Julie Garwood

Nevěsty Claybornů 04. Rudý květ

PROLOG

Kdysi dávno žila jedna pozoruhodná rodina. Byli to Claybornové a spojovalo je pouto silnější než krev.

Všechno začalo v době, kdy se dalo dohromady několik chlapců potulujících se v ulicích New Yorku. Prchající otrok Adam, malý kapsář Douglas, bojovný Cole a vychytralý Travis chránili jeden druhého před partami starších pouličních násilníků, a tak se jim podařilo přežít. Když v uličce, kde přespávali, nalezli opuštěné nemluvně, holčičku, umínili si, že se postarají, aby měla lepší život než oni, a vydali se na západ.

Nakonec se usadili hluboko v srdci Montany na kousku půdy, který nazvali Rosehill.

Jediná laskavá slova a rady, které dostávali, když vyrůstali, pocházely z dopisů Adamovy matky Rose. Rose se o druzích svého syna dověděla z jejich upřímných dopisů, v nichž se jí svěřovali se svými sny a nadějemi, a ona jim na oplátku dávala to, čeho se jim nikdy předtím nedostalo: bezvýhradnou lásku a péči.

Zakrátko ji každý považoval za svoji vlastní mámu Rose.

Po dvaceti dlouhých letech nakonec Rose přijela za nimi. Synové a dcera byli konečně spokojeni. Její příjezd byl slavnou a ohromující událostí. Dcera se provdala za skvělého muže a nedávno porodila překrásnou holčičku, synové vyrostli v úctyhodné, zdatné muže a každému z nich se v práci, kterou si zvolili, dařilo. Travis a Douglas se dobře oženili. Ale máma Rose nebyla ještě úplně spokojená. Adam a Cole si až příliš zvykli na svůj mládenecký život, a to se jí nelíbilo. Protože věřila, že Bůh pomůže těm, kdo se snaží pomoct si sami, zbývalo jediné, co mohla udělat.

Rozhodla se, že jim vyhledá nevěsty.

KAPITOLA 1

Ranč Rosehill, údolí Montany, jaro 1881

Našel ji ve své posteli.

Adam Clayborne překvapil svou rodinu tím, že přijel domů uprostřed noci o dva dny dříve, než očekávali. Původně nepočítal, že se na ranč vrátí před pátkem, ale práce, kterou potřeboval udělat, byla hotová, a už se mu příčilo pomyšlení, že by měl další noc strávit venku. Toužil po čistém povlečení a měkké matraci.

Věděl, že dům je nacpaný k prasknutí, protože příští týden slavila máma Rose narozeniny a jeho bratři a sestra se rozhodli přijet na ranč o něco dříve, aby pomohli s přípravami. Na oslavu byla pozvána i většina obyvatel městečka Blue Belle a kromě nich i dvacet nebo třicet lidí až z Hammondu. Za dobu o málo delší než jeden rok, kdy máma Rose žila na ranči, si zde získala pěknou řádku přátel. Jen z kostela se znala s více než šedesáti lidmi a každý z nich se chystal zúčastnit se slavnosti na její počest.

Než Adam ustájil koně a našel si v kuchyni něco k pití, minula půlnoc. V domě bylo ticho jako v kostele. Adam si dole v předsíni stáhl boty a snažil se nedělat žádný hluk, když stoupal po schodech a kráčel ke své ložnici na konci chodby. V pokoji se začal tiše svlékat. Nepotřeboval rozsvěcet lampu na nočním stolku, protože měsíční paprsky proudící do pokoje oknem poskytovaly dostatek světla, aby v něm rozeznal obrysy nábytku. Košili odhodil na jednu z židlí, protáhl se a zívl. Bože, jaká nádhera je být zas doma! K smrti unavený a téměř usínající se svalil na dvojitou postel, aby si stáhl ponožky – a okamžitě si uvědomil, že neusedl na postel. Seděl na velmi měkkém, teplém a voňavém ženském těle.

Žena hlasitě zasténala. Adam zaklel.

Genevieve Perryová v jedné chvíli tvrdě spala a v příštím okamžiku neměla na spánek ani pomyšlení. Připadalo jí, že se na ni zřítil dům. Instinktivně se snažila setřást tíhu z nohou a prudce se vztyčila. Popadla přikrývku a přitáhla si ji až k bradě, protože před sebou uviděla mohutného muže, který se právě svalil na podlahu.

„Co tu děláte?“ zašeptala.

„Pokouším se dostat do své postele,“ odpověděl také šeptem.

„Vy jste Adam?“

„Ano, Adam. A kdo jste vy?“

Přehodila nohy přes okraj postele a natáhla k němu ruku.

„Jmenuji se Genevieve a velice mě těší, že vás poznávám. Vaše matka mi o vás toho tolik vyprávěla.“

Adam vytřeštil oči úžasem. Málem se rozesmál, tak absurdní mu připadala situace, v níž se ocitl. Copak si ta žena neuvědomuje, že ukazuje nahé paže a nohy? Na sobě toho také zřejmě mnoho nemá a pokrývka ji zahalovala jen zčásti.

„Rád si s vámi potřesu rukou, až se obléknete.“

„Ach… bože.“

Její reakce potvrdila, že si konečně uvědomila trapnost jejich setkání.

„Myslím, že nepřipadá v úvahu, abych rozsvěcel lampu,“ řekl Adam.

„Ne, ne, to jistě nejde. Mám na sobě noční košili. Měl byste opustit můj pokoj, než vás tu někdo najde. Nesluší se to.“

„Tohle je můj pokoj,“ připomněl jí. „A ztište hlas, nebo probudíte celý dům. Nerad bych, aby sem přiběhli bratři a zjišťovali, co se děje.“

„Nic se neděje.“

„Toho jsem si vědom, Genevieve.“ Adam se posadil, natáhl dlouhé nohy a rukama se opřel o kolena. Snažil se být trpělivý a čekal, že mu Genevieve vysvětlí, co dělá v jeho posteli.

Její oči zatím přivykly tmě, a tak si mohla dobře prohlédnout muže, o němž v posledních dvou letech snila. Kdysi se snažila vykreslit si jeho obraz před očima, představit si, jak asi vypadá, ale teď si uvědomila, že se jí to ani trochu nepodařilo. Měl dokonale

modelovanou tvář. Zdálo se jí, že musela být utvářena podle některé antické sochy, jež viděla v muzeu. Adam měl stejné široké čelo a výrazné lícní kosti a zrovna takový rovný nos a ústa. Jeho oči byly snad ještě krásnější. Barvou připomínaly půlnoc. Jejich pohled se teď upíral na ni a ona cítila, jak se jí po celém těle rozlévá horko.

Nemohla od něho odtrhnout zrak. Byl mnohem vyšší, než si ho představovala, a také mnohem svalnatější. Měl štíhlou postavu, ale zároveň mohutná ramena svědčící o mimořádné síle. Cítila, že se mu napínají svaly, a byla si naprosto jistá, že kdyby se na ni chtěl vrhnout, došlo by k tomu rychleji, než by si to uvědomila.

Při tom pomyšlení se zachvěla. Nikdy si nepředstavovala, že by mohl být nebezpečný, ale také ho ve svých představách nikdy neviděla zamračeného, a teď se rozhodně mračil.

A ona vypadá jako chudá, nevkusně oblečená příbuzná. Měla na sobě svoji oblíbenou starou, vybledlou noční košili, které se odmítala zbavit, protože byla tak pohodlná. Přitáhla si tedy pokrývku ještě výš k otřepenému výstřihu.

Jeho příchod by ji měl pořádně vyděsit. Ona se však nijak nepolekala. A také se ani trochu nebála. Kdyby se jí zmocnily sebemenší obavy, nepociťovala by jistě tak nepřekonatelnou chuť se smát. Kromě toho věděla, že Adam je lepší člověk než kdokoli jiný na celém světě, dokonce lepší než jeho bratři, protože četla všechny dopisy, které celá léta psal své mámě Rose.

„Nemusíte mít obavy,“ zašeptala. „Nebudu křičet o pomoc.

Vím, kdo jste, a nebojím se vás.“

Zaťal zuby. „Nemáte žádný důvod k obavám. Ale co vlastně děláte v mé posteli?“

„Pokoj pro hosty je plný, a tak mi vaše matka řekla, abych se ubytovala ve vašem pokoji. Překvapila jsem ji, protože jsem se zde objevila bez ohlášení. Je to už dávno, co mě pozvala na Rosehill, ale vzhledem k nepředpokládaným okolnostem jsem mohla přijet až teď.“

Adam si náhle uvědomil, kdo Genevieve vlastně je. Přestože byl tak mohutně stavěný, když chtěl, dokázal být velmi rychlý. A

teď stál rázem na nohou a ocitl se na druhém konci pokoje, než se Genevieve stačila nadechnout.

Genevieve sáhla po županu, který nechala ležet v nohách postele, a rychle ho na sebe oblékla. Začala se zvedat, ale vzápětí si to rozmyslela. Nechtěla v něm vzbudit dojem, že ho pronásleduje.

„Počkejte,“ zavolala. „Vaše matka vám neřekla, že přijedu na Rosehill?“

„Ne.“

Adam věděl, že odpověděl nevrle. Nemohl si pomoct. Měl si přece uvědomit, o koho se jedná. Jižanský přízvuk jednoznačně prozrazoval její původ stejně jako jemný zpěvavý tón hlasu, ale třebaže Adam obojí postřehl už při jejích prvních slovech, až v tomto okamžiku si uvědomil, že Genevieve je žena, o níž mu máma už vyprávěla.

Právě sahal po klice, když na něho opět promluvila. „Chcete snad říct, že vám nic nevysvětlila?“

Pomalu se obrátil. „Co mi měla vysvětlit?“ podivil se.

Genevieve si přitáhla župan pevněji k ramenům, vykročila, a náhle ji ozářilo měsíční světlo. V té chvíli spatřil Adam její tvář a uvědomil si, že mu hrozí nebezpečí. Genevieve Perryová byla bezpochyby nejkrásnější žena, jakou kdy viděl. Tmavé, krátce ostříhané vlasy lemovaly líbeznou srdcovitou tvář. Měla výrazné lícní kosti, úzký nos a ústa, která každého muže jistě přiváděla na hříšné myšlenky. Její pleť byla dokonalá a nevinný úsměv asi dovedl způsobit v mnoha duších zmatek.

Adam sklouzl pohledem níž a, Bůh ho ochraňuj, postřehl, že její dlouhé, štíhlé nohy jsou stejně dokonalé jako všechno ostatní.

Na čele mu vyrazil studený pot. Je až příliš krásná a on se jí musí okamžitě zbavit.

„Tak povězte, co mi vlastně měla máma vysvětlit?“

Na Genevievině tváři se objevil úsměv, při kterém se Adamovi zastavovalo srdce. Každý nerv jeho těla křičel, aby se okamžitě vzdálil, než bude pozdě a než podlehne jejímu okouzlujícímu půvabu.

„Adame, já jsem vaše nevěsta.“

Nezmocnila se ho přímo panika, ale neměl k ní daleko. Málem vytrhl dveře ze závěsů, když je otevíral, ovšem utéct se mu už nepodařilo. Za nimi stáli jeho bratři Travis a Cole. Oba se rozhodli zjistit, proč je v jeho ložnici náhle tak rušno. Oba muži byli do půl pasu nazí, bosí a ve střehu. Travis měl v ruce zbraň, která hledala cíl.

„Co ksa…“ Cole se okamžitě zastavil, když do něho Adam prudce strčil.

„Dej pryč tu zatracenou bouchačku, Travisi,“ vyzval ho Adam.

„Slyšeli jsme odtud nějaký rachot,“ vysvětloval Cole. „Upadl jsem na podlahu,“ zašeptal Adam. Oba bratři se zatvářili nevěřícně. Nejprve se rozesmál Travis. „Tys upadl na podlahu? Jak se ti to proboha podařilo?“

„Na tom nezáleží,“ zamumlal Adam.

Travis se protlačil kolem bratrů, aby se podíval na Genevieve.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Ovšemže je v pořádku,“ odpověděl Adam.

„Co děláš doma tak brzy?“ zeptal se Cole.

„Nešlapej mi na nohy,“ odsekl Adam.

Cole o krok ustoupil a zeptal se: „Co děláš v Genevievině pokoji?“

„To je můj pokoj,“ připomněl mu Adam. „Nikdo mi neřekl, že bude spát v mé posteli.“

Cole se usmál. „Takže to muselo být opravdu pořádné překvapení!“

„Pánové, byli byste tak laskavi a vzdálili se?“ ozvala se Genevieve.

Vzápětí zalitovala, že vůbec něco řekla, protože na sebe nechtěně upoutala pozornost. Všichni tři se obrátili k ní. Nejraději by se zavrtala pod pokrývku a zmizela.

Cole vykročil kupředu. „Adam vás ale nevyděsil, že ne?“

Došel téměř k posteli, když sebou Genevieve náhle trhla. „Proč se ptáte, Cole?“

Zarazil se. „Proč? Chci vědět, jestli vás neuvedl do rozpaků.“

„Máte na sobě župan,“ připomněl jí Travis. „A po týdnu, který jste tu s námi strávila, jistě víte, že jste v naprostém bezpečí.“

„Nemá náhodou někdo hlad?“ zeptal se Cole.

„Já bych něco snědl,“ řekl Travis. „A co vy, Genevieve?“

„Děkuji, já nemám hlad.“

Adam zaskřípal zuby rozhořčením. Nemohl se dočkat, až vyprovodí bratry ven na chodbu, aby jim mohl říct, co si o nich myslí.

„Vás dva jistě nikdo řádně nepředstavil, že?“ řekl Travis. Zamířil na druhou stranu pokoje a zastavil se vedle Cola. „Někdo z nás by je měl seznámit a myslím, že je k tomu docela vhodná doba.“

„Pro lásku…,“ začal Adam.

„Nedobírejte si svého bratra,“ řekla zároveň Genevieve. Záchvěv smíchu v jejím hlase svědčil o tom, že se ani trochu nezlobí.

„Bude to trvat jen chviličku,“ stál na svém Travis. „Genevieve, rád bych vám představil nejstaršího a nejlepšího z bratrů Claybornových. Jmenuje se John Quincy Adam Clayborne, ale všichni mu říkají jen Adam. Adame, chtěl bych ti představit slečnu Genevieve Perryovou, která sem přijela až z New Orleansu v Louisianě. Měl by ses s ní co nejdřív řádně seznámit, protože přípravy na svatbu jsou už v plném proudu. Dobrou noc, Genevieve. Na shledanou ráno.“

„Dobrou noc,“ odpověděla Genevieve.

Adama komedie bratrů ani trochu nepobavila. Vystrčil Cola a Travise do chodby, zavřel dveře, a pak se jich zeptal, co tam vlastně Genevieve dělá.

„Máma ji pozvala,“ vysvětloval Travis.

„Ale to bylo víc než před rokem. Proč se rozhodla přijet na Rosehill právě teď?“

Cole pokrčil rameny. „Možná se jí to předtím nehodilo nebo měla jiné starosti. Záleží na tom?“

Adam zavrtěl hlavou. Usoudil, že není vhodná doba pouštět se do dlouhých diskusí. „Kde se mám uložit?“

„Hostinský pokoj nepřichází v úvahu,“ řekl Cole, „pokud nechceš spát se svým synovcem. Parkerovi lezou zoubky a ve čtyři ráno tě jistě probudí.“

„Proč nemůže ten malý spát se svými rodiči?“

„Máma si myslela, že by Douglas a Isabel měli mít trochu soukromí,“ vysvětloval Travis a zívl. „Genevieve je hezká, nemám pravdu? A neříkej, že sis toho nevšiml.“

Adam povzdechl. „Všiml.“

Začal sestupovat ze schodů, ale Cole ho zastavil otázkou. „Co s ní budeš dělat?“

„Nehodlám s ní dělat vůbec nic.“

„Přijela sem k nám, aby se za tebe provdala,“ zašeptal Cole.

„Alespoň tak nám to vysvětlila máma. Taky navrhla, že by se svatba měla konat v červnu, a Genevieve nic nenamítala.“

„To je nadělení,“ zamručel Adam.

„Jdu do postele,“ prohlásil Cole.

Travis následoval Adama dolů do chodby. „Máme ji skutečně rádi, Adame. Má opravdu smysl pro humor, a měl bys ji slyšet zpívat. Jestli ji jen trochu poznáš, než učiníš jakékoli rozhodnutí, a zvykneš si na tu představu, určitě si ji také zamiluješ.“

„Neožením se s ní.“

„Adame, nemusíš dělat nic, co nechceš.“

„Proč mi nikdo nedal vědět, že je tady?“

„Jak jsme ti to měli dát vědět? Byl jsi bůhvíkde, copak si to neuvědomuješ?“ řekl Travis.

„Měli jste týden na to, abyste mě našli.“

„Proč máš tak špatnou náladu? Nikdo ti přece netiskne hlaveň revolveru k hlavě a nenutí tě, aby sis ji vzal.“

„Jdu spát.“

Adam se uložil do srubu. „Ano,“ O půl hodiny později se ještě převaloval na úzké, tvrdé matraci a nemohl usnout. Postel byla pro něho příliš malá. Nohy mu přečnívaly přes okraj a nemohl se obrátit bez obav, že upadne na zem.

Ale i kdyby měl sebepohodlnější postel, stejně by se asi příliš nevyspal, protože se nemohl zbavit myšlenek na Genevieve. Založil si ruce za hlavu a uvažoval o celé situaci. Popuzovalo ho, že se mu matka vměšuje do života. Co si má proboha počít v tak ošemetné situaci, do které ho dostala? Genevieve jistě nepočítá s tím, že se za něho provdá jen proto, že jí to máma Rose navrhla.

Dnes přece většina žen odmítá, aby jim někdo určoval, koho si mají vzít, a který syn, pokud má zdravý rozum, nechá svou matku, aby mu vybírala nevěstu?

Adam věděl, že bude na něm, aby přesvědčil Genevieve, že jejich manželství nepřipadá v úvahu. Posadí se s ní a pořádně si s ní promluví. Ano, přesně tohle musí udělat. Řekne jí, že se už dávno rozhodl, že se nikdy neožení. Zvykl si na svůj způsob života, na svou samotu, a nesnáší, když mu jej někdo narušuje. Jinými slovy, na manžela se nehodí. Jeho rodina jsou jediní lidé, které kolem sebe snese. Přitom bratři bývají v poslední době na Rosehillu jen málokdy a od té doby, co se jeho sestře Mary Rose narodilo dítě, máma Rose tráví většinu času u své vnučky. Manžel Mary Rose, Harrison, postavil na okraji Blue Belle dům, který se stal domovem tří žen v jeho životě, a mámě se život ve městě líbil mnohem víc než samota na ranči.

Adam však nežil jako poustevník. Musel dohlížet alespoň na dvacet lidí, které najímal na práci, a i on sám měl po celé dny tolik úkolů, že mu nevadilo vracet se večer do prázdného domu. Vlastně se mu to líbilo. Musel přiznat, že jeho život má tak pevnou organizaci a řád, že by to většině lidí zřejmě nevyhovovalo. On však byl spokojený, a to považoval za nejdůležitější. Když byl mladší, toužil cestovat po světě, ale už před lety se toho bláhového snu vzdal, a teď putoval od jednoho exotického města k druhému prostřednictvím knih, které četl. Cole mu vyčítal, že se chová jako stařec. Adam se bratrovu názoru nevzpíral. Jeho způsob života mu zcela vyhovoval a bude při něm šťastný i v budoucnu, jen co uvede na pravou míru tohle nedorozumění.

Rozhodl se, že počká, až budou oslavy narozenin u konce, než si s Genevieve promluví. Bude s ní mluvit laskavě, avšak rozhodně jí vysvětlí svůj postoj.

Její představy jsou nerozumné a Adam doufal, že si Genevieve uvědomí, že má pravdu, až si s ní popovídá. Nechtěl jí ublížit a na rozhovor s ní se ani trochu netěšil. Nepatřil ke krutým mužům, kterým působí potěšení, když mohou ženě zlomit srdce, ale bylo mu jasné, že musí udělat, co je třeba, aby se vyhnul katastrofě, bez ohledu na to, jak tím Genevieve rozruší.

Adam doufal, že se Genevieve nerozpláče, ani že se nebude chovat hystericky. Ať tak nebo tak, on bude stát na svém. Nakonec usnul s přesvědčením, že ho Genevieve pochopí.

KAPITOLA 2

Nebude se moct za něho provdat, a jen co se jí podaří zůstat s ním pár minut o samotě, poví mu to. Ocitla se v situaci, kdy je zcela nemyslitelné, aby se vdávala, protože ji stíhá neblahý osud, ale s tím se Adamovi nehodlá svěřovat. Prostě mu řekne, že jejich manželství nepřipadá v úvahu. Pak půjde po svém.

Musela si přiznat, že ji docela těšily úvahy, že by se za něho mohla provdat, dokud nenabraly události tak zoufalý a bezvýchodný spád. Poté, co přečetla všechny jeho dopisy, dokonce o tom začala snít, ale pak vstoupil do jejího života reverend Ezekiel Jones a převrátil jí ho vzhůru nohama. A protože byla tak naivní a soustředěná jen na sebe, nemohla dál uvažovat o tom, že se stane manželkou úctyhodného muže, jakým byl Adam Clayborne.

Doufala však, že až se vyrovná se svou tíživou povinností a vysvětlí Adamovi, proč změnila názor, nalezne její duše alespoň trochu klidu. Bůh ví, že si ho zaslouží.

Pro svůj rozhovor s ním však bude potřebovat soukromí, a toho se v těchto dnech na Rosehillu nedočká. V patrové budově bylo nyní tolik členů rodiny a jejich ratolestí, až praskala ve švech. Kolem Adama se neustále točili jeho příbuzní a navíc do domu přicházela celá procesí přátel i cizích lidí, kteří se na ranči zastavili, aby zde požádali o něco k pití, o trochu jídla nebo přišli jen na kus řeči. Žádný Clayborne odtud nikoho nevyhnal.

Adam jako hlava rodiny se snažil chovat se pohostinně. Také se Genevieve snažil vyhýbat, jak jen bylo možné. Netrvalo jí dlouho, než na to přišla, protože pokaždé, když vstoupila do místnosti, kde náhodou byl, si hned našel nějaký důvod, aby se okamžitě vzdálil. Jeho náhlé odchody by ji nijak netrápily, kdyby z

jeho ostražitých pohledů neusoudila, že situace je mu stejně nepříjemná jako jí.

Čas plynul a ona bude muset brzy odjet. Umínila si to a hodlala slib dodržet. Už stejně strávila na Rosehillu mnohem delší dobu, než původně zamýšlela, a cítila se velmi provinile, že tak klame všechny Clayborny. Přijela sem pod falešnou záminkou, a přitom jen hledala úkryt. Pokaždé, když pohlédla na laskavou mámu Rose, se bezděčně shrbila pod tíží klamu, kterého se dopustila.

Rodina Claybornů její situaci ještě zhoršovala tím, že k ní byli všichni moc hodní. Přivítali ji ve svém domě a chovali se k ní, jako by sem patřila. Máma Rose na ni neustále pěla chválu. Říkala svým blízkým, že Genevieve je milá a ušlechtilá dívka s přísnými morálními zásadami. Genevieve někdy uvažovala, jak by o ní Rose smýšlela, kdyby znala pravdu.

Příležitost promluvit si s Adamem v soukromí se nakonec naskytla přímo v den oslav narozenin mámy Rose. Jakmile Genevieve sešla po schodech do přízemí, spatřila Adama, jak vchází do knihovny, a chválabohu, byl úplně sám. Vypjala hruď, sebrala všechnu odvahu a chvátala za ním.

Ale uplynuly dvě hodiny, aniž by se do knihovny dostala. Nejprve ji zdržela jeho sestra Mary Rose, která ji požádala, aby dohlédla na muže vynášející stoly pro pohoštění, než sama nakrmí a přebalí dcerku. Během uplynulého týdne se Genevieve s Mary Rose velmi sblížila, a proto byla ráda, že jí může pomoct. Za hodinu, když byla s úkolem hotova, ji Adamův bratr Douglas požádal, aby pečovala o jeho desetiměsíčního syna Parkera, zatímco on bude pomáhat při stavbě pódia pro hudebníky, které najal Travis.

Parker byl malý andílek a Genevieve vůbec nevadilo, že se o něj má starat. Chlapec prožíval právě období jakéhosi ostychu a stávalo se, že začal křičet, jakmile se k němu přiblížil jakýkoli cizí člověk. Ale Genevieve si docela oblíbil a k údivu rodičů už v okamžiku, kdy ji poprvé spatřil, k ní natáhl ruce a zabručením naznačil, že ho má zvednout. Genevieve tehdy měla na krku barevný náhrdelník a byla přesvědčená, že Parker chce k ní, aby se mohl dostat blíž k ozdobě, o níž si možná myslel, že je k jídlu.

Genevieve napadlo, že by kudrnatého andílka mohla vzít s sebou do knihovny za Adamem, ale pak si to rozmyslela. Parker byl neposedný a jenom by ji rozptyloval. Přitom, jak rád vyváděl, smál se a výskal, jí bylo jasné, že by se brzy začal nudit, kdyby ho dala do postýlky. A tak s ním vyšla na verandu, posadila se do houpacího křesla, které jí vynesl ven Douglas, chovala dítě v náručí a spolu s ním pozorovala ruch, který provázel přípravy oslav.

Náhle někdo ostře zahvízdal, až Parker poskočil. Genevieve ho musela pohladit a zašeptat mu pár konejšivých slov, aby ho uklidnila.

„Harrisone, mohli bychom tě potřebovat,“ zakřičel Cole.

„Přiveď s sebou i Adama.“

Dveře se sítem se otevřely a manžel Mary Rose vyšel ven. V náručí držel svou dceru Victorii. Tvářil se trochu provinile, když kráčel přes verandu ke Genevieve. Ta už věděla, co chce, aniž řekl jediné slovo. Usadila si Parkera na klíně trochu víc doleva, aby zbylo místo pro jeho okouzlující sedmiměsíční sestřenku.

„Nevadilo by, kdybych vám na chvíli svěřil Victorii, než budu hotov se stavbou pódia?“ zeptal se Harrison. „Je nakrmená a přebalená. Moje žena pomáhá v kuchyni, ale jestli myslíte…“

„Zvládnu to,“ řekla, než mohl dopovědět.

Harrison usadil dceru vedle Parkera, obě děti pohladil, pak si svlékl kabát a cestou ze schůdků ho přehodil přes zábradlí.

Genevieve měla plné ruce. Parker se rozhodl, že se Genevieve zakousne do paže. Jemně vyprostila ruku z jeho sevření a místo ní mu přistrčila pokrývku. Okamžitě strčil palec do pusy a začal vydávat hlasité mlaskavé zvuky.

Pak se po schodech přihnal Travis. Při pohledu na synovce a neteř v Genevievině náručí se mu na rtech objevil úsměv.

„Vy to ale s dětmi umíte,“ řekl jí.

„Zdá se,“ přisvědčila Genevieve. Pak se rozesmála, když k ní její malí svěřenci zvedli hlavu a usmáli se. Obě děti pořádně slintaly.

„Jsou úžasní, nemám pravdu?“ řekla.

„Ano,“ potvrdil Travis. „Ale nezdá se mi správné, že má Victoria na hlavě jen plavé chmýří, a Parker husté kadeře. Jsou rozdílní jako noc a den.“

Genevieve souhlasně přikývla. „Kam máte namířeno?“

„Do kuchyně pro kladivo a pak do knihovny za Adamem. Chci ho požádat, ať nám pomůže. Papírováním se může zabývat později. Kapela má přijít ve tři a do té doby musíme být hotovi.“

Jakmile Travis zmizel v domě, Genevieve začala houpat maličké. Vychutnávala lehký teplý vánek, který s sebou nesl vůni louky a polních květů, a pozorovala hory v dálce. Cítila se, jako by se ocitla přímo v ráji.

Začala zpívat francouzskou ukolébavku, kterou si pamatovala z dětství. Oblíbila si ji tenkrát, protože jí ji zpívávala matka, když ji večer ukládala do postele. Slova byla jednoduchá a často se opakovala, melodie byla prostá a svěží. Ukolébavka v ní probudila vzpomínku na šťastnější a bezstarostnější dny. Genevieve zavřela oči a na pár krátkých, vzácných okamžiků se vůbec necítila osamělá. Přenesla se do domu svého dětství, seděla zas ve velkém čalouněném křesle a poslouchala zpěv své matky, která jí natřásala pokrývky na posteli. Ovanula ji vůně šeříku. Uslyšela smích svého otce nesoucí se nahoru po schodech a ucítila mír a klid rodného příbytku. Měla zase kolem sebe lidi, kteří ji milovali a hýčkali.

Adam se zastavil ve dveřích a pozoroval ji. Chystal se právě sítěné dveře otevřít, když začala zpívat, a protože ji nechtěl rušit, obrátil se, aby zamířil do kuchyně a vyšel ven zadními dveřmi. Zpěv ho však nakonec přiměl zůstat na místě. Syté, zvučné zabarvení jejího hlasu, tak čistého a jasného, mu připadalo stejně dokonalé jako hlasy andělů a výraz klidu a míru na její tváři zrovna tak líbezný. Čím déle naslouchal, tím kouzelnější se mu zdál její zpěv. Jako hřejivé slunce přitahuje k sobě stébla trávy, tak jeho přitahovala podmanivá melodie. Uchvácen strnul a toužil, aby nikdy neskončila. Stál tiše jako pěna, ani se nepohnul, sotva dýchal a nechával se okouzlovat písní i Genevieve.

Nebyl jediný, na koho zapůsobila. Muži, kteří pracovali na dvoře, se jeden po druhém zastavovali a poslouchali. Harrison se právě skláněl, aby ze země zvedl kladivo, když k němu píseň

dolehla. Napřímil se a otočil hlavu ve směru, odkud zaznívala. Travis nesl přes rameno pár prken a byl v polovině cesty přes dvůr, když uslyšel její zpěv. Stejně jako Harrison, i on se instinktivně obrátil k verandě, pak zůstal nehybně stát a zavřel oči. Z čela mu stékal pot, slunce mu pálilo do tváří, ale on nic z toho necítil. Dokonce se radostně usmíval.

Douglas měl zrovna v ústech hřebík a v ruce kladivo a chystal se rozmáchnout, když uslyšel Genevievin zpěv. Pomalu spustil ruku a otočil se za zvukem stejně jako jeho bratři.

Reakce najatých pracovníků byly ještě zřetelnější. Upustili nástroje a přesunuli se do přední části dvora, jako by byli k něžné melodii přitahováni neodolatelnou silou.

Děti byly zřejmě jediné, koho hudba nedojala. Parker i Victoria usnuli už při první sloce. Genevieve dozpívala ukolébavku a teprve pak si všimla náhlého ticha. Skoro se vyděsila, když otevřela oči a zjistila, že ji sleduje houf lidí. Jeden z mužů začal tleskat, ale jiný ho řádně šťouchl pod žebra a vybídl ho, aby nerušil. Všem však bylo jasné, že by Genevievin zpěv měli nějak ocenit, a tak se za okamžik na ni začali usmívat a mávat klobouky.

Jejich úsměvy vyváděly Genevieve z míry. V rozpacích z takové pozornosti obdařila muže plachým úsměvem, odvrátila se a zpozorovala, že se na ni dívá Adam. To ji znervóznilo ještě víc.

Usmál se. Byla tak zmatená, že úsměv opětovala. Neměl na tváři svůj obvyklý ostražitý výraz a v jeho očích se objevil pohled, jaký u něho ještě nikdy neviděla. Zdálo se, že je šťastný. Nepřipadal jí ani nebezpečný, ani tvrdý, a přece se jí srdce zběsile rozbušilo. Něha, kterou postřehla v jeho očích, způsobila, že se jí zdál ještě hezčí.

Dveře se sítem se otevřely, Adam vyšel ven a kráčel k ní. Genevieve přestala houpat děti a jen na něho hleděla. Už se neusmíval, ale přesto se zdálo, že má radost. Genevieve ucítila ve tváři horkost a zalitovala, že u sebe nemá vějíř. Musí se vzpamatovat. Vždyť se chová, jako by na ni v životě ještě žádný muž nepohlédl. Pod jeho zkoumavým pohledem se rozplynula její obvyklá vyrovnanost a najednou se začala cítit jako ostýchavá, neohrabaná holčička, která má v hlavě zmatek před prvním

vystoupením v kostelním sboru. Naštěstí se Adam nikdy nedoví, jak ji znervóznil.

Poklekl před ní na koleno. Nechápala, proč to dělá, ale pak vztáhl ruku k Parkerovi. Jemně vzal spícího chlapce do svých silných paží. Vstal, opřel si Parkera o rameno, jednou rukou ho objal kolem zadečku a druhou ruku natáhl ke Genevieve.

Uložila si Victorii do ohbí lokte a dovolila Adamovi, aby jí pomohl vstát. Několik okamžiků pak oba stáli a jen se na sebe dívali. Neřekl jí ani slovo a ani ona k němu nepromluvila, a přesto nebylo mlčení mezi nimi tísnivé. Možná v nich děti vzbudily pocit, že jsou k sobě alespoň na okamžik jaksi připoutáni. Adamovy prsty se propletly s jejími a ona váhala, má-li se z jeho ruky vyprostit, nebo ne.

Rozhodl za ni, když se obrátil ke dveřím. Musela se ho pustit. Domyslila si, že chce Parkera uložit do postýlky a že si přeje, aby ho s Victorií následovala.

O pár minut později už obě děti klidně spaly ve svých postýlkách. Genevieve upravila Victorii pokrývku, a když zvedla hlavu, všimla si, že Adam právě tiše vychází z pokoje.

Ach ne, nechoď nikam, pomyslela si. Teď ode mě neodcházej.

Pohlédla na Parkera, přesvědčila se, že je přikrytý, pak si vykasala sukně a chvátala za Adamem.

Čekal na ni na odpočívadle. Naneštěstí si toho nevšimla, a když v běhu zahýbala za roh, vrazila do něho tak prudce, že ho málem srazila ze schodů. Kdyby byl o pár palců menší a o pár liber lehčí, možná by mu ošklivě ublížila a, můj bože, něco takového by jí nikdy neodpustil.

Adam při nárazu zavrávoral, tiše vyjekl a chytil ji, aby ji uchránil před pádem.

Její rozpaky jí pomohl překonat smysl pro humor. Začala se omlouvat, ale pak se náhle rozesmála.

„Nechtěla jsem, abyste odešel dřív, než… Moc mě to mrzí, Adame. Nechtěla jsem do vás vrazit. Nestalo se vám nic? Neublížila jsem vám, že ne?“

Zavrtěl hlavou. „Vždycky tolik spěcháte?“

Při jeho úsměvu se jí rozbušilo srdce. Pohlédla do jeho překrásných tmavých očí a pocítila zvláštní slabost. Věděla, že pokud hned něco neřekne nebo neudělá, hrozí jí nebezpečí, že se stane jeho ženou, ani nebude vědět jak. Ach, proč právě on musí být tak okouzlující?

„Promiňte. Co jste říkal?“

„Jestli vždycky tolik spěcháte?“

„Že spěchám? Ne, myslím, že ne.“

„Měli bychom si promluvit, nemyslíte, Genevieve?“ Dychtivě přikývla. „Ano, musíme si promluvit.“

„Potřebujeme zůstat o samotě.“

Jakoby na potvrzení jeho slov dole bouchly dveře a halou pod nimi prošel Cole.

„Ano, potřebujeme soukromí.“

„Stalo se něco?“ zeptal se Adam. „Zdá se mi, že jste trochu nervózní.“

„Nervózní? Já že jsem nervózní?“

Přikývl. Genevieve se zhluboka nadechla a umínila si, že už nesmí bezmyšlenkovitě opakovat každé jeho slovo. Jinak si Adam bude myslet, že je husa.

„Jsem trochu nervózní,“ řekla. „Víte, co si myslím?“ Adam neměl nejmenší tušení. „Co si myslíte?“

„Že vy a já jsme vykročili nesprávnou nohou.“

„Myslíte?“

„Ano,“ potvrdila Genevieve. „Všechno je to moje chyba. Neměla jsem vám říkat, že jsem vaše nevěsta. Takovým prohlášením jsem vás vyvedla z míry, že? No ovšemže ano. A určitě jste neočekával, že mě najdete ve své posteli. Tvářil jste se tak zděšeně a tolik jste spěchal, abyste byl ode mě co nejdál, že jste klopýtl o vlastní nohu. Prostě jsem nemohla odolat, abych si vás nedobírala. Neurazilo mě vaše chování, ale teď když o tom přemýšlím, asi jsem se přece jen urazit měla, nebo alespoň… Proč se usmíváte?“

Neřekl jí, že ho pobavila. Škála citů, která se jí vystřídala na tváři, když ze sebe chrlila slova, vzbudila jeho úsměv. V jednom okamžiku se usmívala a hned v dalším se mračila. Adamovi bylo

do smíchu, a kdyby nebyl tak rozčilený, byl by nutkání podlehl. Nechtěl však její city zranit. Genevieve jistě brala celou záležitost s jejich zasnoubením vážně a byl si jistý, že očekávala, že stejně ji bude brát i on.

Bylo to vskutku pěkné nadělení. A nemohl vinit nikoho jiného než mámu Rose, že se plete do jeho soukromého života. S ní si však promluví později, teď si potřebuje řádně probrat celou záležitost s Genevieve.

Vezme to od začátku. Napřed se od ní musí alespoň trochu vzdálit. Stojí teď příliš blízko něho. Kupodivu se mu zdálo, že není schopen ustoupit ani o krok. Její vůně, tak jemná a ženská, v něm vzbuzovala dojem, že se musela koupat v šeříku. Líbila se mu víc, než si myslel, že by měla. Vlastně se mu na ní líbilo úplně všechno. Dokonce si všiml, co má na sobě, a i to mu připadalo hezké, i když se o takové věci nikdy nezajímal. Naškrobená bílá blůzka s vysokým bílým límečkem nádherně kontrastovala s její dokonalou pletí. Vypadala elegantně a dokonale jako manželka nějakého bankéře a měla v sobě i notnou dávku smyslnosti.

Přinutil se vytrhnout ze svých úvah. „Co kdybychom šli dolů do knihovny?“

„Do knihovny? Ano, mohli bychom jít do knihovny.“

„Dobrý nápad,“ potvrdil Adam.

Genevieve bezděčně zaúpěla. Už to udělala zas, už zase opakovala jeho slova. Pokud se toho nezbaví, mohla by mu začít připomínat papouška. Musí také přestat uvažovat o bláhových věcech, jako třeba, jak čistě a mužně voní a jak hluboký a sytý je jeho hlas. Připadalo jí, že s sebou přináší vůni čerstvého horského vzduchu.

Má na ni opravdu zoufalý vliv. Tiše povzdechla. „Hrozila jsem se toho.“

„Čeho jste se hrozila?“

„Našeho rozhovoru,“ řekla. „Mohli bychom jít a dát se do toho?“

Mluvila, jako by se vydávala na cestu do hořícího domu. Adam souhlasně přikývl a vykročil po jejím boku. Jakmile sestoupili dolů ze schodů a dostali se na zadní konec chodby, předešel ji, aby jí

otevřel dveře. Pak ustoupil, aby mohla do knihovny vejít jako první.

Místnost byla nasycená zatuchlým pachem starých knih. Připadala jí příjemná a s úžasem se začala kolem sebe rozhlížet. V policích z třešňového dřeva sahajících od podlahy až ke stropu byly stovky knih a další hromady svazků ležely na hromadách u oken.

Knihovna přebírá charakter toho, kdo v ní pobývá, usoudila Genevieve. Z dopisů, jež psal Adam matce, věděla, jak rád čte, a vsadila by svůj poslední cent na to, že přečetl všechny knihy, které zde má. Některé možná i vícekrát.

Pokynul jí, aby se posadila. Vybrala si jedno z mohutných kožených čalouněných křesel u stolu, usadila se na jeho okraj a přitom k sobě tiskla kolena i kotníky. Seděla, jako by v zádech měla pravítko, a ruce složila do klína.

Nemohla však dlouho vydržet nehybná. Zatímco se Adam pohodlně uvelebil ve svém křesle za stolem, Genevieve začala nervózně ťukat chodidly o podlahu. Oči klopila do klína, aby se mohla soustředit, a v duchu si opakovala, co mu poví.

Myslela si, že by bylo lepší, kdyby napřed mluvil on a až by skončil, řekla by mu jemně – ano, jemně – zkrátka, vysvětlila by mu, že se situace změnila a že se za něho provdat nemůže. Bude jednat diplomaticky jako politik, aby nezranila jeho city ani neurazila jeho pýchu.

Adam se opřel v křesle, zadíval se na ni a trpělivě čekal, až mu řekne, co má na mysli. Když uplynulo několik minut a ona stále mlčela, usoudil, že by měl začít sám. Věděl naprosto přesně, co jí chce říct, protože o tom přemýšlel celý týden. Proč mu tedy připadá tak těžké začít?

Odkašlal si. Ťukání o podlahu zrychlilo tempo a zaznělo hlasitěji.

„Genevieve, nejsem si jistý, jaká byla vaše domluva s mámou, ale já…“

Genevieve vyskočila. „Ach Adame, nemohu to udělat. Prostě nemohu.“

„Co nemůžete?“

„Nemohu se za vás provdat. Je mi to líto, ale opravdu nemohu. Chtěla jsem vám to vysvětlit hned, ale celý týden jste se mi vyhýbal a já jsem si začala myslet, že se ani vy se mnou nechcete oženit, a taková osobní záležitost nebyla něco, o čem bych si přála hovořit před vašimi příbuznými. Všechno je tak zmatené, nemám pravdu? Vaše matka nás dostala do velmi nepříjemné situace. Jsme zasnoubeni, nebo ne? No ovšemže ne. Překvapí vás, když vám řeknu, že se za vás chci provdat, nebo spíš že jsem chtěla? Prokrista, netvařte se tak udiveně. Říkám vám pravdu. Ale všechno se teď změnilo a já si vás už nemohu vzít za muže. Ne, už to nepřipadá v úvahu, a i kdybyste se se mnou chtěl oženit vy, poznal byste potíže, do nichž jsem se dostala, a pak byste se zděsil, že jste o něčem takovém vůbec uvažoval. Chápete? Chci vás uchránit před osudovou chybou. Mrzí mě, že vás musím zklamat. Opravdu. Musíte na mě prostě zapomenout. Zlomená srdce se zas zacelí. Tak, už jsem vám to řekla. Nemůžeme se vzít, i kdybyste si to kdovíjak přál, a já se omlouvám za to, že jsem vám to hned neřekla. Bylo to ode mě bezcitné a kruté.“

Konečně se na chvíli odmlčela, aby se nadechla. Věděla, že její vysvětlení bylo poněkud zmatené, a ještě když je ze sebe chrlila, říkala si, že by měla přestat, ale nedokázala se k tomu přinutit. Adam si o ní musí myslet, že se zbláznila. Jeho tvář však neprozrazovala ani náznakem, co si myslí, a Genevieve dospěla k jedinému možnému závěru: asi je příliš ochromen, než aby byl schopen vůbec nějak zareagovat. V hlavě jí zněly některé věty, které mu řekla. Dobrotivý bože, vždyť začala tím, že nevěří, že by se s ní chtěl oženit, a na konci svého zmateného projevu tvrdila, že zlomená srdce se zacelí. Ach, jistě si musí myslet, že nemá špetku rozumu. Zahanbeně se obrátila ke stěně a předstírala, že ji upoutala zarámovaná mapa, která na ní visela.

„Budu na vás muset zapomenout?“

Ulevilo se jí, že se v jeho hlase neozval žádný posměch. Téměř neznatelně kývla hlavou a řekla: „Ano.“

„Chápu. Říkala jste, že jste mě dlouho klamala. Proč jste to vlastně dělala?“

Genevieve pořád stála a hleděla na mapu, když mu odpovídala.

„Tu noc, kdy jsme se setkali, jsem se představila jako vaše nevěsta. Tehdy jsem vás oklamala.“

„Ach, ano, vzpomínám si.“

Odvážila se na něho kradmo pohlédnout. Teplo v jeho očích na ni mělo podivně uklidňující vliv a Genevieve se začala uvolňovat.

„Jste vždycky tak sebejistý?“ Zasmál se. „Ne.“

„Já bych řekla, že ano. Určitě se hned tak nerozčilíte, že?“

„Ne, to ne. Vy jste mě chtěla rozčilit?“

„Ovšemže ne. Máte na mě skutečně podivný vliv. Cítím se mezi vaší rodinou tak uvolněně, ale s vámi…“

„Se mnou ne?“

Pokrčila rameny a pak se rozhodla začít o něčem jiném. „Vaše matka mi neřekla, že jste tak pohledný. I když na tom vlastně nezáleží. Tak jak tak se za vás nemohu provdat a nemohla bych se provdat za žádného muže jen proto, že by byl hezký. Ze zkušenosti vím, že zevnějšek může klamat.“

„Ani mně máma Rose neřekla, jak jste hezká. A vůbec, co kdybyste se posadila a popovídala mi o nesnázích, které vás potkaly? Možná bych vám mohl pomoct.“

„O nesnázích? Proč myslíte, že mě potkaly nesnáze?“

Její hlas zazněl najednou o oktávu výš a zdálo se, že se Genevieve diví, jak jí mohl položit takovou otázku. Adam však zachoval klid. „Právě jste se o tom zmínila.“

Nepamatovala se. „Mluvila jsem páté přes deváté. Snažila jsem se říct vám všechno co nejrychleji a byla jsem nervózní. Jistě jste si toho všiml. Mluvila jsem opravdu dlouho, ale přála jsem si, abyste všechno pochopil. A také jsem si dělala starosti, abych nezranila vaše city. Neudělala jsem to, že ne?“

„Jestli jste nezranila mé cítění? Ne, to jistě ne,“ ujistil ji a neubránil se přitom úsměvu. „Možná bych vám dokázal pomoct, Genevieve, kdybyste mi řekla, co vás trápí,“ nadhodil znovu.

„Nic mě netrápí.“

Myslela si, že odpověděla velmi přesvědčivě, ale podle vrásky na jeho čele věděla, že se jí ho nepodařilo přesvědčit. Ještě jednou se pokusila převést řeč na jiné téma.

Kývla hlavou směrem ke stěně za ním. „Vaše matka mi tu mapu ukázala, hned když vám ji koupila. Nechtěla, abyste si ji pověsil na stěnu. Předpokládala, že si ji vezmete s sebou, až se vydáte do světa.“

Adam poznal, že se záměrně vyhýbá upřímné odpovědi na jeho otázku, a to v něm vzbudilo ještě větší zvědavost. Obvykle neměl ve zvyku vměšovat se do cizích záležitostí, ale Genevieve byla hostem v jeho domě a blízkou přítelkyní jeho matky, a pokud se skutečně ocitla v nesnázích, měl by se pokusit jí pomoct. Nedovedl si představit, že by ji tížila nějaká vážná starost. Tak milá a nevinná dívka, jako byla ona, přece jistě nalézá záštitu u své rodiny. A co by vlastně mohla mít za potíže?

Napadaly ho nejrůznější možnosti. „Nenechala jste v New Orleansu tesknícího nápadníka?“

Genevieve chvíli mlčela a pak řekla: „Ne. Nebyla jsem v New Orleansu dost dlouho, abych se tam s někým poznala. Proč mi kladete takovou otázku?“

„Jenom ze zvědavosti.“

„Jste takhle zvědavý na všechny své návštěvnice?“

„Jenom pokud zjistím, že jsem s nimi zasnouben,“ škádlil ji. Rychle ho opravila. „Byl jste, Adame, ale už nejste.“ Opět se zasmál. „Správně,“ přisvědčil. „Jak dlouho jste byla v New Orleansu?“

„Dva týdny.“

„Tak málo stačilo, abyste si prohlédla místní zajímavosti?“

„Nebyla jsem tam, abych si prohlížela pozoruhodnosti. Zpívala jsem tam ve sboru, ale pak jsem dospěla k názoru, že nastal čas, abych odjela. Teď je řada na vás. Odpovězte na moji otázku a řekněte mi, proč jste se nevydal do světa. Vím, že jste po tom toužil, protože jsem četla všechny dopisy, které jste psal mámě Rose.“

Udiveně pozvedl obočí. „Ano? A proč jste chtěla…“

Skočila mu do řeči. „Mám mámu Rose moc ráda a chtěla jsem se o její rodině dovědět co nejvíc. Bylo to něco, o čem jsem si s ní mohla povídat. Potkaly jsme se v kostele,“ dodala. „Pak jsem začala zpívat ve sboru a cestovala jsem z místa na místo.“

„Máte překrásný hlas. Neuvažovala jste o tom, že byste vyučovala hudbu?“

„Ne, ale myslela jsem na to, že bych vystupovala na jevišti. Pak jsem dostala rozum. Zpívám v kostele a čas od času dětem,“ řekla s úsměvem Genevieve „Ale teď je řada na vás, abyste mi odpověděl na otázku. Povězte, proč jste se nevydal na cestu do světa.“

„Vidím svět pokaždé, když se otočím a podívám na mapu, a jakmile otevřu některou ze svých knih a začtu se do ní, mohu cestovat od přístavu k přístavu.“

„To je něco jiného. Jste příliš spokojený sám se sebou, Adame. Pomyslete na všechna dobrodružství, která by vás mohla potkat. Co se stalo s vašimi sny? Už jste na ně zapomněl, že? Vaše matka však nezapomněla, a právě proto vám věnovala mapu. Ukázala mi všechny dárky, které posílala svým synům a dceři, a každý z nich měl nějaký zvláštní význam. Mary Rose pokračuje v rodinné tradici tím, že nosí matčin přívěsek, a Douglas u sebe vždy mívá své zlaté hodinky. Travis mi řekl, že knihy, které mu darovala, bere s sebou všude, kam se vypraví. Včera večer si znovu pročítal Republiku. Jen Colův kompas jsem ještě neviděla,“ dodala Genevieve.

Než mohla pokračovat, Adam ji přerušil. „Ani on ho ještě neviděl.“

Genevieve se zatvářila zmateně. „Tomu nerozumím. Jak to, že ho ještě neviděl? Copak mu ho máma Rose ještě nedala?“

„Kompas i zlaté pouzdro, v němž byl uložen, mámě někdo ukradl nebo si je vypůjčil.“

„Jak to proboha myslíte? Ukradl, nebo vypůjčil?“

„Záleží na tom, koho se zeptáte. Cole tvrdí, že byl ukraden, ale my ostatní si myslíme, že si ho ten člověk vypůjčil. Přiznám se, že když nám máma poprvé vyprávěla, co se stalo, všichni jsme si mysleli, že jí ho ukradl, ale později jsme změnili názor.“

„Povězte mi, co se stalo,“ vyzvala Adama Genevieve. Posadila se, složila ruce do klína a čekala, až začne hovořit.

„Cestou, sem k nám čekala máma Rose na jednom nádraží na vlak. Ukazovala kompas a zlaté pouzdro nějakému muži, který cestoval s ní. I on měl namířeno do Montany,“ vyprávěl Adam.

„Máma říká, že se spřátelili a důvěřovali si.“

„Vaše matka umí poznat povahu člověka.“

„Ano, umí,“ přisvědčil Adam. „Říkala, že ji vyprovodil na cestu a byl k ní velmi laskavý.“

„Zapůsobil na ni a brzy mu začala důvěřovat,“ řekla Genevieve a chápavě kývla hlavou.

„Ano, důvěřovala mu.“

V jejím hlase se ozval nádech smutku, když řekla: „Vsadím se, že vím, co se stalo pak. Zradil ji, nemám pravdu?“

Adama její reakce poněkud překvapila. Očekával, že projeví jistou zvědavost, ale Genevieve se zdála být velice rozhořčená.

„Cole myslí, že ji skutečně zradil,“ řekl. „Něco takového se vám přihodilo, Genevieve? Důvěřovala jste někomu, kdo vás pak zradil?“

Otázka ji vyplašila. Rychle zavrtěla hlavou. „Teď mluvíme o vaší matce, ne o mně.“

„Skutečně?“

„Ano,“ přesvědčovala ho. „Ta historka mě opravdu zneklidňuje,“ přiznala pak. „Ohlásil někdo krádež? Možná by se dal zloděj vypátrat?“

„Takže vy si myslíte, že ten člověk kompas ukradl.“

„Ano, myslím. Zlaté pouzdro má velkou cenu. Říkám vám, Adame, dnes člověk nemůže nikomu věřit.“

Adam musel přemáhat smích. Utvořila si názor, a přitom neznala ani polovinu podrobností. Ona a Cole měli mnoho společného. Stejně jako jeho bratr, i Genevieve byla ochotná myslet hned na nejhorší.

„Mluvíte stejně cynicky jako Cole.“

„Jsem cynická,“ řekla Genevieve. „Vsadím se, že i policie si myslí, že byl kompas ukraden. Co na to vlastně řekla?“

„To je složité.“

„Proč?“

„Člověk, který kompas má je představitelem zákona.“ Její ruka vylétla k ústům. „Jak je to možné?“ chtěla vědět. „Kompas má u sebe šerif Spojených států. Jmenuje se Daniel Ryan.“

Genevieve užasla. „Šerif, a zloděj? To je strašné. Vaše matka je jistě zoufalá.“

„Ne, vůbec není zoufalá. Je přesvědčená, že si ho nechtěl nechat. Tehdy se oba ocitli ve velkém shluku lidí a dav je od sebe odtrhl. Náhodou se stalo, že v tom okamžiku měl u sebe kompas i s pouzdrem on. Matka věří, že dárek pro Cola přiveze, až splní povinnosti, které ho zaměstnávají. Cole si myslí, že je máma naivní. Podle toho, jak nám Ryana popsali, se zdá zvláštní, že člověka jako on mohl dav odsunout stranou. Je to urostlý a silný muž.“

„Tak velký, jako jste vy?“

Adam pokrčil rameny. „Pokud popis nelhal, pak ano.“

Genevieve o historce ještě chvíli přemýšlela a pak znovu obvinila Ryana. „Určitě kompas ukradl.“

„Takže i vy jste přesvědčená, že máma je naivní?“

Genevieve vstala a začala přecházet po místnosti. „Musela mít v Daniela Ryana důvěru a vy byste ji při tom měl nechat.“

„Proč?“ zeptal se Adam.

„Protože jinak by musela přiznat, že byla oklamána, a to je pro každého člověka těžké. Cítila by se hloupě a pošetile a vinila by sama sebe. Ano, tak by to bylo. A dělala by si takové starosti, že by ani nemohla spát.“

Genevieve se zastavila u okna, pohlédla na Adama a podle jeho výrazu poznala, že její výbuch byl trochu přehnaný. Zhluboka se nadechla a pokusila se své rozhořčení vysvětlit. „Jistě si myslíte, že je zvláštní, že tak vášnivě vystupuji na obranu vaší matky. Je to proto, že je tak dobrosrdečná, a působí mi bolest, když si pomyslím, že by měl někdo zneužít její laskavosti. Ale radila bych vám, abyste Daniela Ryana nepronásledoval, protože to by celou záležitost jen zkomplikovalo.“

„Proč myslíte?“

„Protože nakonec by jeho slovo stálo proti jejímu.“

„A vy se domníváte, že zákon by dal za pravdu jemu, protože je šerifem?“

„Ano, ovšem,“ odpověděla. „Bylo by naivní myslet si něco jiného. Ryan je představitelem zákona, má moc a vliv, a pokud by máma Rose nedokázala přijít na způsob, jak by na něho vyzrála důvtipem, všechno by bylo ztraceno.“

Adam vstal a obešel stůl. „Povězte mi, použila jste někdy svůj důvtip, abyste na někoho vyzrá…“

Zarazil se uprostřed slova, když Genevieve zamířila ke dveřím.

„Neodcházejte. Už nebudu začínat o vašich osobních záležitostech. Slibuji.“

Genevieve držela ruku na klice a z její zamračené tváře bylo zřejmé, že mu nevěří.

„Do vašich záležitostí mi nic není,“ dušoval se Adam. „Jen jsem si myslel, že bych vám mohl pomoct.“

„Nepotřebuji vaši pomoc.“

Adam se opřel o stůl, zkřížil paže na hrudi a přikývl. „Jistěže ne.“

Genevieve udělala krok směrem k němu. „Vaše nabídka je velmi laskavá. Nemyslete si prosím, že za ni nejsem vděčná.“

„To si nemyslím.“

Viditelně se jí ulevilo a postoupila ještě o krok blíž.

„Voníte po šeříku. Líbí se mi to,“ řekl Adam.

Genevieve se usmála. „Děkuji,“ řekla. „A také vám děkuji za vaši starost. Je to od vás velice laskavé, ale protože opravdu žádný problém nemám, nepotřebuji ani vaši pomoc.“

Neuměla lhát. Nedokázala se mu podívat do očí, když trvala na tom, že ji nic netíží. Adam však na to nechtěl poukazovat. Věděl, že kdyby něco namítl, opět by vykročila ke dveřím.

„Ne,“ řekl. „Žádný problém nemáte a pomoc nepotřebujete.“

„Ano, správně.“

„Ani máma Rose nepotřebuje pomoc. Přinutila nás, abychom jí slíbili, že nebudeme po Ryanovi pátrat, ale teď když víme, kde je, je pro Cola velmi těžké slib dodržet.“

„A kde je ten šerif?“

„V Crawfordu, asi sto mil odtud,“ odpověděl Adam. „Žije v Texasu, ale vyjel ze svého působiště, protože stíhá bandu lupičů skrývající se nahoře v horách. Říká se, že je odhodlán hnát je zpátky do Texasu k soudu.“

„A nemohl by se někdo z vás vypravit do Crawfordu a promluvit si s ním? Jsem přesvědčená, že by vám kompas vrátil, jakmile by se dověděl, kdo jste.“

Adam zavrtěl hlavou. „Budeme muset počkat, dokud ho nepřiveze sem k nám, protože jsme to slíbili. Řekl bych, že k tomu jednou dojde. Kromě toho, od té doby se okolnosti změnily a Cole je jediný, kdo ho chce pronásledovat.“

„Jaké okolnosti se změnily?“

„Ryan zachránil Travisovi život.“

Pohlédla na něho s úžasem. „Vyprávějte mi o tom,“ vyzvala

ho.

Adam jí vylíčil historku Travisova střetu s bratry

O’Toolovými. „Napadli ho ze zálohy a střelili ho do zad. Kdyby nebyl Ryan nablízku, Travis by nepřežil.“

„Škoda že jste se o tom nezmínil dříve,“ řekla Genevieve.

„Musím si poopravit názor. Vlastně je opravdu možné, že kompas neukradl. Přišel Travisovi na pomoc, a to dokazuje, že je čestný člověk. Měl byste se stydět, Adame, že jste ho vylíčil jako zloděje.“

Jiskřičky v jejích očích mu však napověděly, že jen žertuje. Byla vskutku krásná žena a její úsměv prováděl s jeho srdcem prapodivné věci. Adam si uvědomil, že myslí na to, jaké by to bylo, kdyby ji vzal do náruče. Kdyby ji políbil tak, jak o tom snil. Věděl, že něco takového by jí otřáslo, ale nezabránilo mu to, aby se podobnými myšlenkami zabýval.

„Mluvil jste o něm, jako by byl opravdovým zlodějem.“ Její poznámka ho vytrhla ze snění. „Co jsem udělal?“

Opakovala svá slova. „Rozčilila jsem se pro nic za nic. Už si nedělám starosti o mámu Rose. A připravila jsem vás o spoustu času. Měl byste být venku,“ připomněla mu. Pak znovu pohlédla na mapu. „Měl byste vytáhnout mapu z rámu. Vaše matka nechce, abyste se vzdával svých snů, a nechci to ani já. Měl byste vidět

všechna ta nádherná místa, o nichž jste četl, než bude pozdě, a jestli někdy budete mít cestu do Paříže, vyhledejte mě tam.“

Obrátila se k odchodu. Nevěděl, co ho k tomu přimělo, ale najednou ji chytil za ruku a zadržel ji.

„Vy se chystáte do Francie?“

„Ano. Žije tam můj dědeček a on je jediný, kdo mi z rodiny zůstal.“

„Kdy odjíždíte?“

„Za několik dní.“

Zpráva, že Genevieve bude od něho brzy tak daleko, ho zabolela, a sám nevěděl proč. Měl by přece být rád, že se jí zbaví. Proč vlastně neměl radost, když mu řekla, že se za něho nemůže provdat? Vždyť jí sám chtěl říct totéž.

Adam věděl, že jeho úvahy nemají logiku, a to ho rozzlobilo.

Ihned její ruku zas pustil a nechal ji odejít.

Pak se vzchopil a vrátil se k práci. Záležitost s Genevieve Perryovou skončila.

KAPITOLA 3

Naopak, byl to teprve začátek.

Oslavy se zúčastnila ohromná spousta lidí a zdálo se, že se všichni dobře baví. Adam a Cole postávali kousek od pódia s hudebníky a pozorovali páry, které se otáčely a dupaly při tónech kapely Billieho Boba a Joa. Isabel a Douglas se roztáčeli v kole a hned za nimi vířil Travis se svou ženou Emily. Pokud bylo možné soudit podle jejich smíchu, pak se celá čtveřice náramně veselila. Máma Rose měla z celé té vřavy radost. Seděla u jednoho stolu s pohoštěním, vedle ní Dooley a Strašák, přátelé rodiny, a jak pozoroval Adam, všichni tři tleskali a podupávali do taktu.

Pak Cole šťouchl bratra do žeber. „Nesjíždí tamhle z kopce Clarence?“

Adam přimhouřil oči a zadíval se k horám. „Vypadá to tak.“

„Pozvali jsme ho, ale on odmítl, protože měl práci u telegrafu.

Je třeba, aby tam pořád někdo byl. Možná veze telegram.“

„Možná sehnal někoho, kdo ho zastoupí v práci,“ nadhodil Adam.

Do blízkosti bratrů přitančil Douglas s Isabel. Cole na ně zamával a pak řekl: „Nikdy jsem si nemyslel, že se Travis nebo Douglas ožení, a teď se na ně podívej.“

„Jsou šťastní; našli si dobré manželky. A co ty, Cole? Myslíš, že i ty se jednou oženíš?“

„Ne,“ odpověděl Cole energicky. „Já se pro manželství nehodím. Ale ty ano. Co se vlastně stalo s Genevieve? Už sis s ní promluvil?“

„Ano.“

„Doufám, že jsi jí to vysvětlil taktně. Ona je opravdu moc milá a nerad bych, aby jí někdo ublížil.“

Adam potřásl hlavou. „Pokud si děláš starosti o její city, jsou úplně zbytečné. Nevíš, jak to s ní je. Mluvila se mnou a řekla mi, že ani ona se za mě nechce provdat.“

„Proč k čertu ne?“

„Změnily se okolnosti,“ řekl Adam. „Kromě toho, nikdy jsme se vlastně nezasnoubili. Byl to jenom mámin sen. Prostě si vzala do hlavy, že nás všechny ožení.“

„Jistě jsi rád, že tě Genevieve nechce dostat do chomoutu.“ Adam pokrčil rameny. Napadlo ho, že svému bratrovi zalže,

ale pak si to rozmyslel. Cola by neoklamal, a rozumí-li mu někdo, je to právě on.

„Neměl jsem radost ani se mi nijak neulevilo. To, co jsem v té chvíli pocítil, bylo dost divné.“

„Jak to myslíš?“

Adam pohlédl na bratra a odpověděl: „Rozčilil jsem se.“ Cole potřásl hlavou. „Opravdu?“

„Jak jsem řekl. Ale Genevieve o tom neví.“

„Tomu už vůbec nerozumím. Celý týden ses jí vyhýbal a teď mi říkáš, že by ses s ní chtěl oženit?“

„To ti přece neříkám.“

„Tak proč ses rozčilil?“

Adam utrápeně povzdechl. „Nevím.“

Cole se rozhodl nechat celou věc být. „Zatančíš si s ní?“ zeptal

se.

„O tom jsem ještě neuvažoval. Ani nevím, kde je.“

Cole ukázal směrem k verandě. Mary Rose a Genevieve právě

vyšly z domu a s velkými koláči v rukou mířily ke stolu, na němž byly přichystány moučníky. Obě ženy si oblékly bílé zástěry. Pod zástěrou měla Mary Rose novou modrou sukni a blůzku a Genevieve bledě růžové šaty. Kráčely vedle sebe a zářily svěžestí.

Adam nemohl spustit z Genevieve oči. Právě se usmála něčemu, co jí řekla Mary Rose.

„Genevieve je opravdu hezká, nemyslíš?“ poznamenal Cole.

„Ano, je hezká.“

„Je docela vysoká.“

„Myslíš?“

Adam se otočil a zadíval se na kapelu. Cole jeho náznak nepochopil. „Mary Rose k ní musí zvedat hlavu.“

„No a co? Naše sestra musí zvedat hlavu ke každému.“

„Nemusíš se hned utrhovat. Nevidím na Genevieve žádnou chybu. Líbí se mi vysoké ženy. Všiml sis, jakou má pěknou postavu?“

„Samozřejmě že jsem si toho všiml. Co tím sleduješ, Cole?

Snažíš se mě rozzlobit?“

„Ne, jen chci, aby sis uvědomil, že žen, jako je Genevieve, není příliš mnoho. Je opravdu ohromně milá.“

„Tak se s ní ožeň sám,“ odsekl Adam. Cole se zasmál. „Chceš ji přece ty, ne?“

„Ksakru, Cole.“

„Tak dobře,“ řekl Cole, „už ti dám pokoj.“

Adam chtěl odejít, ale další Colova slova ho zadržela.

„Zdá se, že Clarence jde k nám do domu.“

„Možná že potřebuje mluvit s Harrisonem,“ prohlásil Adam, když viděl, jak jejich švagr přistoupil ke Clarencovi a potřásl mu rukou.

„Omyl,“ podotkl Cole, jakmile se Clarence obrátil ke Genevieve a chtěl jí předat obálku. Genevieve podala koláč Harrisonovi, otřela si ruce o zástěru a převzala telegram.

„Jsou to zřejmě špatné zprávy,“ řekl Cole.

„Možná že ne,“ namítl Adam, ale sám si uvědomil, jak málo přesvědčivě zní jeho hlas.

„Telegramem nikdo nesděluje dobré zprávy. Je to příliš drahé. Určitě se jedná o něco zlého. Někdo jí musel umřít. Měl bys jít za ní a utěšit ji.“

„Jdi sám.“

„Já jsem s ní na rozdíl od tebe nebyl zasnoubený.“

„Prokrista, to nebylo žádné zasnoubení.“

Když se Clarence otočil a scházel ze schodů, Adam si všiml jeho tváře.

„Clarence vypadá vyděšeně.“

Cole přikývl. „Nějak odtud moc spěchá, nezdá se ti?“

Adam se obrátil a pohlédl na Genevieve. „Proč obálku neotevře? Na co čeká?“

„Možná chce chvíli počkat, než sebere odvahu. Nikdo nedostává rád špatné zprávy.“

„Neměli bychom ji sledovat.“

„Proč ne?“ zeptal se Cole.

„Nehodí se to. Možná potřebuje zůstat o samotě.“

Adam se díval, jak Genevieve zastrčila obálku do kapsy, pak opět převzala od Harrisona koláč a chvatně sestupovala ze schodů. Položila moučník na stůl s dalším pečivem, otočila se a zamířila pryč od společnosti.

Adam se nutil soustředit se na dvojice kroužící po tanečním parketu, ale koutkem oka stále sledoval Genevieve.

Viděl, že se zastavila, když došla k vzdálenějšímu konci ohrady nedaleko stájí. Vytáhla obálku, roztrhla ji a začala číst.

Byla to skutečně špatná zpráva. Přes vzdálenost, která je oddělovala, Adam viděl, že se chvěje. Nedokázala se ani udržet na nohou. Zavrávorala, opřela se o ohradu a odvrátila se, ale ještě předtím postřehl v její tváři strach.

„Možná bys měl zjistit, jaké má trápení,“ navrhl Cole.

Adam zavrtěl hlavou. „Zjevně chce zůstat sama. Pokud nám poví, jakou zprávu dostala, a my jí budeme schopni pomoct, uděláme to. A nedívej se tak na mě, Cole. Já už se jí nikdy do života plést nebudu, a ani ty ne.“

„Už nikdy? Jak to myslíš?“

„Na tom nezáleží.“

Najednou stála před Adamem Isabel a žádala ho o tanec. V témže okamžiku chytila Cola za ruku Emily a táhla ho na taneční parket.

Adam se snažil neztratit Genevieve z dohledu. Viděl, že zmačkala telegram a opět ho zastrčila do kapsy, ale pak začala hrát hudba a ona se mu ztratila v davu.

Když tanec skončil, vydal se ji hledat. Zadržel ho však Harrison, aby mu řekl, že máma Rose se chystá rozbalovat dárky. Protože jí rodina věnovala k narozeninám cestu do Skotska, myslel si Harrison, že by bylo pěkné, kdyby jí zahrál na dudy. Adam mu

to nemohl vymluvit. Připojil se ke svým bratrům a sestře na jedné straně pódia a snažil se tvářit, že ho to zajímá. Přitom však vzal Cola za loket a tiše se ho zeptal, jestli neviděl Genevieve.

Cole zavrtěl hlavou. Chtěl bratrovi říct, že třeba zašla zpátky do domu, ale v tom okamžiku začal Harrison hrát a tóny dud se ozývaly tak pronikavě, že mu bylo jasné, že by ho Adam neslyšel.

„Lepší se, nemyslíte?“ vykřikla Mary Rose.

„Ne,“ odpověděli sborovým výkřikem všichni čtyři bratři.

Jejich sestra se neurazila. Stále se usmívala, protože chtěla udělat radost svému manželovi, a Douglase řádně šťouchla do zad, když přiložil dlaně na uši své ženy.

Genevieve stála na druhé straně pódia a pozorovala rodinu Claybornů – čtyři bratry s Emily a Isabel, které se opíraly o své manžely. Tvářili se komicky, ale ona si myslela, že nejsměšnější je Adamův výraz. Stejně jako jeho bratři a sestra, i on se usmíval, ale pokaždé, když se Harrison pokusil vyloudit vysoký tón a nepodařilo se mu to, Adam sebou viditelně trhl.

Byli všichni tak dobrosrdeční a oddaní jeden druhému. Teď právě jednotně Harrisona povzbuzovali, a přestože z jejich nucených úsměvů bylo jasné, že jim hudba připadá příšerná, Genevieve věděla, že budou jásat, až skončí, a nikdy žádnému cizímu člověku neřeknou, že jeho hra byla jiná než dokonalá. A taková by rodina měla být.

Bože, jak jim všem záviděla! Toužila přejít na druhou stranu parketu, zastavit se před Adamem a opřít se o něho. Chtěla patřit k jeho rodině, ale ze všeho nejvíc si přála, aby ji miloval.

Je to bláhový sen, říkala si. Pak ulpěla pohledem na mámě Rose, zašeptala sbohem, otočila se a vzdálila se.

KAPITOLA 4

Večírek skončil až po půlnoci. Několik jezdců s pochodněmi posvítilo na cestu lidem bydlícím v nedalekém městečku, kteří se chtěli na noc odebrat do svých domovů. Hosté z Hammondu zůstali přes noc. Spali na polních lůžkách v salonu a v jídelně, zabydleli se ve srubu a uložili se i na verandě. Cole přepustil svoji postel Cohenovým a Adam přenechal pryčnu ve srubu, kde spával celý týden, starému Corbettovi. Pro bratry to neznamenalo žádné nepohodlí, protože stejně raději spali venku pod hvězdami, pryč od davu.

Adam vyjel časně za svítání se třemi najatými muži, aby sehnal mustangy pasoucí se na sladké trávě v Maple Valley, a na Rosehill se vrátil až pozdě odpoledne.

Cole na něho čekal na verandě. Podal Adamovi pivo a posadil se na horní schod.

Zbytečně neotálel a ihned mu sdělil novinu. „Genevieve je pryč.“

Adam na sobě nedal znát, jak na něho zpráva zapůsobila. Sundal si klobouk, odhodil ho na blízké křeslo a posadil se vedle bratra. Dal si pořádný doušek piva a podotkl, že dnes byl ztraceně horký den.

„Vypadáš unaveně,“ poznamenal Cole.

„Jsem unavený,“ odpověděl Adam. „Všichni hosté jsou už pryč?“

„Ano, poslední odjeli kolem poledne.“

„Kdy vyrazíš do Texasu pro dobytek?“

„Zítra.“

Několik minut uplynulo v mlčení. Adam hleděl ke vzdáleným horám a snažil se potlačit neklid, který se ho zmocnil v souvislosti

s Genevieve. Jakmile mu Cole tu zprávu sdělil, sevřel se mu žaludek i hrdlo. Proč odjela tak náhle, proč se s ním ani nerozloučila? Možná na ni neměl útočit svými otázkami, ale, ksakru, vždyť jí vyklouzlo, že se ocitla v nesnázích, a bylo jen přirozené, že se chtěl dovědět podrobnosti, aby jí mohl pomoct. Ne, tak to není. Pár jeho otázek ji nemohlo vyplašit, aby se okamžitě sbalila a odjela.

Důvodem, proč zmizela, musel být telegram. Vzpomněl si na strach, který postřehl na její tváři, když si jej přečetla. V té chvíli měl jít za ní a přimět ji, aby se mu svěřila.

Hlasitě povzdechl. Už tehdy věděl, co by měl udělat, a přesto se k tomu neodhodlal. A teď se zlobil sám na sebe.

„Hrome,“ zamumlal.

„Cože?“

„Nic. Rozloučila se Genevieve vůbec s někým?“

„Ne, nikomu ani neřekla, že odjíždí. Prostě zmizela. Máma je z toho celá pryč. Říká, že vůbec není Genevieve podobné, aby odjela a ani nepoděkovala. Říká, že Genevieve je slušně vychovaná mladá dáma s bezvadnými způsoby. Já myslím, že Genevieve vyděsil ten telegram,“ dodal Cole. „Ale máma si myslí, že jsi ji vyplašil ty.“

Adam obrátil oči v sloup. „Genevieve musela odjet v noci s nějakými našimi hosty. Má dost rozumu, aby se nevydávala na cestu sama.“

„Možná,“ připustil Cole. „Ale stejně je to divné. Měla odjet s Emersonovými do Salt Lake, a ti se chystají vyjet z města až zítra.“

„Možná se rozhodli odjet dříve.“

„Za tmy? Jsou sice staří, ale ne hloupí. Kromě toho včera v noci byli ještě tady.“

Adamův neklid sílil. Odjela odtud skutečně sama? Při tom pomyšlení mu přeběhl po zádech mráz. Ne, to by neudělala. Na to, aby udělala tak nepředloženou, nerozumnou věc, byla příliš inteligentní. Jistě si uvědomuje nebezpečí, které hrozí samotné ženě v divočině. Do některých odlehlých oblastí ženy přicházely jen málokdy a někteří méně civilizovaní obyvatelé hor považovali hezké ženy jako Genevieve za lákavou kořist.

Cole bratra zkoumavě pozoroval. „Zdá se, že její odjezd tebou nijak neotřásl,“ podotkl.

Adam neurčitě pokrčil rameny. „Je to její život. Může si dělat, co chce.“

„Co když odjela sama?“

„V tom případě s tím nemohu nic dělat.“ Cole se usmál. „Mě nepřesvědčíš, Adame.“

„Jak to myslíš?“

„Snažíš se vzbudit dojem, jako by ti to bylo úplně jedno. Snažíš se chovat, jako by sis kvůli ní nedělal vůbec žádné starosti, a přitom oba víme, že si je děláš.“

Adam nezapíral. „Škoda že nevím, co stálo v telegramu. Co ji tak vyděsilo. Možná někdo z rodiny onemocněl. To by vyděsilo každou ženu, nemyslíš?“

„To by vyděsilo i muže,“ řekl Cole. „Nepřipadá ti, že má nějaké potíže, nebo ano?“

„Nemusí to být nic vážného. Zpočátku jsem byl přesvědčen, že něco skutečně není v pořádku, ale ona to popřela. Dívala se mi do očí a tvrdila, že nepotřebuje žádnou pomoc. Říkala, že se jedná jen o malou nepříjemnost.“

„A myslíš, že mluvila pravdu?“

„O tom, že nemá žádný velký problém? Ano, myslím. Vede řádný život a nedovedu si představit, že by mohla mít nějaký vážný problém.“

„Myslím, že Genevieve je opravdu chytrá, ale i chytří lidé mohou dělat hloupé věci, když je něco vyděsí.“

„Například jaké?“

„Jako že vyjedou uprostřed noci ven úplně sami.“

Adam stále nechtěl uvěřit, že by Genevieve něco takového mohla udělat. „Jsem si jistý, že ji někdo doprovázel.“

Cole se s ním nepřel. „Možná bys měl zajet do města a promluvit si s Clarencem. Dovedeš člověku nahnat strach, když chceš, a vsadím se, že bys ho dokázal přimět, aby ti řekl, co bylo v telegramu.“

„Kdyby mi to řekl, přišel by o místo. Obsah telegramů je důvěrný.“

„No a co?“

Adam zavrtěl hlavou. „Clarence má své morální zásady.“ Cedil slova mezi zuby, jako by mluvil o něčem opovrženíhodném. Pak vstal, popadl klobouk a zamířil ke dveřím. „Ztratil jsem už dost času.“

„Kam se chystáš?“

„Do práce, jen co si převléknu košili. Budu muset být do půlnoci vzhůru, abych dal do pořádku všechny papíry, a zítra chci začít krotit mustangy, abychom je mohli prodat příští měsíc na aukci, a…“

„A chystáš se vyjet ji hledat, že?“

Adam vrhl na bratra pohled, který svědčil o tom, že by mu nejraději jednu vrazil, za to, že se tak hloupě ptá. „Co myslíš?“

Nečekal na bratrovu odpověď. Vyšel nahoru do svého pokoje, svlékl si košili a smyl ze sebe prach z cesty. Přísahal by, že z ručníku, kterým se utíral, cítí vůni šeříku, ale byla to jen připomínka toho, že Genevieve nějaký čas obývala jeho pokoj.

Její kufr, který stál v koutě, zmizel. Ve skříni, kde předtím visely její šaty, bylo prázdné místo a šperky a spony do vlasů, které ještě včera viděl na nočním stolku, když si přišel pro čisté šaty, byly také pryč.

Nezanechala po sobě vůbec nic. Adamovi zůstala v mysli jen vzpomínka na její úsměv a věděl, že mu bude dlouho trvat, než na Genevieve zapomene.

Rozhodl se, že myšlenky na ni vytěsní z hlavy usilovnou prací. Sešel dolů, aby si vzal něco k jídlu, než se pustí do práce ve studovně. Mary Rose seděla u kuchyňského stolu a v ruce držela papír a pero. Usmála se, když ho spatřila.

„Vrátil ses brzy. Máš hlad? Uvařila jsem polévku, ale není tak dobrá, jako když ji udělá máma.“

„Myslel jsem, že jsi odjela domů,“ řekl Adam.

„Odjedeme za chvíli. Chtěla jsem si ještě opsat jeden recept.

Posaď se a já ti podám mísu. Ochutnáš přece moji polévku, že?“

„Samozřejmě,“ odpověděl.

Mary Rose vstala a uvázala si zástěru, která ležela přehozená přes opěradlo židle. Adam se sotva usadil a hned zase vyskočil.

„Zástěra!“ vykřikl.

Mary Rose si zástěru přetáhla přes hlavu a pak si ji začala prohlížet.

„Nezdá se mi, že by na ní bylo něco v nepořádku,“ prohlásila.

„Nemyslím tuhle,“ řekl Adam a podle ostrého tónu hlasu bylo zřejmé, že je rozrušený. „Myslím zástěru, co nosila Genevieve. Byla její?“ zeptal se a uvažoval, jestli si ženy berou s sebou na cesty takové součásti oděvu.

„Ne, půjčila jsem jí máminu. Nechtěla jsem, aby si…“ Adam ji přerušil. „Vrátila ti ji?“

„Prokrista, ovšemže mi ji vrátila. Co se s tebou děje?“

„Nic se neděje. Kde je?“

„Ta zástěra?“

„Ano, ksakru, zástěra. Kde je?“

Mary Rose vytřeštila oči úžasem, protože jeho chování jí připadalo podivné. Nebývalo zvykem, aby Adam ztrácel trpělivost, ale teď se zdálo, že mu skutečně dochází. Obvykle byl vždy klidný a vyrovnaný. Nikdy ho nic nevyvedlo z míry.

„Proč se tak rozčiluješ kvůli nějaké zástěře?“

„Já se nerozčiluji. Jen mi odpověz. Kde je?“

Zamračila se na něho, aby mu dala najevo, že se jí jeho nevrlý tón ani trochu nelíbí.

„Myslím, že visí spolu s ostatními na věšáku v komoře.“

Než jeho sestra dokončila větu, Adam už byl uprostřed kuchyně. Mary Rose za ním vyšla do chodby. Tam se zastavila a dívala se na něho, jak se přehrabuje v hromadách kabátů a klobouků a šátků a zástěr a rozhazuje je kolem sebe, až většina z nich skončila na hromadě za ním.

„Všechno to zas posbírej,“ vyzvala ho sestra. „A pověz mi, co tě to popadlo.“

„Kde k čertu je?“

„Je to ta bílá zástěra se dvěma kapsami hned vlevo,“ řekla.

„Nač ji potřebuješ?“

Adam stáhl zástěru z háčku a rychle prohledal kapsy. Nejraději by zajásal, protože z jedné vytáhl zmuchlaný kus papíru. Jak předpokládal, Genevieve ve spěchu na telegram zapomněla.

Urovnal papír, přesunul se s ním ke světlu a četl. Pak vybuchl. „Ten parchant!“

„Mluv slušně,“ vyzvala ho Mary Rose. Přistoupila k bratrovi a pokusila se zjistit, co drží v ruce.

Nebyla však dost rychlá. Než stačila cokoli postřehnout, už měl zas papír složený.

„Co je to?“

„Telegram.“

„Ten dostala Genevieve,“ řekla Mary Rose. „Stála jsem zrovna vedle ní, když jí ho Clarence předával. Styď se, Adame. Neměl jsi ho číst. To se nedělá.“

Za sestrou se objevil Cole. Slyšel její námitku a hned k ní vyjádřil svůj názor.

„Ovšemže si ho měl přečíst. Kdo jí píše, Adame?“

„Nějaká žena jménem Lottie.“

Adam konečně pohlédl na bratra. Podle výrazu v jeho očích Cole usoudil, že věc je vážná. Mary Rose si však zřejmě ničeho nevšimla.

„Vím, co v něm je,“ prohlásila. Adam se obrátil k ní. „Ty to víš?“

„Ano.“

„A neřekla jsi to nikomu?“

„Nekřič na mě,“ odsekla. „Genevieve mi řekla, že její přítelkyně čekala dítě a slíbila jí, že její manžel pošle telegram, v němž jí oznámí, zda se narodil chlapec, nebo děvče.“

„Opravdu?“ zeptal se Adam.

Mary Rose přikývla. „Narodilo se jí děvče,“ řekla. „Nechápu, proč se tak rozčiluješ kvůli něčím soukromým záležitostem.“

Zarazila se, když jí Cole položil ruku na rameno a vyzval ji, aby se na Adama dobře podívala.

Jejich bratr byl vzteky bez sebe. „Je to moc zlé?“ zeptal se ho Cole.

Adam mu místo odpovědi podal telegram. Cole rozložil papír a zprávu přečetl nahlas.

„Utíkej jako o život. Vědí, kde jsi. Jedou si pro tebe.“

„Milosrdný bože,“ vykřikla Mary Rose. Cole jen hvízdl. „Ten par…“

„Jak může chtít někdo ublížit tak milé a laskavé ženě?“ zeptala se Mary Rose.

„Myslel jsem, že jsi říkal, že nemá žádné potíže,“ prohlásil Cole.

„Tvrdila to,“ zamručel Adam.

„Lhala.“

„Je to tak. Lhala.“

Mary Rose potřásla hlavou. „Musela mít důvod, proč nechtěla, abychom se tím zabývali.“

„Musíme se tím zabývat, pokud se blíží nějaké problémy,“ odpověděl Cole.

„Připadalo mi, že se z nás během minulého týdne staly dobré přítelkyně. Chovala se, jako by ji netrápila sebemenší starost. Budeš ji hledat, Adame?“

„Samozřejmě, ksakru.“

„Máma bude strachy bez sebe, až se to doví.“

Adam se na sestru ostře zadíval. „Máma se o tom prostě nedoví. Není zapotřebí, aby se trápila.“

Mary Rose souhlasně přikývla. „Ano, máš pravdu. Neřeknu jí

to.“

Adam zamířil ke dveřím, ale Mary Rose ho chytila za ruku a

zadržela ho.

„Proč se tolik zlobíš?“

„Je to zatraceně nepříjemné, najednou všeho nechat a vydat se Genevieve hledat, a kromě toho se mi nelíbí představa, že by na Rosehillu měly nastat nějaké problémy. Cole, budeš muset odložit cestu do Texasu na jiný týden a prozatím zůstat tady.“

„Zůstanu,“ ujistil ho bratr.

„Kdyby sem kdokoli přijel a ptal se po Genevieve…“

„Vím, co mám dělat.“

O patnáct minut později vyjel Adam z Rosehillu. Genevieve Perryová pozná, co znamená mít opravdové problémy.

KAPITOLA 5

Genevieve ze všech sil přemáhala sklíčenost a strach. Seděla na patách u ohně, v jedné ruce svírala revolver, v druhé silnou větev. Té noci nesvítily hvězdy a byla taková tma, že dál od ohně už neviděla vůbec nic. Nikdy předtím se tmy nebála, ani jako dítě ne, ale tehdy žila v hezkém velkém domě uprostřed města, kde byl na každých dveřích zámek, a kolem sebe měla matku a otce, kteří se o ni starali. Ale teď byla úplně sama a seděla uprostřed lesa, kde se potulovala nejrůznější zvěř hledající potravu. Genevieve sice žádné šelmy neviděla, ale věděla, že jsou ve tmě kolem ní. Slyšela je, a proto jí tma připadala ještě děsivější.

V noci les ožil nejrůznějšími zvuky. Každý z nich byl zesílen mnohonásobnou ozvěnou. Jakmile nedaleko ní zapraskala větvička, srdce se jí rozbušilo. Byla přesvědčená, že ten šramot způsobilo zvíře, a vroucně se modlila, aby to nebylo nic většího a nebezpečnějšího než králík. Bůh ví, co by si počala, kdyby k jejímu tábořišti zavítala puma nebo medvěd. Představa, že by se měla stát potravou šelmy, ji děsila.

Aby se zbavila pochmurných myšlenek, začala si pobrukovat svoji oblíbenou melodii, ale brzy si uvědomila, že v písni se zpívá o smrti a odplatě. Okamžitě zmlkla a opřela se malátně o kmen stromu za sebou. Pomalu natáhla nohy, zkřížila je a vší silou se snažila zbavit se svých bláhových myšlenek. Přečká tuto noc, stejně jako přečkala dvě předchozí. Bude mít oči otevřené a smysly napjaté. Nepřipadá v úvahu, že by mohla spát.

Adama vůbec neslyšela. V jednom okamžiku byla úplně sama, a v následujícím seděl vedle ní a v ruce držel její zbraň.

Tak se ho polekala, že se neubránila výkřiku. Trhla sebou, uhodila se hlavou o strom a znovu vykřikla. Měla pocit, že jí srdce

skočilo až do hrdla. Jak se mu proboha podařilo dostat se až k ní a přitom nezpůsobit sebemenší hluk? Až bude schopná promluvit, hned se ho na to zeptá.

Adam neřekl jediné slovo. Dívala se, jak pokládá její revolver mezi ně na zem. Chvíli na zbraň nechápavě hleděla a pak zvedla oči k němu.

Ještě nikdy v životě neměla takovou radost, že někoho vidí. On z ní však zřejmě žádnou radost neměl. Svědčily o tom jeho tmavé oči blýskající se hněvem a pevně zaťaté čelisti.

Nejraději by ho objala. Místo toho se však zamračila a zvedla ruku k srdci. „Adame, hrozně jste mě vyděsil.“

Adam na to neřekl vůbec nic. „Neslyšela jsem vás přicházet.“

„Nechtěl jsem, abyste mě slyšela.“

Dívali se jeden druhému do očí snad celou věčnost a nikdo z nich přitom nepromluvil. Adam se snažil zbavit se rozčilení a neustále si opakoval, že se k ní dostal včas, že se jí nic strašného nestalo, že je zcela v pořádku – alespoň prozatím. Úlevu brzy vystřídal hněv a, přisámbůh, v té chvíli by ji nejraději políbil a zároveň s ní pořádně zatřásl, aby konečně dostala rozum. Ani jeden z pocitů však na sobě nedal znát.

Genevieve byla tak šťastná, že už není v lese sama, že jí do očí vstoupily slzy.

Zpozoroval je. „Co děláte tady venku?“ zeptal se.

„Utábořila jsem se tu. A vy?“

„Přišel jsem pro vás.“ Vytřeštila oči. „A proč?“

Nezačal vysvětlovat, ale místo toho jí položil další otázku.

„Proč jste tak náhle odjela z ranče?“

Odvrátila se a zahleděla se do ohně. „Zdálo se mi, že nastal

čas, abych odjela.“

„Co je tohle za odpověď?“ namítl Adam.

„Ztište hlas,“ zašeptala Genevieve.

„Proč?“

„Nechci, aby… Zvěř bude…“

„Co bude zvěř?“

„Jestli nás uslyší, pozná, že jsme tady, a může nás napadnout.“

„Zvířata se také orientují podle pachu.“

„Před chvílí jsem slyšela pumu.“

„Ta vás obtěžovat nebude.“

„Víte to jistě?“

„Ano.“

Viditelně se jí ulevilo a naklonila se k němu. Když se k němu obrátila, její paže zavadila o jeho. „Dnes v noci nesvítí žádné hvězdy.“

„Proč jste odjela uprostřed noci a ani jste se s nikým nerozloučila? Proč jste tolik spěchala?“

Odpověď na tuto otázku sice Adam znal, ale zajímalo ho, jestli mu řekne pravdu. Pokud ano, bude to opravdová novinka. Zachmuřil se, když si vzpomněl, jak pohotově mu lhala.

Oči mu plály hněvem tak, že by jimi mohl roznítit oheň, a když to Genevieve postřehla, zmocnil se jí nepříjemný pocit. „Vím, že se zlobíte, ale…,“ řekla.

Adam jí skočil do řeči. „Máte pravdu, hrome. Zlobím se.“

„Proč?“

Potřásl hlavou. „Copak si neuvědomujete, co se vám mohlo stát? Půvabná žena, jako jste vy, nemůže vyjíždět do divočiny bez doprovodu. Máte nějaké poslední přání, Genevieve? Je to tak? Vím, že jste chytrá, ale, přísahámbůh, nechápu, proč jste udělala něco tak bláhového. Copak si neuvědomujete, jaká nebezpečí vám hrozí?“

„Jsem naprosto soběstačná a dovedu se o sebe ve všech ohledech postarat, a pokud jste přišel jen proto, abyste mi řekl tento svůj názor, pak to byla zbytečná cesta. Vraťte se domů.“

Pokoušela se mluvit stejně rozzlobeně jako on, ale v té chvíli byla tak rozechvělá, že nevěděla, jestli se jí to podařilo. Vždyť si myslel, že je opravdu krásná. A také jí to sdělil. Jeho poznámka, kterou pronesl naprosto věcným tónem, ji vyvedla z míry. Ještě nikdo jí neřekl, že je krásná, a ona si to o sobě rozhodně nemyslela. Vždyť na ní není nic, jak má být. Je příliš vysoká a hubená a má příliš krátké vlasy. Jak si Adam může myslet, že je krásná?

Nevěděl, co se s ní v tu chvíli stalo. Hleděla do prázdna, v očích zasněný výraz. Na tváři se jí mihl letmý úsměv, a kdyby mu to nepřipadalo absurdní, myslel by si, že sní s otevřenýma očima.

Uslyšel její vzdech. Byl dlouhý a hluboký. Tak si obvykle žena povzdechne, když se cítí spokojená. Hrome, pomyslel si Adam. Teď přece není čas myslet na takové věci.

„Měla jste mi říct, proč jste odjela uprostřed noci z našeho ranče a nikomu nic neřekla,“ řekl jí hlasem, který připomínal mručícího medvěda.

Jeho výčitka ji vytrhla ze snění, zda se někdy v budoucnu dočká šťastného života.

„Nebylo to uprostřed noci. Byl večer a chtěla jsem se rozloučit, namouduši, ale tolik jsem spěchala, že mi na to nakonec nezbyl čas.“

„Ovšemže ne,“ řekl Adam. „Nechtěla byste mi říct, proč jste tolik spěchala?“

„Ne.“

Její příkrá odpověď se mu ani trochu nelíbila. Zachoval však klid a prohlásil: „Něco jste tam nechala.“

„Ano? A co?“

„Telegram.“

Zavřela oči. „Vy jste si ho přečetl, že?“

„Ano, přečetl.“

Uslyšela slabé zašustění, a tak oběma rukama pevně sevřela připravenou větev a zadívala se do tmy. „Myslím, že tam něco je. Neslyšel jste ten zvuk?“

„To je jen šelest listí ve větru.“

„Já si tím tak jistá nejsem,“ zašeptala Genevieve.

„Já ano,“ trval na svém Adam. „Vy jste příliš často netábořila venku, že ne, Geneveieve?“ dodal.

„Ne, netábořila. Je to pro mě dobrodružství.“

„Celá se chvějete.“

„Je chladná noc. Přiznám se, že jsem byla trochu nervózní, než jste se objevil. Ale teď už nejsem. Jsem ráda, že jste tady, Adame, i když se na mě zlobíte.“

„Sotva pět mil odtud je město. A na jeho okraji žijí Garrisonovi, moc hodní lidé, kteří pronajímají pokoje. Kdybyste je požádala…“

„Nemohu si dovolit utrácet peníze,“ přerušila ho Genevieve.

„Cesta na Rosehill stála víc, než jsem předpokládala. Kromě toho, nebylo by to takové dobrodružství, kdybych si najala pokoj. Chci poznat nejrůznější stránky života. Nestačí mi o životě jen číst, jako to děláte vy.“

Nevšímal si její ironické poznámky. „Možná byste měla odložit tu větev. Co jste s ní vlastně chtěla dělat?“

Genevieve odsunula větev stranou a odpověděla: „Chtěla jsem s ní zahánět zvěř, kdyby se nějaká objevila.“

Nezasmál se, ale pohled, který na ni vrhl, svědčil o tom, že si myslí, že se zbláznila. Pokrčila rameny. „Připadalo mi to jako dobrý nápad.“

„Máte přece revolver,“ připomněl jí.

„Já vím. Ale doufala jsem, že ho nebudu muset použít. Tady v lese jsem vetřelec já, ne zvířata. Je tu jejich domov.“

„Střílela jste vůbec někdy z revolveru?“

„Ne.“

Její odpověď ho opět rozzlobila. Byl zázrak, že ji našel živou a zdravou. Copak opravdu nemá kouska rozumu?

„Vy mě zase chcete poučovat, nemám pravdu?“

„Tady nemáte sama co dělat. Jste naprosto nezkušená. Proč jste mi neřekla na Rosehillu pravdu? Proč jste lhala?“

„Nechtěla jsem vám lhát.“

„Tak proč jste to udělala?“

Odsunula se od něho a opět se opřela o kmen stromu. „Do mých problémů vám nic není. Vaši bratři vám řekli, abyste mě hledal, že?“

Její otázka byla tak absurdní, že se málem rozesmál. „Přijel jsem, protože jsem chtěl. Kdo vám chce ublížit?“

„Myslíte kromě vás?“

„Odpovězte mi, Genevieve.“

„Nikdo mi nechce ublížit.“

Její ruce složené v klíně se zaťaly v pěst.

„Mluvíte vždycky pravdu?“ zeptal se Adam.

„Obvykle ano,“ odpověděla Genevieve. „Ale tohle je moje věc, ne vaše, a já nechci, abyste se do ní zapletl.“

„Bohužel, už se stalo.“

Genevieve zavrtěla hlavou. Adam kývl. „Jen mi všechno

řekněte.“

„Ne, neřeknu, a vy nemáte právo vměšovat se do mého života. Mohlo by se vám stát něco zlého, nebo by vás mohli dokonce zabít. Něco takového nemíním připustit. O moje problémy se nestarejte.“

„Podle Lottie ti, kdo vás hledají, přijedou na Rosehill. A o ten se musím starat.“

„Nepřijedou tam. Odjela jsem z ranče, takže mě tam nebudou hledat. Postarala jsem se, aby mě bylo vidět, jak opouštím Blue Belle, a zanechala jsem viditelnou stopu směřující na západ.“

„A pak jste se obrátila na jih.“

„Ano.“

„Povězte mi něco o Lottii. Kdo je to?“

„Přítelkyně, se kterou jsem se seznámila, když přišla do sboru.

Je moc hodná, ale má sklon přehánět.“

„Opravdu?“

„Namouduši, nikdo mi nechce ublížit.“

Položil svou ruku na její. „Musíte mi vylíčit všechny nesnáze, ve kterých jste se ocitla, ale napřed mi povězte, kdo vás pronásleduje.“

Byla tak unavená, že se nedokázala dál vymlouvat, a on šel vytrvale za svým cílem jako ďábel usilující získat duši.

„Pronásleduje mě jeden pastor.“ Nakrčil čelo. „Pastor?“

„Jmenuje se Ezekiel Jones. Ale není to jeho pravé jméno. Jednoho dne dospěl k názoru, že jeho posláním je být duchovním, a začal si říkat Ezekiel, protože mu to jméno připadá působivější. On a další tři měli na starost kostel, který jsem pravidelně navštěvovala. Myslím, že jsem se zmínila, že do kostela chodívala i máma Rose. Tam jsem se s ní také setkala,“ dodala Genevieve.

„Nikdy jsem se jí neptala, ale jsem si jistá, že se jí Ezekiel líbil. Všem se líbil. Byl velmi charismatický a dovedl hezky mluvit.“

Po tváři jí skanula slza. Adam povzdechl, objal ji kolem ramen a přivinul k sobě.

„Proč vás ten pastor pronásleduje?“

„Zpívala jsem v jeho sboru.“

Sevřel ji pevněji a vybídl, aby pokračovala. Pomyslel si, že by dovedla člověka přivést k zoufalství. Vypáčit z ní jakoukoli informaci byl nadlidský úkol, ale on má naštěstí velkou trpělivost. Musel si to připomenout, když pořád nic neříkala.

Pak nevydržel. „Chce vám ublížit, protože jste zpívala v jeho sboru.“

„Vlastně si nemyslím, že mi chce ublížit,“ namítla Genevieve.

„Chce jen, abych se vrátila.“

„Proč?“

„Má ze mě užitek. Když zpívám v jeho sboru, chodí do kostela víc lidí.“

„Aha, už chápu. A také dary jsou štědřejší, že?“

Genevieve přikývla. „Zdá se, že se lidem líbí můj hlas,“ pronesla tak, jako by ji ta skutečnost uváděla do rozpaků.

„To si dovedu představit.“ Usmála se. „Ano?“

„Ano, dovedu.“

„Víte co, Adame? S vámi se cítím bezpečná.“

Zasmál se. Přestože pořád nevěděl, v čem spočívají její nesnáze, jeho hněv polevil. Problém zřejmě není nijak vážný. Je to jen menší nepříjemnost a on se s ní rychle vypořádá.

„Cítíte se se mnou v bezpečí? Kdybyste věděla, jaké myšlenky mě napadaly cestou sem, měla byste jiný názor.“

Genevieve nevěděla, zda si ji nedobírá. „Jaké to byly myšlenky?“

„Na tom nezáleží. Řekla jste mi všechno?“

„Ano, řekla.“

„Na nic jste nezapomněla?“

„Bože, vy jste ale podezíravý,“ postěžovala si. „Nic před vámi neskrývám. Dověděl jste se všechno, co bylo třeba. Opravdu,“ dodala a kývla hlavou.

„Pokud jste mi řekla pravdu.“

„Řekla,“ potvrdila Genevieve.

„Pak bude velmi jednoduché problém vyřešit.“

„Myslíte?“

Když slyšel dychtivost v jejím hlase, neubránil se úsměvu.

„Ano,“ ujistil ji. „Nechápu, proč jste mi o Ezekielovi neřekla už na Rosehillu. Všechno by pak bylo jednodušší.“

„Vysvětlila jsem, proč jsem vám nevěřila. Nechci, abyste jakkoli zasahoval. Ezekiel Jones není příliš dobrý člověk, Adame. Nesmíří se s tím, že mu někdo odporuje.“

„Vy jste mu odporovala?“ Obrátila oči k nebi. „Jistěže ano.“

„A co bylo dál?“

„Zamkl mě v pokoji.“

„Skutečně?“ zeptal se Adam tichým, ale mrazivým hlasem.

Výraz, který se mu objevil v očích, ji vyděsil, a Genevieve si znovu pomyslela, jak nebezpečným protivníkem by mohl být. Najednou si uvědomila, jak je šťastná, že stojí na její straně.

„Ano,“ řekla. Začala si třít paže, aby se zbavila chladu, a dodala: „Musela jsem vylézt ven oknem, abych jemu a jeho dvěma nohsledům unikla. Roztrhla jsem si přitom svoji nejlepší sukni.“

„Je mi opravdu líto, že jste to neřekla dříve. Když jste se nechtěla svěřit mně, mohla jste o Ezekielovi říct Harrisonovi. Je právník a vím jistě, že by našel zákonný prostředek, aby ho usměrnil.“

„Zabránil by Ezekielovi, aby mě pronásledoval a vyhrožoval mi?“

„Ne, ale o to bych se postaral já,“ řekl Adam klidně.

„Jak?“

Nevysvětlil jí to. Chvíli o jeho slovech uvažovala a pak potřásla hlavou. „Ale stejně nechci, abyste nějak zasahoval. Ezekiel nemůže vědět, kde jsem, a až se dostanu do Salt Lake a nastoupím na vlak do New Yorku, zbavím se ho jednou provždy.“

„Genevieve, když jsem vás našel já, proč myslíte, že jemu se to nepodaří?“

„Protože vy jste většinu života prožil v horách a víte, jak sledovat stopu, ale Ezekiel strávil celý život ve městě. Nenajde mě a určitě mě nebude pronásledovat na východní pobřeží jen proto, aby mě přivedl zpátky do sboru.“

„Salt Lake není zrovna za rohem. Budete se muset napřed dostat do Gramby, pak k Juniper Falls, tam se stočit na jih, projet Middletonem, potom kousek na východ přes Crawford a odtamtud už vede cesta rovnou do Salt Lake. Nepojedete-li skutečně ostrým tempem, jsou to odtud dobré čtyři dny cesty. A Jones vás může dostihnout v kterémkoli ze zmíněných měst.“

„Pokud pojede za mnou.“

„Měla byste obavy, kdybyste věděla, že je pouze den cesty za vámi?“

„Ano, měla. Dokáže být skutečně nepříjemný. Kdyby mi byl v patách, věděl byste o tom?“

Ovšemže by o tom věděl. Člověk, který žije tolik let v teritoriu, si vyvine pro takové věci šestý smysl. Začne ho svědit kůže v zátylku a v kostech cítí neklid tak dlouho, dokud se nepřesvědčí, že jeho instinkty byly správné. Když se Adam vydal po Genevievině stopě, instinkt mu říkal, že jí je Ezekiel se svými dvěma pomocníky v patách. Jones možná neuměl stopovat, ale jeho průvodci se v tom vyznali asi docela dobře. Kdyby Genevieve zůstala na místě, dostihli by ji nejpozději zítra odpoledne.

Adam uvažoval, že jí o Jonesovi řekne, ale pak se rozhodl, že by se nejprve měla v klidu vyspat. Vypadala vyčerpaně a nutně potřebovala odpočinek.

Genevieve čekala, že Adam odpoví na její otázku, ale on místo toho najednou změnil téma.

„V Gramby byste mohla nastoupit na dostavník a ten by vás dovezl až do Salt Lake. Máte dost peněz, abyste si mohla koupit lístek? Zmínila jste se, že se vám jich nedostává,“ připomněl jí Adam.

„Mám dost, abych si mohla koupit lístek na vlak.“

„Měla byste jet dostavníkem. Dám vám, co mám u sebe, ale není toho mnoho. Když jsem vyjížděl z Blue Belle, byla banka zavřená a nechtěl jsem čekat.“

Genevieve zívla, omluvila se a rozhodně mu sdělila, že od něj nepřijme ani cent. „Nikdy jsem si od nikoho peníze nepůjčovala a nezačnu s tím ani teď. Vystačím si sama.“

Hlava jí klesla na jeho rameno. Adam se snažil soustředit na rozhovor, ale Genevieve se o něho opřela a její měkké, teplé tělo ho neuvěřitelně vzrušovalo. Voněla nádherně a pleť měla hladkou jako hedvábí a tak jemnou, jak si vždy představoval. Přejel lehce prsty po Genevievině paži a usmál se, když postřehl, že se zachvěla.

Hřála jako kotě a byla umíněná jako mezek.

„Jsem velmi ráda, že jste za mnou přijel, a budu se s vámi nerada loučit, až se dostaneme do Gramby. Tam mě budete muset doprovodit,“ dodala.

„Opravdu?“

„Dělal byste si o mě starosti, kdybyste se mnou nejel do Gramby. Bude to pro vás prostě takové dobrodružství, Adame.“

„Vy máte ráda dobrodružství, že?“

„Ano, mám.“

„Měla byste být tedy ráda, že jste se nevdala. Pak byste se musela usadit.“

„Manželství se správným mužem by bylo nejnádhernější dobrodružství, a až se mi podaří takového najít, nikdy ho nenechám odejít.“

Adam zalitoval, že o manželství vůbec začal. Pomyšlení, že by jakýkoli jiný muž zažíval s Genevieve jakékoli dobrodružství, ho popuzovalo. Jako by si na ni činil nárok, a přitom sám nevěděl proč.

„Trochu se vyspěte, Genevieve. Jste unavená.“ Zavřela oči. „V posledních dnech jsem moc nespala.“

„Ale nebudete přece spát vsedě, že ne? Nemáte s sebou houni?“

„Mám, ale nechtěla jsem ji roztahovat.“

„Nemluvte hlouposti. Připravím vám ji.“

„Ne,“ vykřikla málem. Vzal její ruku a položil si ji na stehno, aby nemohla vyskočit.

Zdálo se, že ji zachvátila panika. Adam, zmaten její podivnou reakcí, se zeptal: „Proč ne?“

„Hadi,“ vyhrkla Genevieve.

„A co s nimi?“

„Vniknou pod pokrývku a stočí se vám u nohou.“

„Už se vám to někdy stalo?“

„Ne, ale mohlo by a já něco takového nechci riskovat. Je mi dobře tam, kde jsem, a přivítala bych, kdybyste se mé houně ani nedotkl. Trvalo mi asi hodinu, než se mi podařilo do ní zabalit šaty, a kdybyste ji teď rozvinul, pomačkaly by se.“

Upustil od záměru něco namítat. Chce-li celou noc sedět u stromu, ať si sedí.

„Jste velmi tvrdohlavá žena.“

„Ne, vůbec ne. Jsem jenom rozumná.“

Zasupěl, jako by tomu nemohl uvěřit. Genevieve se rozhodla mlčet a pokusila se usnout.

Adam se postaral o svého koně, pak si vytáhl vlastní houni a rozložil ji na zem na druhé straně ohně. Přidal na oheň trochu dřeva, natáhl se na pokrývku, založil ruce pod hlavu, hleděl na temnou oblohu a přitom přemýšlel, jak si poradí s pastorem Ezekielem Jonesem a jeho přáteli.

„Adame?“

„Myslel jsem, že jste usnula.“

„Skoro,“ zašeptala. „Smím se vás na něco zeptat?“

„Ovšem. Co byste chtěla vědět?“

„Uvažoval jste někdy o tom, že byste se se mnou oženil?“

„Ne, neuvažoval.“

Odpověď byla okamžitá a krutě upřímná, ale nezdálo se, že by ji jeho přiznání urazilo.

Adam ji dlouho pozoroval. Nemohl přijít na to, proč ho tak přitahuje, a kdyby to nebylo vyloučené, musel by připustit, že se chová jako muž, který se právě zamiloval.

Při tom pomyšlení však zneklidněl. Se svým životem je přece spokojený, říkal si, a nechce na něm vůbec nic měnit.

Právě usínal, když k němu opět promluvila.

„Snila jsem o vás.“

KAPITOLA 6

Uvědomil si, že ji bude muset skutečně doprovodit až do Gramby. Bylo to to nejmenší, co pro ni mohl udělat, a opravdu neměl jinou možnost. Genevieve měla pravdu: dělal by si o ni starosti, kdyby ji nechal dál cestovat samotnou. Kromě toho, jeho rodina by mu nikdy nepřestala vyčítat – tušil, že by na to stejně přišli – kdyby ji nedoprovodil a neujistil se, že nasedla do dostavníku. Uvažoval o tom, že ji vezme s sebou zpátky na Rosehill a požádá Harrisona, aby proti Jonesovi a jeho přátelům podnikl něco, co by jim zabránilo ji obtěžovat, ale vzal by na to jed, že by Genevieve znovu zmizela a on by ji zas musel hledat.

Cítil se za ni zodpovědný, protože byla úplně sama. Ať se mu to líbilo, nebo ne, bude k ní na jistý čas připoután, a třebaže mu to připadalo nepatřičné, byl rozhodnutý zasáhnout do jejího života.

Zdálo se jí o něm. Její znepokojivá slova mu nešla z hlavy. Pokud ho chtěla uvést do rozpaků, podařilo se jí to dokonale. Aniž řekl jediné slovo, díval se na ni a čekal, že mu své počínání vysvětlí. Ale ona místo toho usnula.

Neprobudila se, ani když ji uchopil do náruče a odnesl na svoji houni. Uložil ji a sám se posadil vedle ní. Pak si stáhl boty, natáhl nohy, opřel se zády o strom a zavřel oči.

Trápila ho i ve spánku. Převalovala se a otírala se o něho bokem a v okamžiku, kdy zdříml, mu její ruka klesla do klína. Okamžitě se probudil. Ruku jí odsunul, ale za chvilku byla zpátky a tentokrát dopadla blíž k jeho slabinám. Zaskřípal zuby a snažil se potlačit pošetilé myšlenky, které se mu vloudily do hlavy. Mohl vstát a přemístit se na druhou stranu ohně, ale z jakéhosi důvodu mu připadalo, že by měl zůstat tam, kde je.

Netřeba říkat, že se té noci příliš nevyspal.

Před svítáním už byl zcela vzhůru, ona spala ještě další dvě hodiny. Probudila se veselá a svěží, on byl bez nálady a nevrlý. Ráda by si povídala, ale Adam dával přednost mlčení.

V poledne dospěl k závěru, že oni dva jsou rozdílní jako noc a den. Když měl před sebou cestu, nepřipustil, aby ho cokoli zdržovalo. Genevieve se chtěla zastavit u každé kytičky, kterou míjeli, a přivonět k ní.

On se málokdy usmíval. Ona se smála velmi často. Většinou se smála jemu, protože se k ní choval příliš ochranitelsky. Zdálo se, že ji vůbec nic netíží, a řekla mu, že podle jejího mínění si Adam dělá příliš velké starosti.

Nejrozdílněji se chovali k cizincům. On byl instinktivně ostražitý a nedůvěřivý. Ona představovala pravý opak. Její důvěra k lidem ho přiváděla k úžasu. Zdravila se s každým, koho potkali, jako by to byl přítel, kterého dlouho neviděla, a trávila skutečně až příliš mnoho času povídáním.

Když zastavili, aby koním dopřáli odpočinku, připomněl jí, co mu svěřila tehdy na Rosehillu.

„Dnes člověk nemůže nikomu věřit,“ prohlásil. „Vzpomínáte, že jste mi to řekla?“

„Vzpomínám, ale to neznamená, že nemohu důvěřovat vůbec nikomu. Jak daleko máme ještě do Gramby?“

„To záleží na vás. Jestliže se budete chtít zastavovat na kus řeči s každým cizím člověkem, kterého na cestě potkáme, dřív než zítra se tam nedostaneme.“

„A když nebudu mluvit s nikým?“

„Gramby leží asi pět hodin cesty odtud. Pojedeme-li ostrým tempem, mohli bychom tam být před večeří.“

Pobídla svého koně, aby mohli jet vedle sebe. „Mohu si vybrat? Pokud ano, myslím, že raději pojedu pomalu. Ráda potkávám lidi a povídám si s nimi. Myslím, že vy také.“

Adam se nechtěně usmál. „Opravdu?“

„Ano,“ tvrdila. „Prohlížela jsem si knihy ve vaší knihovně a vzpomínám si, že jsem tam viděla několik životopisů. Zjevně rád čtete o životech jiných lidí. I já takové příběhy ráda čtu, ale také se ráda dovídám o životě lidí z první ruky. Když projevíte zájem, i

úplný cizinec vám bude vyprávět ohromné historky. Samozřejmě, napřed s ním musíte navázat příjemný vztah, to znamená, že se na něho nesmíte pořád mračit a tvářit se hrozivě. Lidé se obvykle ostýchají před ozbrojenými muži, kteří vypadají, jako by je chtěli zastřelit, řeknou-li něco nevhodného. Máte vůbec tušení, jak hrozivě na lidi působíte? Jste tak mohutný a jistě jste si všiml, že lidé před vámi raději couvnou. Možná kdybyste odložil revolver…“

Nenechal ji dopovědět. „Ne,“ řekl jí hlasem, který nepřipouštěl sebemenší odpor.

Genevieve potřásla hlavou. „To od vás není zrovna zdvořilé. Děsíte lidi.“ Adam se zasmál. Genevieve nevěděla, co si o tom má myslet. „Vám se líbí děsit lidi?“

„Na to jsem ani nepomyslel, ale když říkáte, myslím, že ano, že se mi to líbí.“

„Proč?“

„Poskytuje mi to určitou jistotu. Zvykli jsme si nikomu nedůvěřovat, a dokud vás neusadím v Gramby do dostavníku, cítím se být zodpovědný za vaše bezpečí.“

„Ne, vůbec za mě nejste zodpovědný.“

Nemínil se s ní přít. „Takže vy byste dnes v noci spala raději zase venku, je to tak?“

„Nevidím žádný důvod spěchat.“

„A co Ezekiel Jones? Už se ho nebojíte?“

„Ne,“ odpověděla. „Jistě se pronásledování vzdal.“

Teď byla vhodná příležitost, aby jí řekl, že se mýlí a že ji Ezekiel stále sleduje, ale i tentokrát Adam mlčel. Nechtěl Genevieve zbytečně plašit, protože by nejspíš silně protestovala, kdyby věděla, že se chystá s Ezekielem si promluvit. Pastor jí naháněl hrůzu a Adam měl v úmyslu udělat tomu co nejdřív rázný konec.

Genevieve mu cosi začala povídat, ale on jí nevěnoval pozornost. Dychtivý výraz na její tváři však svědčil o tom, že očekává odpověď na nějakou svoji otázku. Vyzval ji, aby ji opakovala.

„Říkala jsem, že nemám pevný plán, kterého bych se musela držet, ale vy zřejmě ano. Vsadím se, že doma máte na starost tisíce věcí.“

„Vždycky se najde nějaká práce, kterou je třeba udělat.“

„Vaši bratři povedou ranč, zatímco vy budete pryč. Jsou zřejmě velice rádi, že jste konečně zmizel z Rosehillu. Vím, že jste nikdy nevyjel dál než do hor, které obklopují váš ranč.“

„A jak jste na to přišla?“

„Četla jsem přece vaše dopisy, které jste psal mámě Rose. Měl jste tolik práce se stavbou ranče, že jste zapomněl na své sny. Mimochodem, Adame, ještě jsem se nerozhodla, jestli pojedu do Salt Lake dostavníkem. Zdá se mi, že je to zbytečné utrácení peněz. Mám dobrého koně,“ dodala. Naklonila se v sedle kupředu a svou klisnu láskyplně poplácala.

„Byl jsem ještě chlapec, když jsem psal ty dopisy, a vy pojedete dostavníkem.“

„Většinu dopisů jste skutečně napsal jako kluk, ale některé jsou staré jen pár let.“

Adam místo odpovědi jen pokrčil rameny. Chvíli ujížděli mlčky, oba pohrouženi v myšlenkách. Asi patnáct mil za městem narazili na rodinu kráčející za vozem, na kterém měli naložený svůj majetek. Genevieve zůstala Adamovi po boku, než dojeli na vrchol kopce, pak náhle obrátila klisnu a zamířila zpátky. Nezbývalo mu nic jiného, než se vydat za ní.

Dostihl ji právě včas, aby slyšel, jak zve cizince, aby s ní povečeřeli. Bylo jich celkem pět, mladý manželský pár se dvěma holčičkami ve věku pěti nebo šesti let a jeden starší muž, o němž se Adam domníval, že je dědeček. Děvčátka fascinovaně hleděla na Genevieve, ale jejich matka se zadívala na starce a čekala na jeho rozhodnutí. Na tváři se jí zračila dychtivost a zoufalství.

Oba muži si Adama zkoumavě prohlíželi. Mladší z nich chytil své dcery a ukryl je za záda. Jeho ochranitelské gesto Adam dobře chápal. Kdyby on sám měl děti a objevil se u něho cizinec s puškou na klíně, udělal by zřejmě totéž. Vždycky je lépe být opatrný než později litovat.

Holčičky se ho však nijak nebály. Hihňaly se a pokukovaly zpoza otcových zad na Genevieve.

„Adame, ráda bych vám představila pana Jamese Meadowse a jeho rodinu.“

Starší muž postoupil vpřed. Byl vysoký, velmi hubený a měl vlasy bílé jako sníh. Adam odhadoval, že mu může být přibližně šedesát pět nebo sedmdesát let.

Jakmile Genevieve starce představila, natáhl muž ruku a podal ji Adamovi. Adam si s ním potřásl pravicí a řekl: „Jsem rád, že vás poznávám, pane.“

„U nás doma mi říkají James a byl bych rád, kdybyste mě tak mohl oslovovat i vy,“ řekl muž hlasem, v němž byl patrný jižanský přízvuk. „To je můj syn Will a jeho žena Ellie. A tyhle dvě brebentilky jsou Annie a Jessie. Jistě jste si všiml, že jsou dvojčata,“ dodal pyšně. „Jessie je ta, které chybí přední zuby.“

Will vykročil kupředu, aby si s Adamem také potřásl rukou. Byl to statný muž s širokými rameny a svalnatýma rukama. Když si ho Adam prohlédl, usoudil, že je zvyklý na těžkou práci venku, protože se mu na pažích rýsovaly mohutné pletence svalů a tvář měl ošlehanou a opálenou sluncem.

„Jste pistolník?“ zeptal se Will a zamračil se. Adam zavrtěl hlavou. „Ne, jsem rančer.“

Will se tvářil, jako by mu příliš nevěřil. Genevieve vrhla na Adama pohled, kterým mu dávala najevo, že došlo na její slova, a otočila se k rodině Meadowsových.

„Adam sice vypadá jako pistolník, ale opravdu je rančer. Spolu se svými bratry vlastní pěkný kus půdy kousek za Blue Belle.“

„Vy máte svoji půdu?“ zeptal se James Adama.

„Ano, pane, mám,“ odpověděl Adam.

James na syna povzbudivě kývl. Mladý muž opět postoupil kupředu. Snažil se nemluvit příliš dychtivě, když se zeptal:

„Nepotřeboval byste na ranči pomocnou ruku?“

„Pomoc se vždycky hodí,“ řekl Adam. „Hledáte práci?“

„Ano, pane, hledám,“ odpověděl Will. „Budu pracovat třeba celý den, ať mi dáte jakýkoli úkol, a nepřestanu, dokud nebude hotový. Dovedu se chytit práce, pane, a mám sílu, pořádnou sílu.“

„Na ranči je těžká práce,“ upozorňoval ho Adam.

„Nebojím se jí,“ odpověděl Will.

„Tak vás tedy přijímám,“ řekl mu Adam.

„Chtěli jsme začít znovu. Dole na jihu práce není,“ vysvětloval Will. „A kde je vlastně váš ranč?“

Adam mu popsal cestu na Rosehill. „Pěšky vám potrvá dobré dva týdny, než se tam dostanete. V té době bych už měl být doma, ale kdybych náhodou nebyl, řekněte jenom mému bratrovi Colovi, že jste nový pracovník.“

„Nebojte se, zvládneme všechno, co bude třeba,“ sliboval Will.

Jeho žena ho objala kolem ramen. V očích se jí objevily slzy a zoufale se snažila potlačit je mrkáním.

„I já bych vám mohl být užitečný,“ řekl James. „Pár let ještě vydržím pracovat.“

„A co kdybychom si popovídali u oběda?“ navrhla Genevieve.

James se zatvářil, jako by chtěl pozvání odmítnout. Adam tušil proč. Na rodinu očividně dolehly zlé časy a pravděpodobně jim už došly peníze. Na sobě měli šaty, které byly tak opotřebované, že se skoro rozpadaly. Děvčátka chodila bosá, ale špínu měla jen na chodidlech, jinak zářila čistotou.

Zdálo se, že všichni by se potřebovali pořádně najíst.

Genevieve nemínila přijmout odmítavou odpověď. „Zrovna jsme se chystali něco pojíst,“ prohlásila. „A moc by nás potěšilo, kdybyste přijali naše pozvání. Je tu spousta jídla a nerada bych, aby přišlo nazmar. Nemám pravdu, Adame?“

Celá rodina se obrátila k němu.

„Ano, to je pravda,“ potvrdil.

„Velmi rádi se k vám přidáme,“ oznámil James.

Will a Ellie se na sebe usmáli. Genevieve zářila radostí. Adam věděl, že se jí ulevilo. Zjevně si o rodinu dělala starost. Viděla jejich bídné oblečení a stejně jako on předpokládala, že mají hlad, ale na rozdíl od něho se okamžitě snažila pomoct. Její velkorysost a soucit ho zahanbovaly a už mu vůbec nevadilo, že se poněkud zdrží.

Poobědvali u potoka asi půl míle od hlavní cesty. Zatímco se Adam staral o koně, Ellie pomáhala Genevieve prostřít na zem

pokrývku a připravit jídlo. Měli sýr, solenou šunku, vdolky, suchary, jablka, sušené banány a sladké sušenky. Jídlo zapíjeli chladnou vodou z potoka. Přestože Genevieve měla dost jídla pro všechny, sama příliš nejedla. Zdálo se, že jí stačí kousek sucharu, a jakmile i ostatní snědli svoje porce, trvala na tom, aby si Meadowsovi vzali s sebou všechno, co ještě zbylo. Tvrdila, že kdyby to neudělali, musela by zbytek jídla vyhodit.

„Jak se člověk, jako jste vy, stane majitelem ranče?“ chtěl vědět James.

Adam pokrčil rameny. Nebyl zvyklý vyprávět kdekomu o svém osobním životě. Zůstal uzavřený jako vždy a jenom se zmínil, že ranč získal díky tvrdé práci a pořádnému kousku štěstí. Genevieve o tom měla jiné představy. Rozhodla se vylíčit celou historii jeho života.

Užasl tak, že ji nebyl schopen přerušit. Věděla o něm všechno, což vlastně nebylo tak překvapivé, protože četla jeho dopisy, a to, co v nich nebylo, jí jistě řekla máma Rose. Udivilo ho však, že si pamatovala tolik podrobností, dokonce i ty, na které on sám už dávno zapomněl. Uměla poutavě vyprávět a z jeho života nakonec vytvořila romantický příběh, v němž sám sebe sotva poznával. Vylíčila ho jako zastánce slabších, bojovníka a hrdinu a podle výrazu v jejích očích a tónu hlasu Adam usoudil, že Genevieve je skutečně přesvědčena, že takový je.

Meadowsovy celá historie naprosto uchvátila. Hleděli na něho, jako by se mu kolem hlavy rozzářila svatozář. Adam vrhl na Genevieve pohled, který sliboval, že si to s ní ještě vyřídí, až budou o samotě. Ona se však na něho jen mile usmála.

Adam si myslel, že je nejvyšší čas vyrazit do Gramby. Genevieve si myslela, že by si měli ještě chvilku povídat. Will a James měli plno otázek týkajících se Rosehillu. Zatímco jim Adam odpovídal, usadila se Genevieve vedle něho a čekala, až se na chvíli odmlčí. Pak navrhla, aby dal Willovi a Jamesovi zálohu na mzdu za práci na ranči.

Adam věděl, co ji k tomu vedlo. Meadowsovi potřebovali peníze, aby mohli doplnit své zásoby. Genevieve si uvědomovala, jak je pro muže důležité zachovat si svou hrdost, a proto přišla s

řešením, které pro ně bylo přijatelné. James a Will protestovali a Genevieve se obávala, že se Adam jejich protestu podřídí, a tak ho nenápadně štípla do paže.

Adam na sobě nedal nic znát, stále upíral pohled na starce, jen položil svou ruku na její a pevně ji stiskl. Genevieve tiše zaúpěla a odtáhla se.

„Budete-li pro mě pracovat, vezmete si zálohu,“ řekl Adam oběma mužům.

„Tak se to na Rosehillu dělá?“ zeptal se Will.

„Ano,“ vyhrkla Genevieve.

Adam podal oběma mužům dvacet dolarů. „Koncem měsíce vás čekám na ranči.“

Na potvrzení dohody jim pak potřásl rukama, řekl Genevieve, že je načase dát se na cestu, a začal se chystat.

James Meadows však řekl něco, co ho přimělo změnit názor.

„Adame, máte stejně ušlechtilý výraz v očích jako prezident Lincoln, když jsem ho viděl. Ano, pane, úplně stejný.“

Adam se s úžasem zeptal: „Vy jste viděl Lincolna?“

„Viděl.“

Adam chtěl o jejich setkání slyšet úplně všechno. Opět se posadil a celou další hodinu naslouchal jako u vytržení Jamesovu vyprávění, jak se setkal s mužem, kterého Adam považoval za nejlepšího řečníka a prezidenta všech dob.

„Byl právě na cestě do Gettysburgu,“ řekl James. „Tehdy byla zlá doba. Válka připravila o život mnoho mladých mužů. Lidé měli strach, a sotva válka skončila, všichni mířili za prací do města. Takové těžké časy trvaly dlouho, ale pak přišlo pár lepších let.“

„Už je ovšem zas hůř,“ podotkl Will.

„Odkud jste?“ zeptal se Adam.

„Z nejkrásnějšího místa na celém světě,“ chlubil se James. „Z Norfolku ve Virginii.“

„I na Rosehillu je moc hezky,“ řekla Genevive. „Jsem si jistá, že se vám tam zalíbí a brzy budete považovat městečko Blue Belle za svůj domov.“

„Určitě,“ přisvědčil James s úsměvem, pak se obrátil k Adamovi a zeptal se ho, jestli někdy byl v Gettysburgu.

„Ne, nikdy,“ odpověděl Adam.

„Prošel jsem válečná pole,“ prohlásil James.

Adam ho pobídl k dalšímu vyprávění. Zapůsobilo na něho, co všechno si James pamatoval o bitvách a dalších událostech. Znal také podrobnosti, o nichž Adam nikdy neslyšel.

Zatímco muži debatovali o válce, dvojčata se vystřídala na Genevievině klíně. Genevieve jim zapletla vlasy do copánků a každé uvázala mašli z růžových stuh zdobících rukávy jejích šatů. Ellie se posadila vedle ní. Něco Genevieve chvíli šeptala a Genevieve tu a tam přikyvovala.

Adam ji přitom pozoroval. Zaslechl, že jedno z dvojčat jí říká, že je hezká. V duchu souhlasil.

Blížila se třetí hodina odpoledne, když Adam konečně pomohl Genevieve vstát a prohlásil, že by měli vyrazit.

James je doprovodil ke koním. „Pokud nebudete považovat moji otázku za dotěrnou, povězte mi, jak dlouho jste svoji? Jste novomanželé, nemám pravdu?“

Genevieve se zasmála. Adam se zamračil.

„Proč si myslíte, že jsme novomanželé?“ zeptala se.

„Podle toho, jak se na vás váš muž dívá,“ odpověděl James.

„Jak se na ni dívám?“ chtěl vědět Adam.

„Jako byste se v ní nemohl vyznat. Jste trochu zmatený, ale líbí se vám, co vidíte, a přesně tak jsem se já díval na svoji nevěstu, Bůh ochraňuj její duši. Když si na to vzpomenu, myslím, že jsem se na ni tak díval až do její smrti. Nikdy jsem se v ní úplně nevyznal, takže můžu říct, že jsme byli jako novomanželé celých dvaatřicet let.“

Genevieve si pomyslela, že to bylo to nejkrásnější, co kdy v životě slyšela. „Jak pěkně mluvíte o své zesnulé ženě,“ zašeptala, zjevně přemožena dojetím.

„Nechtěl jsem ve vás vzbudit lítost,“ řekl James. „Pokud budete chtít strávit noc venku, mohli byste se utábořit u Modrého skleněného jezera. Je tam moc hezky a božský klid. Budete tam mít soukromí, po jakém toužíte.“

Genevieve očekávala, že Adam řekne Jamesovi, že nejsou manželé. Ten se však o tom ani slovem nezmínil, a když ho šťouchla loktem a pohlédla na něho, nevšímal si jí.

„Ubytujeme se v Gramby,“ řekl.

„Proč se jezeru říká Modré skleněné?“ zeptala se Genevieve.

„Protože jeho voda skutečně připomíná modré sklo,“ odpověděl James. „Je hluboké, ale můžete dohlédnout až na kamenité dno, a když se posadíte na břeh, vidíte plavat ryby. Na jednu z větví, které se sklánějí nad hladinu, někdo uvázal lano. Člověk se na něm může zhoupnout a skočit do vody až doprostřed jezera, ale moje vnučky jsou ještě malé, vody se bojí, a já ani Will a Ellie jsme k tomu neměli chuť.“

Genevieve se obrátila k Adamovi. Než stačila něco říct, už kroutil hlavou.

„Neměli bychom…“

„Ne,“ přerušil ji. „Jedeme do Gramby.“

KAPITOLA 7

Modré skleněné jezero jim svou krásou vzalo dech. James Meadows nepřeháněl, ale Genevieve překvapilo, že se nezmínil o stromech na jeho březích, protože ty byly snad ještě úchvatnější. Obklopovaly jezero ze všech stran jako urostlí vojáci držící stráž. Byly tak mohutné, že na některých místech nebylo jezero mezi nimi ani vidět. Dlouhé větve se vznosně klenuly nad vodní hladinou a půvabně se proplétaly jako prsty rukou. Listy, na nichž se odráželo slunce, se v jemném vánku třpytily jako démanty.

Adam řekl Genevieve, že zdejší duby jsou staré alespoň sto let. Posadil se na zem s puškou složenou v klíně a zády se opřel o silný kmen stromu. Usmál se, když viděl, jak se Genevieve snaží nalézt oporu pro nohy, aby mohla vylézt na strom a chytit se lana visícího na jedné ze spodních větví.

V pohybu jí však bránila sukně a po několika marných pokusech to vzdala.

„Nejste šťastný, že jsme se rozhodli podívat se sem?“ zeptala

se.

„Jsem šťastný, že jste na mě přestala naléhat,“ škádlil ji.

„Jen pohleďte, o co bychom přišli,“ upozorňovala ho. Zvedla

ruce nad hlavu a zatočila se dokola. „Vždyť je tu učiněný ráj.“

Mlčky souhlasil. Připadalo mu, jako by se ocitl v kouzelné zemi. Obklopovaly ho zářivé barvy jara a on věděl, že kdyby viděl toto idylické místo na obraze, nevěřil by, že znázorňuje skutečnost. A přece tu bylo v plné své nádheře a na chvíli všechna ta krása patřila jemu.

Pozoroval Genevieve a usoudil, že se zde dokonale vyjímá. Okolní prostředí jako by zdůrazňovalo její krásu. Radost, kterou

měla ve tváři, tak nevinná a čistá, způsobila, že se mu při pohledu na ni svíralo hrdlo.

„Na co myslíte?“ zeptala se.

Posadila se vedle něho a začala si rozvazovat tkaničky bot, ale když váhal s odpovědí, zvedla k němu hlavu. „Myslel jsem na to, že si všeho skutečně vážíte.“

„Naučila jsem se to,“ odpověděla Genevieve tiše.

„Jak?“ chtěl vědět Adam.

Svěsila ramena. Stáhla si jednu botu a začala si rozvazovat druhou. „Rodina,“ zašeptala. „Tolik lidí prochází životem s páskou na očích. Jsou zaujati sami sebou a jediné, na co jsou ochotni myslet, jsou jejich vlastní přání a potřeby. Nemají v duši místo na nic jiného a až příliš pozdě si uvědomí, co všechno pro ně rodina znamenala.“

„Vy jste byla také taková?“ zeptal se Adam.

„Ano, byla,“ odpověděla Genevieve. „Měla jsem plnou hlavu myšlenek na to, o čem jsem si myslela, že je pro mě nejlepší, a neudělala jsem si ani chvilku času na lidi, kteří mě milovali. A teď jsou mrtvi.“

Smutek, který čišel z jejího hlasu, v něm vzbudil touhu ji obejmout a utěšit. Když se o něj opřela, podlehl a přitáhl si ji blíž.

„Jsem přesvědčen, že na vás byla vaše rodina velmi pyšná.“

„Ano, byli na mě pyšní, ale nejsem si jistá, jestli věděli, co si o mně mají myslet. Domů jsem chodívala na návštěvu jen málokdy, a pokud jsem přišla, nezdržela jsem se na víc než na den nebo dva. Chtěla jsem se oblékat podle poslední módy a chovala jsem se velmi přepjatě. Rodiče jsem oslovovala ‚drahá máti‘ a ‚drahý otče‘, a když si na to vzpomenu, uvědomuji si, že se mnou museli mít nesmírnou trpělivost. Nevím, jestli jsem se snažila ukázat se před nimi, nebo sama před sebou. Nikdy jsem si neudělala chvilku času, abych se nad tím zamyslela. Tehdy mě zajímala jenom honba za slávou a štěstím.“ Genevieve potřásla hlavou a dodala: „Promarnila jsem tolik vzácného času.“

„Genevieve, jsem přesvědčen, že vás chápali.“

„Snad,“ přisvědčila. „Ale já jsem je nechápala. Můj otec založil před domem překrásnou zahradu a spolu s matkou ji každý večer

po večeři zvelebovali. Trávili tam celé hodiny. Byla opravdu nádherná,“ řekla Genevieve. „Zasadili snad každou kytku, kterou si umíte představit, a na plotě se pnuly růže. Rudé růže. Tehdy jsem si myslela, že moji rodiče vedou nudný život, a teď…“

„Co teď?“ zeptal Adam.

„Jednou bych chtěla mít stejnou zahradu, jakou měli oni. A nerada bych ztrácela čas, chci využít každou minutu a chci naučit své děti, aby dělaly totéž.“

„Myslel jsem, že toužíte po dobrodružství.“

„Život je dobrodružství, Adame. Rozhlédněte se kolem sebe. Být tady je dobrodružství, jaké bychom nezažili, kdybychom spěchali do Gramby.“

Adam se zasmál. „Máte pravdu.“

„Líbí se mi, že je tu takový klid. V této chvíli to překrásné místo patří jen nám, a nikomu jinému.“

Adamovi se odlehlý kout také líbil, třebaže z jiného důvodu. Tady je Ezekiel Jones a jeho přátelé nenajdou. Cestou k jezeru vedl Adam Genevieve korytem potoka, aby případní pronásledovatelé ztratili stopu, a teď si mohl být jistý, že je tu nebude nikdo rušit.

Genevieve odsunula jeho paži. „Zkusím si zaplavat, pokud nebude voda příliš studená. Nepřidáte se ke mně?“

„Možná později,“ odpověděl Adam.

Odvrátila se od něho, stáhla si punčochy, pak se zvedla a rozběhla se ke břehu.

„Zdá se, že je tu hluboko,“ zavolala na Adama. Pozvedla lem sukně a zkoušela vodu špičkou nohy. Byla překvapivě teplá a příliš vábivá, než aby bylo možné odolat. Kdyby zde byla sama, svlékla by si sukni i blůzku a plavala by ve spodním prádle. Protože ji však Adam hlídal jako ostříž, bude si muset nechat na sobě všechno oblečení.

Obrátila se k němu, roztáhla paže a zavřela oči a pak se pozpátku převrátila do vody.

Když se vynořila nad hladinu, aby se nadechla, uslyšela jeho smích. Šířil se ozvěnou mezi stromy kolem ní. Smála by se s ním, ale měla co dělat, aby se udržela na hladině. Sukně a spodnička nasákly vodou a stahovaly ji dolů. Genevieve uměla plavat, ale teď

raději zůstala blízko břehu a po čtvrthodině plavání byla úplně vyčerpaná.

Dostat se do vody bylo mnohem jednodušší než z ní vylézt. Pokoušela se o to třikrát, ale nakonec musela zavolat Adama. Natáhl k ní ruku a vytáhl ji z vody neuvěřitelně lehce.

Nepustil ji. Namouvěru, chtěl to udělat, ale jeho ruce jako by měly vlastní vůli. Uchopil ji kolem pasu a přitáhl si ji pevněji k hrudi.

Šaty se jí lepily na tělo a kapala z nich voda. Nevadilo mu to. Hlavu měla zakloněnou a jediné, na co mohl myslet, bylo, jak slíbat každý kousek její dokonalé šíje. Ne, tak to nebylo. Nejraději by udělal mnohem víc, než ji jen políbil.

Genevive si opřela ruce o jeho hruď. Pod špičkami prstů cítila jeho tlukoucí srdce a měla nepřekonatelnou touhu ho pohladit. Své nutkání kladla za vinu Adamovi. To, jak se na ni díval, ji rozechvívalo vzrušením. Tvářil se přitom vážně a jeho oči na ni upřeně hleděly.

I ona se mu dívala do očí a pod jeho temným, zkoumavým pohledem si připadala, jako by se topila. Políbí ji? Mračil se, a tak si myslela, že to neudělá, ale, bože, pokud to opravdu neudělá, bude to snad její smrt.

„Adame?“ zašeptala. „Co je vám?“

Potřásl hlavou. Jak by jí mohl říct, že na něho zapůsobila jakýmsi kouzlem a že neví, jak dlouho ještě bude schopen jí odolávat? Od okamžiku, kdy ji potkal, pronikala do každé jeho myšlenky.

Omámení muselo skončit. „Zítra odjedete,“ řekl Adam drsným, hněvivým hlasem.

„Ano, odjedu,“ zašeptala Genevieve. „Už se nikdy neuvidíme.“

„Ne, neuvidíme,“ přisvědčila.

Zakroužila konečky prstů po jeho hrudi. Doteky lehké jako pírko ho přiváděly k šílenství.

„Bude to tak nejlepší.“ Pomalu si přitáhl její paže, aby ho objaly kolem krku.

„Ano, bude to nejlepší,“ řekla.

Zachmuřil se ještě víc. „Můj život je přesně rozvržen, Genevieve. Neměl bych na vás čas.“

„Ani já na vás nemám čas,“ řekla Genevieve. Lžeš, lžeš,

dodávala si v duchu. „Adame? Nepolíbíte mě?“

„K čertu, to ne!“

A pak jeho ústa klesla na její a byl to nejkouzelnější polibek, jaký kdy dostala. Jeho ústa byla teplá a pevná a nádherná. Útočil na její rty, až se mu podařilo je otevřít, pak vklouzl jazykem dovnitř a, ach bože, to byla ještě větší nádhera. Genevieve sevřela látku jeho košile, držela se ho jako o život a Adam zatím mlčky a promyšleně dobýval její ústa.

Polibek se zdál být nekonečný a Adam nezvedl hlavu, dokud neucítil plnou tíži jejího těla. Genevieve v jeho náručí zmalátněla a zavřela oči.

Její hlava spočinula na Adamově rameni. Zasněně mu zašeptala do ucha: „Políbíte mě ještě jednou?“

„Ne.“

„Bylo to krásné,“ vydechla.

Políbila ho na krk a ucítila, že se zachvěl. Pak pomalu odsunul její paže. Kouzelný okamžik skončil.

„Zítra nasednete na dostavník a já se vrátím domů.“

„Já vím,“ odpověděla Genevieve. „Pojedu do Kansasu.“

„Ne. Pojedete do Paříže.“

„Ano, do Paříže.“

Položil jí ruce na ramena a o krok ustoupil. Měla na tváři zmatený výraz a ať do něho hrom uhodí, jestli nedostal chuť ji znovu políbit.

Místo toho se od ní odvrátil. „Neměl jsem vás líbat. Už se to nestane.“

„Nevadilo mi to…“

„Mně ano,“ odsekl. Když pak znovu pomluvil, zněl jeho hlas už mírněji. „Chvějete se. Měla byste si svléct ty mokré šaty.“

„Šaty nemohou za to, že se chvěji.“

„Rozdělám oheň.“

Po těchto slovech pak velmi dlouho nepromluvil. Genevieve si myslela, že zřejmě přemýšlí o práci, kterou bude muset vykonat, až se vrátí na Rosehill.

Dlouhý den ji vyčerpal. Zabalená do pokrývky, kterou jí Adam dal, usnula a probudila se až druhého dne ráno.

Když posnídali rybu ulovenou v jezeře, Adam osedlal koně a Genevieve sbalila zásoby. O chvíli později pak božské místo opustili. V dálce zaburácel hrom a zlověstně vyhlížející obloha se stala předzvěstí toho, co mělo přijít.

KAPITOLA 8

V Gramby nastaly potíže.

Úhledné městečko se rozkládalo vysoko v klínu hor. Před několika lety v něm prudce vzrostl počet obyvatel, jakmile se rozneslo, že v okolních kopcích a potocích je možné nalézt zlato. V onom období rozkvětu zde vyrostl hotel Pickerman a bezpočet jiných budov, ale jak se někdy stává, jednalo se o falešný poplach a proudy lidí stejně rychle, jak do města spěchaly, z něho zase ujížděly pryč. Teď tu bylo víc domů než lidí, kteří je obývali.

Kruté časy si žádají tvrdá opatření. Hotel Pickerman měl málokdy plno, a tak se jeho majitel Ernest Pickerman, když byl hodně zoufalý, spojil se svým úhlavním nepřítelem Harrym Steeplem, majitelem sousedního saloonu. Oba muži vybrali peníze a zaplatili vždy nehoráznou částku kabaretním umělcům, které pozvali do městečka. Na jejich spolupráci bylo pozoruhodné to, že Pickerman a Steeple se snažili už léta jeden druhého zabít. Na druhé straně se oba shodovali na tom, že obchod je obchod, a proto občas od svého záměru upouštěli, dokud nebyla pokladna zas plná. V tom směru měli mezi sebou gentlemanskou dohodu, ale protože nebyli opravdoví gentlemani, neuplatňovali při ní pravidla

slušného chování.

Pickerman a Steeple se pohybovali po tenkém ledě, když připravovali zábavu pro městečko. V minulém měsíci už dvakrát vybrali od zdejších lidí peníze a poslali je objednaným umělcům, a v obou případech se nikdo z pozvaných neobtěžoval dostavit. Ani jednoho z mužů nenapadlo, aby lidem peníze vrátili, což vedlo k tomu, že jejich obliba mezi řádnými občany povážlivě klesla. Pickerman a Steeple si ji ovšem hodlali opět získat, a proto chtěli zajistit nejatraktivnější zábavu všech dob.

Adam a Genevieve se objevili v městečku náhodou toho dne, kdy slečna Perla Lou Zářivá, jedinečná revuální umělkyně, jak se označovala, měla přijet se svou uměleckou produkcí do saloonu Zlatý jas. Obyvatelé Gramby se sice obávali, že o své peníze opět přijdou, ale přesto za lístky zaplatili předem, aby měli větší jistotu, že se Perla Lou přece jen objeví. Zpráva o vystoupení se šířila jako neštovice a lidé proudili do města ze vzdálenosti až padesát mil. Byli ochotni zaplatit vysoké vstupné také proto, aby mohli vidět pověstné nohy Perly Lou, nebo si na ně sáhnout – podle toho, kde budou v sále sedět.

Oba nepříliš zdatní organizátoři zábavy se rozhodli provést všechna opatření, která by mohla zabránit případným problémům. Pickerman osobně doprovodí Perlu Lou z dostavníku do jejího hotelového pokoje. Až si umělkyně odpočine a připraví se, odvede ji po chodníku do půli cesty k saloonu, kde bude čekat Steeple, pak o krok ustoupí a předá ji jemu. Žádný z nich nevkročil přes deset let do podniku toho druhého a ani pár úchvatných nohou tuto významnou tradici nenaruší.

V Gramby byla konečná stanice dostavníku. Přijížděl jednou týdně ze Salt Lake City, v městečku se obracel a vracel se zpátky. V úterý ráno přijel dostavník podle plánu v deset hodin dopoledne. Pickerman byl připraven. S rozmáchlým gestem a modlitbou na rtech sestoupil z chodníku a chystal se otevřít dveře. Na čele a na dlaních se mu objevily kapičky potu a v ústech se mu sbíraly sliny. Vzrušovalo ho, že bude prvním člověkem v Gramby, který spatří nádherně tvarované nohy Perly Lou, jakmile se objeví ve dveřích dostavníku.

Nohy Perly Lou ani ostatní části jejího těla se bohužel neobjevily. Pickerman se chvíli odmítal smířit se skutečností, že tanečnice v dostavníku není. Strčil dovnitř hlavu, aby se přesvědčil, jestli se přece jen neukrývá někde v koutku. Pak začal klít a plivat kolem sebe. Zmocnila se ho panika, jakmile spatřil houf lidí blížících se k dostavníku. Rychle zabouchl dveře, zakřičel na kočího, aby jel dál, a pak se rozběhl do hotelu.

Okamžitě zavolal svého dočasného partnera. Oba majitelé se setkali v uličce mezi svými podniky, aby rozhodli, co udělají.

Věděli, že budou viset na nejbližším stromě, jestli nezajistí, co slíbili, a tak se usilovně snažili přijít na nějakou přijatelnou výmluvu.

Přestože dali hlavy dohromady, neměli v nich bohužel tolik důvtipu, aby vymysleli něco alespoň trochu pravděpodobného.

A tak lhali. Každému, kdo se toho dne zastavil u hotelu nebo v saloonu, bylo řečeno, že Perla Lou Zářivá už přijela.

Do šesti hodin večer už Pickerman promáčel tři šátky, kterými si utíral pot z čela. Steeplovi naskočily na nohou dva puchýře, protože v jednom kuse přecházel po svém saloonu sem a tam ve zbrusu nových botách. Usoudil, že jediný způsob, jak zabránit, aby se oprátka nestáhla kolem jeho krku, je obvinit z neúspěchu Pickermana a zastřelit ho jako prašivého psa dřív, než pravda vyjde najevo. Bylo ironií osudu, že Pickerman dostal stejný nápad.

Oba muži vyrazili s připravenými revolvery a narazili na sebe na rajčatové plantáži Tommyho Murphyho za městem. Měli tolik starostí s tím, jak se zbavit jeden druhého, že málem zmeškali mimořádnou příležitost. Pickerman právě vyskakoval zpoza skaliska, kde se skrýval, a hodlal vypálit Steeplovi kulku do zad, protože to byl největší a nejsnazší cíl, jaký mohl najít, a vtom koutkem oka zpozoroval, že kolem kluše kůň s hezkou ženou.

Okamžitě se snažil vyhlásit příměří; jednou rukou mával svým zpoceným šátkem a pistolí v druhé ruce ukazoval na krásnou ženu v dálce.

Steeple okamžitě pochopil Pickermanův plán. „Jsme zachráněni,“ vykřikl.

„Mohla by to být naše spása,“ zavolal na něho Pickerman.

Oba muži současně zastrčili zbraň do kalhot a rozběhli se, aby krasavici zastavili, než jim ujede. Běželi tak rychle, až se jim za patami prášilo. Když doběhli celí udýchaní za roh prašné cesty vedoucí do města, spatřili Adama a okamžitě zůstali na místě stát.

Steeple zvedl ruce do vzduchu, aby dal urostlému cizinci najevo, že mu nemíní ublížit. Pickerman si otřel čelo a pozoroval ženina průvodce ostražitým pohledem.

„Počkejte, slečno,“ vykřikl Steeple. „Máme pro vás návrh.“

„Jde o velké peníze,“ zvolal Steeple.

Genevieve přitáhla koni otěže. Adam zavrtěl hlavou a vyzval ji, aby pokračovala v cestě.

„Nejste ani trochu zvědavý?“ zeptala se Genevieve a čekala, až k nim cizinci doběhnou.

„Ne,“ odpověděl Adam.

„Zmínil se o penězích,“ řekla Genevieve. „Vám jistě docházejí a já už nemám vůbec žádné. Byla bych bláhová, kdybych nevyslechla, co mi chtějí říct,“ dodala.

Adam nechtěl věřit svým uším. „Vy už nemáte žádné peníze?“

„Ne, já…“

„Vy jste je někomu dala, že?“

„Proč chcete…“

„Dala?“

„Vlastně ano. Musela jsem,“ vykřikla Genevieve. „Kdybyste viděl…“

Chtěla mu říct o dvojici, kterou potkala předevčírem, a o tom, v jak zoufalé situaci ti dva byli, ale Adam jí k tomu nedal příležitost.

„Jak to, musela? Někdo vás oloupil?“

„Ne, neoloupil…“

„Nemohu uvěřit, že byste se chtěla protloukat…“

„Potřebovali je víc než já,“ přerušila ho. „A nebudu se nikde protloukat.“

Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „A jak se chcete dostat do Salt Lake?“

Otočila se k němu zády. „Buď tam pojedu na svém koni, nebo ho prodám a za utržené peníze si koupím lístek na dostavník. Všechno jsem si promyslela,“ dodala.

„A pokud nedostanete dost peněz, abyste si mohla koupit lístek?“

„Pak samozřejmě svoji klisnu neprodám.“

„A co budete jíst a kde spát a…“

„Adame, je směšné, že se zlobíte. Nějakou práci vždycky najdu,“ ujistila ho.

Pak Genevievinu pozornost upoutal Pickerman funící námahou. Dostal se k ní jako první. Steepla pálily puchýře, a tak se

belhal za ním. Adam instinktivně zvedl pušku do klína. Její hlaveň mířila na udýchané muže.

Pak je Adam oba vyzval, aby od Genevieve ustoupili.

Sotva mu věnovali pohled, protože oba zírali na Genevieve s blaženým výrazem na tváři.

Pickerman oba představil a začal. „Jak by se vám líbilo vydělat si celých dvacet dolarů?“

Steeple ho dloubl do žeber a usmál se, když jeho společník vyjekl bolestí.

„Mohl bys ji mít za deset,“ zabručel.

Genevieve pohlédla na Adama, aby zjistila, jak se tváří. V jeho výrazu se zračila mírná přezíravost. Ti dva muži jsou skutečně zvláštní, usoudila Genevieve, a naprosto odlišní. Jeden byl vysoký a hubený a zdálo se, že se neustále potí. Tvář měl úplně mokrou. Druhý byl malý a podsaditý. Ten, zdá se, měl problémy s chůzí, protože si všimla, že křiví tvář a přešlapuje z nohy na nohu.

„Co vlastně máte na mysli, pánové?“ zeptala se. Odpověděl jí Steeple. „Chceme jen, abyste večer pobavila pár lidí.“

Adam vybuchl. „To stačí,“ zařval. „Genevieve, jedeme. A vy dva…“

Pickerman zvedl ruku. „Není to tak, jak si myslíte. Jsme v bryndě, v pořádné bryndě, a když nám tadyhle dáma nepomůže, budeme určitě viset.“

Steeple horlivě přikyvoval. „Jsem majitelem saloonu vedle jeho hotelu,“ řekl a ukázal na Pickermana. „Mám opravdu elegantní pódium a někdy objednáváme velké zábavní umělce, aby přijeli pobavit naše lidi. Oba jsme si všimli, jaké máte krásné kotníky, slečno, a věříme, že celé vaše nohy mají stejně krásný tvar.“

„Její nohy neuvidíte,“ vyštěkl Adam.

„Steeple, zavři zobák, protože vždycky když promluvíš, pána jenom rozzuříš. Nechej mě, ať to vysvětlím sám,“ ozval se Pickerman. Odmlčel se, otřel si tvář šátkem a pak řekl: „Opravdu jsme na tom zle, slečno. Už dvakrát v minulém měsíci jsme zklamali lidi ve městě, protože umělci, které jsme objednali, se nedostavili. A teď k tomu došlo zas. Vybrali jsme peníze a vyzvali

slečnu Perlu Lou Zářivou, aby sem přijela a zpívala a tančila v saloonu. Na objednávku jsme připojili podpisy celého města, abychom potvrdili zájem všech, a víte, co se stalo? Ona nepřijela.

Asi za hodinu a půl lidi začnou něco tušit. Když se neobjeví na jevišti, rozzuří se.“

„To je jisté,“ přisvědčila Genevieve.

„Jediné, co po vás chceme, je, abyste předstírala, že jste Perla,“ naléhal Steeple.

„Perla Lou Zářivá? To přece nemůže být skutečné jméno,“

řekla Genevieve a stěží zadržovala smích.

„Jinak je to Alice,“ vyhrkl Pickerman. „Jmenuje se Alice O’Reillyová.“

„Takže Irka.“

„Ano, slečno,“ potvrdil Steeple.

Genevieve se usmála. „Já ovšem Irka nejsem,“ řekla tiše. „Moji předkové sem přišli z Afriky. Jistě jste si toho všimli. A nemůžete počítat s tím, že by mě lidé mohli považovat za Perlu Lou, prokrista. Copak nemáte rozum?“

„Prosím za prominutí, slečno, ale myslím, že nechápete, jak vážná je naše situace. Přijdeme o krk, jestli se nám nepodaří najít krásnou dámu, která by vystoupila na jevišti. Nemusíte ze sebe dělat Perlu, když nechcete. Můžeme vám dát jiné umělecké jméno. Co třeba Zlata nebo Jitřenka?“

„Jmenuji se Genevieve. A co bych vlastně měla předvádět na jevišti?“

„Copak nechápete? Vůbec nezáleží na tom, co předvedete. Jste opravdu hezká, a kdybyste možná jednou dvakrát zakroužila kolem dokola a trochu zamávala sukněmi, lidé by si mysleli, že za své peníze něco dostali.“

„Vyjedeme, jste připravena?“ ozval se Adam.

Genevieve zavrtěla hlavou. „Zdá se, že tito gentlemani se ocitli ve skutečných nesnázích. Když jim vyhovím, možná jim zachráním život.“

„Ano, slečno, máte naprostou pravdu,“ potvrdil Pickerman.

Genevieve ho opravdu litovala, ale zároveň ji zaujala možnost získat rychle nějaké peníze. Nabídka jí připadala lákavá. Bylo zde ovšem dilema.

„Já zpívám, ale jen v kostele,“ vysvětlovala Genevieve.

„Ona zpívá, Pickermane!“ vykřikl Steeple. „To je dar nebes.

Seslal nám ji sám Bůh.“

„Tady to máte,“ řekl Steeple. „Zpíváte. Tak tedy zpívejte.“

„Umíte trochu tančit?“ chtěl vědět Pickerman.

Adam zakroutil hlavou. Genevieve na něho nedbala a zeptala se: „Je to důležité?“

Steeple pokrčil rameny. „Řekl bych, že ano. Lidé budou chtít vidět vaše kotníky.“

Genevieve pohlédla na Adama, postřehla jeho zachmuřený výraz a bylo jí jasné, že zase začali o ožehavé otázce.

„Nemyslím, že budu tančit nebo mávat sukněmi, ale ráda bych si vydělala třicet dolarů. Když mi takovou částku dáte, budu zpívat. Ale ani o dolar méně.“

Oba muži se potřebovali poradit. Pak se Steeple napřímil a potřásl si s ní rukou. „Platí, slečno.“

„Mohu dostat zálohu?“ zeptala se Genevieve.

„Jakmile vstoupíte na jeviště, dáme peníze vašemu společníkovi,“ řekl Steeple a kývl směrem k Adamovi.

„Zastřelí vás, pokud mu nezaplatíte,“ řekla Genevieve mile.

Pickerman se obrátil k Adamovi. „Nebudete muset nikoho střílet. On zaplatí.“

„Takže je jen třeba vklouznout zadním vchodem do saloonu, aby lidé nepoznali, že jste přijela teprve teď.“

„Nikdy jsem v žádném saloonu nebyla,“ prohlásila Genevieve.

„No, tak to pro vás bude příjemné překvapení,“ řekl Pickerman.

Adamovi docházela trpělivost. „Genevieve, už toho mám dost.

Nebudete zpívat pro hordu opilců.“

„Možná tam budou i ženy,“ sliboval Steeple.

„Adame, mějte trochu slitování,“ řekla Genevieve. „Tito pánové potřebují moji pomoc.“

Pickerman i Steeple sborově kývli a brady se jim zatřásly jako krocanovi.

„Lidé vás pochopí, když jim řeknete pravdu,“ řekl Adam.

„Nemůžeme říct, že Perla nepřijela. Pověsili by nás,“ trval na svém Steeple.

„Copak nemáte v Gramby šerifa?“ zeptala se Genevieve.

„Ano, slečno, máme,“ odpověděl Pickerman. „Ale dnes není ve městě. Odjel do Middletonu, když se dověděl, že tam vyloupili banku. I když lidé z Middletonu jeho pomoc nebudou potřebovat, protože už k nim míří tři státní šerifové. Zloděje jistě brzy chytí.“

„Ale Middleton je odtud pár hodin cesty, a než se šerif vrátí, houpali bychom se na stromě,“ řekl Steeple.

„Vybrali jste peníze za lístky, že?“ zeptal se Adam.

„Vybrali,“ přisvědčil Steeple.

„Tak je lidem vraťte.“

Při jeho slovech se oba muži zatvářili zděšeně. „To nemůžeme udělat,“ řekl Pickerman.

„Byl by to špatný obchod,“ ozval se Steeple.

Adam se vzdal veškerých pokusů přimět je k rozumnému

řešení. Genevieve se pořád tvářila soucitně.

„Slečno Genevieve, nemáte něco hezkého na sebe, v čem byste mohla vystoupit na jevišti?“

Usmála se. „Něco mám.“

KAPITOLA 9

Oblékla si své oblíbené šaty do kostela. Měly barvu čerstvě stlučeného másla, jako i klobouk s širokou krempou, rukavice a střevíce. Šaty měly dlouhé rukávy a zakrývaly Genevieve kotníky i krk, a proto proti nim Adam nic nenamítal. Šťastný ovšem nebyl, když ji spatřil v celé té parádě. Spokojeni nebyli ani Steeple a Pickerman. Střídavě ji oba prosili, aby si na sebe oblékla něco jiného.

Adam trval na tom, že se ubytují v penzionu za městem, ale neměli čas, aby se tam zastavili a Genevieve si mohla převléknout šaty; proto použila Steeplovu šatnu za pódiem. Přiměla Pickermana, aby hlídal dveře, a nedbala na jeho protest, že porušuje svou přísahu, že do Steeplova semeniště neřesti nevstoupí. Adam a Steeple čekali nedaleko jeviště. Když Genevieve vyšla ven a zeptala se Adama, jestli vypadá hezky, potřásl hlavou a řekl jí, že bude jen podněcovat choutky mužů, jestli vystoupí v tak odvážně střižených šatech. Zatímco Steeple prosil, aby si alespoň vyhrnula rukávy, Adam k ní přistoupil, zvedl jí bradu a zapnul poslední dva knoflíčky u krku.

Genevieve poznala, že se Adam zlobí, protože jí nedokázal celou záležitost vymluvit. Adam poznal, že je Genevieve nervózní, protože ucítil, jak se celá třese.

„Ještě je čas odejít,“ zašeptal.

Genevieve se pokusila o úsměv. „Jsem trochu nervózní,“ přiznala se.

Objal ji kolem ramen, ale odolal nutkání řádně jí zatřást, aby se vzpamatovala.

„Tak pojďme odtud. Na takovém místě nemáte co dělat. Jste příliš kultivovaná.“

Pomyslela si, jak je lichotivé, co jí řekl. „Myslíte?“ zeptala se.

„Pojďme.“

Zavrtěla hlavou. „Dostanu celých třicet dolarů,“ připomněla mu znovu. „Mohu vám okamžitě zaplatit, co vám dlužím.“

„Nic mi nedlužíte.“

„Přiměla jsem vás, abyste dal své peníze Meadowsovým.“

Adam k ní sklonil hlavu, aby slyšel její šepot na pozadí hluku ozývajícího se z druhé strany pódia.

„K ničemu byste mě nepřiměla, kdybych to sám nechtěl.“

„Pro lásku boží, teď není čas šeptat si něco do ouška. Máme tu hromadu práce,“ vykřikl Steeple.

„Publikum je, zdá se… nedočkavé,“ řekla Genevieve.

„To není publikum, to je nevycválaná sebranka,“ vyštěkl Adam.

Steeple se zavěsil Genevieve pod paží. „Jestli vás pustí, ukážu vám, kde byste měla počkat.“

Táhl ji za sebou a snažil se ji odvést k levé straně pódia za rudý sametový závěs. Genevieve se stále držela Adamovy ruky a nechtěla se pustit. Adam jí svíral ruku a snažil se ji ještě cestou přesvědčit, aby si to rozmyslela, ale Genevieve měla v hlavě takový zmatek, že sotva vnímala, co říká.

Řev davu byl ohlušující. Jen hrdost jí zabraňovala, aby si vykasala sukni a rozběhla se do bezpečí. Jednou dala své slovo a mínila ho dodržet.

Pokoušela se vyhlédnout zpoza závěsu, aby viděla obecenstvo, ale Steeple postřehl, k čemu se chystá, a vrhl se kupředu, aby jí zastoupil cestu.

Návštěvníci byli čím dál netrpělivější. Začali sborově vyvolávat jméno Perly Lou a bušit pěstmi do stolů. Tloukli prázdnými lahvemi od whisky o stěny i o pódium.

Hluk byl děsivý. „Zdá se, že jsou… netrpěliví,“ řekla Genevieve, když uslyšela hlasitý třesk.

„Perla… Perla… Perla…,“ skandovalo obecenstvo.

„Vy jste jim ještě neřekl, že Perla nepřijela?“ chtěl vědět Adam.

„Hned půjdu a řeknu jim to,“ sliboval Steeple. Obrátil se ke Genevieve. „Až vás ohlásím a kapela začne hrát, vyjdete na scénu.“

„Počkejte,“ vykřikla Genevieve, když se obrátil k odchodu.

„Co budou hrát?“

Steeple se usmál. „No, to člověk nikdy neví. Elvin začne něco bušit do piana a dva houslisté, které jsem najal, se toho chytí a přidají se.“

„Ale jaká to bude píseň?“

„Záleží na tom?“

„Ano,“ koktala Genevieve.

Pohladil ji po rameni. „To bude dobré. Opravdu,“ sliboval.

Genevieve se bouřil a svíral žaludek. Napadlo ji, že je určitě celá zelená. Odvážila se vykouknout ven na obecenstvo a ihned toho zalitovala. Viděla, jak z galerie visí dolů dva muži a polévají rozvášněné obecenstvo pod sebou alkoholem z láhve.

Uskočila zpátky a klesla na Adamovu hruď. „Ach bože,“ zašeptala.

Adam ještě nikdy v životě neslyšel tak zoufalý hlas. Proč musí být Genevieve tak umíněná? Copak jí není jasné, že ta smečka udělá z lokálu kůlničku na dříví, až se doví, že nebude vystupovat Perla?

„Pořád trváte na tomto bláznovství?“

Než mohla Genevieve odpovědět, přiběhl Pickerman. „Měl bys vyjít ven,“ řekl Steeplovi. „Fargus visí na lustru a šilhavý Harry se pokouší chytit ho do lasa. Oba jsou opilí jako prasata.“

Adam vztáhl ruku a chytil Steepla pod krkem. „Jestli se jí někdo dotkne, když bude na jevišti, zastřelím ho. Je vám to jasné?“ Steeple horlivě přikývl a pak vyšel na jeviště. Genevieve zadržela dech a čekala, jak návštěvníci zareagují, až uslyší, že zde

Perla není.

Steeple zvedl obě ruce a mával na publikum, aby se utišilo. Následoval vzrušený šepot. Fargus se pustil lustru, dopadl na stůl, seskočil a posadil se na židli. Šilhavý Harry upustil laso a zaujal místo vedle svého kamaráda. Hlasitě zhluboka říhl. Následoval výbuch smíchu, ale okamžitě utichl, když Steeple znovu zamával.

„A nyní, dámy a pánové, jak jsem řekl, že dnes vystoupí slečna Perla Lou Zářivá…“

Dav se naklonil dopředu a dychtivě poslouchal, co řekne dál. Steeple celou minutu mlčel. Stál uprostřed jeviště, přešlapoval z nohy na nohu, usmíval se na publikum a mrkal. Návštěvníci dělali totéž co on. Čas míjel a jediný zvuk, který se ozýval, bylo vrzání Steeplových nových dvoubarevných bot.

Obecenstvo začalo být netrpělivé. Vzadu v saloonu se začal ozývat nespokojený šum, postupně nabíral na síle a přenášel se dopředu.

Teprve když se Fargus obrátil k lustru a jeho kumpán sáhl po lase, objevil se na Steeplově tváři mírný ostýchavý úsměv.

„Slíbil jsem vám Perlu Lou,“ zařval. „A tady je!“

Rozmáchlým gestem se hluboce uklonil Genevieve, ustoupil dozadu a pokynul Elvinovi, aby začal hrát na piano. Potom se rozběhl jako blesk na opačný konec pódia. Zalezl za závěs, ale vzápětí zas vykoukl, aby viděl, co udělá publikum.

Pickerman vtiskl do Adamovy ruky třicet dolarů, vrhl na Genevieve soucitný pohled, rychle ji postrčil na jeviště a pak běžel najít si místo, kde by se schoval.

Adam hněvivě zíral na Steepla. „Zabiju toho par…“

Genevieve ho přerušila. „Bude to opravdové dobrodružství,“ zašeptala.

Vypjala hruď, vyloudila na tváři úsměv a vykročila na pódium. Adam ji následoval. Postoupil jen tak daleko, aby ho každý v lokále viděl. Pomalu pozvedl pušku. Prostrčil prst lučíkem a obrátil hlaveň směrem k obecenstvu. Jeho gesto bylo všem jasné. Prvního muže, který se opováží jediným slovem vyjádřit zklamání nad tím, že Genevieve není Perla, čeká kulka. Jestli snad jeho zbraň nebyla dostatečně výhrůžná, výraz Adamova obličeje takový rozhodně byl. Tvářil se velmi nevrle a bylo zřejmé, že při sebemenší zámince

vystřelí.

Jak se ukázalo, žádné z jeho varování nebylo zapotřebí.

Genevieve vzala všem dech. Pohled na její sváteční neposkvrněné šaty návštěvníky uchvátil tak, že neměli slov. Hleděli na ni s otevřenými ústy. Elvin přestal hrát na piano;

houslistům klesla ruka se smyčcem a stejně jako všichni ostatní v saloonu i oni omámeně zírali na ženu na jevišti.

Genevieve se podlamovala kolena nervozitou. Do některých dobrodružství se nestojí za to pouštět, pomyslela si zoufale. Musela se zbláznit, že dělá něco takového. Adam měl pravdu. Je to šílenství.

Obrátila se k odchodu a vtom si všimla, že Adam stojí na pódiu s ní s puškou připravenou střílet a na tváři má výraz, při kterém by slabší povahy omdlely.

Nepřipustí, aby jí kdokoli ublížil. Když se otočila zpátky k publiku, měla už na tváři šťastný úsměv. Kolena se jí ještě třásla, žaludek zmítal a hrdlo svíralo, ale jediné, na co teď myslela, bylo, že ji Adam ochraňuje.

Je na tom něco divného, že ho miluje?

Něco tu ohavně páchlo. Byl to hříšný pach whisky nesoucí se ve vzduchu kolem ní. Genevieve se rozhlédla kolem sebe a spatřila prázdné láhve, které byly roztroušeny po stolech a válely se i na podlaze.

Její obecenstvo bylo hanebně opilé a to Genevieve najednou rozhořčilo tak, že zapomněla na nervozitu.

Dav se konečně vzpamatoval z počátečního překvapení. Někteří muži se na ni usmáli; jiní se zamračili. Byla úplně jiná, než očekávali, ale než se mohl kdokoli z nich rozzlobit, že je Steeple oklamal a místo slíbené ženy jim přivedl jinou, Genevieve začala zpívat.

Od tohoto okamžiku je měla v hrsti. Adam by tomu neuvěřil, kdyby to neviděl na vlastní oči. Během několika minut proměnila opilé hulváty v rozechvělé citlivky.

Na začátek zvolila jednu ze svých písní, které zpívala v kostele,

„Přistupte blíž, hříšníci“. Verše jako by byly přímo určeny přítomným posluchačům. Genevievin hlas byl tak zvučný a sytý, že svou silou zkrotil divokost, kterou v sobě měli. Muži poslouchali slova písně a jeden za druhým skláněli hlavu. Někteří dokonce odsunuli stranou sklenky s whisky. Jiní sahali pro kapesníky a utírali si slzy z očí.

Když píseň dozněla, plakali všichni. Adam ustoupil zpátky do stínu a sklonil pušku. Chtělo se mu smát, protože mu jejich reakce připadala absurdní, ale neodvážil se ze strachu, že by narušil náladu v lokále. Věděl samozřejmě, proč Genevieve zvolila právě tuto píseň. Chtěla, aby se muži zastyděli, a podle toho, jak se jim při jejím zpěvu otřásala ramena a přikyvovali hlavami, bylo zjevné, že se jí to podařilo.

Druhá píseň se jmenovala „Svatá matko boží, jsi mou nadějí“ a udeřila na ještě citovější strunu publika. Když skončila třetí sloka, jeden muž vzlykal tak hlasitě, že ho jeho přítel musel uklidňovat.

Steepla se mocnila panika, když zjistil, že si nikdo nekupuje ani nepije jeho velmi drahé lihoviny. Postoupil vpřed, aby upoutal Genevievinu pozornost, a když na něho pohlédla, začal mávat rukama a luskat prsty, aby jí naznačil, že chce oživit náladu.

V té chvíli se Adam rozesmál. Už nemohl déle skrývat své pobavení. Genevieve se usmála na Steepla a pokračovala další písní o smrti a odplatě a hříšnících, kteří nakonec spatří světlo a změní své zavrženíhodné chování. Adam ji podezíral, že si slova už vymýšlí sama, protože se nerýmovala, ale zdálo se, že nikdo jiný si toho nevšiml.

Steeple si rval vlasy z hlavy zoufalstvím nad penězi, o které zásluhou Genevievina zpěvu přichází. Podupával nohama po straně jeviště a znovu se jí pokoušel posunky naznačit, aby zazpívala píseň trochu veselejší.

Ona si ho však nevšímala a dál v přítomných vzbuzovala lítost. Jeden muž ji plačtivým hlasem vyzval, aby překrásnou píseň o jeho matce zazpívala ještě jednou. Steeple zuřivě kroutil hlavou, ale Genevieve prostě takovou žádost nemohla odmítnout a spustila srdceryvný kousek znovu.

Když skončila, všichni tleskali a vzlykali a Harry Steeple se rozplakal.

Genevieve už vyschlo v krku, proto se rozhodla, že zazpívá ještě jednu píseň a pak odejde. Do líbezného povznášejícího spirituálu, který měl vždy v oblibě její otec, vložila celou duši. Její publikum na ni reagovalo stejně jako kdysi on. Podupávalo nohama a tleskalo rukama do taktu.

Právě končila poslední sloku, když si náhodou všimla, že se otevřely dveře saloonu. Do lokálu vstoupili tři muži.

Jeden z nich byl Ezekiel Jones.

Genevieve strnula. Přestala zpívat tak náhle, že se zdálo, jako by jí hlas někdo utrhl od úst. Otřásla se, oči upřené na Ezekiela, a nebyla schopná se ani hnout. Hleděla do blýskajících se očí samého ďábla, ale nemohla se odvrátit, nemohla udělat ani krok snad celou věčnost. Strach ji úplně ochromil. Ruce sevřela u boků v pěst a nedokázala dělat nic jiného, než stát a dívat se, jak si Ezekiel razí cestu lokálem. Neustále si jen opakovala uteč, uteč, a teprve až její zoufalství přemohlo otupení, obrátila se k Adamovi a rozběhla se k němu. Zrovna tak náhle se však zastavila.

Adam postřehl v jejích očích paniku, udělal krok k ní, zároveň zvedl pušku a hrozivým pohledem přejížděl publikum v lokále.

Genevieve potřásla hlavou. Ne, nemůže jít k němu. Nemůže ho vydat v nebezpečí. Ty hyeny míří k ní a on by se ji pokusil chránit. Nemůže riskovat, že se Adamovi něco stane; věděla, že Ezekiel je schopen ho i zabít.

Zoufale se otřásla, obrátila se ke Steeplovi a rozběhla se. Klobouk jí upadl a zůstal ležet na jevišti. Steeple se snažil ji zadržet, když běžela kolem něho, ale Genevieve byla příliš rychlá a on byl jejím náhlým útěkem příliš překvapen.

Její vak ležel na židli vedle šatny za jevištěm. Popadla ho, jak se hnala kolem. Vyběhla zadním vchodem ven, zahnula do uličky a snažila se vzpomenout si, kterým směrem leží nájemní stáje.

Adam prudce otevřel dveře a spatřil ji, jak běží. Zavolal na ni jménem a věděl, že ho slyšela, protože na okamžik zaváhala, než se obrátila a zmizela za rohem. Mířila k hlavní ulici a on si byl naprosto jistý, že poběží ke stájím, aby si vyzvedla svého koně a opustila město.

Vyrazil za ní, ale jakmile se blížil ke konci uličky, uslyšel charakteristické zavrzání zadních dveří saloonu a bleskurychle uskočil do stínu za hromadou beden.

Někdo z hostů v lokále Genevieve vyděsil a Adam byl rozhodnut zjistit kdo a proč. Nedělal si starosti s tím, že se od něho

vzdálila, protože věděl, že i kdyby opustila město, snadno ji vystopuje.

Jeho trpělivost přinesla brzy ovoce. Tři nejohavnější a nejzpustlejší muži, jaké kdy viděl, prošli kolem něho. Dva z nich byli urostlí a mohutní a Adam brzy postřehl, že přijímají příkazy třetího, menšího a podsaditého, oděného jako státník na pohřbu, který kráčel za nimi.

Adam usoudil, že si elegán najal násilníky na špinavou práci. Když se menší muž zastavil v ústí uličky, aby škrtl sirkou a zapálil si cigáro, druzí dva se také zastavili a čekali na něho.

„Chcete, abych vyrazil za ní, reverende?“ zeptal se vyšší z mužů.

„Není třeba spěchat,“ odpověděl reverend hlasem se silným jižanským přízvukem.

„Ta ženská mi tentokrát neunikne,“ zavrčel. „Dnes ji, chválabohu, dostanu. Vždyť jsem ti říkal, Hermane, že Bůh mi ukáže cestu. Nemám pravdu?“

„Ano, reverende, říkal jste to,“ přisvědčil Herman.

Herman vstoupil do měsíčního světla a Adam si mohl prohlédnout jeho tvář. Měl vypouklé čelo, skobovitě zahnutý nos, nepochybně několikrát zlomený, a na tvářích jizvy, které Adam odhadl jako stopy po soubojích na nože. Vypadal jako bezohledný násilník, kterým zcela jistě byl, a jeho společník rovněž.

„Co máme udělat, když se odmítne vrátit?“ zeptal se Herman. Než mu mohl reverend odpovědět, přistoupil k němu Lewis.

„Máme ji nějak zneškodnit?“ zeptal se dychtivě.

„To bych řekl,“ prohlásil reverend.

Kývl na společníky, aby mu ustoupili z cesty, a vstoupil na hlavní ulici. „Pojďte, chlapci. Bůh pomůže těm, kteří se sami snaží.“

Adam už slyšel dost. Tiše se vydal za trojicí kolem saloonu a hotelu, ale pak se obrátil a proběhl zkratkou mezi budovami, takže snížil vzdálenost, která mu zbývala ke stájím, víc než o polovinu.

Vklouzl do stáje zcela neslyšně a zavřel za sebou dveře na závoru. Nejprve ji uslyšel a pak i uviděl. Genevieve tiše supěla námahou, když se snažila přehodit sedlo přes hřbet své klisny.

„Někam se chystáte?“ nadhodil Adam.

Vyskočila a hlasitě vykřikla. Prudce se otočila a zjistila, že Adam stojí přímo za ní.

Měla pocit, že jí snad srdce vylétne z hrudi. „Vyděsil jste mě.“

„Už jste byla vyděšená.“

Jemně ji odstrčil od koně a sám se pustil do jeho sedlání. Pracoval rychle a tiše. Genevieve zvedla houni, držela ji v rukou a přitom čekala, až od ní Adam začne žádat vysvětlení.

Neřekl však ani slovo. Když byl hotov, obrátil se k ní, spatřil houni a navrhl, aby ji nechala tam. „Dobrotivý bože, to ne!“ vykřikla.

Neměl čas pouštět se s ní do sporu. „Tak ji tedy uvažte za sedlo.“

Vešel do sousedního stání a osedlal si svého hřebce. Genevieve ho následovala a zastavila se po jeho boku, houni pořád v rukou.

„Nemůžete jet se mnou,“ řekla se vší rozhodností.

„Ale mohu,“ odpověděl Adam. V jeho hlase se ozýval ostrý tón, který naznačoval, že nemíní ustoupit.

„Vyslechněte mě prosím. Teď se mnou opravdu nemůžete jet.

Mohli by vám ublížit.“

„A co vy?“

„Nechci, abyste se mnou jezdil.“

„To je zlé.“

„Adame, mějte rozum. Moc vás prosím. Odejděte.“

„Ne,“ odsekl. „Zůstaneme spolu. Nemohu se dočkat, až budeme na cestě. Nemohu se dočkat, až spolu zůstaneme chvíli o samotě, abyste mi zas mohla říct, že nemáte vůbec žádné problémy. Nebo jste říkala něco jiného, Genevieve?“

Sklonila hlavu. „Vím, že se na mě zlobíte.“

„Ne, nezlobím se,“ odpověděl. „Ani trochu se nezlobím.“ Začala mu cosi vysvětlovat, ale Adam zvedl ruku na znamení,

že má mlčet. Vtom někdo zalomcoval vraty stáje. Když se Genevieve obrátila ke vratům, Adam ji strhl k sobě, zakryl ji svým tělem a vtlačil ji do rohu stání. Zvedl pušku, natáhl ji a čekal.

Dveře se se skřípotem otevřely a do stáje vtrhl Herman. Lewis mu byl v patách. Každý se rozběhl na jednu stranu a začali prohledávat temné kouty.

Pak vkročil dovnitř Ezekiel Jones.

„Můj bože, je tu taková tma. Kde se schováváte, děvenko? Vím, že jste tady. Možná bych měl rozsvítit lucernu a trochu se porozhlédnout. Vždycky se mi líbila hra na schovávanou, když jsem byl mladší.“

Adam ucítil, že se Genevieve chvěje. Snažila se vykroutit se mu, ale nepodařilo se jí to, protože ji držel pevně a pořád ji tiskl do kouta. Byl odhodlán ji chránit, třeba proti její vůli, a když ho šeptem prosila, aby se sám zachránil, zavrtěl hlavou. Neodvážil se obrátit k ní, protože bylo nutné, aby sledoval Ezekielovy kumpány, kteří pomalu a systematicky prohledávali všechna stání v uličce.

Už byli blízko. Ezekiel zatím stále čekal u dveří. „Tak pojďte ven, jen pojďte,“ promluvil zpěvavým hlasem.

„Bojíte se, děvenko? To byste měla. Nikdo nezkříží cestu Ezekielu Jonesovi, aniž by na sebe uvalil boží hněv.“

„Potřebujeme světlo,“ vykřikl Lewis.

Ezekiel škrtl sirkou. Záblesk provázelo ostré zapraskání, které zaznělo v tichu jako výbuch. Reverend rozsvítil lucernu, zavěsil ji na hák a pak se otočil k vratům, aby je za sebou zavřel.

„Nechci, aby nás tady někdo vyrušoval,“ prohlásil. „A také nechci, abyste mi zase utekla, slečno Genevieve. Tady nejsou žádná okna, kterými byste mohla vylézt, že?“

Herman vešel do stání sousedícího s tím, v němž se skrývali, a náhle sebou trhl. Uviděl Genevieve. Neměla čas varovně vykřiknout, ale nebylo to ani nutné. Adam ho spatřil okamžitě a byl mnohem rychlejší. Zvedl pažbu své pušky a zasadil mu tvrdou ránu do hlavy. Herman se zatvářil ohromeně, pak zakoulel očima a bezvládně se svezl na zem.

Když Lewis uslyšel ránu, rozběhl se za zvukem. Zastavil se v okamžiku, když spatřil hlaveň pušky mířící na něho.

Ezekiel pomalu kráčel uličkou ke svým pistolníkům. Když spatřil Adama, ztuhla mu tvář, ale zachmuřený výraz stejně rychle vystřídal úsměv.

„Kdo jste, pane?“

„Nikdo, koho byste musel znát,“ odpověděl Adam.

„Mám tady co dělat s ženou, kterou skrýváte za svými zády, ale s vámi se nechci dostat do sporu. Když mi ji vydáte, můžete odejít a nic se vám nestane.“

„Nepůjdu nikam a vy se k ní ani nepřiblížíte.“

„Nepřijdete zkrátka.“

„Ne.“

Z Ezekielových očí čišela nefalšovaná nenávist. Jeho hlas už nezněl uhlazeně, když znovu promluvil. „Chráníte zlodějku a hříšnici. Už vás vtáhla do svých sítí klamu, že?“

Genevieve se přitiskla k Adamovi. „Vy jste zloděj, ne já!“ vykřikla.

Ukázal na ni prstem. „Proradnice!“ vykřikl.

„Kdo, k čertu, jste?“ chtěl vědět Adam. „A co chcete od Genevieve?“

Ezekiel se nafoukl jako kohout. Jednu ruku si zastrčil za klopu kabátu, pokrčil nohu a vypjal hruď, jako by zaujímal pózu pro malíře svého portrétu.

„Jsem reverend Ezekiel Jones,“ prohlásil nadutě. „A ta žena má něco, co patří mně.“

„Nemám nic, co by patřilo vám.“

„Bůh vás ztrestá za takovou lež, děvenko.“

„Jak se opovažujete říkat si duchovní! Nejste nic jiného než obyčejný zloděj.“

„Moje milá, na mně není vůbec nic obyčejného.“

Opět se podíval na Adama, nasadil vyčítavý výraz a řekl:

„Stejně jako svatý Pavel, i já jsem byl hříšníkem, než jsem spatřil světlo boží. Chci zpátky své peníze,“ dodal a přitom zamručel.

Lewis o krok ustoupil. Adam zamířil do země před ním a vystřelil. Pistolník, jemuž vlétl do tváře oblak prachu, uskočil a málem porazil Ezekiela.

Pak ho reverend odstrčil. „Vzala mi čtyři tisíce dolarů,“ řekl.

„To není pravda,“ odporovala Genevieve. „Žádné peníze jsem vám nevzala.“

„Lže!“ vykřikl Ezekiel.

„Adame, vy mi věříte, že?“

„Slyšel jste, co říkala dáma. Když tvrdí, že nic nevzala, pak tedy nevzala. A teď odtud odejděte, než mi dojde trpělivost a vpálím vám kulku do vašeho nadutého zadku.“

Ezekiel se ani nehnul. „Copak nevidíte, že vám brání poznat pravdu? Je to bezbožnice a svede vás na cestu do pekel, když mě nebudete poslouchat.“

„Co kdybychom zavolali šerifa, ať rozhodne, kdo má pravdu,“ navrhl Adam.

„Ne,“ odporoval Ezekiel. „Není zapotřebí obracet se na zákon.“

„Myslíte?“ řekl Adam.

„Stále mě pronásleduje moje pohnutá minulost,“ přiznal Ezekiel. Usilovně se snažil vypadat zkroušeně. „Jinak bych okamžitě volal šerifa. Jako že je Bůh nade mnou, volal bych ho.“

„Jděte odtud,“ vyzval ho Adam.

Ezekiel se obrátil k odchodu. „Ještě není konec,“ zasyčel.

Lewis se chtěl postarat o svého druha, který dosud ležel v bezvědomí na zemi v sousedním stání, ale Adam ho k němu nepustil.

„Nechejte ho být a jděte odtud,“ přikázal mu.

Ezekiel otevřel vrata stáje. „Já vás dostanu, děvenko,“ zařval.

„Vím, kam máte namířeno, a říkám vám rovnou, že se tam nikdy nedostanete. Soudný den se blíží.“

A pak zmizel v temnotě. Lewis se rozběhl za ním. Rozrušená Genevieve se s úlevou opřela o stěnu.

Adam jí však nedopřál klidu. „Musíme se odtud rychle vzdálit, než přijdou na to, jak nás napadnout ze zálohy. Pospěšte si, Genevieve. Á, ksakru, co to děláte?“

Vrhla se mu do náruče a rozplakala se. „Děkuji vám, že mi věříte.“

Na okamžik ji podržel v objetí, přitiskl ji k sobě a políbil na

čelo. Pak ji od sebe odstrčil. „Pojďme, má milá.“

Otřela si hřbetem ruky slzy z tváře a s rozzářenýma očima se na něho usmála.

„Co je?“ zeptal se nakvašeně.

„Řekl jste mi má milá.“

„Ano, řekl,“ potvrdil Adam. „Ale teď už pojďte.“

Chtěl ji vysadit do sedla. Genevieve však ucouvla. „Moje houně,“ vysvětlovala.

Obrátila se a sebrala houni z kouta, kam ji upustila, ale Adam byl rychlejší. Vzal jeden její konec a přehodil houni za sedlo.

Pak ztuhl a s úžasem sledoval, jak z houně vyklouzla stodolarová bankovka a pomalu klesá k zemi. Dopadla mu přímo k nohám.

Chvíli na ni zíral a pak se sehnul, aby ji zvedl. Neřekl Genevieve ani slovo a na jeho tváři se objevil výraz jen mírné zvědavosti, když se znovu obrátil k pokrývce. Než si uvědomila, co má v úmyslu udělat, rozvázal provaz stahující houni a rozprostřel ji před sebou.

Stovky bankovek se snášely jako podzimní listí k jeho nohám, až před ním vyrostla celá hromada peněz. Adam byl přesvědčen, že ví, kolik jich tam je, ale rozhodl se, že se přece jen zeptá.

Pomalu obrátil hlavu ke Genevieve. „Čtyři tisíce?“ řekl tiše.

Zavrtěla hlavou. „Skoro pět,“ odpověděla. „Přesně čtyři tisíce sedm set tři dolary.“

„Předpokládám, že jsou to Ezekielovy peníze.“ Adamův hlas se třásl hněvem.

Měl sice takový vztek, že sotva mohl mluvit, ale přesto si všiml, že se Genevieve netváří ani trochu provinile nebo kajícně. Zdálo se, že nemá sebemenší obavy.

„Nechcete mi to vysvětlit, Genevieve?“

Založila si ruce v bok. „Neukradla jsem Ezekielovy peníze.“

Adam pohlédl na hromadu bankovek a pak zpátky na ni. Důkaz byl nesporný.

„Adame?“

„Co je?“

„Musíte mi věřit.“

KAPITOLA 10

Od první chvíle, kdy se s ní setkal, nedělala nic jiného, než mu lhala – nebo to tak alespoň vypadalo – a neměl žádný důvod si myslet, že mu teď říká pravdu. A přece jí důvěřoval. Buď byl ten nejnaivnější člověk na světě, nebo se dočista zbláznil. Ale ať tak nebo tak, věřil jí.

Genevieve není zlodějka. Musí existovat nějaké logické vysvětlení, proč má všechny ty peníze u sebe, a jak jen to bude možné, promluví si s ní a přiměje ji, aby mu všechno svěřila.

Adam s ní nepromluvil jediné slovo, dokud se neutábořili asi dvanáct mil jižně od Gramby. Požádal ji, aby zapálila oheň, a sám zatím zkoumal, zda je nikdo nesledoval. Když se vrátil na tábořiště, měla už Genevieve prostřeny houně a nad plameny se ohřívala káva v kotlíku.

Genevieve počkala, až Adam zaopatří koně a sní večeři, a teprve pak začala mluvit o záležitosti, která, jak byla přesvědčena, by Adamovi mohla vzít chuť k jídlu.

„Nemyslím, že byl dobrý nápad ukládat peníze do mého vaku, protože to je první místo, kde je bude Ezekiel hledat.“

„Naštěstí se nedostane tak blízko, aby je tam uviděl.“

Adam se rozhlédl po tábořišti. Pamatoval si, že vak zanechal vedle houní, ale teď tam nebyl.

„Co jste udělala s penězi?“

Genevieve ukázala na rozervané skalisko vzdálené od nich asi dvacet stop. „Ukryla jsem vak do křoví za tamtu skálu.“

Adam si dřepl vedle ní a přihodil na oheň pár větví. Genevieve mu nabídla jablko, a když odmítavě zavrtěl hlavou, spustila si je do klína.

„Poznal jste, jestli nás Ezekiel sledoval, nebo ne?“

„Ne,“ odpověděl Adam. „Přihnaly se pořádné mraky. Pokud se vydal za námi, bude pro něho zatraceně těžké najít naše stopy.“

„Neuvidí kouř z našeho ohně?“

„V takové mlze? Ne, neuvidí.“

„Proč je tady tak vlhko?“

„Nedaleko jsou vodopády, Juniper Falls,“ odpověděl Adam.

„Genevieve, co jste si myslela, když jste u sebe uchovávala všechny ty peníze? Můj bože, vždyť jste je nechala ve stáji u koní.“

„Nikdo nebude krást starou houni,“ řekla. „Byly tam ve větším bezpečí než v saloonu.“

Adam se snažil ovládnout, aby nevybuchl. „Myslím, že byste mi to měla vysvětlit. Když jste peníze neukradla Ezekielovi, jak jste k nim přišla?“

„Ach, ale já jsem mu je ukradla.“ Adamovi poklesla čelist. „Cože?“

Genevieve položila ruku na jeho koleno, jako by ho chtěla uklidnit. „Neznepokojujte se, vždyť ještě nevíte všechno. Vzala jsem peníze Ezekielovi, ale nikdy mu nepatřily. Asi byste mohl říct, že jsem je ukradla zloději. Ano, přesně tak to bylo,“ dodala a kývla hlavou.

„Povězte mi všechno od začátku a snažte se mluvit rozumně.“

„Nesnáším, když mi takhle poroučíte.“

„Začněte, Genevieve.“

Jeho netrpělivost ji popuzovala. Uložila jablko zpátky do režného pytle a složila ruce do klína.

„Oklamal mě stejně jako všechny ostatní. Říkala jsem vám, že jsem chodívala do stejného kostela jako vaše matka a že jsem zpívala ve sboru. Jednou za rok, na Květnou neděli, do kongregace přicházel sbor kazatelů a náš duchovní jednoho z nich vybral, aby přednesl kázání. Při jedné takové příležitosti hovořil reverend Thomas Kerriman. Prosil nás o pomoc a řekl nám, že se chystá vést velkou skupinu rodin, které mají namířeno do Kansasu, aby se tam usadily. Rodiny byly v obtížné situaci, Adame. Neměly peníze, šaty ani jídlo, ale nechyběla jim vůle začít znovu a budovat nový život. Reverend Kerriman byl jejich Mojžíš.“

„Podobal se Ezekielu Jonesovi?“

„Ach ne, byl jeho pravým opakem. Znala jsem Thomase, ještě než se stal duchovním. Vyrůstali jsme ve stejné farnosti a zcela jistě vím, že je to poctivý a řádný člověk. Ten by nikoho nepodvedl.“

„A co se tedy stalo?“

„Toho dne byl v kongregaci i Ezekiel. Předstoupil před všechny a řekl Kerrimanovi, že přišel na způsob, jak mu pomoct. Ukázal na náš sbor a řekl, že pokud budou jeho členové souhlasit, začne s námi jezdit od města k městu, my budeme zpívat a všechno, co za svůj zpěv získáme, věnujeme Kerrimanově skupině. Pak ukázal na mě a řekl, že pouhý můj hlas bude zárukou bohatých darů,“ dodala Genevieve ostýchavě.

„Máte opravdu krásný hlas, Genevieve,“ poznamenal Adam.

„Děkuji,“ odpověděla. „Můj otec říkával, že Bůh každého obdařil zvláštním talentem a že je na nás, abychom rozhodli, zda talent využijeme k dobrému, nebo ke zlému. Tehdy jsem nechápala, jak to myslí. Teď už rozumím.“

„Kvůli Ezekielovi?“

„Ne, kvůli sobě. Připustila jsem, aby mi všemi těmi poklonami popletl hlavu. Těšilo mě, že mě vyvyšoval nad ostatní, a začala jsem snít o slávě a bohatství. Ezekiel mě snadno získal pro svůj plán. Tehdy jsem myslela jen na sebe a Ezekiel moji pýchu ještě podpořil. Velmi se stydím za to, jaká jsem tehdy byla. Chovala jsem se jako rozmazlené dítě,“ dodala. „Sláva mi stoupla do hlavy a brzy mi ve sboru zbyla jen jediná přítelkyně, Lottie.“

„Ta, která vám poslala telegram.“

„Ano,“ odpověděla Genevieve.

„Takže jste jezdila od města k městu, zpívala a vybírala peníze.“

„Ano,“ potvrdila Genevieve. „Ezekiel byl čím dál panovačnější. Nesměla jsem nikam chodit sama ani se svou přítelkyní. Najal strážce, kteří mě hlídali…“

„Lewise a Hermana?“

Genevieve přikývla. „Ezekiel mi řekl, že mě mají chránit, ale já jsem se jich bála víc než mužů, před nimiž mě měli ochraňovat.

Stále jsem tvrdošíjně lpěla na svém snu o slávě, ale pak se stalo něco, co mi umožnilo poznat, jak povrchní a prázdný je můj život.“

„Co se stalo?“

„Zemřela mi matka, a já jsem se o tom dověděla až dva týdny po jejím pohřbu. Zpívali jsme v Birminghamu a jedna z jejích přítelkyní se vydala až tam, aby mi to řekla. Později jsem se dověděla, že když moje matka onemocněla, poslala telegram Ezekielovi, ale ten ho přede mnou zatajil. Nikdy to neodpustím ani sobě, ani jemu.“

„Pokud jste nevěděla…“

„Měla jsem to vědět,“ zašeptala Genevieve. „Měla jsem častěji jezdívat domů, abych se s ní viděla, ale byla jsem tak zaujata sama sebou, že jsem zapomněla, co je ze všeho nejdůležitější.“

„Rodina.“

„Ano, rodina.“

„Dovolil vám Ezekiel odjet?“

„Ne, ale já jsem si poradila.“

Adam ji objal kolem ramen a přivinul si ji k boku. „A co váš otec?“

„Zemřel o rok dříve než moje matka.“

Adam povzdechl. „Teď chápu, proč chcete jet do Paříže. Váš dědeček je jediný příbuzný, který vám zbyl, že?“

„Neřekla jsem vám o svém dědečkovi celou pravdu. Je sice v Paříži…“

„Ale?“

„Už dávno zemřel. Jedu tam, jenom abych navštívila jeho hrob.“

„Proč jste ve mně vzbudila dojem, že je ještě naživu?“

Genevieve k němu zvedla hlavu. „Kdybyste věděl, že jsem na světě zůstala sama, litoval byste mě a to jsem nechtěla.“

Něha v Adamových očích způsobila, že Genevieve zatoužila schoulit se do klubíčka a přitisknout se k němu. Chvíli bojovala sama se sebou, pak se odvrátila a řekla: „Nedívejte se na mě tak soucitně, hodně lidí je přece osamělých. Chcete slyšet zbytek celého příběhu, nebo ne?“

„Ano, chci slyšet všechno.“

Adam ji začal jemně hladit po paži. Chtěla, aby nikdy nepřestal, ale jakmile jí ta myšlenka prolétla hlavou, odtáhla se od něho.

„Když jsem se dověděla, že matka zemřela, chtěla jsem jet domů a právě tehdy mě Ezekiel začal zamykat v mém pokoji. Slyšela jsem, jak říká Lewisovi, že jsem jeho zdroj obživy. Byla to strašlivá doba. Šok, který jsem zažila po ztrátě své matky, mě přiměl vidět život jinak. Poznala jsem, že všechno byly bláznivé sny, a už jsem netoužila po slávě ani po bohatství. Přemýšlela jsem o svém otci a o tom, co mi řekl. Že mohu využít svůj talent k dobrému, nebo ke zlému. Že volba je na mně. Tehdy jsem se rozhodla, že budu zpívat za peníze, jenom bude-li to nezbytně nutné.“

„Zpívala jste za peníze v saloonu.“

„Ano, ale k tomu mě vedla nutnost, ne ješitnost, a zpívala jsem jen chvalozpěvy. Potřebovali jsme peníze na jídlo a nocleh.“

„Máte přece téměř pět tisíc dolarů,“ připomněl jí Adam.

„Ale to nejsou moje peníze. Patří reverendu Kerrimanovi a rodinám, které doprovází.“

Adam souhlasně přikývl. „Povězte mi, jak se vám podařilo vzít peníze Ezekielovi.“

„Jednou odpoledne, když jsme byli v New Orleansu, jsem seděla v zahradě nádherného starého kostela a na nádvoří jsem náhodou spatřila Thomase. Mluvil s Ezekielem a všimla jsem si, že je rozčilený. Ale Ezekiel byl úplně klidný. Smál se a Thomase si dobíral.“

„Kde byl tehdy váš strážce?“

„Ten den mě měl na starost Lewis. Počkala jsem, až mě zamkne v pokoji, a pak jsem vylezla ven.“

„Oknem.“

„Ano, vylezla jsem oknem a běžela zpátky ke kostelu. Slyšela jsem, jak se Ezekiel chvástá, že vybral čtyři tisíce dolarů a že z nich Thomasovi nedá ani cent.“

„A co udělal Thomas?“

„Hrozil, že si pozve na pomoc zákon, a Ezekiel se rozzuřil.

Řekl mu, že ho zabije, pokud o tom někomu poví. Thomas mu

zpočátku nevěřil, ale Ezekiel prohlásil, že už jednou člověka zabil, a bude-li třeba, udělá to znovu. Pak se na Thomase vrhli Lewis a Herman. Thomas upadl na zem a Ezekiel do něho začal kopat. Byla jsem tak vyděšená, že jsem nedokázala ani zakřičet. Rozběhla jsem se k němu, abych ho zarazila, ale nějací lidé se k němu dostali dřív. Lewis a Herman utekli. Ezekiel však neutíkal. Jen se obrátil, samolibý jako vždy, a zamířil zpátky do kostela.“

„A tehdy jste se rozhodla, že mu peníze vezmete, že?“

„Ano. Vstoupila jsem do jeho pokoje a našla jsem je pod matrací. Ten hlupák na nich každou noc spal. Ukryla jsem je do svého vaku a pak jsem utekla.“

„A vydala se na Rosehill?“

Genevieve zavrtěla hlavou. „Thomase odvezli do nemocnice a já jsem čekala, až se zotaví, abych mu mohla peníze předat. Zpočátku jsem se neodvažovala ho navštívit, protože jsem se bála, že mě spatří Ezekielovi muži, a když jsem přece jen sebrala odvahu a přikradla jsem se do jeho bytu v noci, zjistila jsem, že už odjel do Kansasu.“

„A tam se chystáte teď, nemám pravdu?“

„Ano,“ odpověděla Genevieve. „Jakmile jsem vyjela z New Orleansu, chtěla jsem zamířit rovnou do osad v Kansasu, ale pak jsem se začala bát Ezekiela. Věděl, že jsem viděla, co on a jeho lidé udělali Thomasovi, a musel přijít na to, proč jsem peníze vzala. Obávala jsem se, že mě bude pronásledovat, a nelíbila se mi představa, že celou cestu budu muset být neustále ve střehu.“

„A tak jste přijela na Rosehill.“

„Myslela jsem si, že ranč je nejlepší místo, kde se mohu na čas ukrýt, a byla jsem přesvědčená, že tam mě Ezekiel hledat nebude.“

„Jenom lituji, že jste mi všechno neřekla, když jsme spolu hovořili tehdy v knihovně.“

„Nechtěla jsem, abyste zasahoval. Je to můj problém a musím ho vyřešit sama. Kdybych se vám svěřila, chtěl byste dovézt peníze Thomasovi místo mě, a tím byste se vydal v nebezpečí. Že je to tak?“

„Ano,“ přisvědčil Adam.

„Nechci, aby peníze dával Thomasovi někdo jiný. Je pro mě důležité, aby věděl, že jsem s Ezekielovým plánem neměla nic společného.“

„Jsem si jistý, že to už ví.“

„Také mu chci říct, jak moc mě to mrzí, ale musím uvažovat realisticky. Ezekiel to nevzdá, že ne?“

„Ne, nevzdá,“ řekl Adam. „Pět tisíc dolarů stojí za námahu.“

„Slíbíte mi něco?“ Genevieve odsunula jeho paži a obrátila se k němu. „Jestli se mi něco stane, nebo kdybychom se od sebe odloučili, odvezete peníze Thomasovi?“

„Nepřipustím, aby se vám něco stalo.“

„Adame, pro ty lidi jsou peníze nesmírně důležité. Koupí si za ně jídlo a ošacení a klid. Slibte mi to,“ naléhala Genevieve.

„Slibuji.“

Sklonila hlavu. „Nevím, co si o mně myslíte. Byla jsem tak naivní a hloupá a ješitná a…“

Zabránil jí v dalším sebeobviňování tím, že jí zvedl bradu a políbil ji. Jeho ústa přejela po jejích s jemnou, láskyplnou něhou.

„Máte dobré srdce,“ zašeptal ochraptěle.

Genevieve se odtáhla. „To si nesmíte myslet. Nemám dobré srdce. Kdybych nemyslela jen sama na sebe, prohlédla bych Ezekiela okamžitě. Chovala jsem se opravdu hloupě, ale dostala jsem řádnou lekci. Teď už chápete, proč jsem tak cynická?“

Protože se ptala tak dychtivě, neopovážil se rozesmát. Mírnému úsměvu se však neubránil. „Chápu, že možná chcete být cynická, ale, má milá, ještě se vám to nepodařilo. Není na vás vůbec nic cynického. Jste jedna z nejspolehlivějších osob, jaké jsem kdy potkal. Máte nádherné srdce, Genevieve.“

„Už zase,“ zašeptala.

Pomalu si ji přitáhl do klína. Nevzpírala se, a dokonce ho objala kolem krku.

Dívala se mu do očí a pomyslela si, že je to jeden z nejdokonalejších mužů na světě. Jak mohla mít někdy sílu ho opustit?

„Co už zase?“ zeptal se.

„Řekl jste mi má milá,“ zašeptala téměř bez dechu. „To nesmíte.“

„Proč ne?“

„Protože se mi to líbí,“ koktala. „A teď mě chcete zase políbit, že? To byste také neměl. Až nastane čas, aby se naše cesty rozdělily, bude to pro mě velmi těžké, a když mě budete neustále líbat, dopadnu bídně. Musím jet do Paříže a vy se musíte vrátit domů. Zůstaneme přáteli, ano? Ale Adame, myslím, že teď přece jen chci, abyste mě políbil. Jen jednou, naposledy, a pak…“

„Pak si potřeseme rukama,“ nadhodil Adam suše. „Ano, nebo mě můžete poplácat po zádech, tak jak to dělají přátelé.“

Touží po přátelství, a po ničem jiném? Nechápe, že jejich vztah směřuje jinam? Možná je to jeho chyba, uvažoval. Neřekl jí, co k ní cítí. Nedovolil si na to ani pomyslet, natož o tom mluvit. Věděl, že mu na ní záleží, ale jak bývalo jeho zvykem, chtěl si nejprve promyslet všechny důsledky, než se jí svěří.

Jeho hlas zněl podivně mírně, když na ni promluvil. „Myslím, že byste si měla uvědomit jednu věc. Já své přátele nelíbám ani je neplácám po zádech, a rozhodně jim neříkám má milá.“

„Nemůžeme si spolu něco začít.“

Byla to vskutku zvláštní žena. „Už jsme si začali.“

Zatvářila se utrápeně. „Vůbec se k sobě nehodíme. To si přece uvědomujete, že? Vy toužíte po klidu a míru. A já jen přivolávám potíže.“

„Ne, tak to není. Umíte člověka rozčilit a jste velice umíněná, ale potíže nepřivoláváte a já každopádně nejsem váš přítel.“

Pomalu se od něho odtáhla. Nemínil to připustit. Prudce si ji přitáhl k hrudi a vůbec nedbal na její vyplašený výkřik. Vzal její hlavu do dlaní a zašeptal: „Nikdy jsem neměl příležitost, víte?“

Nechápala, co tím míní, a on se soustředil jen na líbání, takže neměl čas jí to vysvětlit.

Jeho ústa byla teplá a pevná. Už se nejednalo o přátelský polibek. Adam jí to dal jasně najevo. Přiměl ji, aby otevřela ústa a pronikl do nich jazykem, aby se laskal s jejím. Reagovala stejným způsobem, zpočátku ostýchavě, pak ale s narůstající vášní. Během několika okamžiků ji zbavil zábran a, bože, zjistil, že chutná stejně

sladce a lahodně, jak měl v paměti. Nemohl se jí nabažit. Jejich těly proudila čím dál silnější vášeň, když Adamova ústa pokrývala dalšími a dalšími polibky ústa Genevievina. Jakmile se konečně přinutil odtrhnout, zdálo se, že nemůže popadnout dech. A z toho, že i Genevieve lapá po dechu, měl ohromnou radost.

K čertu s nějakým přátelstvím!

„A teď byste mi chtěla potřást rukou?“ zeptal se.

Jeho sarkasmus na Genevieve vůbec nezapůsobil. Byla bez sebe štěstím a blaženě se choulila v jeho náruči. Hlavu měla opřenou pod Adamovou bradou a oči zavřené ve sladkém odevzdání.

Dlouho ji držel v objetí. Něžně ji hladil po zádech a jediné, na co si přál myslet, bylo její hebké tělo. Do jeho představ se však neodbytně vtíraly myšlenky na Ezekiela Jonese.

„Na co myslíte?“

„Na Ezekiela Jonese,“ řekl.

„Věděla jsem, že je to něco nepříjemného. Sevřel jste mě tak, že jste mi málem vyrazil dech, a svaly vám úplně ztuhly.“

Adam uvolnil stisk a snažil se působit klidným dojmem. „Je to lepší?“

„Ano,“ odpověděla Genevieve. „Asi bych vám neměla sedět na klíně, ale nechce se mi ani hnout,“ přiznala. „I já jsem přemýšlela o Ezekielovi. Myslíte, že říkal pravdu, když se zmínil, že už jednou zabíjel? Nebo nás chtěl jen zastrašit?“

„Myslím, že mluvil pravdu, a určitě se budu snažit, abych o tom něco zjistil. Říkala jste, že si Ezekiel změnil jméno. Víte, jak se jmenoval původně?“

„Henry Stevens,“ odpověděla Genevieve. „Jednou jsem zaslechla, že ho tak oslovil Lewis. Ezekiel se rozzuřil a vyhrožoval mu tím nejhorším, jestli ho tak ještě jednou nazve. Ten hlupák ječel tak hlasitě, že ho slyšel celý sbor.“

Adam si to jméno uložil do paměti. Henry Stevens. Už je nikdy nezapomene. Změnil si Ezekiel jméno proto, že po něm bylo vyhlášeno pátrání, nebo se zákon o jeho zločinu nedověděl? Adam se rozhodl, že to musí co nejdřív zjistit.

„Až se dostaneme do Salt Lake City, myslím, že bych tam rád navštívil úřadovnu státního šerifa.“

„Pochybuji, že tam někdo bude. Nevzpomínáte si, jak nám pan Steeple říkal, že v Middletonu jsou teď tři státní šerifové, kteří tam vyšetřují bankovní loupež?“

Adama náhle něco napadalo a neubránil se spokojenému úsměvu. Jeho plán byl dokonalý, a jestliže se podaří, bude stát za to riziko. Ezekiel dostane, co si zaslouží, a Adam ho nebude muset zabít. Je tu ale spousta podmínek. Pokud se mu podaří nalézt bezpečný úkryt pro Genevieve, pokud dokáže přimět Ezekiela, aby ho následoval do Middletonu, a pokud tam budou šerifové, pak by mohl předat toho bastarda do jejich rukou.

„Myslím, že bychom se měli rozdělit,“ řekla Genevieve. Vyslovila nahlas jeho myšlenku. „Opravdu?“ zeptal se Adam.

„Ano,“ potvrdila. „Jeden z nás povede Ezekiela na sever, zatímco druhý převeze peníze do Kansasu.“

Zavrtěl hlavou. „Peníze by se měly uložit do banky, než si to vyřídím s Ezekielem a s jeho přáteli.“

„Zešílel jste? Po těchto končinách se potulují bankovní lupiči.

Ukradnou je. Můj plán je rozumný.“

„Mám lepší. Najdeme bezpečné místo, kde se ukryjete, a já si vezmu na starost Ezekiela.“

„To nepřipadá v úvahu. Jedná se o můj problém a musím si ho vyřešit sama.“

„Ne, je to problém nás obou, ale vyřeším ho já. Vy se mnou nepojedete. Měl bych o vás celou dobu starost a nemohl bych se soustředit na to, co je třeba udělat.“

„Co myslíte?“

„Učinit přítrž Ezekielovu zastrašování.“

„Je od vás velmi milé, že se o mě tak staráte, ale, Adame, já se nedám odradit. Očekáváte, že budu sedět někde v koutě v salonku, zatímco vy se budete vydávat v nebezpečí? O tom nechci ani slyšet.“

Adam se usmál. „Nemyslel jsem, že vás uklidím někam do salonku. Mám na mysli jiné místo, o němž jsem si naprosto jistý, že tam Ezekiel nebude hledat ani vás, ani peníze.“

„Takové místo neexistuje.“

Ještě jednou ji políbil, aby jí vzal z úst další námitky.

„Důvěřujte mi, Genevieve. Přišel jsem na skvělý úkryt.“

KAPITOLA 11

Ukryl ji do vězení. I když musela přiznat, že je to pro uschování peněz opravdu dokonalé místo, jeho plán ji nijak netěšil, protože věděla, že Adam počítá s tím, že ona tam zůstane, zatímco on vyrazí za Ezekielem a jeho kumpány. Kdyby s ním mohla setrvat pár minut o samotě, řekla by mu, jak je nešťastná, ale věznice byla plná strážců zákona a ona nechtěla Adama kritizovat před cizími lidmi. Jen na něho hněvivě pohlédla, když navrhoval, že by se možná lépe cítila v některé prázdné cele.

Posadila se na židli vedle stolu městského šerifa Nortona, svůj vak položila do klína a opřela si o něj ruce. Adam stál za ní. Šerif smetl ze své židle stoh papírů, posadil se na ni a pohodlně se opřel. Byl to starší muž s mohutným břichem a melancholickýma očima. Jeho tvář připomínala Genevieve loveckého psa. Měl mohutné, široké čelisti, a když se usmál – což bývalo velmi často – záhyby po stranách tváře se mu zkrabatily až k uším. Choval se k ní i k Adamovi velmi laskavě a Genevieve si ho ihned oblíbila. V jeho hlase se odrážela otcovská starost, když se tázal, jak by jim mohl pomoct, a pak trpělivě, bez přerušování naslouchal, když mu Adam vysvětloval, proč za ním přišli.

Dva státní šerifové se opírali o stěnu kanceláře a také naslouchali. Oba muži si byli tak podobní, co se týkalo zevnějšku a chování, že by mohli být docela dobře považováni za bratry. Byli stejně vysocí – kolem šesti stop – a měli stejně unavené a znuděné výrazy. Ten o něco svalnatější se jmenoval Davidson, druhému říkali Morgan.

Jejich přítomnost by měla Genevieve uklidňovat, ale místo toho ji znervózňovala. Zdálo se, že se dívají na druhou stranu místnosti doslova skrz ni. Zároveň jako by z nich vyzařovalo

nebezpečí. Nechtěla si ani představit hrůzy, se kterými se museli setkat, že získali tak hrozivé vzezření. Před očima jí vyvstávala jedna děsivá představa za druhou a zanedlouho musela přemáhat nutkání vyskočit a zmizet odtud.

Opravdu si přála, aby na ni přestali zírat. Připadalo jí, že se snad některý z nich na ni vrhne, a každou chvíli se pohledem na ně přesvědčovala, že se nepohnuli.

Adam musel vycítit její neklid, protože jí položil ruku na rameno a jemně stiskl. Jakmile vylíčil jejich situaci i s podrobnostmi, o nichž se podle Genevieve neměl zmiňovat, navrhl šerif Davidson, aby si Genevieve prohlédla podobizny hledaných osob a zjistila, není-li mezi nimi Ezekiel.

Pak šerif ukázal na stoh papíru v rohu místnosti sahající snad do výše kolen. „Tamhle jsou, ale vsadím se, že vám bude trvat celý zbytek dne, než se jimi prokopete.“

„Adame, jste si jistý, že vás Jones a jeho přátelé sledují?“ chtěl vědět Morgan, ale pořád se přitom díval na Genevieve.

„Ano, přesvědčil jsem se, že mě mohli snadno vystopovat do Middletonu.“

Davidson udělal krok směrem ke Genevieve. Ta sebou viditelně trhla a pak se rozzlobila.

„Pánové, na co tak zíráte?“ zeptala se.

Šerifové pohlédli jeden na druhého a pak se opět obrátili k ní. Davidson nakrčil obočí a zatvářil se zkroušeně, ale Morganova tvář měla stále stejný mrazivý výraz. Genevieve napadlo, že v posledních pěti minutách snad ani nezamrkal.

„Díval jsem se na vás, madam,“ řekl Davidson.

„Raději byste to neměl dělat,“ řekla Genevieve. „Namouduši, působíte na mě tak, že mám chuť přiznat se k nějakému zločinu, jen abyste s tím přestal.“

„Máte na mysli nějaký konkrétní zločin?“ zeptal se Morgan. V jeho očích se mihl záblesk veselí.

Najednou jí připadal docela lidský a trochu se uklidnila. „Ne,“ odpověděla. „Musela bych si nějaký vymyslet. Víte, jak člověka svým pohledem zastrašujete? Ovšemže to víte. Tak se přece díváte na zločince při výslechu, nemám pravdu?“

„Genevieve, o čem to mluvíte?“ zeptal se Adam.

„Tomu byste nerozuměl, i kdybych se pokoušela vám to vysvětlit. Vždyť sám děláte totéž.“

Davidson se rozesmál. „Madam, skutečně jste vystupovala jako Perla Lou…?“

„Zářivá,“ doplnil Morgan a zašklebil se.

„Nevypadáte jako žena, která by si dala takové jméno,“ poznamenal Davidson.

Genevieve se na něho zamračila. „A jak tedy podle vás vypadám?“

„Kultivovaně,“ odpověděl Davidson. „Jste dáma a já si vás nedovedu představit na pódiu v saloonu.“

„Nevystupovala jsem jako jiná žena, alespoň ne úmyslně. Pan Steeple mě podvedl. A vy Adame, jste vůbec nemusel vyprávět, že jsem zpívala v saloonu.“

Adam jí znovu stiskl rameno. Davidson ho začal bránit.

„Vyprávěl nám, jak poprvé spatřil Ezekiela, a tak se musel zmínit o saloonu.“

„Ujišťuji vás, že nemám ve zvyku vystupovat pro zábavu opilců v saloonu a že jsem zpívala jen nábožné písně.“

„Opravdu se přitom někteří rozplakali?“ chtěl vědět Morgan.

„Ano, zcela bezděčně.“

Její odpověď opět vyvolala výbuch smíchu. A Genevieve upadla do ještě větších rozpaků. Počkala, až se utiší, a s oprávněným rozhořčením navrhla, aby jí řekli, co hodlají dělat s Ezekielem Jonesem a s jeho přáteli.

Norton se natáhl a pohladil ji po ruce. „O to si nedělejte starosti, slečno.“

Jeho blahosklonný tón se jí příliš nelíbil. „Šerife, Ezekiel Jones mě pronásleduje. Musím se ho bát a musím se také bát o Adama. Je odhodlán postavit se těm hrozným mužům sám. A přestaňte mi tisknout rameno,“ obořila se nakonec Genevieve na Adama.

„Nerada bych, aby se vám něco stalo.“

„Už jsem se rozhodl,“ prohlásil energicky Adam.

Genevieve se obrátila zpátky k šerifům. „Tak co?“ vybídla je k odpovědi.

„Co má být?“ zeptal se Davidson.

„Čekám, že někdo z vás řekne Adamovi, že nemůže brát zákon do vlastních rukou.“

Morgan pokrčil rameny. Jeho reakce nebyla taková, jakou si představovala. Ani jeho další slova. „Zdá se, že je skutečně odhodlaný, madam, a nemyslím, že by změnil své rozhodnutí, i kdybych ho k tomu přemlouval. Nedivím se mu, že si to chce vyřídit s Jonesem sám. Kdyby někdo vyhrožoval ženě, kterou miluji, udělal bych totéž.“

Nevěděla, má-li šerifova slova uvést na pravou míru, nebo ne.

Adam ji přece nemiluje, pomáhají jen ze soucitu. To je všechno.

„Kdyby byl Ezekiel stíhán pro vraždu nebo jiný zločin, pak bych si s ním velice rád promluvil,“ pokračoval Morgan.

Šerifův lhostejný přístup ji přiváděl k šílenství. „Nechci, abyste s ním mluvil. Chci, abyste ho zavřel do žaláře. Pokud vražda, kterou spáchal, nebyla ohlášena, pak proti němu vznesu obvinění sama.“

„Na základě čeho?“ zeptal se šerif.

„Ten člověk mě zamkl v mém pokoji.“

„Nezlobte se, ale tady stojí vaše slovo proti jeho a nemyslím, že se k tomu přizná,“ řekl jí šerif.

„Čím dřív si prohlédnete portréty hledaných, tím lépe,“ ozval se Davidson.

„Ano, samozřejmě, ale mezitím chci, abyste zatkl Ezekiela a jeho dva přátele. Ráda vám poskytnu jejich popis.“

„A jsme zas tam, kde jsme byli na začátku,“ postěžoval si šerif.

„Jak už jsem řekl, musíme mít důvod, abychom ho zatkli.“

„Například jaký?“ zeptala se Genevieve.

Šerif chvíli uvažoval a pak odpověděl: „Například kdyby některý z nich po vás střílel, pak bychom ho mohli sebrat pro pokus o vraždu.“

Davidson se ušklíbl. „Vím, že vás to rozčiluje, madam, ale zákon je zákon. Možná bychom si mohli s Ezekielem promluvit a přimět ho, aby vás nechal být.“

„Nebo bychom o to mohli požádat Ryana,“ řekl svému druhovi Morgan.

„Adame, co myslíte vy?“ zeptala se Genevieve. Obrátila se a teprve v tom okamžiku zjistila, že tam Adam už není. „Kdy odešel?“ chtěla vědět.

Vyskočila a zamířila ke dveřím, než jí stačil někdo odpovědět.

„Před několika minutami,“ řekl šerif. „Jen se zas posaďte, madam. Musíte se dát do těch plakátů. Tyhle jsou z poslední doby, ale pokud myslíte, že Jones spáchal zločin před delším časem, budu vás muset zavést do skladu. Nechávám si každé oznámení, které dostanu. Některá jsou stará až deset let.“

„Zatímco si je budete prohlížet, zastavíme se s Morganem v telegrafní kanceláři a odešleme pár telegramů s žádostí o informace. Adam nám poskytl dost přesný popis a brzy bychom se měli něco dovědět. Do té doby budete v dobrých rukou,“ řekl Davidson.

„Chystáte se vydat zpátky do hor?“

Morgan přikývl. „Ryan se bude nějaký čas zdržovat v blízkosti doktorova domu; dokud bude naděje, že náš svědek ještě žije. Kdybyste měla potíže, přišel by na pomoc.“

Genevieve se dívala za odcházející dvojicí a pak se obrátila k městskému šerifovi. „Pan Steeple mi řekl, že v Middletonu jsou tři státní šerifové. Ten třetí je Ryan, že?“

„Ano, madam. Morgan a Davidson od něho dostávají příkazy a slyšel jsem, jak Morgan říkal, že Ryan je jejich nadřízený. Je z nich zároveň nejmladší.“

„Nejmenuje se Ryan náhodou křestním jménem Daniel?“

„Ano,“ odpověděl šerif. „Ale nemyslím, že ho kdy budu oslovovat jinak než šerife nebo pane. On není typ, se kterým by se člověk mohl snadno spřátelit. Je fakt, že z něho má skoro každý ve městě strach, a je mi jasné, proč Morgan navrhl, že by si právě on měl promluvit s Ezekielem Jonesem nebo Henrym Stevensem, či jak se ten zatracený chlap jmenuje.“

„Co tím Morgan myslel, když řekl, že šerif Ryan zůstane v blízkosti doktorova domu?“

„Chce být doktorovi nablízku, protože čeká, jestli nevypustí duši chudák Luke MacFarland. To je náš jediný svědek, který viděl tu hrůzu, co jsme tady měli předevčírem. Začalo to jako obyčejná

bankovní loupež a nakonec se z ní stal masakr. Luke byl venku a oknem viděl, k čemu v bance došlo. Než ztratil vědomí, řekl Ryanovi a mně, že poznal vůdce bandy.

Lidi pracující v bance lupičům ochotně předávali peníze a zvedali ruce nad hlavu, aby jim bylo jasné, že nehodlají dělat hrdiny a bránit se. Vůbec nebylo zapotřebí, aby na ně lupiči stříleli, a přece to udělali. Frank Holden, prezident banky, dostal do hlavy šest kulek. Krev byla všude, stříkala dokonce až na strop. Byl to chladnokrevný, krutý zločin a pět mužů, které jsem mohl nazývat přáteli, tam zemřelo jako psi.“

Genevieve se z té hrůzy udělalo zle. „Ubozí lidé,“ zašeptala.

„Když se nebránili, proč na ně stříleli?“

„Protože by mohli svědčit. Luke a Nichols všechno viděli. Oba je zasáhli. Luka střelili do břicha a to znamená, že nemá moc velkou naději na přežití. Pro jeho rodinu to je tragédie. Má ženu a čtyři kluky, a jestli umře, nevím, kdo je bude živit.“

„A co druhý svědek?“ zeptala se Genevieve.

„Nichols dostal kulku přímo do srdce. Doktor říkal, že zemřel, ještě než klesl k zemi.“

„Doufám, že ty chlapy chytí a zavřou je na celý zbytek života.“

„Já bych byl radši, kdyby je pověsili,“ řekl Norton. „Teď už jistě chápete, proč Davidson a Morgan nechali Adama, aby si to vyřídil s Ezekielem sám. Mají co dělat, aby bandu vyslídili. V poslední době se ani pořádně nevyspali.“

„Myslíte, že se jim podaří zločince nalézt?“

„Možná ano, možná ne. V těchhle horách jsou stovky jeskyní a oni se můžou schovávat v některé z nich. Nakonec je samozřejmě chytí, protože určitě udělají nějakou chybu. Těch pět banditů řádí a zabíjí už přes rok. Muž, který jim velí, musí být prohnaný jako ďábel, když Ryanovi tak dlouho uniká. Ten bastard se vždycky postará, aby nezůstal žádný svědek, pro případ, že by ho přece jen dostali.“

Šerif vstal a rozpřáhl paže. „Pokud vám nebude vadit, že zůstanete chvilku o samotě, zašel bych k doktorovi a podíval se, jak se daří Lukovi.“

„Nevadí mi to,“ odpověděla Genevieve. „Ale kdybyste náhodou narazil na Adama, řekněte mu prosím, že bych byla ráda, kdyby mi pomohl s těmi plakáty.“

„Pochybuji, že ho někde uvidím,“ odpověděl šerif. „Oba víme, že šel hledat ty tři chlápky. Možná na ně číhá na kopci za městem. Tak bych to aspoň udělal já, kdybych měl spadeno na někoho, kdo přijede od Gramby. Jediná cesta do Middletonu vede přes tamhleten kopec za stájemi. Řekl bych, že se do tmy vrátí s prázdnýma rukama, protože když jste se dověděla i vy, že tu jsou tři státní šerifové, Jones se o tom určitě taky doslechl.“

Genevieve potřásla hlavou. „Nemyslím, že se Ezekiel zdržel ve městě tak dlouho, aby stačil s někým promluvit. Adam v to také doufá. Šerife, bojím se o něho. Ezekiel je neodbytný a ti dva muži, kteří ho doprovázejí, jsou schopni bez váhání střelit člověka do zad.“

„Nerad bych, abyste tu seděla a třásla se strachy,“ řekl šerif.

„Možná přece jenom zajdu na kopec a podívám se po něm. Ale zřejmě nebude potřebovat moji pomoc. Když jsem se tak na něho díval, řekl bych, že si poradí v každé situaci, třeba i proti třem.“

Šerif Genevieve ještě ukázal, kde je sklad, a pak ji nechal o samotě. Na první pohled se jí zdálo, že úkol, který má před sebou, je neproveditelný, protože papíry ležely snad všude. Zaplňovaly police až ke stropu a další hromady plakátů ležely na podlaze. Bylo tu tolik prachu, že nutil Genevieve ke kýchání, a některá stará oznámení se rozpadala, když na ně sáhla.

Ale nebyl v nich takový chaos, jak se na první pohled zdálo. Šerif měl plakáty srovnány podle let, kdy je dostal. Posledních si nevšímala, začala s oznámeními rok starými a postupovala dál do minulosti.

Po třech hodinách prohledávání už byla z nepohodlného sezení na podlaze celá ztuhlá a pokrytá prachem. Když si natáhla nohy, aby se zbavila křeče v lýtkách, srazila stoh papírů, které měla ještě prohlížet. S povzdechem se k nim sklonila, aby je zas srovnala, a vzápětí jí unikl výkřik radosti. Hleděla na ni ohyzdná tvář Ezekiela Jonese.

Kresba byla zcela věrohodná, protože dokonale vystihovala Jonesovu ďábelskou povahu odrážející se především v malých zlomyslných očích. Byl hledán pro vraždu a vydírání a na plakátu stálo také upozornění, že je ozbrojen a nebezpečný – tyto dvě skutečnosti mohla Genevieve potvrdit – a za jeho dopadení byla vypsána stodolarová odměna. Byl zde také uveden výčet falešných jmen, kterými si dával říkat, a poznámka, že má být dopaden živý nebo mrtvý.

Genevieve objev tak vzrušil, že byla sotva schopná rozumně uvažovat. Adam musí leták co nejdříve vidět. Jistě si uvědomí, jak nebezpečný protivník proti němu stojí. Můj bože, vždyť Jones skutečně spáchal vraždu. Slyšela ho, jak se tím odporným skutkem chvástal, ale úplně mu nevěřila. Oznámení ji zbavilo všech pochybností. Ezekiel je vrah. Genevieve doufala, že Adam bude souhlasit, až plakát uvidí, aby se jeho pronásledování ujali představitelé zákona.

Genevieve uchopila svůj vak a rozběhla se ke dveřím, ale pak usoudila, že by bylo pošetilé brát s sebou Thomasovy peníze. Vběhla zpátky do jedné z cel a vak v ní uzamkla. Nehodlala však nechávat klíče na místě a nasadila si těžký kovový kruh na zápěstí jako náramek. Když chvátala po dřevěném chodníku, klíče při každém kroku cinkaly a zvonily.

Ulice i chodník byly plné lidí procházejících sem a tam. Genevieve nevěděla jistě, kde by měla Adama hledat, ale doufala, že číhá na Ezekiela na úpatí kopců kousek za stájemi. Šerif jim řekl, že hlavní cesta z Gramby do Middletonu vede ze severu, a pokud je ještě Ezekiel pronásleduje, je zřejmé, že přijede tudy. Ještě nedávno doufala, že se Ezekiel nedoslechl, že do Middletonu dorazilo několik státních šerifů, ale teď se modlila, aby to věděl a městu se vyhnul. Pomyšlení, že Adam má proti sobě ne jednoho, ale tři nebezpečné zabijáky, ji děsilo. Adam byl čestný muž. Nikdy by nestřelil člověka do zad. Ezekiel ano.

Taková možnost jí naháněla hrůzu, a než si uvědomila, co dělá, rozběhla se po chodníku rovnou ke stájím.

Vtom zazněl výstřel. Rána překvapila Genevieve tak, že zůstala stát jako solný sloup. Chytila se kůlu k uvazování koní, aby se

udržela na nohách a neupustila plakát. Pak ho poskládala, zastrčila do kapsy a přimhouřila oči proti slunci, aby zjistila, kdo vystřelil. Někdo na ni křičel, ale slova pohltila salva dalších výstřelů. Hluk byl nesnesitelný a ozvěna po střelbě se ještě chvíli odrážela mezi domy. Ženy a muži, kteří ještě před malou chvílí přecházeli po hlavní ulici, se rozprchli do úkrytů a během několika okamžiků byly ulice i chodník prázdné.

Genevieve ztuhla hrůzou. Spatřila muže, který běžel středem ulice s revolverem v ruce. Pohyboval se tak rychle, že ve slunečním světle vypadal jako rozmazaná skvrna.

Z okna obchodu několik stop před Genevieve vystrčila hlavu plavovlasá žena a vykřikla na ni: „Pojďte dovnitř, než vás někdo zastřelí.“

„Vrátila se banda, která vyloupila banku, a teď nás všechny zabijí,“ zaječela jiná žena, skrývající se někde vzadu.

Genevieve se obrátila ke dveřím obchodu. Pak se zarazila. Proč by se lupiči vraceli? Peníze z banky už přece mají. Co když to nejsou oni…

Adam. Na páteři ucítila zamrazení. Ach bože, co když se Adam dostal do nesnází? Předpokládala, že je někde daleko a hledá Ezekiela, ale co když se vrátil do města? Představila si, jak ho obklíčili Lewis s Hermanem a Ezekielem a, můj bože, co když ho už zastřelili? Musí za ním. Musí se k němu dostat alespoň na dohled, aby se přesvědčila, co s ním je.

Genevieve si vykasala sukně a rozběhla se. Zdálo se, že třesk výstřelů se ozývá zpoza budov ve vedlejší ulici. Slunce ji oslepovalo a strachy sotva dýchala. Hnala se kupředu, jako by jí šlo o život. U průchodu do sousední ulice seskočila z chodníku a vtom uslyšela, jak někdo zašeptal její jméno. Zavrávorala a obrátila se k hlasu.

A pak vykřikla hrůzou.

KAPITOLA 12

Adam je měl přesně tam, kde je chtěl mít. Tiskl se k cihlové zdi vedoucí do ulice a rychle znovu nabíjel zbraň. Stál po levé straně ústí slepé postranní uličky a cítil značné uspokojení, protože byl přesvědčen, že se mu podařilo všechny tři bastardy v uličce uvěznit.

Zároveň v něm kypěl vztek. Jeden ze zabijáků se pokusil napadnout ho ze zálohy, právě když za stájemi sesedal z koně, a kdyby si nepospíšil a bleskurychle se nevrhl k zemi, dostal by kulku do zad.

Chtěl srovnat šance, a i když nepředpokládal, že všechny tři zabije, věděl, že bude muset jednoho nebo dva výstřelem alespoň zranit. Usilovně si přál, aby se Ezekiel v zoufalé snaze uniknout pokusil proběhnout kolem něho. Z uličky nevedla jiná cesta, a kdyby měl Adam na něho čekat celý zbytek života, aby ho dostal, udělal by to.

Náhle zpozoroval muže, který k němu běžel z druhé strany ulice. Měl policejní odznak a Adam se dovtípil, že je to třetí z šerifů, o němž už slyšel. Strážce zákona byl vysoký, ramenatý a měl plavé vlasy a modré oči.

Adamovi připadal povědomý, ale nemohl si vzpomenout, kde ho už viděl. Kývl na něho a vzápětí si všiml, že z šerifovy kapsičky u vesty vykukuje zlatý řetěz. A na konci řetězu se houpalo něco, co silně připomínalo zlaté pouzdro, v němž je uložen kompas.

Adam už nepochyboval. „Ten par…“ zašeptal. Byl to Daniel Ryan.

„Odhoďte zbraň,“ vykřikl Ryan.

Adam zavrtěl hlavou a pokračoval v nabíjení.

Šerif na něho zamířil revolverem a opakoval výzvu, ale vtom zazněl výstřel. Kulka zasvištěla kolem Ryanova levého ramene. Ukryl se na druhé straně ústí uličky a stejně jako Adam se přitiskl zády ke zdi.

Upřeně se zadíval na Adama. „Kdo to k čertu je?“ zařval.

Adam mu to rychle vysvětlil. Pak se ho Ryan zeptal, kolik mužů mají proti sobě.

„Ezekiel běžel jako první a těsně za ním jeho dva pistolníci. Když jsem zahnul za roh, viděl jsem, že jeden z nich vběhl do boční uličky. Jsem si jistý, že jsou tam všichni. Určitě si mysleli, že se jim podaří uniknout druhým koncem, a teď jsou v pasti. Až jim dojde střelivo, budou vyřízení.“

Ryan přikývl. „Postarám se o to. Jen se mi nepleťte do cesty.“

„Ne,“ řekl Adam. „Vy se mi nepleťte do cesty. Jste Daniel Ryan, že?“

„Ano. Kdo jste vy?“

„Adam Clayborne.“

Ryan překvapeně nakrčil obočí a pak mu přelétl po rtech jemný úsměv. „Takže jste Rosin syn.“

„Ano,“ přisvědčil Adam. „Hezký kompas.“

„Ano, hezký.“

„Ten kompas patří mému bratrovi Colovi.“

„Máte naprostou pravdu,“ potvrdil Ryan.

Než ho mohl Adam požádat, aby mu kompas vrátil, zakřičel Ryan na muže v uličce. „Odhoďte zbraně a zvedněte ruce nad hlavu, nebo budu střílet.“

Odpovědí na jeho slova byl déšť kulek. Ryan se vyklonil, dvakrát vystřelil a uskočil zpátky.

„Jak se daří vaší matce?“ zeptal se hlasem příjemným jako odpolední vánek.

„Dobře,“ odpověděl Adam, vzápětí se vrhl kupředu, zamířil a vystřelil. Jeden z jejich protivníků bolestně zavyl.

Když to Adam uslyšel, usmál se. Opět se přitiskl zády ke zdi a ušklíbl se. „Jeden by byl, zbývají ještě dva.“

„Nepleťte se do toho.“

„S tím nepočítejte.“

„Co dělá v poslední době Cole?“

„Rančera.“

„Vzdáváte se?“ zařval znovu Ryan. „Ptám se vás naposledy.“

„Jděte k čertu,“ vykřikl jeden z mužů.

Ryan si povzdechl. „Zdá se, že se jim nechce žít,“ řekl posměšně.

Adam přikývl. „Vypadá to tak.“

„Aspoň nebude tolik papírování,“ podotkl Ryan. „Takže bych jim mohl vyhovět.“

„Ezekiel Jones patří mně. Jestli ho má někdo zastřelit, pak to budu já.“

Ryan pokrčil rameny. „Líbí se Rose v Montaně?“

„Ano, líbí. Velmi si vás cení a zřejmě si myslí, že jí přivezete zpátky kompas, který jste si vypůjčil,“ dodal Adam a slovo

„vypůjčil“ záměrně zdůraznil.

Ryan se zasmál. „Nevypůjčil jsem si ho. Prostě jsem ho vzal.“

„Tak ho vraťte.“

„Vrátím, až bude čas. Musím si probrat pár věcí s Colem, a jen co skončím práci tady, přijedu na Rosehill.“

„Měl byste se dobře ozbrojit. Cole se na vás zlobí tak, že bude střílet, sotva vás uvidí.“

Ryan se usmál. „On zabíjí rád, že?“

„Ne, vůbec ne.“

„Dobře. Potvrzujete, co jsem už slyšel. Je to přesně ten člověk, kterého potřebuju.“

„Potřebujete Cola? A proč? Přece si nemyslíte, že pro vás bude pracovat?“

„Právě to si myslím. A obvykle umím člověka přesvědčit.“ Jejich rozhovor byl přerušen sprškou výstřelů z uličky. Ryan a

Adam střelbu opětovali. Salva byla ohlušující. Oba muži se pak opět skryli u zdi a věnovali se nabíjení.

„Co vlastně chcete, aby pro vás Cole dělal?“

„Aby zabil pár ničemů.“

Než mu Adam mohl položit další otázku, ozval se výkřik jednoho z Ezekielových mužů. „Jdeme ven. Nestřílejte.“

„Odhoďte zbraně a dejte ruce vzhůru,“ zvolal Ryan. Po těchto slovech kývnutím naznačil, aby Adam zůstal, kde je, a pak se opět ukryl za zdí.

Z uličky vyšel nejprve Herman. Za ním se objevil Lewis, který při chůzi kulhal. Jakmile se oba muži dostali k ústí uličky, Lewis využil Hermana jako svůj štít, vystřelil na Ryana a chybil. Šerif mu hned nato výstřelem vyrazil zbraň z ruky a vzápětí ho Adam udeřil do hlavy pažbou revolveru. Lewis klesl do prachu.

Herman se bleskurychle svezl k zemi a sáhl si za záda pro zbraň. Ještě než se dotkl země, napřáhl před sebe paži s připraveným revolverem.

Ryan vystřelil. Kulka zasáhla Hermana do hrudi a srazila ho dozadu. Zemřel, ještě než hlavou udeřil o chodník.

Adam se vydal do uličky hledat Ezekiela. Nenašel ho tam. Tiše zaklel, zastrčil revolver do pouzdra a obrátil se. Všiml si, že se Ryan přemístil na hlavní ulici a upírá pohled na něco před sebou. Zdálo se, že se chystá střílet. Stál napjatý, s nohama rozkročenýma a rukou nachystanou nad pažbou revolveru.

„Nechejte ji odejít,“ zařval Ryan.

Adam se rozběhl kupředu, aniž by dbal na šerifovo znamení, že má zůstat na místě. Byl asi deset stop od Ryana, když spatřil dvě osoby. Genevieve – svou sladkou, nejdražší Genevieve – a Ezekiela.

Ten ničema jí tiskl hlaveň revolveru k hlavě a pomalu postupoval k bryčce, kterou někdo uvázal k sloupu před obchodem.

Adam se cítil, jako by na něho dopadl obrovský balvan. Kolena se mu podlomila, srdce začalo divoce bušit a zachvátil ho zuřivý vztek.

„Ne,“ zamručel sám pro sebe tichým hrdelním hlasem.

Ryan pomalu mířil k Ezekielovi. Soustředil se jen na něho. Adam se k němu také přibližoval, ale pozornost zaměřoval především na Genevieve. Věděl, že musí být vyděšená, ale že se statečně snaží nedat před ním strach najevo. Pak spatřil v jejích očích slzy a jeho vztek vzplál ještě víc.

Nejraději by toho bastarda zabil holýma rukama.

Napřed však musí zneškodnit zbraň ohrožující Genevieve. Ezekiel ji levou paží držel pevně kolem pasu, používal ji jako štít a zároveň ji pomalu vedl k boční straně bryčky. Pravou rukou jí tiskl revolver k hlavě s prstem na spoušti.

„Všechno dobře dopadne,“ zašeptal Adam tak tiše, že ho ani nemohla slyšet.

Jako by se Adam a Ryan nějak domluvili beze slov, začali se v ostrém úhlu ze stran blížit k Ezekielovi. Dostali se k němu na vzdálenost asi patnácti stop, když je výkřikem vyzval, aby zůstali stát.

„Ještě krok, a zabiju ji,“ zaječel.

Adam postřehl v jeho hlase paniku a v jeho očích divoký, zoufalý pohled. Nechtěl udělat nic, co by mohlo Ezekiela přimět bezděčně stisknout spoušť.

Ještě nikdy v životě neměl takový strach. Neřekl Genevieve, že ji miluje, a, bože, přitom jí to měl říct alespoň tisíckrát. Chtěl s ní žít a zestárnout a po celý zbytek života jí každý den opakovat, jak moc pro něho znamená.

„Pusť ji, Ezekiele,“ žádal Adam.

„Dostanu se odtud a nikdo mi v tom nezabrání,“ zavřeštěl Ezekiel. „Nemám co ztratit, a jestli chcete, aby zůstala naživu, nepůjdete ani o krok dál.“

„Nemůžu vám dovolit ji odvézt,“ vykřikl Ryan.

Ezekiel se obrátil k šerifovi. „Zabiju ji,“ zařval. „Jestli se mi začne třást ruka, revolver vystřelí a bude to vaše vina. Oba odhoďte zbraň a obraťte se.“

„Nedělejte to!“ vykřikla Genevieve. „Střelí vás do zad.

Neobracejte se, Adame.“

„Sklapněte,“ zasyčel Ezekiel. „Za všechno si můžete sama.

Kdybyste neukradla moje peníze…“

„To jsou Thomasovy peníze, ne vaše. Vrátím mu je zpět.“

„Z hrobu?“ poškleboval se jí Ezekiel. „Nemyslíte si přece, že vás nechám žít, že ne? Jste hloupá, Genevieve. Přestaňte se vzpírat,“ vyštěkl, když se snažila odstrčit jeho paži.

„Pusťte ji,“ vyzval ho Adam.

Úzkost, kterou měl v hlase, jí rozdírala srdce. „Je mi to moc líto,“ zašeptala.

„Řekl jsem, abyste odhodili zbraně,“ upozorňoval znovu Ezekiel.

„To nemůžu udělat,“ zvolal Ryan.

Adam se pomalu posouval doleva, zatímco Ryan mířil vpravo. Šerif natáhl paži a zamířil na Ezekiela a Genevieve. Adam věděl, k čemu se chystá. Krev mu ztuhla v žilách. Pohlédl na Ryana a postřehl, že jeho modré oči jsou mrazivé jako led.

„Nedělejte to!“ vykřikl. „Dostanu ho.“

„Ne.“

Ryan na něho nedbal. Stále postupoval vpřed a snažil se získat nejvýhodnější pozici. Věděl, že má pouze jedinou šanci, a pokud Ezekiel na místě nezemře, bude to znamenat Genevievinu smrt.

„Zůstaňte na místě,“ varoval ho Ezekiel. Jeho oči těkaly mezi Adamem a Ryanem, ale nepřestával přitom tlačit Genevieve k bryčce.

„To je tvoje poslední možnost,“ vykřikl Ryan. „Pusť ji, přisámbůh, nebo je s tebou konec.“

Teď měl Adam chuť zabít Ryana. Jak se opovažuje dávat v sázku Genevievin život? Adamovi bylo jedno, že má Ryan pravdu. I on věděl, že by ji Ezekiel zabil, jen co by se mu naskytla příležitost, ale kdyby teď Ryan svým výstřelem minul nebo se Ezekielovi roztřásl prst, neměla by Genevieve naději přežít.

To nemohl připustit. I kdyby ji měl zachránit a sám přitom zemřít, dá se do toho.

Adam se rozběhl k bryčce, záměrně se přitom snažil upoutat Ezekielovu pozornost, a když byl od něho asi na pět stop, sáhl po zbrani.

Ničema se nechal jeho léčkou zmást. Adam byl snadným cílem a pokušení bylo pro Ezekiela příliš silné. Odtáhl hlaveň od Genevieviny hlavy a zamířil.

Ezekiel byl mrtev, než stačil stisknout spoušť. Sotva jeho zbraň přestala ohrožovat Genevieve, Ryan vypálil. Jeho kulka prolétla bídákovi čelem. Adamova kulka se mu zavrtala do čela těsně vedle

Ryanovy. Výstřel srazil Ezekiela dozadu. Genevieve zavrávorala a upadla na bok. Vykřikla a pak se rozvzlykala.

Myslela si, že Adam jde vstříc smrti, když se rozběhl k Ezekielovi, a hrůza a zoufalství, které v tom okamžiku pocítila, byly nesnesitelné.

Adam ji jemně zvedl ze země. Vrhla se mu do náruče a dál neovladatelně vzlykala. Držel ji pevně a snažil se zbavit se svého hněvu, aby ji mohl utěšit.

Oba se třásli. „Myslel jsem, že vás ztratím,“ zašeptal ochraptěle.

„Je to všechno moje chyba. Měl jste zůstat na Rosehillu… Málem jsem způsobila vaši smrt, a kdybyste zemřel, Adame, ani já bych nemohla žít. Já…“

„Tiše, má milá. Už je po všem.“

Odtrhla se od něho. „Jak jste se mohl opovážit tak riskovat?“ vykřikla. „Jak jste mohl…“

Nebyla schopna pokračovat. Srdcervoucí vzlyky jí braly slova z úst. Adam si ji přitáhl k sobě a pevně ji objal. Nejraději by ji tak držel navěky.

„Neplačte, má lásko. Neplačte.“ Sklonil se k ní a políbil ji na

čelo. „Byla jste velmi statečná.“

„Ne, nebyla. Byla jsem vyděšená.“

„To jsem byl i já,“ přiznal se Adam.

Pohlédla na něho vytřeštěnýma očima. „Vy, a vyděšený?

Nevěřím vám. Vás přece nevyděsí nic.“

Zasmál se. Jeho smích zněl trochu rozechvěle. Vztáhl ruku, setřel jí slzy z tváří a pak se znovu zasmál. „Ještě se mi třesou ruce. Přísahám, Genevieve, že už vám nikdo neublíží.“

Je v bezpečí. Neustále si to opakoval a doufal, že to vědomí ho zbaví hněvu. Zlobil se ještě na Ryana tak, že se sotva dokázal ovládat.

Genevieve věděla, že snad nikdy nepřestane plakat, pokud se od něho neodtrhne, ale přesto toužila už nikdy se ho nepustit.

„Málem jsem vás zabila,“ řekla znovu. „Ezekiel měl pravdu.

Řekl mi, že jsem hloupá, a to jsem opravdu byla, Adame.

Způsobila jsem vám jenom samé potíže. Žádný člověk si nezaslouží takové utrpení.“

Adam ji vzal za bradu. „Vy jste mě nepřiměla, abych se vydal za vámi,“ opravil ji, a než mohla něco namítnout, políbil ji.

Okamžitě se zas rozplakala. Adam je tak hodný člověk a chová se k ní nesmírně laskavě.

Pohlédla na Ezekiela ležícího na zemi a sevřel se jí žaludek. Adam ji uchopil za ruku a odvedl ji stranou. Zadíval se na šerifa, který mu před pár minutami pomohl.

„Je to Daniel Ryan?“ zeptala se Genevieve. „Má ještě Colův kompas?“

Adam přikývl. „Řekl mi, že ho přiveze na Rosehill,“ vysvětlil

jí.

„Proč se na něho díváte tak hněvivě?“

„Nebezpečně hazardoval s vaším životem. Kdyby minul…“

„Na takové věci nemyslete. Jsem mu vděčná a ráda bych mu to

řekla.“

„Ne.“

„Ezekiel mi řekl, že mě zabije, protože jsem mu způsobila tolik nesnází.“

„Ryan měl počkat,“ opakoval tvrdošíjně Adam.

Šerif zaslechl jeho poznámku. „Věděl jsem, co dělám, Adame.“

„Čerta starého. Měl jste mě nechat…“

Než mohl dopovědět, Ryan ho přerušil. „Pro vás to byla citová záležitost. Pro mě ne.“

„Jste bezcitný bastard.“

Ryan udělal krok k němu. „Na to vemte jed,“ řekl. „Mohl jste ji zabít. Kdyby se Ezekiel pohnul nebo sebou bezděčně trhl, zasáhl byste ji.“

„Čekal jsem na příhodný okamžik.“

„Takové řeči si strčte za klobouk.“

Genevieve nechápala, co se stalo. Dva muži, kteří jí společně před chvílí zachránili život, se teď chovají, jako by jeden druhého chtěli zabít. Nechápala to. „Pánové, buďte prosím tak laskaví a uklidněte se a…“

„Bylo vám jedno, jestli zůstane naživu, nebo ne. Co jste to za šerifa? Měl byste chránit životy nevinných lidí, ne na ně střílet.“

Adam strčil Ryana do prsou. Ryan ucouvl. „Nebylo mi to jedno, ale já ji náhodou nemiluji, zatímco vy ano. Chápete ten rozdíl? Podívejte se na své ruce. Vsadím se, že se ještě třesou.“

„Třesou se, to ano, ale touhou jednu vám vrazit. Přísahám…“

Adam koutkem oka zahlédl, že Lewis, který dosud ležel v bezvědomí na zemi, se zvedl na kolena. Také postřehl, že má v ruce zbraň. V témže okamžiku spatřil záblesk kovu i Ryan. Oba muži se zároveň otočili a vystřelili.

Adamova kulka vyrazila revolver z Lewisovy ruky. Ryanova zanechala díru v jeho hrudi. Lewis se sebou trhl a svalil se na zem.

Genevieve vylétla ruka k hrdlu. Přihodilo se to tak rychle, že neměla čas ani vykřiknout. Zdálo se, že ani Adama, ani Ryana incident nevyvedl z míry. Oba Lewise chvíli pozorovali, aby se ujistili, že se už nezvedne, pak pohlédli jeden na druhého a pokračovali ve své vášnivé debatě, jako by se nic zvláštního nestalo.

Genevieve o krok ustoupila a narazila do šerifa Nortona.

„Jak mohou být tak necitelní? Vždyť právě zabili člověka.“ Hlas se jí zachvěl dojetím a vzápětí se celá roztřásla.

„Připadá mi, že ten chlap si o to říkal. Jednoho z nich by mohl sejmout, kdyby ho nezastřelili, tak už si s tím nedělejte starosti.“

„Proč se tak hádají?“

„Á, prostě si potřebují trochu ulevit. Sledoval jsem celou záležitost z Barnesova balkonu. Nahnala jste jim pořádný strach, madam. Kdyby ta zbraň u vaší hlavy vystřelila, nebyla by to žádná legrace.“

Šerif strčil špičkou boty do Ezekielovy nohy. „Teď nevypadá tak nebezpečně, že?“

Genevieve se na mrtvého muže nechtěla ani podívat. Obrátila se k Adamovi právě v okamžiku, kdy tvrdil Ryanovi, že se měl pokusit s Ezekielem vyjednávat.

„S kriminálníky nikdy nevyjednávám,“ namítl Ryan. „Můžete se vztekat, jak chcete, ale až se uklidníte, uznáte, že bylo správné,

co jsem udělal. Řekl jsem vám, že neminu. A taky jsem neminul, že?“

„Jste si ohromně jistý sám sebou, že?“

„Ne, jsem prostě tak dobrý,“ chlubil se Ryan. „Usnadnil jste mi to, když jste se mu hnal přímo do rány. To byla mimochodem pěkná hloupost.“

Adamovi se jeho poznámka ani trochu nelíbila. Opět do něho strčil. Muž zákona se ani nepohnul.

Genevieve zoufale toužila se na chvíli posadit. Srdce jí tlouklo o překot a nohy byly tak slabé, že ji sotva nesly. V doprovodu šerifa zamířila zpátky k vězení.

„Málem jsem Adamovi způsobila smrt,“ šeptala slabým, zlomeným hlasem.

Šerif jí nabídl rámě. „Třesete se jako list,“ podotkl. „Nemůžete za to, že vašeho muže málem zastřelili.“

„Byla to moje chyba. Vedl klidný a mírumilovný život na ranči, než se setkal se mnou. To já jsem mu způsobila takovou spoustu trápení.“

Šerif ji neohrabaně pohladil po rameni. „Ale no tak, nemáte přece proč plakat. Za ty potíže nemůžete. Způsobil je tamhleten chlápek, co teď leží na ulici bradou vzhůru.“

„Byl mezi hledanými,“ vykřikla Genevieve, protože si vzpomněla na plakát. Vytáhla ho z kapsy a podala šerifovi.

„Máte k té dámě osobní vztah,“ ozval se Ryan tak hlasitě, že ho slyšela i Genevieve.

„To, k čertu, mám,“ zařval Adam. „Miluju ji, ale to neznamená, že jsem se o celou věc nemohl postarat sám.“

Genevieve se prudce obrátila. „Vy mě milujete?“ vykřikla. Adam na ni ani nepohlédl. „Nepleťte se do toho, Genevieve.

Mýlíte se, Ryane. Dával jste v sázku její život. Za to bych vás mohl zabít.“

„Nemůžete mě milovat. Odjíždím do Paříže.“

Ryan i Adam na ni pohlédli. Genevieve se odvrátila a rozběhla se k vězení. Už se rozhodla. Vezme si svůj vak a okamžitě se vydá do Kansasu. A jakmile předá peníze Thomasovi, nasedne na nejbližší vlak směřující k pobřeží.

Měla tak naspěch, že ani nečekala, až jí šerif otevře dveře. Vběhla do domu, a když se ocitla před celou, zjistila, že u sebe nemá kroužek s klíči. Musela ho někde cestou ztratit.

Neuvědomila si, že pláče, dokud jí šerif nepodal kapesník.

„Neberte si to tak,“ řekl jí.

„Ztratila jsem vaše klíče,“ lkala Genevieve.

„Mám je tady,“ uklidňoval ji šerif. Postoupil vpřed a natáhl ruku k zámku. „Našel jsem je uprostřed ulice, kde vám upadly. Ale nechápu, proč jste si musela zamykat zavazadlo se svými šaty. Myslela jste si, že by je tady někdo ukradl?“

Genevieve potřásla hlavou a pak přikývla. Ani ona, ani Adam neřekli předtím šerifovi, že ve vaku jsou peníze, a teď byla Genevieve tak vyčerpaná, že se jí nechtělo začínat s vysvětlováním.

Pak se otevřely vstupní dveře a vešel Adam. Hnal se tak, že narazil hlavou do rámu dveří. Zamračil se, ale Genevieve to vůbec nevadilo. Pro ni byl stále nejkrásnějším mužem, jakého kdy potkala.

„Řekněte mu, ať jde pryč,“ zašeptala šerifovi.

„K tomu bych musel mít nějaký důvod, madam,“ odpověděl šerif a otevřel dveře cely.

Genevieve vběhla dovnitř, aby si vzala své zavazadlo, ale když na ni Adam promluvil, obrátila se.

„Co vás to popadlo? Proč jste tak rozčilená?“

Nemohla uvěřit, že inteligentní muž jako Adam může být tak nechápavý. Dívala se na něho přes mříže a snažila se zadržet slzy.

„Vždyť jste kvůli mně málem zemřel. To jste skutečně chtěl? Jste dobrý a šlechetný a já si nezasloužím vaši lásku. Vaše matka by mi nikdy neodpustila, kdyby se vám něco stalo.“

„Nic se nestalo, má milá.“

Genevieve si otřela slzy. „Je čas, abychom se rozešli. Vraťte se domů, Adame.“

„Genevieve…“

Nedbala na varovný tón jeho hlasu. „Už jsem se rozhodla.“

Adam se usmál. V tom okamžiku mohla poznat, že se k něčemu chystá, ale byla příliš rozrušená, než aby si všimla, co dělá.

Posadila se na pryčnu a složila ruce do klína. Měla za sebou děsivé chvíle a vždy, když si vzpomněla, jak kvůli ní Adam nasazoval krk, se roztřásla.

Zdálo se jí, že se z toho nikdy nevzpamatuje.

Adam přirazil dveře a otočil klíčem. Pak se opřel o mříže, zkřížil paže na hrudi a znovu se na ni usmál.

„Už vás mám, Genevieve.“

„Nebudu vás milovat.“

„Je pozdě. Už mě milujete, nebo si to alespoň myslím. Proto jste tak vyplašená, nemám pravdu? Myslela jste, že mě ztratíte, a proto jste se tak polekala.“

„Jak víte, co jsem cítila?“

„Protože jsem prožíval totéž.“

„Láska by neměla působit takové utrpení.“

„Miluji vás, má milá.“

Genevieve zavrtěla hlavou. „To nemůže dopadnout dobře. My dva se od sebe moc lišíme a já bych vás brzy přivedla k šílenství. Nikdy na vás nezapomenu,“ zašeptala.

Adam se rozesmál. „Protože od této chvíle už budeme žít po celý zbytek života spolu, věřím, že na mě nezapomenete.“

„Musím jet.“

„Pojedu s vámi.“

„Vy toužíte po klidu a míru, a já mám ráda dobrodružství.“

„Oba trochu slevíme a budeme mít od každého trochu.“

Po tvářích jí stékaly slzy. „Šerife, pusťte mě odtud. Musím stihnout dostavník.“

„Šerif vyšel ven. Neuslyší vás a já vás nepustím, dokud mi neslíbíte, že se za mě provdáte. Do Paříže pojedeme na svatební cestu a pak se usadíme na Rosehillu, abyste si tam mohla založit zahrádku. Chci se s vámi dožít stáří, Genevieve.“

Genevieve sevřela mříže. Adam vztáhl ruku a přejel po jejích prstech.

„Tohle je skutečné dobrodružství,“ řekl. „Můžete vyprávět našim dětem, jak jejich otec zamkl matku do vězení.“

Jiskřičky v jeho očích ji uváděly do vytržení. Užasle na něho hleděla. Miluje ji…, je to vůbec možné?

„Našim dětem?“ zašeptala.

„Ano,“ odpověděl. „Budeme mít spoustu dětí a, dá-li Bůh, každé z nich bude toužit po dobrodružství jako vy. Milujete mě přece, má milá?“

„Miluji. Vždycky jsem vás milovala.“

Odemkl dveře a přitáhl si ji do náruče. Políbil ji dlouze a vášnivě, a když zvedl hlavu, aby jí mohl pohlédnout do očí, spatřila v jeho očích lásku.

„Jste muž, o kterém jsem snila, Adame.“

Usmál se. „A vy, má lásko, jste moje největší dobrodružství.“

EPILOG

Daniel Ryan šel Adamovi za svědka a šerifu Nortonovi se dostalo cti vést Genevieve k oltáři v malém kostelíku na předměstí Middletonu. Genevieve měla na sobě bílé plátěné šaty, které jí ušila matka rok před svou smrtí, a v ruce držela překrásnou kytici rudých růží.

Adamovi se při pohledu na ni tajil dech. Hlas se mu třásl, když vyslovoval svůj slib, a ona na tom nebyla jinak. Když jim kněz požehnal, Adam se k ní sklonil a políbil ji.

O hodinu později vyjeli z Middletonu a svoji první manželskou noc strávili v Pickermanově elegantním hotelu. Adam měl pro městečko Gramby zvláštní slabost a město mělo velkou slabost pro jeho manželku. Říkali jí Perla Lou, a přestože se jim to snažila znovu a znovu vymlouvat, byla její snaha marná. Nakonec toho nechala a odpovídala, i když ji oslovili jménem, které jí nepatřilo.

O své svatební noci byla nervózní jako všechny nevěsty. Župan měla zapnutý až ke krku a šerpu kolem pasu uvázanou na dva uzly. Podle výrazu její tváře Adam usoudil, že by bylo snadnější vloupat se do mincovny Spojených států než ji svléknout.

Zavřel za sebou dveře ložnice a opřel se o ně. Genevieve stála na druhé straně manželské postele s nebesy a dívala se na něho.

„Chceš slyšet něco veselého?“

„Copak?“

„Jsem k smrti vyděšená.“

Jeho úsměv byl plný něhy. „Všiml jsem si.“

Udělala krok směrem k němu. „Nejsi nervózní, že ne?“

„Možná trochu. Nerad bych ti způsobil bolest.“

„Ach.“

Díval se na ni tak, že se jí začala podlamovat kolena. Srdce se jí rozbušilo a najednou sotva popadala dech. Milování s Adamem ji snad zabije. Když si uvědomila pošetilost své myšlenky, usmála se.

„Chceš už jít do postele?“ zeptal se Adam.

„Jdi napřed,“ zašeptala Genevieve. „Já přijdu za chvilku.“

Stěží zadržoval smích. „Má milá, k tomu, na co myslím, je zapotřebí, abys byla v posteli se mnou.“

Ucítila, že se červená. „Ano, já vím. Nevadí ti, že ses vzdal odměny?“

Náhlá změna tématu ho nezmátla. „Ne, vůbec mi to nevadí. Jakmile ti šerif Norton řekl, jak zle je na tom rodina toho zraněného muže, věděl jsem, co chceš, abych udělal. Máš laskavé srdce, Genevieve Claybornová. Není divu, že tě mám tak rád.“

Pozorovala, jak si svléká košili, jak se sklání a stahuje si boty a ponožky. Pořád stál u dveří a ona si náhle uvědomila, že chce, aby přišla k němu.

Dnešní večer musí být pro ni nádherný, a kdyby jí mělo trvat hodinu, než přejde na druhou stranu pokoje, on rád počká.

Ušla polovinu cesty k němu a najednou se zastavila. „Nebylo od pana Steepla pozorné, že nám poslal šampaňské?“

„Ano, bylo,“ přisvědčil Adam. „Steeple a Pickerman se už chystají, že tě přimějí znovu zpívat.“

„Ale všichni budou zas plakat.“

„Ti dva doufají, že nebudeš zpívat své kostelní písně.“

„Ale budu.“

Adam se zasmál. „Já vím.“

Rozběhla se k němu a vrhla se mu kolem krku. „Tolik tě miluji.“

„A jak já tebe!“

Zhluboka povzdechla, pak ustoupila a začala si svlékat šaty. Adam najednou nemohl ani polknout, a jakmile si Genevieve stáhla noční košili a upustila ji na podlahu, srdce mu začalo divoce tlouct. Byla dokonalá.

Přitáhl si ji do náruče, a když ucítil její hebkou kůži, bylo to tak nádherné, jak si vždy představoval. „S tebou si připadám krásná.“

„Ty jsi krásná,“ zašeptal. „Ach Genevieve, jak jsem mohl žít bez tebe?“

Políbil ji, prudce, vášnivě, dával si záležet, aby jeho polibky byly co nejsvůdnější, a mezi nimi jí znovu a znovu opakoval, jak velice ji miluje. Hladil její záda, paže a ňadra a zanedlouho byl Genevievin ostych ten tam.

Vzala ho za ruku a vedla k posteli. Když si odložil zbytek oblečení, zakryl ji svým tělem a zachvěl se touhou.

„Chci, aby dnešní noc byla pro tebe nádherná, Adame.“

„Už je,“ zašeptal.

„Řekni mi, co mám dělat, abych tě nezklamala.“ Políbil ji na ušní lalůček. „Ty mě nikdy nezklameš.“ Jejich milování bylo kouzelné a tak vášnivé, že myslela, že přijde o rozum.

Adam věděl, jakými doteky ji roztoužit. Genevieve byla zpočátku neohrabaná, pak dychtivá, a když už nemohla čekat ani okamžik, vtiskl se mezi její stehna a pronikl do jejího těla. Bolest po jeho vpádu se mísila se slastí. Byl neuvěřitelně trpělivý. Zpočátku se pohyboval pomalu, a až se v jeho pažích začala svíjet, zvýšil tempo. Ucítil, jak se kolem něho stahuje, věděl, že se blíží její vyvrcholení, a dopřál si své vlastní.

Zašeptala jeho jméno. On vykřikl její.

Vyčerpaně se na ni zhroutil a zabořil tvář pod její bradu. Obklopila ho vůně šeříku a zdálo se mu, že zemřel a je na cestě do nebe.

Genevieve vzdychala. Když Adam slyšel její vzdechy, začal být ohromně spokojený sám se sebou.

Konečně sebral dost síly, aby mohl zvednout hlavu. „Způsobil jsem ti bolest, miláčku?“

„Už ani nevím.“ Ruce jí klesly k bokům a ještě jednou povzdechla. „Bylo to krásné.“

„Takže by ti nevadilo, kdybychom se milovali znovu?“

Podle jiskřiček v jeho očích poznala, že žertuje. „Hned?“ zeptala se.

„Brzy,“ sliboval.

„Každou noc,“ rozhodla. „Musíme se milovat každičkou noc.“

Bože, jak ho potěšila! Sklonil se k ní a ještě jednou ji políbil.

„Život s tebou bude opravdové dobrodružství.“