý, jako by měl brzy přijít o vlastního syna. Od okamžiku, kdy se Parker narodil, ho miloval a pečoval o něho jako otec.

Dítě pomalu usínalo. Douglas chlapce políbil na čelo, zašeptal, že ho miluje, a uložil ho zpátky do postýlky.

Pak jemně zatřásl Isabel a probudil ji. Objala ho kolem krku a snažila se stáhnout ho k sobě do postele. Políbil ji na čelo, zašeptal, aby otevřela oči, a slíbil jí, že bude moct zase spát, jen co se k ní vrátí ze své obvyklé noční výpravy.

„Musíte kontrolovat Boylovy muže každou noc?“

„Ano.“

Byla příliš ospalá, než aby se s ním přela. Vyprovodila ho ke dveřím, aby je mohla zavřít na závoru, až odejde. „Jak dlouho budete pryč?“

„Jako obvykle,“ odpověděl. „Chvilku budu poslouchat, co si povídají, a pak se vrátím.“

„Zatím neřekli nic důležitého,“ připomněla mu Isabel. „Přesto se na ně podívám.“

Zívla, slíbila mu, že zůstane vzhůru, a políbila ho. „Dávejte na sebe pozor.“

Pro Douglase nebylo snadné odolat vábení jejího hebkého těla. O hodinu později však byl rád, že vyjel ven jako jindy, protože Boylovi hlídači měli řečnou náladu. Jako obvykle byli také opilí. Téma jejich hovoru bylo toho večera odlišné, tentokrát nereptali na Boyla, že je nechává venku v noci v nepohodě. Předmětem jejich stížností byla Isabel. Jejich hněv se soustředil jen a jen na ni. Kdyby prý nebyla tak paličatá, uvědomila by si, jak je Boyle bohatý a mocný, a udělala by, co si přeje. Jejich šéf nechce přece nic víc, než ji trochu zkrotit, přimět ji, aby ho poprosila, ať se s ní ožení, a najatí pistolníci se jednomyslně shodli na tom, že dříve nebo později to Isabel udělá.

Douglas slyšel všechno to osočování už dříve, ale nikdy nebylo vysloveno tak ostře. Jeden z mužů navrhoval, aby všichni podpořili Spearův plán vloupat se do Isabelina domu a unést ji na Boylův ranč.

„Spear chce na šéfa zapůsobit a myslí si, že když mu tu ženskou položí do postele, podaří se mu to. Tvrdí, že mu dá Boyle fůru peněz navíc, a když mu s jeho plánem všichni pomůžem, rozdělí se o prachy s náma.“

Dva z mužů proti návrhu kategoricky protestovali. Jeden poukazoval na to, že ještě nedostali zaplaceno za práci v minulém měsíci; Boyle jim totiž řekl, že si na odměnu musí počkat, až se vrátí z Dakoty.

Brzy začalo být Douglasovi jasné, že i muži, kteří se Spearovým plánem nesouhlasí, se ho bojí. Byla jen otázka času, kdy se ho zaleknou natolik, že se už neodváží odporovat.

Když Douglas slyšel, co si muži o Isabel povídají, rozzlobil se a svůj vztek ovládl jen proto, že měl na paměti, že na prvním místě je Isabel a Parker. Až budou oba v bezpečí, vyřídí si to s Boylem a s jeho muži v poctivém boji.

Bože, jak se na to těšil!

Čas rychle uplynul. Douglas mezitím přemýšlel, že je nejvyšší

čas poslat pro bratry, a zamířil k Simpsonovu domu.

Jak očekával, lékař opět proti cestě protestoval, ale Douglase nezajímalo ani jediné slovo jeho námitek.

„Boyle se možná vrátí až za týden nebo za dva, a dítěti prospěje každá hodina navíc, než ho vezmete z domu a odvezete do divočiny. Je příliš choulostivé, aby teď někam cestovalo.“

„Víte, co se stane, až na ranč vtrhne Spear? Zabiju ho a pak přijede Boyle nejméně s dvaceti muži. Chlapec by mohl zemřít, kdyby vypukl boj. Víte dobře, že mám pravdu. Pošlete zítra ten zatracený telegram.“

„Bůh ti pomáhej, chlapče.“

V minulosti se Douglas vždycky otevřeně vyjadřoval ke všemu, co považoval za chybné, a když druhý den ráno začal mluvit s Isabel, vrátil se ke svému starému zvyku.

Přecházel před krbem, než se objevila. Držela v ruce košík se šitím a chvatně zamířila ke stolu, aby ho odložila a mohla Douglase obejmout.

Řekl jí, aby se posadila. Až když mu Isabel pohlédla do tváře, vytušila, co jí hodlá říct.

„Je něco špatně?“

„My jsme špatní.“ Vytřeštila oči úžasem. „Ne.“

„Ano,“ trval na svém. „Neměl jsem se s vámi včera v noci milovat a chci, abyste se to snažila pochopit. Zneužil jsem vás a to bylo ode mě špatné. Proboha, nepotřásejte hlavou! Víte, že mám pravdu. Mohla jste otěhotnět, Isabel. Už se to nemůže opakovat.“

Při jeho krutých slovech a hněvu ozývajícím se v jeho hlase strnula. „Nerozumím vám,“ vykřikla. „Proč mi říkáte takové věci? Copak si neuvědomujete, jak mi ubližujete?“

„Prosím, nedělejte celou situaci těžší, než je. Mohl bych vám uvést stovky důvodů, proč to bylo špatné.“

„Uveďte mi jediný důvod, který by byl rozumný.“

„Cítila jste se mi zavázána.“

„Samozřejmě že jsem se cítila zavázána, ale to není důvod, proč jsem se s vámi chtěla milovat. Nemyslete si něco takového. Co se mezi námi stalo, nebylo špatné… Bylo to krásné… a vroucí… a…“ Nemohla mluvit dál. Oči se jí zalily slzami, raději se od něho odvrátila. Znamenaly pro něho hodiny, které spolu prožili, opravdu tak málo? Ne, tomu Isabel nevěřila. Nemohla.

„Až se ocitnete v civilizovaném světě, celá epizoda…“

„Epizoda?“ zašeptala. „Pro lásku boží, nebuďte v jednom kuse tak racionální a zkuste jednou poslechnout hlas svého srdce!“

„Nemám být racionální? Zatraceně, kdybych jednal racionálně, už dávno bych odtud odvezl Parkera i s vámi a vás bych se ani nedotkl!“

„Neodešla bych. Pro mého syna by to bylo nebezpečné. Bylo rozumné zůstat a mimochodem, včera v noci jsem po vás toužila stejně jako vy po mně.“

Rozběhla se k němu a pokusila se ho obejmout. Odtáhl se od ní a zavrtěl hlavou.

„Pokusíte se mě pochopit? Spojily nás okolnosti, které jsme nemohli ovlivnit. Vy jste byla zoufalá a tak vděčná za moji pomoc, že jste vděčnost považovala za lásku. Pro trvalý vztah je to ale špatný základ, a až se ocitnete jinde a uplyne nějaký čas, uvědomíte si, že mám pravdu. Musíte jít dál se svým synem, Isabel. Jinak to nejde.“

„Bez vás?“

„Ano.“

Douglas řekl všechno, co chtěl, a Isabel byla příliš zoufalá, než aby se pokusila přimět ho, aby změnil názor.

Zamířila do ložnice a přitom se modlila, aby ji následoval a

řekl něco, co jí dá naději na budoucnost s ním.

Neřekl ani slovo. Obrátila se k němu s úmyslem, že se ho naposledy pokusí přesvědčit, ale slova jí uvízla v hrdle. Pohled na Douglase jí bral dech stejně jako jeho příkrá slova. Stál před krbem

s hlavou skloněnou a rukama se opíral o římsu. Jeho stažená tvář svědčila o mukách, která prožíval.

V očích se mu zračil neskonalý smutek. Copak se s ní právě navždy nerozloučil?

„Douglasi, nevadí vám, že vás miluji?“ Odpověděl jí mlčením.

KAPITOLA 11

Isabel a Douglas se v následujících dvou dnech jeden druhému vyhýbali, jak jen mohli. Isabel trýznily myšlenky na budoucnost bez Douglase, a proto se zoufale snažila vyrovnat s jeho rozhodnutím opustit ji i Parkera. On v té době uvažoval o praktičtějších záležitostech: jak oba udržet v bezpečí, než dorazí pomoc.

Ještě jí neřekl o plánu Boylových kumpánů, který v noci vymysleli, ani se jí nezmínil, že poslal telegram svým bratrům, ale, přisámbůh, nebylo to proto, že by se s ní nepokoušel hovořit. Pokaždé, když to zkusil, Isabel se od něho odvrátila a vyšla z pokoje, aby se podívala na svého syna.

Douglas pracoval každý den nepřetržitě až do setmění, než mohl bezpečně vyjíždět do kopců za Boylovými muži.

Isabel pekla. Večer stály na stole čtyři veliké koláče a dva bochánky. I ve chvíli, kdy se chystal odejít, se věnovala pečení.

„Nemohla byste přestat hníst to těsto a chvilku mě poslouchat?“

„Samozřejmě.“

Uvědomil si, že by od ní žádal příliš mnoho, kdyby chtěl, aby na něho pohlédla. Věděl, jak je zraněná, a napadlo ho, jestli vůbec tuší, že i pro něho je to těžké. Neptal se jí, protože neměl chuť se s ní pouštět do další debaty. Kdyby se znovu rozplakala, zabilo by ho to. Už se rozhodl a byl přesvědčen, že dělá správnou věc. Čas a vzdálenost mezi nimi pomůže, aby to Isabel pochopila.

„Pokud nejste příliš unavená, myslím, že by bylo dobré, kdybyste si sbalila pár věcí, které si vezmete s sebou, než se vrátím.“

„Nejsem příliš unavená.“

„Zastrčte za mnou závoru.“

„Dnes večer nebude nikdo hlídat srub, protože prší.“

„Přesto se pojedu podívat.“

„Miluji vás, Douglasi.“ Vyhrkla ta slova dřív, než se stačila zarazit. „Snažím se pochopit, proč chcete…“

Přerušil ji. „Jste příliš rozrušená, abyste o tom mluvila. Až budete uvažovat…“

„Rozumněji?“

„Ano.“

Málem na něho hodila mísu s těstem. Aby nepodlehla nutkání, odložila ji na stolek a vykročila za Douglasem ke dveřím.

Pak čekala, až ji políbí na rozloučenou, i když dobře věděla, že se to nestane. Jakmile za ním zapadla závora, rozplakala se. Láska by přece neměla být tak trýznivá. Jak ho proboha přiměje, aby pochopil, že to, co mezi nimi vzniklo, je opravdová láska? Proč ji zavrhuje? Věděla, že Douglas skutečně z celého srdce věří, že milovat se s ní bylo od něho nečestné. Mýlil se, ale byl tak pyšný a umíněný, že nevěděla, jak mu má jeho omyl vyvrátit. Kdyby je od sebe oddělil čas a vzdálenost, přišel by k rozumu, nebo by dál věřil, že udělal správně, že ji opustil?

Bože, prosím, nedej, aby opustil Parkera a mě. Pomoz mu, aby si uvědomil, že je naším osudem, abychom zůstali spolu.

Pomyšlení na budoucnost bez Douglase bylo tak nesnesitelné, že se Isabel za pár minut zhroutila a srdceryvně rozvzlykala.

Boylovy muže uslyšela až v okamžiku, kdy jejich koně přicválali na dvůr. Vzápětí se ozvaly výstřely a do srubu se zaryly první kulky. Pistolníci obklíčili dům, vykřikovali ohavné kletby a výhrůžky a pokračovali ve střelbě.

Můj bože, její syn… Musí se dostat k dítěti a ochránit je. Zoufale se rozběhla k němu, aby se postarala o jeho bezpečí. Když synka zvedla do náruče, sotva slyšitelně zaúpěla. Přivinula ho k sobě, aby ho chránila vlastním tělem, a obrátila se k vnitřní stěně domu. Zbloudilá kulka by musela projít jejím tělem, než by se dostala k němu.

Ozýval se ohlušující rámus. Výstřely se odrážely od stěn, muži stále povykovali. Parker se rozplakal a jedinou Isabelinou

myšlenkou bylo, kde najde chráněné místo, na němž by mohla ukrýt svého syna.

Nebyl čas Parkera uklidňovat. Potřeboval být v bezpečí.

BEZPEČÍ… Můj Bože, pomoz mi udržet ho v bezpečí… pomoz mi…

Skříň. Ano, skříň stála u vnitřní stěny domu. Isabel se rozběhla k ní, prudce otevřela dveře, klesla na kolena a zběsile začala odstrkovat boty, které jí stály v cestě.

„Tiše, tichoučko,“ šeptala. Pak vztáhla ruku, strhla z věšáku huňatý župan a upravila z něho na tvrdém dřevěném dnu skříně podložku. Uložila na ni Parkera, vyskočila a přirazila dveře. Ponechala jen štěrbinu, aby dovnitř mohl vzduch.

Od okamžiku, kdy se ozvaly první kulky, uplynula sotva minuta, ale Isabel se stále snažila jednat co nejrychleji. Běžela zpátky do obývacího pokoje, zhasla světlo a natáhla pušku. Se zády přitisknutými ke zdi se pomalu začala posouvat směrem k závěsům, aby mohla vyhlédnout ven.

Okno v průčelí domu se náhle roztříštilo na tisíce kousků. Brzy poté začaly úlomky skla létat přes celý pokoj, protože do stěn a do podlahy se zabodávaly další kulky. Vzápětí se převrhl svícen, narazil na krbovou římsu, spadl na rohožku a odkutálel se do ohně. Pak nastalo ticho a bylo mnohem děsivější než předchozí hluk.

Skončili se svou hrou, nebo jen znovu nabíjeli zbraně? Jestli byli opilí, možná se rychle unavili a odjeli.

Prosím, Bože. Prosím… Ať odjedou.

Isabel se přisunula ještě blíž k otvoru, kde nedávno bývalo okno. Hlavní pušky nadzvedla rozstřílený závěs a vyhlédla do noci. Venku byla černočerná tma. V dálce zaburácel hrom a Isabelinu tvář a krk smáčely kapky deště. Napjala uši, snažila se zachytit každý šelest a přitom čekala, že se některý z násilníků zas

přiblíží k domu.

Náhle oblohu proťal blesk a ona v jeho světle jasně uviděla šestici mužů. Stáli v řadě před jejími dveřmi a napadlo ji, že je to sotva dvacet stop od jejího syna.

Hleděla na ni Spearova tvář a v mihotavém světle Isabel připadalo, že se podobá přízraku a že jeho oči jsou rudé jako oči samého ďábla.

Přitiskla se znovu ke stěně a zhluboka se nadechla, aby nevykřikla. Jeho chtěla zabít jako prvního.

Náhle se z temnoty ozval hlas ostrý jako nůž.

„Pamatuješ si na mě, ty mrcho? Jmenuju se Spear a jsem tu místo Boyla. Už na tebe nemíním dál čekat. Slyšíš? Budu počítat do deseti, a pokud nechceš, abych ti ublížil, vyjdeš ven, než skončím.“

Jeho hlas byl chladný, odměřený a plný nenávisti. Nezněl opile a tím se zdál být nebezpečnější. Jeho činy neovlivňoval alkohol; vedl je ďábel.

„Jedna… dvě… tři…“

„Počkej Speare,“ vykřikl jiný muž. „Nebrečí tam mrně?“

„Kruci,“ zaječel někdo, „ona už má děcko!“

Douglas pomalu obešel roh stáje a připlížil se za Speara. Měl teď takový vztek, že si musel neustále připomínat, že musí zachovat rozvahu.

„Někdo z nás by měl jít dovnitř a odnýst toho spratka. Pak s náma půjde i ona,“ navrhl muž po Spearově levici a nervózně se zahihňal. „Běž tam a postarej se o to, Speare. Se mnou ale nepočítej. Udělej to sám.“

„Přivedu je oba,“ řekl jeho druh. „Já se nebojím.“ Jeho vychloubání vzápětí vystřídal ostrý výkřik. „Něco mě kouslo,“ zaječel. „Něco mě kouslo do nohy!“

„Co to blábolíš, Bentone? Dnes večer žádný hadi nevylezou.

Jsi podělanej strachy, to je všechno.“

Spear sesedl z koně. „Mlčte oba, ať uslyším tu ženskou, až se objeví.“

„Myslíš, že tě pozve dál?“ zeptal se další z mužů a ironicky se zasmál.

Benton obrátil koně a vyrazil do kopců. Douglas slyšel, jak cestou skučí. Napadlo ho, jak dlouho bude tomu opilému hlupákovi trvat, než si uvědomí, že se mu do stehna zezadu zabodl nůž.

Spear stál u svého koně a očividně se rozhodoval, jestli má vstoupit do domu, nebo ne.

Douglas doufal, že se o to pokusí. Nedovolí mu přiblížit se ke dveřím. I kdyby ho musel zabít, nebude mít slitování. Ten bastard terorizoval nevinnou matku, zničil jí dům a teď si myslí, že ji i její dítě unese. Pouhé pomyšlení na to, že by se některý z těch ničemů dotkl Isabel nebo dítěte, rozžhavovalo Douglase doběla.

Pojď, Speare. Pojď.

Spear vytáhl revolver z pouzdra, a to byla fatální chyba. Jen co udělal krok ke dveřím, Douglas mu prostřelil pravou nohu.

Zatraceně, jaké potěšení mu to způsobilo!

Spear měl pocit zcela opačný. Zařval a padl na kolena. Zoufale se snažil zvednout, a když se mu to podařilo, zavrávoral a znovu zvedl zbraň k výstřelu.

Douglas ho střelil do druhé nohy. Spear s revolverem v ruce upadl na břicho a zaryl tvář do bláta.

„Ještě někdo si přeje kulhat po celý zbytek života?“

Hrozba v Douglasově hlase spolu se Spearovým křikem stačila přesvědčit ostatní, aby boj vzdali.

Spear se zmítal v bahně jako vepř hledající trochu chládku. Křikem vyzýval své muže, aby zabili Douglase, a sotva se mu podařilo převalit se na bok, zvedl hlavu a zamířil.

Douglas ho střelil přímo doprostřed čela. Jeden ze Spearových přátel sáhl po své zbrani, ale jeho ruka se ani nedotkla pouzdra. Douglasova další kulka ho trefila do ramene. Muž vykřikl a upadl.

„Odhoďte zbraně,“ poručil Douglas.

Počkal, až uposlechnou jeho příkazu, a pak zavolal na Isabel.

„Už je po všem. Jste oba v pořádku?“

Uslyšel v jejím hlase strach, když mu odpovídala. „Ano, ano…, jsme v pořádku.“

Za pár okamžiků osvětlilo dvůr světlo petrolejové lampy z okna.

„Máme ještě kamarády, kteří nás čekají v horách,“ vychloubal se jeden ze zajatců. „Jestli máte špetku rozumu v hlavě, zmizíte odtud, než sem dorazí a zabijou vás.“

„Řek bych, že je sám,“ zašeptal jeho druh.

„To ses teda trochu spletl, osle.“

Byl to Colův hlas. Douglas byl tak rád, že ho slyší, že se rozesmál nahlas. Nemusel se otáčet, aby zjistil, že jsou za ním jeho bratři. Nepostřehl, že se přiblížili, což bylo dobře, protože kdyby je uslyšel, znamenalo by to, že zlenivěli. A když člověk na Západě zleniví, značí to, že bude nejspíš brzy mrtvý.

„Jak to, že jste na sebe nechali tak dlouho čekat?“

„Musel jsem sehnat ostatní, než jsme mohli vyrazit,“ odpověděl Adam.

„Chceš ty muže zabít? Docela dobře bys mohl, dokud máš vytaženou bouchačku.“

„Nechce je zabít, Cole.“

„Rád to přenechám tobě, Harrisone,“ řekl Douglas. „Měl byste nás nechat jít, pane. Benton už zmizel a řekne to ostatním.“

„Bože, ti jsou ale hloupí,“ ozval se Adam.

„Hádám, že Benton je ten chlap s nožem v zadku,“ prohlásil Harrison. „Travis vyjel za ním. Myslel si, že asi budeš chtít svůj nůž zpátky.“

Douglas hodil ručnici Colovi. „Svaž je a zavři do stáje.“ Náhle se rozlétly dveře srubu a vyběhla z nich Isabel s puškou v ruce.

Douglas vykročil do světla lampy. Vzal jí zbraň z ruky, aby náhodou nepostřehla některého z jeho bratrů. Věděl, že je viděla, protože se najednou zastavila a dívala se mu přes rameno, ale jakmile všem věnovala letmý pohled, obrátila se k Boylovým nohsledům.

„Kde je?“ zeptala se a hlas se jí třásl hněvem.

„Kdo?“ zeptal se Douglas.

„Spear. Zabil jste ho? Nevadí, je mi jedno, jestli je mrtvý, nebo ne. Stejně jsem ho chtěla zastřelit.“

Douglas jí pušku nevrátil. Zajistil ji a pak ji hodil Adamovi.

„Nechcete nikoho zastřelit.“

„Ale ano. Všechny je chci postřílet.“

Chytila ho za košili a pevně sevřela. „Určitě někoho zastřelím, Douglasi. Oni… probudili… moje… dítě… a…“

Nemohla pokračovat. Hrůza z toho, co právě prožila, ji náhle zasáhla s plnou silou. Zhroutila se mu v objetí a rozvzlykala se.

„Odjedeme, Douglasi. Už nebudu protestovat. Odjedeme…, odjedeme.“

KAPITOLA 12

V kuchyni Simpsonových bylo plno Claybornů. Trudy Simpsonová uvařila pro své vzácné hosty celou konvici kávy. Byla u vytržení, že má ty statečné muže u svého stolu, a chtěla jim připravit úplné hody, aby ukázala svůj vděk. Bratři přece přijeli do Sweet Creeku, aby pomohli Isabel, a proto zasluhovali mimořádné přivítání.

Muži spolu hovořili šeptem, aby nevyrušili Parkera. Ten zatím poklidně spal opřený o Colovo rameno.

Za chvíli k nim přišel doktor. Položil na stůl před Douglase velký balík zažloutlých papírů převázaný růžovou stuhou.

„Vzal jsem je Isabel. Je jedna ráno a našel jsem ji, jak si v nich listuje, zatímco by měla spát. Co kdybyste se na ně podíval místo ní? Na jednom z těch papírů by mělo být potvrzení o vlastnictví toho jejího mizerného pozemku. A až je najdete, myslím, že bychom je měli spálit, protože už nebude k ničemu.“

„Jak se cítí, doktore?“ zeptala se Trudy.

„Je unavená, ale jinak v pořádku, jak má být. O naši holčičku si nemusíš dělat starosti.“

„Je zázrak, že to zvládl ten maličký,“ podotkla Trudy. Položila na stůl talíř šunky a vykročila zpátky ke kuchyňskému stolu, aby přinesla suchary. „Vždyť je malý jako paleček. Myslím, že tak drobné dítě jsem ještě neviděla.“

Doktor přisunul židli mezi Adama a Harrisona a posadil se.

„Není tak malý, jak jsem předpokládal, ale bude muset zůstat v klidu, dokud trochu nepřibere. Rozumíte, co říkám, Douglasi? Isabel a její syn budou muset zůstat tady. Teď, protože jste je k nám přivedl, chci vědět, co hodláte dělat, až nastanou problémy.“

„Myslíte Boyla a jeho pistolníky?“ zeptal se Harrison.

Douglas už vylíčil bratrům všechno, co o Boylovi věděl, a když skončil, nemohli se dočkat, až se střetnou s mužem, který terorizoval celé město. Nejzvědavější byl Cole. Byl také nejodhodlanější učinit přítrž tyranově nadvládě.

„Postarám se, aby se boj nepřenesl do města,“ řekl Douglas.

„Jak to uděláte?“ chtěl vědět doktor Simpson.

„Paní Simpsonová, proč na mě pořád tak upřeně civíte?“ zeptal se Cole. „Znervózňujete mě.“

Trudy se zasmála. „Nemůžu si pomoct. Vypadáte tak, jak jsem si představovala šerifa Ryana. Máte stejnou barvu vlasů a očí a vysoký jste taky asi tak, jak má být on.“

„Ale vy jste Ryana nikdy neviděla, že ne, madam?“ zeptal se Cole se zjevným podrážděním.

„Na tom nezáleží. Kněz nám toho člověka důkladně popsal a téměř každou neděli při kázání nám vypráví nějakou historku o Ryanově odvaze.“

„Neměl by spíš mluvit o podobenstvích nebo o něčem z bible?

Proč vykládá o Ryanovi?“ zeptal se Adam.

„Aby nám dal naději,“ odpověděla Trudy. Oči se jí zamžily dojetím. „Každý potřebuje naději. A když Cole napochodoval do mojí kuchyně, přirozeně jsem si myslela, že je to Ryan. Proto jsem se k němu vrhla a políbila ho.“

„Madam, já nepochoduji, já chodím jako každý jiný. A vůbec se mi nelíbí, když mě srovnáváte s Danielem Ryanem,“ řekl Cole.

„Proč ne? Ten člověk je učiněná legenda. Vždyť historky, co jsme o něm slyšeli, ty slavné…“

„Prosím za prominutí, madam, ale nemyslím, že by bylo nejlepší vyprávět teď Colovi některou z nich. Nemá toho šerifa rád. Ani trochu,“ řekl Adam.

Trudy vylétla ruka k ústům. „Ach ne, to není možné! Všichni ho přece mají rádi.“

Douglas nevěnoval rozhovoru pozornost. Zíral na stoh papírů, které zanechal své ženě Parker Grant. Nechtěl jimi listovat, protože pokaždé, když si připomněl jejího zesnulého manžela, dostal vztek. Parker způsobil Isabel trápení, jaké by neměla prožít žádná žena.

Odsunul balík listin přes stůl ke svému bratru Adamovi.

„Podívej se na to. A vytáhni, co je důležité.“

Adam okamžitě posunul papíry dál před Harrisona. „Ty jsi právník. Projdi je ty.“

„Proč se to musí udělat hned?“ zeptal se Harrison.

„Isabel chce najít potvrzení o těch arabech. Vzala si do hlavy, že s papíry něco udělá, ale mně nevěří. Umí být paličatá a víte, že když ženské vleze…“

„Doktore, pozor na jazyk,“ připomněla svému muži Trudy.

„Jenom jsem chtěl říct, že ženským občas vleze brouk do hlavy, Trudy.“

Jeho žena opovržlivě zafuněla. Její manžel rychle změnil téma hovoru, aby se vyhnul hádce. „Co má být s těmi araby?“ zeptal se Douglase.

„Travise něco napadlo. Nechali jsme to na něm,“ vysvětloval Adam. „Rozhodně jsou to vynikající koně,“ dodal a kývl hlavou.

Harrison se sklonil nad dokumenty a začal je pročítat. Douglas vysvětloval, jak by měl doktor změnit své zvyky, než bude s Boylem konec.

„Budete muset zůstat doma, dokud všechno neskončí,“ řekl Douglas.

„A co když někdo mezitím onemocní? Musím být tam, kde mě potřebují,“ namítl lékař.

„V tom případě s vámi pojedou dva moji bratři. Cole, ty zůstaneš ve městě s Adamem a postaráš se, aby se k doktorovu domu nikdo nepřiblížil.“

„To bude znamenat zabít pár Boylových chlapů,“ řekl Cole.

„Pak to tedy uděláš.“

„Kdo je Patrick O’Donnell?“ zeptal se najednou Harrison.

Ta otázka doktora velmi zaujala. „Proč se mě ptáte na bláznivého Paddyho? Vy jste ho znal?“

„Ne, pane, neznal jsem ho, ale je tady jeho poslední vůle a na této listině je jeho jméno. Zajímalo by mě…“

Simpson nedovolil Harrisonovi pokračovat. „Tak dobrá, mladý muži, povím vám historku, kterou jsem už vyprávěl Douglasovi. O tom, jak se Irčan Paddy smál naposledy.“

Douglas kývl na Harrisona, aby mu podal poslední vůli a zmíněnou listinu, aby si je mohl přečíst, zatímco bude lékař znovu líčit podivný příběh o starém bláznivém Irovi.

Bratry historka fascinovala. Douglase fascinovaly dokumenty, které držel v rukách. Pročítal výčet majetku, který Parker Grant zdědil po Patricku O’Donnellovi, ale aby všechno pochopil, musel si listinu přečíst třikrát.

Simpson právě skončil se svým vyprávěním, když se Douglas rozesmál. Snažil se vysvětlit, co ho tak pobavilo, ale pokaždé, když promluvil, ho popadl nový záchvat smíchu.

„Mládenče, začínám si myslet, že jste blázen zrovna jako starý Irčan Paddy. Co vás tak rozveselilo?“

Douglas mu podal papíry. Za pár okamžiků se na celé kolo rozesmál i doktor Simpson.

„Bože na nebesích, přece jenom je na tomhletom bídném světě spravedlnost,“ řekl a setřel si z očí slzy.

„Co to do vás dvou vjelo?“ divila se Trudy.

Cole vstal a začal přecházet po kuchyni s Parkerem v náručí. Chlapce celý ten zmatek probudil. „Nehulákejte tak,“ okřikl je Cole. „Parkerovi se to nelíbí.“

Adam se zvedl a převzal dítě z bratrových rukou. „Už jsi ho nosil dost dlouho. Teď jsem na řadě já.“

„Patrick nebyl blázen, Trudy. Naopak, byl to ohromně chytrý chlap.“

„A Parker Grant zrovna tak,“ dodal Douglas.

Opřel se o opěradlo židle a potřásl hlavou. „Paddy má potvrzení o vlastnictví půdy ještě z doby, než přišel Boyle a usadil se na ní.“

Pak doktor znovu vysvětlil, co se stalo. „Boyle nikdy nemyslel na zákon. Rád si bral, co chtěl. A dělá to pořád,“ dodal. „No, vzpomínám si, že tady pobyl jen krátce, než se rozhodl postavit si ohromný dům na pahorku za městem.

Všichni si mysleli, že je to prostě Paddyho podivínství, když každé ráno, ať pršelo nebo pálilo slunce, vycházel nahoru a díval se, jak stavba pokračuje. Trvalo víc než rok, vlastně skoro dva, než byl dům postaven. Ano, pane, tak to bylo. Měl dvě patra a uvnitř

všechny možné serepetičky, jaké si dovedete představit. Lustr do jídelny si nechal dovézt až z Paříže. Jo, jo, byl to opravdový palác a Boyle se jím chlubil.“

„Kde vzal peníze na stavbu tak přepychového domu?“ zeptal se Adam.

„Pronajal většinu půdy cizím dobytkářům, co se dali na chov krav, protože tak vynáší. Dobytek přihnali až z Texasu, aby se pásl na slaďounké montanské trávě. Vydělal na pronájmu za ta léta ohromné peníze.“

„Až na to, že to nebyly peníze za pronájem jeho půdy. Měly patřit Paddymu. Paddy vlastnil půdu, na které si Boyle postavil dům,“ vysvětloval Douglas.

„Musel o tom říct Boylovi na večírku tehdy v saloonu, protože od té doby začal Boyle vyvádět. Dával jsem Paddyho tolikrát dohromady, že už to ani nespočítám.“

„Proč Boyle Paddyho prostě nezabil?“ zeptal se Cole.

„Paddy musel jít k advokátovi a sepsat u něho závěť. Byl tak chytrý, že by Boyla neprovokoval, kdyby ho nechránil zákon. Teď když vím, s jakým potěšením si ten bláznivý Ir vychutnával svůj kousek, myslím, že Boylovi neřekl, kdo po jeho smrti pozemek zdědí. A určitě mu taky neřekl, kde by mohl najít jeho poslední vůli. Paddy byl opravdu pěkný lišák.“

„Kdo ho tedy zdědil?“ zeptal se Adam.

„Nevím, komu chtěl všechno odkázat, když sepisoval původní vůli, ale podle všeho změnil závěť poté, co poznal Parkera a Isabel. Zřejmě se k němu chovali tak laskavě, že všechno nakonec odkázal jim.“

„Takže Boylův dům a celý pozemek patří Isabel?“

„Ano,“ odpověděl doktor.

„Peníze, které Boyle vybral za pronájem půdy, jí taky patří,“ poznamenal Harrison.

Douglas přikývl. „Buď Paddy řekl Boylovi těsně předtím, než zemřel, komu ta země patří, nebo to řekl Boylovi Parker po Paddyho smrti. Ať tak nebo tak, byla to chyba. Majitel se měl opřít o zákon, aby uplatnil svůj nárok.“

„Boyle by zákon neposlechl,“ řekl Simpson.

Harrison nesouhlasil. „Dobrý advokát by přiměl soudce, aby mu zastavil účet v bance. Boyle by musel jít k soudu, a teprve až by vyhrál, mohl by zas dostat do rukou své peníze. Samozřejmě že by ovšem prohrál a pak by si nemohl na špinavou práci najímat pistolníky.“

Zčistajasna byli Claybornové na nohou. Douglas a Cole vytáhli najednou své revolvery a zamířili k zadnímu vchodu. Adam se vytratil do chodby i s Parkerem, zatímco Harrison zůstal stát s připravenou zbraní před Trudy Simpsonovou.

Všichni mlčky vyčkávali. Jakmile se venku za oknem ozvalo tiché zahvízdání, Trudy sebou trhla.

Za okamžik vstoupil Travis. Zdál se být unavený, ale spokojený. Poplácal Douglase po rameni, když ho míjel, ťukl do klobouku na pozdrav paní Simpsonové, pak si klobouk sundal a posadil se ke stolu.

Když se představil, postarala se Trudy, aby se poslední přírůstek u stolu cítil co nejlépe.

„Máte hlad, mladý muži? Musím vám připravit něco k jídlu.“

„Nerad bych, abyste si se mnou dělala starosti, madam.“

Trudy už spěchala pro svůj rendlík. Doktor nalil Travisovi šálek kávy a pak se zas posadil. „Jen se najezte, chlapče, snad vám bude chutnat. Moje Trudy je připravena – vždy a na všechno.“

„Ano, pane. Rád si vezmu.“

„Přinesl jsi mi zpátky nůž?“ zeptal se Douglas.

„Ano. Přivázal jsem Bentona ke sloupu ve stáji, aby mohl ostatní rozčilovat svým řevem. Ještě nikdy jsem neslyšel, aby chlap tak fňukal. Přisámbůh, bylo to odporné.“

Cole se zasmál. „Slyšeli jsme, jak se blížíš ke dveřím, Travisi.

Jsi nějak nedbalý.“

„Chtěl jsem, abyste mě slyšeli.“

Adam se vrátil do kuchyně s dítětem. „Parker má hlad,“ oznámil.

Douglas okamžitě vstal, vzal dítě do náruče a zamířil ke schodišti.

Trudy vyběhla za ním. „No tak, nespěchejte, Douglasi. Nemůžete vtrhnout do Isabelina pokoje jen tak. To by nebylo slušné.“

„Trudy, on to dítě rodil,“ zavolal její manžel. „Nezdá se mi, že by nějak vadilo, když ji uvidí v noční košili. Žil pod její střechou celé dva měsíce.“

„To bylo tenkrát, a teď je teď,“ řekla Trudy. „Douglasi, musel jste pomáhat s porodem, protože nablízku nebyl nikdo jiný, kdo by to mohl udělat. Ale dnes je třeba jednat, jak se sluší a patří. Dítě odnesu nahoru já.“

Otřela si ruce o zástěru a vzala dítě od Douglase. Neprotestoval, protože věděl, že bude asi lepší, když ho Isabel neuvidí. Ublížil jí, když ji postavil tváří v tvář realitě. Za čas si uvědomí, že ji zneužil, ale doufal, že jednou přijde den, kdy ho už nebude nenávidět.

Opřel se o stěnu, zkřížil paže na hrudi, zadíval se do prázdna a snažil se představit si, jaký bude jeho život bez Isabel a bez Parkera.

Z jeho neveselých úvah ho vytrhl Harrison. „Tys rodil to dítě?“

„Ano.“

„Posaď se a řekni mi, jaké to bylo.“

„Proč?“ zeptal se Adam.

„Chci být připravený na to, až bude přicházet na svět můj syn nebo dcera. Jsem z toho trochu… nervózní. Nelíbí se mi pomyšlení, že by moje žena měla trpět bolestí.“

Douglas byl rád, že ho švagr vyrušil z přemýšlení. Usadil se na židli čelem ? Harrisonovi. „Ty jsi nervózní? Myslel jsem, že na něco takového, jako je porod, jsi zatím ani nepomyslel.“

Harrison pokrčil rameny. „Povídej, jaké to bylo,“ naléhal.

Douglas se rozhodl, že bude naprosto upřímný. Naklonil se ?

němu a zašeptal. „Bylo to vyslovené peklo.“

„Co říkal?“ chtěl vědět Cole.

„Že to bylo peklo,“ opakoval Adam. „Nevtipkuj, Douglasi.

Harrison zbledl jako stěna.“

Bratrům to připadalo ohromně veselé. Douglas myslel, že velmi výstižně shrnul situaci, ale když o tom pouvažoval znovu, uvědomil si, že jako peklo mu to připadalo jen na malou chvilku.

„Nebylo to nic hrozného,“ řekl. „Ze začátku jsem měl strach, a pak příliš mnoho práce, než abych myslel na to, co zlého by se mohlo stát. Všechno bylo na Isabel, a když jsem pak držel Parkera v náručí…“

Bratři čekali na pokračování. Douglas potřásl hlavou. O tuto vzpomínku se nechtěl dělit. Patřila jemu a Isabel a byla tím jediným, co si odnese s sebou ze Sweet Creeku.

„Byl to opravdový zázrak, Harrisone,“ přiznal. „Tak už se neboj. Kromě toho, ty nebudeš muset dělat nic. S porodem pomůže máma.“

„Chci být se svou ženou, až přijde její čas.“ Trudy se vrátila do kuchyně pro konvici s kávou a pak obešla stůl, aby každému dolila šálek.

„Děkuji,“ řekl Cole. „Víte, koho nechápu?“

„Koho?“ chtěl vědět Adam.

„Lidi ze Sweet Creeku,“ řekl Cole. „Jak se může tolik lidí bát jediného člověka?“

„Jednoho člověka, pro kterého pracuje přes dvacet pistolníků,“ řekl doktor. „Ve Sweet Creeku nejsou žádní zbabělci, ale většina mužů jsou rančeři. Nikdo z nich se neumí bít, protože v tom nemá žádné zkušenosti. Jenom se zeptejte chudáka Wendella Bordera.“

„Co se mu stalo?“ zeptal se Adam.

„Wendell vycházel z kostela se svou ženou a dvěma dcerkami, když ho chytili nějací muži. Přinutili ho, aby klekl na kolena před Samem Boylem. Wendell ho nechtěl prosit o milost, a proto jim Boyle poručil, aby mu polámali obě ruce. Lidé se snažili zabránit tomu, co se chystalo, ale najatí bandité vytáhli zbraně a pohrozili, že zabijí každého, kdo jim vstoupí do cesty. A rodina chudáka Wendella se na to musela dívat. Byl to hrozný okamžik.“

„Už chápete, proč jsem měla takovou radost, když jsem si myslela, že jste šerif Ryan, Cole?“ zeptala se Trudy. „Myslela jsem, že Bůh vyslyšel naše modlitby.“

Travis vytřeštil oči. „Vsadím se, že se ti ohromně líbilo, že si tě někdo spletl s Ryanem,“ řekl.

„Celé město by si to myslelo,“ prohlásila Trudy.

Její nevinná poznámka vnukla Douglasovi nápad. Doktor Simpson se obrátil, když mu Douglas zaklepal na rameno.

„Doktore, je ve Sweet Creeku věznice?“ zeptal se.

„Ano. Je na druhém konci města nedaleko stájí. Je prázdná – od té doby, co bývalý šerif položil odznak na stůl a odešel z města. Proč se ptáte na naši věznici?“

„Cole ji asi bude potřebovat,“ odpověděl Douglas. „Myslím, že byste neměl chtít slyšet další podrobnosti, pane. Mohl byste se dostat do konfliktu se zákonem.“

„Dobrá,“ přisvědčil lékař. „Pojď, Trudy. Pánové potřebují chvilku soukromí. Tak se mi zdá, že zítra budeme mít perný den. Takže bychom se měli trochu vyspat, dokud můžeme.“

Douglas počkal, až staří manželé vyjdou nahoru po schodech, a pak vylíčil bratrům, co má v plánu.

„Paní Simpsonová mi řekla, že se všichni ve městě modlí, aby sem přišel Daniel Ryan a zachránil je.“

„No a co?“ zeptal se Cole.

Douglas se ušklíbl. „Zítra budou jejich modlitby vyslyšeny.“

Daniel Ryan, nebo spíš Cole Clayborne přestrojený za Daniela Ryana, se v pátek ráno přesně v deset hodin objevil na hlavní ulici Sweet Creeku. Jeho cesta vedla rovnou do telegrafní kanceláře, kde, jak se později rozneslo, zamířil Jasperu Cooperovi na čelo, aby ho přinutil poslat Samuelu Boylovi telegram, v němž ho informoval, že byl zastaven jeho účet v bance.

V témž okamžiku vstoupil do banky Harrison a předložil příslušným pracovníkům důvěryhodně vyhlížející listinu, která jim přikazovala převést všechny peníze z Boylova bankovního účtu do banky v Liddyvillu, kde zůstanou, dokud soud nerozhodne, komu patří. Na listině byl podpis soudce, ale nikdo z pracovníků banky nerozluštil jeho jméno.

Ředitel banky, jak se ukázalo, nepatřil k Boylovým nohsledům. Papíry si prohlédl jen zběžně a s převodem peněz do Liddyvillu

nezaváhal ani okamžik. Unikl mu však potměšilý úsměv a zdálo se, že se náramně baví – zrovna tak jako Daniel Ryan.

Dva pokladníci vyrobili velké oznámení, na němž stálo, že Boyle přišel o své peníze, a připíchli je na kůl k uvazování koní před bankou.

Zpráva se šířila jako runda, kterou poručí někdo jiný, a během dvou hodin nejméně patnáct z pětadvaceti najatých pistolníků vyjelo z města neznámo kam. Jejich oddanost zmizela zároveň s penězi. Ty, kteří se rozhodli počkat na Boyla a urovnat situaci, zatkl šerif Ryan a dva jeho pomocníci a zavřeli je do vězení.

Nic z toho, co Claybornové udělali, nebylo legální, což byl fakt, na který Harrison poukazoval alespoň tucetkrát. Za to, že se Cole vydával za muže zákona, mohl dostat dvacet let nucených prací a Harrison by za padělání dokumentů seděl v base s ním.

Cole si nemínil dělat starosti s následky. Upřímně doufal, že se Ryan doslechne o tom, že se objevil jeho dvojník, a přijede ho hledat. Cole pak konečně dostane zpátky svůj kompas, který vzal šerif mámě Rose.

Douglas vyrazil za Boylem. Nedovolil žádnému z bratrů, aby jel s ním, a odmítal jim říct, co má v plánu. Požádal doktora Simpsona, aby řekl Wendellu Borderovi, že má i s rodinou přijít příští neděli do kostela a vyjít z něho přesně v jedenáct hodin. Bude na něho čekat překvapení.

Netřeba říkat, že v ten den byl kostel nacpaný k prasknutí. Reverend Thomas Stevenson měl ohromnou radost, že má tak plno, a rozhodl se z toho vytěžit co nejvíc. Zahodil kázání, které měl připraveno, a místo toho mluvil o plamenech pekelných. Každý, kdo pravidelně nechodí do jeho kostela, se prý bude navěky škvařit v pekle. Reverend se brzy dostal do ráže, vykřikoval a tloukl pěstmi do pultu své kazatelny, vyvolával ve shromáždění pocit viny a snažil se v duších věřících vzbudit strach z božího hněvu.

V okamžiku, kdy vykřikoval slovo „prokletí“, vstal Wendell Border a jeho rodina z lavice.

Duchovní se zarazil uprostřed slova. „Už je čas, Wendelle?“

„Táhne na jedenáctou,“ řekl Wendell.

Dav čekal v naprostém tichu, až Wendell vyjde ze své lavice a pak z kostela. Jeho žena se ho držela pod paží a kráčela ven spolu s ním, kolem nich poskakovaly jejich dvě malé holčičky.

Nikdo z města ani v nejsmělejších představách netušil, co se stane.

Středem ulice směrem ke kostelu kráčel Sam Boyle. Za ním rázoval Douglas a postrkoval ho kupředu hlavní pušky.

Lidé se rozesmáli. Boyle už nevypadal kurážně. Měl na sobě dlouhé špinavé spodky a nic jiného. Vlekl se bosý, co noha nohu mine, hlavu měl sklopenou, a i když smích přihlížejících přehlušoval všechny ostatní zvuky, bylo všem jasné, že Boyle pláče.

Už nikomu nepřipadal nebezpečný, ani dětem ne. Tyran konečně zmizel a zůstal jen zbabělec.

Doktor Simpson později řekl Isabel, že Douglas našel k Boylovu potrestání něco lepšího než smrt. Zničil jeho pýchu.

Boyle celou cestu ke schodům kostela bez ustání kvílel, pak klekl před Wendellem na kolena a prosil za odpuštění. Wendell nebyl ochotný mu je dát a tvrdošíjně mlčel.

Občané Sweet Creeku dbalí zákona vyhnali Boyla z města. Nikdo nečekal, že se vrátí, ale i kdyby měl v úmyslu to udělat, poradili by si s ním. Vzbuzoval dojem neporazitelného, aby mohl terorizovat slabší, ale teď konečně celé město vidělo, jaký skutečně je, a přestalo se bát.

Z davu vystoupil Peter Collins a nabídl se, že bude vykonávat funkci šerifa. Formalit se ujal Cole, stále představující Daniela Ryana, a nový šerif před ním řádně složil přísahu.

O hodinu později vyjeli Claybornové z města. Douglas zde zanechal své srdce.

KAPITOLA 13

Nebylo snadné poradit si se životem. Douglas se celé dny zabýval usilovnou prací, aby neměl čas myslet na Isabel. Chov koní mu vzkvétal a do Blue Belle přijížděli lidé až z New Yorku, aby si prohlédli nádherná zvířata, která chovali bratři Claybornové. Douglas brzy zakoupil další půdu sousedící s hlavní budovou ranče a chov koní dále rozšířil. Cole s Adamem chytali divoké koně, odváděli je na zelené pastviny a krotili. Teprve pak je

prodávali.

Také stáje v Blue Belle byly rozšířeny a další stáj koupil Douglas na předměstí Hammondu.

Pracoval od úsvitu do soumraku, ale ani čas, ani vzdálenost a nekonečná práce nezmírnily bolest, kterou cítil, když se do jeho myšlenek vloudila Isabel.

Znovu a znovu si říkal, že se zachoval správně. Proč ho tedy vzpomínka na ni tak bolí?

Bratři se mu vyhýbali, jak mohli. Adam mu začal říkat

„medvěd“, což přesně vystihovalo Douglasovu nabručenou náladu v poslední době. Utrhoval se na každého kromě své matky a sestry, usmíval se jen výjimečně a tvrdošíjně odmítal komukoliv svěřit, co ho trápí.

Jeho bratři na to však přišli, protože znali Isabel Grantovou. I když s ní a s Douglasem strávili v jedné místnosti jen chvíli, bylo jim jasné, že se Douglas do krásné ženy zamiloval. Isabel mluvila jemným hlasem, byla dobrosrdečná a zjevně mnohem inteligentnější než jejich bratr. Nepokoušela se skrývat, co k němu cítí, a tím si je ještě víc naklonila. Na druhé straně Douglas se choval jako naprostý tupec. Když oni věděli, že Douglas Isabel

miluje, mysleli si, že on to musí vědět taky – tak proč konečně nedostane rozum a něco s tím neudělá?

Cole prorokoval, že bude trvat tři měsíce, než se Douglas odhodlá k činu, a sázel pět dolarů na to, že má pravdu. Travis tvrdil, že to potrvá jen dva měsíce, plácl si s Colem a zvýšil vklad na deset dolarů. Adam si myslel, že je nechutné, jak se bratři baví Douglasovým utrpením. Domníval se, že jeho bratr bude potřebovat čtyři měsíce, než zajde za Isabel a začne si ji namlouvat, a uzavřel s Travisem sázku na dvacet dolarů.

Douglas o sázkách nevěděl. Ode dne, co opustil Sweet Creek, uplynulo šest týdnů a neminul den, aby si na Isabel a Parkera nevzpomněl. Nevěděl, jak dlouho potrvá, než to nevydrží a rozjede se za nimi.

Chystal se zrovna na cestu z Hammondu nahoru k Říčnímu ohybu, když mu přišel telegram od Adama, v němž ho bratr vyzýval, aby se vrátil domů.

Douglas předpokládal, že se jedná o předčasný porod jeho sestry. Mary Rose přiměla své bratry, aby jí slíbili, že přijedou k porodu jejího prvorozeného. Nepotřebovala je, aby uklidňovali ji, ale měla velkou starost o svého manžela. Úkolem jejích bratrů bude utěšovat Harrisona.

Douglas dorazil na Rosehill kolem třetí odpoledne. Slunce ho pálilo do zad; dva dny se neholil a jediné, na co dokázal myslet, byla sklenka něčeho studeného k pití a horká koupel.

Když sjížděl z posledního pahorku, spatřil Pegase. Arabský hřebec se vzpínal v ohradě. Douglas zamžoural do slunce a uviděl, že ve stínu verandy sedí Adam a Cole s nohama nataženýma a opřenýma o zábradlí.

Zpomalil koně do kroku, když projížděl kolem ohrady. V okamžiku, kdy seskakoval z koně, se otevřela vrata stáje a Travis vyvedl ven Minervu.

„Nevypadá ta klisna nádherně?“ vykřikl.

Douglas byl úžasem bez sebe. Ochraptělým hlasem se zeptal:

„Jak se sem dostali?“

Travis pokrčil rameny. „Budeš se muset zeptat Adama,“ doporučil mu. „Ten to bude určitě vědět.“

Douglas zamířil k domu. Než mohl začít klást otázky, nabídl mu Adam studené pivo.

„Vypadáš žíznivě,“ podotkl.

„Mně se zdá, že vypadá, jako by se mu udělalo zle,“ řekl Cole.

„Jak se sem dostali?“ chtěl vědět Douglas.

„A kdo?“ zeptal se Adam.

„Arabi,“ zamumlal jeho bratr.

„Asi přišli,“ řekl Cole.

„Možná to taky brali cvalem,“ řekl bratrovi Adam. Oba se na sebe usmáli a pak ještě chvíli vychutnávali muka svého bratra.

Douglas se opřel o sloup a zadíval se sítem dveří do chodby. Bolest, kterou Adam postřehl v bratrových očích, v něm vzbudila pocit viny.

„Možná bychom mu to měli říct, Cole.“

„Já myslím, že by mohl ještě chvilku trpět. Poslední měsíc a půl bylo peklo s ním žít. Kromě toho jsem prohrál sázku nebo ji prohraju, jen co ji uvidí.“

„Takže ona je tady?“

„Byla,“ řekl Adam

„A kde je teď?“

„Nemusíš na nás křičet. Slyšíme docela dobře,“ ohradil se Adam.

„Isabel Grantová je rozporuplná žena,“ ozval se Cole. „Vypadá mile a nevinně, ale má své temné stránky, Douglasi, a právě proto se mi tak líbí. Měl bys vědět, co dostaneš, než ji začneš hledat.“

„O čem to mluvíš? Isabel nemá žádné temné stránky. Je úžasná. Dobrá a laskavá a…“

„Velkorysá?“ nadhodil Adam.

„Ano, velkorysá.“

„Souhlasím s tebou,“ řekl Adam. „Ale taky souhlasím s Colem. Má skutečně temné stránky. Chce ti darovat ty dva araby, protože jsi jí tolik pomohl, a to znamená, že je opravdu velkorysá. Nemyslíš, Cole?“

„Ovšem,“ odpověděl bratr. „Ale zároveň sem přijela zabít ho,“ připomněl Adamovi. „A zdá se, že je pevně rozhodnutá to udělat. Možná jsem jí neměl nabíjet ručnici, Adame.“

„Nesmysl. Nemyslím, žes neměl.“

„Je ještě tady?“

Douglas vykročil ke dveřím, když Adam odpověděl. „Ano, je tady.“

Douglas už byl uvnitř. Vyběhl nahoru, podíval se do salonu, do knihovny, do jídelny a pak zamířil do kuchyně. U sporáku stála máma Rose. Když Douglas vstoupil, otočila se a on v té chvíli spatřil, že má v náručí Parkera.

Strnul a upřel zrak na dítě.

„Není tohleto nejsladší drobeček, jakého jsi kdy viděl, Douglasi? Pořád se jenom usmívá. Jen se podívej. I teď se směje.“

Douglas natáhl ruku a konečky prstů ho pohladil po čele. Parker se na něho podíval a usmál se.

„Kde je jeho matka?“ zeptal se hlasem plným dojetí.

„Mířila ke stáji,“ řekla máma Rose. „Na tvém místě bych si dávala pozor. Zlobí se na tebe.“

Douglas se najednou usmál. „Slyšel jsem.“

Vyšel ven zadními dveřmi, obešel dům a rozběhl se ke stáji.

Cole ho ostrým zahvízdáním zavolal zpátky.

Douglas se obrátil a spatřil Isabel. Stála na horním stupni schůdků a dívala se na něho.

Najednou nedokázal udělat ani krok. Nemohl uvěřit, že Isabel je tady. Přestože se tvářila jako rozzuřený sršeň, nepochybně to byla ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděl… nebo miloval.

K čertu se ctí. Ať dělá dobře, nebo špatně, už ji nenechá odejít. Vykročil k ní. Isabel si vykasala sukni a začala sestupovat ze schodů. Cole ji zastavil.

„Nezapomeňte si svou pušku, Isabel.“

„Á, samozřejmě, děkuji vám, Cole, že jste mi to připomněl.“ Vzala do rukou zbraň, obrátila se a pokračovala v cestě.

Zastavila se asi patnáct kroků od Douglase a zvedla ruku.

„Zůstaňte stát, kde jste, Douglasi Clayborne. Musím vám něco

říct a vy mě budete poslouchat.“

„Chyběla jste mi, Isabel.“

Zavrtěla hlavou. „Vůbec se mi nezdá, že jste mě postrádal. Pořád jsem čekala, ale vy jste si pro mě nejel, a přitom jsem byla

přesvědčená, že jste chtěl. Ublížil jste mi, Douglasi. Musela jsem přijet sama, abych vám řekla, jak od vás bylo kruté, že jste mě opustil. A všechno, co jste mi před odjezdem řekl… Vzpomínáte si? Já si pamatuji každé slovo. Říkal jste, že se musím zařadit do civilizovaného světa a že nakonec na vás úplně zapomenu. Mýlil jste se. Nikdy na vás nezapomenu. Vy na mě zapomenete?“

„Ne, nikdy bych na vás nemohl zapomenout, Isabel, chystal jsem se…“

Přerušila ho. „Nikdy jste mi neřekl, že mě milujete, ale vím, že je to tak. Já jsem vám řekla, co cítím. Vzpomínáte si? Milovala jsem vás tenkrát, miluji vás i teď a budu vás milovat až do smrti. A taky jsem vám to musela říct. Doufám, že se cítíte stejně bídně jako já, vy paličatý, natvrdlý osle!“

Udělal krok směrem k ní. Ona ucouvla a znovu zvedla ruku.

„Stůjte ještě a nechejte mě domluvit! Sotva jsem začala. Držela jsem to v sobě takovou dobu, a tak teď poslouchejte. Jak jste se mohl opovážit říct mi, že jsem vás milovala a odevzdala se vám, protože jsem se cítila být vám zavázána! Rozzlobilo mě, že něčemu takovému věříte, ale čím déle o tom přemýšlím, tím víc si uvědomuji, že jste měl pravdu.“

Její slova Douglase zarazila. „Ne, neměl jsem pravdu,“ řekl.

„Ale ano, měl,“ namítla. „Cítila jsem se vám zavázána, a právě proto jsem s vámi spala. Láska s tím neměla nic společného.“

„Isabel, přece nevěříte…“

„Přestanete mě už konečně přerušovat? Musím vám říct ještě něco. Když jste odjel, měla jsem spoustu času všechno si promyslet a uvědomila jsem si, že se také cítím zavázána doktoru Simpsonovi. A tak jsem se s ním taky vyspala. Trudy to nevadilo. Pak jsem si uvědomila, že se cítím být zavázaná i Wendellu Borderovi. Ten člověk se přece snažil mi pomoct. Na tom není nic směšného, Douglasi, tak se přestaňte usmívat.“

„A s Wendellem jste taky spala?“

„Ano,“ odpověděla. „Jeho manželka byla velmi chápavá. Arabi patří vám. Nemůžu je od sebe oddělit a Parker vám přece prodal Pegasa. Kromě toho nemám, kde bych je chovala.“

„Vždyť vám patří půl Montany,“ připomněl jí Douglas.

„Ne, půl Montany patří teď sirotčinci. Sestry i s dětmi se každým dnem nastěhují do Paddyho domu. Budou soběstačné a peníze, které získají z pronájmu pastvin, je dostatečně zabezpečí. Sestry mi slíbily, že svůj nový domov nazvou Paddyho dům. Chtěly mu říkat Dům sv. Patricka, ale přemluvila jsem je.“

„Vy jste se všeho vzdala? A co váš syn? Jak chcete…“

„Mému synovi a mně nic nechybí. Budu učit ve škole a vydělám si dost peněz na živobytí pro nás oba.“

„Isabel, teď vás musím políbit.“

„Ne,“ řekla. „Ještě jsem neskončila. Uvědomila jsem si, že mám závazky i k vašim bratrům. Velice mi pomohli, pokud si vzpomínáte, a tak se chystám vyspat i s nimi. Je to zcela správné. A až budu se vším hotová, přijdu zas sem a zastřelím vás za vaši umíněnost.“ Sklonila pušku a chtěla se vzdálit. „Cole? Mohl byste mi věnovat pár minut času?“ zvolala.

Douglas se smál, když ji bral za ruku a přitahoval k sobě.

„Miluji tě, Isabel. Miloval jsem tě tenkrát a budu tě milovat až do smrti. Jsme jako ti arabi, má milá. Nemůžeme se od sebe odloučit. Cítil jsem se bez tebe a bez Parkera moc bídně. Nikdy se nenasytím milování s tebou a jediný člověk, kterému kdy budeš za něco vděčit, jsem já. Ach miláčku, neplač. Nemůžu s tím dál bojovat. Když u sebe nebudu mít tebe a Parkera, zblázním se.“

„Tentokrát opustím já tebe.“

Objal ji kolem ramen, sklonil se a políbil ji. „Ne, nikam nepojedeš. Patříme k sobě – navždy.“

Ovinula mu paže kolem krku a dovolila mu, aby ji znovu políbil. „Takže už se nebudeš chovat hloupě?“

Opět se zasmál. „Nebudu,“ slíbil.

„Přesto se vrátím do Sweet Creeku a ty bys udělal nejlíp, kdybys jel se mnou. Bůh tě ochraňuj, jestli to neuděláš. Budeš si mě namlouvat a brát mě na čajové dýchánky a na plesy. A je mi jedno, jestli chceš, nebo ne.“

„Mám lepší nápad. Vezmi si mě za manžela, miláčku.“