Julie Garwood

Snoubenky zemanů 01. Nevěsta

PROLOG

Skotsko, L. P. 1100

Stráž u mrtvé skončila.

Žena Aleca Kincaida byla konečně ukládána do země. Počasí bylo pochmurné, stejně pochmurné jako výrazy na tvářích těch několika málo členů klanu, kteří se shromáždili na vrcholu strmého hřbetu, jenž měl být místem jejího posledního odpočinku.

Nebyla to svatá země, kam pohřbívali Helenu Louisu Kincaidovou, protože novomanželka mocného náčelníka si sama vzala život, což byl důvod, proč musela být pochována za branou křesťanského hřbitova. Církev nedovolovala, aby tělo poznamenané smrtelným hříchem spočinulo v posvěcené zemi. Taková duše je jako červivé jablko, soudili církevní hodnostáři, a obavy z toho, že by jedna hříšná duše mohla nakazit ty neposkvrněné, byly příliš závažné, než aby na ně nemuseli brát zřetel.

Těžké kapky deště zkrápěly hlouček. Tělo, zahalené v plédu Kincaidů, na němž se setkávaly rudá a černá s barvou vřesu, navlhlé a těžké, toporně dopadlo do rakve z čerstvého borového dřeva. Alec Kincaid se toho úkolu zhostil sám, nedovolil, aby se někdo jiný dotkl jeho mrtvé manželky.

Starý kněz, otec Murdock, stál v náležité vzdálenosti od ostatních. Nezdálo se, že by ho podivný pohřeb bez patřičného obřadu těšil. Nebyly známy modlitby, jež by prosily za hříšníka, který se takto provinil. A jakou útěchu mohl poskytnout truchlícím, když stejně jako on věděli, že Helena je již na cestě do pekel? Její neblahý osud vykládala církev zcela jednoznačně.

Sebevrahy bude navěky stravovat oheň pekelný.

Nebylo to pro mne snadné. Stojím vedle kněze s tváří stejně zachmuřenou, jako jsou výrazy ostatních členů klanu. Modlím se, třebaže ne za Helenu. Nikoliv, vzdávám dík Pánu za to, že nepříjemná povinnost je u konce.

Helena umírala velmi dlouho. Pro mne to znamenalo přestát celé tři dny agónie a celou tu dobu se modlit, aby neotevřela oči a nevyjevila prokletou pravdu.

Kincaidova nevěsta mi připravila utrpení, když tak prodlužovala čas umírání. Určitě to udělala proto, aby mě udržovala v nejistotě. Když se mi posléze naskytla možnost ukončit to utrpení, Kincaidův pléd přitlačený na její obličej ji konečně zbavil dechu. Netrvalo to dlouho a Helena, která už byla velmi slabá, nezpůsobila téměř žádný hluk.

Bože, jaká to pro mne byla úleva. Strach z odhalení mi vyháněl na rukou pot a zároveň způsoboval mrazení v zádech.

Podařilo se mi zabít ji. Ach, moci se tak pochlubit svou chytrostí! Na něco takového ovšem nemohu vůbec pomyslet a neodvážím se vyjádřit svou radost ani pohledem.

Obracím pozornost na Aleca Kincaida. Helenin manžel stojí ve vyhloubené jámě. Jeho ruce jsou sevřeny v pěst a hlavu má skloněnou. Zajímalo by mne, zda cítí hněv, nebo smutek nad hříšnou smrtí své ženy. Není snadné uhodnout, co probíhá v jeho mysli, protože své city vždy pečlivě skrývá.

Nezáleží mi na tom, co Kincaid právě teď cítí. Přenese se přes její smrt, až uplyne nějaký čas. A čas je to, co potřebuji i já, než začnu uplatňovat nárok na své právoplatné postavení. Kněz se najednou rozkašlal, ozval se lomcující, bolestný zvuk, který mě přiměl upřít na něj zrak. Zdá se, jako by se chtěl rozplakat. Dívám se na něj, až znovu nabere dech. Pak potřásá hlavou. Už vím, co si myslí. Své mínění má vepsáno do tváře, aby je každý viděl.

Kincaidova žena udělala hanbu celému klanu. Bože, nedopusť, aby mne ovládl smích.

KAPITOLA 1

Anglie, L. P. 1102

Povídalo se, že svou první ženu zabil.

Otec prohlásil, že si o to možná říkala. Byla to velmi nevhodná poznámka, taková, kterou by otec neměl vyslovit před svými dcerami, a baron Jamison si uvědomil svou chybu, sotva mu věta vyklouzla z úst. Ihned však byl nucen svých krutých slov litovat.

Tři z jeho dcer už byly přesvědčeny o pravdivosti ohavných klevet o Alecu Kincaidovi. A názor jejich otce na tu ukrutnost je příliš nezajímal. Baronovy dcery, dvojčata Agnes a Alice hlasitě vzlykaly, a jak bylo jejich nesnesitelným zvykem, obě současně, zatímco jejich mírná sestra Mary rázně pochodovala kolem oválného stolu ve velké síni, u něhož zdrceně seděl jejich otec nad číší piva. Mělo mu přinést útěchu. Mezi hlučnými výbuchy rozhořčení obou sester pronášela jeho jemná malá Mary o skotském válečníkovi, který navštíví jejich dům sotva za týden, jednu nehoráznou pomluvu za druhou.

Mary, ať již úmyslně nebo ne, podněcovala sestry k výbuchům hněvu a ke kvílení. Při něčem takovém by ztratil trpělivost i samotný Lucifer.

Otec se snažil Skota usilovně hájit. Protože se však nikdy s tímto náčelníkem klanu nesetkal ani neslyšel nic kromě zlých, neopakovatelných klevet o temné povaze toho muže, byl nucen si své pochvalné výroky vymýšlet.

A všechno marně.

Ano, jen plýtval časem a energií, protože jeho dcery nevěnovaly nejmenší pozornost tomu, co říkal. To by ho nemělo překvapit, uvědomil si, zamručel a hlasitě říhl; jeho andílci nikdy nedbali na otcovo mínění.

Baron byl zoufale neschopný, pokud se jednalo o to, uklidnit dcery, když byly v takovém stavu, ale ta skutečnost ho až dosud netrápila. Nicméně teď cítil, že je nutné ukázat, kdo je tady pánem. Nechtěl vyhlížet jako hlupák před nezvanými hosty, ať se jedná o Skoty nebo ne, a hlupákem by ho jistě nazvali, kdyby dcery dál nedbaly jeho příkazů.

Po třetím doušku piva baron nabral trochu víc kuráže. Udeřil pěstí do stolu, aby upoutal pozornost, pak prohlásil, že všechny ty řeči o skotském vrahovi jsou nesmysl.

Když však jeho prohlášení nevzbudilo žádnou odezvu ani připomínku, zmocnil se ho hněv. Nu, usoudil, je možné, že všechny ty řeči jsou pravdivé, ovšem Skotova žena si také mohla svůj bídný osud zasloužit. Mohlo se stát, uvažoval, že všechno začalo pořádným výpraskem, a jak se někdy stává, bití se manželovi poněkud vymklo z ruky.

Takové vysvětlení připadalo baronu Jamisonovi velmi pravděpodobné. Jeho komentář také vzbudil zájem posluchaček, ale nedůvěřivý pohled na tvářích dcer nebyl výsledek, kterého by si přál dosáhnout. Jeho drazí andílci na něho zírali se zděšením, jako by na špičce jeho nosu právě spatřili obrovskou pijavici. Myslí si, že jsem se zbláznil, napadlo ho. Pak podrážděná prchlivost vybuchla v plné síle a baron zařval, že ta ubohá žena zřejmě svému pánovi příliš často odmlouvala. Byla to lekce, kterou si jeho nehodné dcery měly dobře zapamatovat.

Baron měl v úmyslu u svých dcer vyvolat jen strach z božího i otcovského hněvu. Jakmile však dvojčata začala znovu kvílet, bylo mu jasné, že dosáhl opačného extrému. Ten zvuk mu způsobil bolení hlavy. Ucpal si uši dlaněmi, aby k němu už nedolehl ani jeden nervy drásající tón, a pak zavřel oči, aby neviděl ostrý pohled, kterým ho probodávala Mary. Baron se doslova zhroutil na židli, až se koleny dotkl podlahy. Hlavu měl sklopenou, jeho rozhodnost byla ta tam, a tak se nakonec v zoufalství obrátil ke svému věrnému sluhovi Hermanovi a poručil mu, aby přivedl nejmladší dceru.

Zdálo se, že se šedovlasému sluhovi po tomto příkazu ulevilo, několikrát kývl hlavou a pak zamířil ven ze síně, aby vykonal pánův rozkaz. Baron by dal krk za to, že si sluha brblal pod nosem něco v tom smyslu, že byl na takový příkaz nejvyšší čas.

Uplynula jen krátká chvíle, než baronova jmenovkyně vstoupila do síně plné zmatku. Baron Jamison se okamžitě v židli napřímil. Poté, co vrhl na Hermana přísný pohled, kterým dával najevo, že slyšel tichou kritiku, jeho hněv se začal rozplývat. A když se obrátil ke své nejmladší, vydal dlouhý povzdech plný úlevy.

Jeho Jamie uvede všechno do pořádku.

Baron Jamison si uvědomil, že se usmívá, pak si přiznal, že prostě není schopen tvářit se kysele, když je nablízku Jamie.

Byl na ni tak okouzlující pohled, dokázala tak potěšit srdce, že člověk vskutku mohl zapomenout na všechny své starosti. Její přítomnost byla stejně působivá jako její krása. Jamie zdědila půvab své matky. Měla dlouhé havraní vlasy, fialkové oči, které jejímu otci připomínaly jaro, a pleť stejně jemnou a čistou, jako bylo její srdce.

Přestože baron miloval všechny své dcery, největší jeho pýchou a radostí byla Jamie. Bylo to velmi překvapivé, uvážíme-li, že nebyl jejím pokrevním otcem. Jamiina matka byla baronovou druhou manželkou. Provdala se za něj krátce předtím, než přišla na svět její dcera. Muž, který byl pravým Jamiiným otcem, zemřel ve válce sotva měsíc po svatbě, krátce poté, co obtěžkal novomanželku.

Baron přijal dítě za vlastní a všem zakázal, aby ji označovali za jeho nevlastní dceru. Od okamžiku, kdy ji poprvé držel v náruči, patřilo jí celé jeho srdce.

Jamie byla nejmladší a nejkrásnější z jeho dcer. Dvojčata i Mary byly obdařeny poklidnou krásou, takovou, která rozkvete teprve časem a pozorností muže, ale jeho milovaná Jamie na první pohled dokázala vyrazit mužům dech. Bylo známo, že při pouhém jejím úsměvu jeden válečník spadl z koně, nebo to alespoň s úsměvem vyprávěl svým přátelům.

Přesto však mezi děvčaty nepanovala nejmenší žárlivost. Agnes, Alice a Mary se instinktivně obracely na svou mladší sestru o radu ve všech závažných věcech. Spoléhaly na ni téměř stejně jako jejich otec.

Jamie byla teď skutečnou paní domu. Ujala se té povinnosti ode dne pohřbu své matky. Prokázala neocenitelné schopnosti již tehdy a baron, který měl rád pořádek, ale neměl dar ho zavádět ani dodržovat, s největší radostí svěřil Jamii plnou zodpovědnost za celou domácnost.

Nikdy ho nezklamala. Byla tak rozumná a nezpůsobila mu sebemenší starost. Ode dne, kdy její matka odešla na věčnost, ani nezaplakala. Agnes a Alice se měly od své sestry co učit, především kázni a vyrovnanosti, myslel si baron. Měly totiž sklon rozplakat se téměř nad každou maličkostí. Podle jeho názoru nebýt krásné, nestály by za nic. Litoval muže, kteří se jednoho dne spojí s jeho citově založenými dcerami v manželském svazku.

Největší starost měl však baron o Mary. Přestože nikdy nevyslovil své obavy nahlas, věděl, že je o něco víc sobecká, než bylo považováno za únosné. Kladla své vlastní potřeby nad požadavky svých sester. Nicméně ještě větším hříchem bylo, že je kladla i nad přání svého otce.

Ano, s Mary byly starosti, a navíc ráda vyvolávala sváry. Libovala si v rozbrojích pro pouhé potěšení. Baron měl podezření, že vzpurné myšlenky v Mary podněcuje její sestra Jamie, ale nikdy se neodvážil takový názor vyslovit. Ze strachu, že by se mohl ukázat mylným a on by upadl v nemilost své nejmladší.

Třebaže byla Jamie jeho nejmilejší, baron nezapomínal úplně na její vady. Její temperament, i když málokdy vybuchl v plné síle, by dovedl vznítit lesní požár. Jejím charakteristickým rysem byla také ukrutná tvrdohlavost. Po své matce zdědila nadání léčitelky, i když jí výslovně zakázal věnovat se této činnosti prakticky. Ne, barona její sklony netěšily, protože nevolníci a sloužící ji neustále odváděli od prvotní povinnosti, jíž bylo starat se o jeho pohodlí. Dost často vytahovali Jamii uprostřed noci z postele, aby zašila ránu způsobenou nožem nebo pomohla na svět dítěti. Baronovi toto noční vyrušování příliš nevadilo, protože v tu dobu obvykle tvrdě spal ve své ložnici a jeho klid nebyl narušen, ale měl vážné námitky proti obtěžování za dne, především musel-li kvůli tomu čekat na oběd, když jeho dceru příliš zaměstnávala péče o zraněné nebo choré.

Myšlenky, které mu probleskly hlavou, v něm vyvolaly lítostivý povzdech. Pak si uvědomil, že dvojčata přestala naříkat. Jamii se podařilo bouři utišit. Baron Jamison pokynul stolníkovi, aby mu dolil číši, a opřel se v židli, aby pozoroval dceru, jak dál působí svým kouzlem.

Agnes, Alice a Mary se přihnaly ke své sestře, jen vstoupila do místnosti. Každá se jí snažila vylíčit svou verzi celé historie.

Jamie si z jejich blábolení nedovedla nic vybrat. „Pojďte a posaďte se s tatínkem u stolu,“ navrhla jasným hlasem. „Pak si všechny starosti probereme jako rodina,“ dodala s chlácholivým úsměvem.

„Tentokrát je to víc než obyčejná starost,“ štkala Alice a utírala si koutky očí. „Nemyslím, že by se to dalo vyřešit, Jamie. Opravdu.“

„Tentokrát za to může tatínek,“ mumlala Agnes. Mladší z dvojčat vytáhla zpod stolu jednu židli, usadila se a vrhla na svého otce vyčítavý pohled. „Jako obvykle je to všechno jeho vina.“

„S touto záležitostí nemám nic společného,“ zaúpěl baron. „Tak se na mne můžeš přestat mračit, dceruško. Poslouchám jen královy rozkazy – a basta.“

„Tak už se nehněvej, tatínku,“ uklidňovala ho Jamie. Natáhla se a pohladila otcovu ruku. Pak se obrátila k Mary. „Zdá se, že jsi ze všech nejklidnější. Agnes, přestaň naříkat, ať slyším, co se vlastně stalo. Mary, mohla bys mi to vysvětlit?“

„Jedná se o listinu krále Jindřicha,“ odpověděla Mary. Odmlčela se a shrnula si pramen světlehnědých vlasů přes rameno, pak složila ruce na stole. „Zdá se, že se na našeho otce velmi rozhněval.“

„Rozhněval? Mary, on je bez sebe vzteky,“ přerušila je Alice.

Mary mlčky přikývla. „Tatínek mu nepředal daně,“ prohlásila a zamračila se na otce. „Král našeho otce pro výstrahu potrestá.“

Dvojčata si barona měřila stejně zlobnými pohledy jako Mary.

Jamie si unaveně povzdechla. „Pokračuj prosím, Mary,“ žádala. „O tom všem jsem už slyšela.“

„Nu, protože se král Jindřich oženil s tou skotskou princeznou… jak se jenom jmenuje, Alice?“

„Matylda.“

„Ano, Matylda. Bože, jak jsem mohla zapomenout jméno naší královny?“

„Pro mne je naprosto jasné, jak jsi mohla zapomenout,“ řekla Agnes. „Tatínek nás nikdy nevzal ke dvoru a nikdy jsme neměli jedinou významnou návštěvu. Jsme uprostřed téhle pustiny odtrženi od světa jako malomocní.“

„Agnes, uhýbáš od našeho tématu,“ prohlásila Jamie. V jejím hlase znělo netrpělivé napětí.

„Tak už pokračuj, Mary.“

„Nu, král Jindřich si zřejmě myslí, že se všechny musíme provdat za Skoty,“ oznámila Mary.

Alice zavrtěla hlavou. „Ne, Mary. Nechce, abychom se všechny provdaly za Skoty. Jen jedna z nás. A ten barbar si může vybrat svou nevěstu mezi námi všemi. Bůh mě ochraňuj, je to tak ponižující.“

„Ponižující? Tu, kterou si vybere, čeká jistá smrt, Alice. Jestliže ten muž zabil jednu ženu, určitě zabije i druhou. A to je, sestro, víc než jen ponižující,“ ozvala se Mary.

„Cože?“ zaúpěla Jamie, zděšena jejími slovy.

Alice nedbala na Jamiinu otázku. „Já jsem slyšela, že se jeho první žena zabila sama,“ vmísila se do hovoru.

„Tatínku, jak jsi mohl?“ vykřikla Mary. Zdálo se, že snad svého otce udeří, tvářejí hořely a ruce měla zaťaté v pěst. „Věděl jsi, že se král rozzlobí, když nezaplatíš včas daně. Cožpak jsi netušil, jaký to bude mít důsledek?“

„Alice, mohla bys prosím ztišit hlas? Křikem nic nezměníš,“ řekla Jamie. „Všechny víme, jak je tatínek zapomnětlivý. Nu, zřejmě zapomněl daně odeslat. Není to tak, tatínku?“

„Jen zčásti, miláčku,“ uhýbal baron.

„Ach, můj Bože. On snad všechny peníze utratil,“ pronesla s povzdechem Alice.

Jamie zvedla ruku, aby zjednala klid. „Mary, dokonči své vysvětlování, než začnu křičet

já.“

„Musíš pochopit, Jamie, jak je pro nás obtížné zachovat klid tváří v tvář takové ukrutnosti. Budu se nicméně snažit, abych byla silná a všechno ti mohla správně vysvětlit, protože vidím, jak jsi zmatená.“

Mary se napřímila. Jamie cítila, že se chvěje, tak napjatá byla její trpělivost. Věděla však, že bude muset vydržet, protože Mary si libovala v protahování svého vyprávění bez ohledu na okolnosti. „A dál?“ pobídla ji Jamie.

„Jak jsem pochopila, přijede sem příští týden jakýsi barbar ze skotské Vysočiny. Vybere si jednu z nás – Agnes, Alici nebo mne – za svou druhou manželku. Svou první ženu zabil, jak

víš. Ty do toho nejsi zahrnuta, Jamie. Tatínek říkal, že v králově listu jsou uvedena jenom naše jména.“

„Jsem si jista, že svou první ženu nezabil,“ řekla Alice. „Kuchařka říkala, že se zabila sama.“ Alice se pokřižovala.

Agnes zavrtěla hlavou. „Ne. Věřím, že ta žena byla zavražděna. Přece by se nezabila sama a neodsoudila se tak k ohni pekelnému na věky, i kdyby její manžel byl kdovíjak strašný.

„Myslíš, že nemohla zahynout nešťastnou náhodou?“ uvažovala Alice.

„Je známo, že Skotové jsou neohrabaní,“ prohlásila Mary a pokrčila rameny.

„A o tobě je známo, že věříš každému žvástu, který uslyšíš,“ přerušila je ostrým hlasem Jamie. „Řekni mi, co znamená, že si ‚vy bere’, Mary,“ dodala a snažila se nedat na sobě znát, jak ji to děsí.

„Vybere si nevěstu, samozřejmě. Cožpak jsi neposlouchala, Jamie? Nemáme v té záležitosti žádné slovo a naše vlastní manželské smlouvy jdou všechny stranou, dokud neproběhne jeho volba.“

„Máme se předvádět před tím netvorem jako koně,“ zaúpěla Agnes.

„Ach, skoro jsem zapomněla,“ vykřikla Mary. „Skotský král Edgar si také toto manželství přeje, Jamie. Tatínek to říkal.“

„Takže ten lord možná jen plní příkaz svého krále a možná se sám ani nechce ženit,“ řekla Alice.

„Ach, Bože, na to jsem nepomyslela,“ vyhrkla Agnes. „Jestli se nechce ženit, pak možná zabije svou nevěstu dříve, než se s ní dostane na své sídlo.“

„Agnes, mohla by ses uklidnit? Už zase ječíš,“ mručela Jamie. „Vytrháš si polovinu svých vlasů, když se za ně budeš pořád tahat. A kromě toho nemůžeš vědět, jestli to, co říkáš o smrti jeho první ženy, je pravda, nebo výmysl.“

„Jmenuje se Kincaid, Jamie, a je to vrah. Tatínek říkal, že svou první manželku utloukl k smrti,“ vykládala Agnes.

„Nic takového jsem neřekl,“ zařval baron. „Jenom jsem uvažoval…“

„Emmett nám říkal, že shodil svou ženu z útesu,“ přerušila ho Mary. Bubnovala prsty o stůl a čekala na Jamiinu reakci.

„Emmett je jenom pacholek a ještě k tomu lenoch,“ opáčila Jamie. „Proč bys měla věřit jeho báchorkám?“

Nadechla se, doufajíc, že jí to pomůže uklidnit svíravý pocit v žaludku. I když s tím bojovala, strach jejích sester začal být nakažlivý. Cítila, jak ji zamrazilo. Ale věděla, že nedá svou starost najevo. Vřava se zas uklidní.

Sestry na ni oddaně hleděly s výrazy plnými naděje. Vyložily jí prostě své trápení a teď jen čekaly, že pro ně najde řešení.

Jamie je nechtěla zklamat. „Tatínku? Nemohl bys nějakým způsobem krále uklidnit? Můžeš mu přece daně ještě poslat a k tomu třeba přidat něco navíc, abys zmírnil jeho hněv.“

Baron Jamison potřásl hlavou. „Musel bych začít vybírat celou daň znovu. Víš stejně dobře jako já, že poddaní klesají pod tíží vlastních starostí. A úroda obilí nebyla dobrá. Ne, Jamie, nemohu už po nich nic chtít.“

Jamie přikývla. Snažila se nedat na sobě znát zklamání. Doufala, že něco z vybraných dávek přece jen zbylo, ale otcova odpověď ji potvrdila, že všechno je pryč.

„Emmett říkal, že tatínek všechno utratil,“ zašeptala Mary.

„Emmett je jako stará baba, která jen vypráví povídačky,“ namítla Jamie.

„Ano,“ souhlasil otec. „Vždycky měl sklon si pravdu nějak přibarvovat. Nedbejte na jeho řečnění,“ dodal.

„Tatínku? Proč se mě to netýká?“ zeptala se Jamie. „Cožpak král zapomněl, že máš čtyři dcery?“

„Ne, ne,“ bránil se baron. Chvatně přesunul pohled k poháru, protože se obával, že mu na očích pozná pravdu. Král Jindřich Jamii nevyloučil. Ve svém příkazu použil slovo „dcery“. Baron Jamison věděl, že by se nikdy nebyl schopen smířit s tím, kdyby o něho jeho nejmladší nepečovala, a vyloučil ji vlastním rozhodnutím. Myslel si, že jeho plán je velmi chytrý. „Král jmenoval pouze Maudiiny dcery,“ prohlásil.

„Nu, tohle mi už vůbec nedává smysl,“ podotkla Agnes mezi vzlyky.

„Možná je to proto, že Jamie je z nás nejmladší,“ uvažovala Mary. Pokrčila rameny a pak dodala: „Kdo může vědět, co má náš král na mysli? Jen buď ráda, Jamie, že se tě jeho rozkaz netýká. Přece kdyby si vybral i tebe, nemohla by ses provdat za svého Andrewa.“

„To bude ten důvod,“ vmísila se do řeči Agnes. „Baron Andrew je tak mocný a oblíbený.

Řekl nám to. Určitě na krále nějak zapůsobil. Každý přece ví, že je do tebe úplný blázen, Jamie.“

„To by mohl být pravý důvod,“ zašeptala Jamie. „Pokud je Andrew tak mocný, jak říká.“

„Nemyslím si, že by se Jamie skutečně chtěla provdat za Andrewa,“ promluvila Mary k dvojčatům. „Nemusíš se na mne mračit, Jamie. Nezdá se mi, že ho máš moc ráda.“

„Tatínek ho má rád,“ prohlásila Agnes. Vrhla na otce další ostrý pohled a pak dodala.

„Vsadím se, že důvodem je Andrewův slib, že se usadí u nás, takže Jamie bude moci dál dřít pro…“

„Ale, Agnes, s něčím takovým už nezačínej,“ prosila Jamie.

„Nechápu, proč si myslíš, že je špatné, když chci, aby Jamie zůstala po svatbě tady,“ mručel baron.

„Zdá se, že nic nechápeš,“ reptala Mary.

„Pozor na jazyk, má milá,“ varoval ji otec. „Nedovolím, abys přede mnou mluvila tak neuctivě.“

„Já znám skutečný důvod,“ prohlásila Alice, „a taky ho Jamii řeknu. Andrew zaplatil za tebe tatínkovi věno, sestro, a on…“

„Co říkáš?“ vykřikla Jamie. Skoro vyskočila ze židle. „Alice, určitě se mýlíš. Rytíři přece nedávají žádné věno. Tatínku, tys přece nevzal od Andrewa žádné peníze, že ne?“

Baron Jamison neodpověděl. Zdálo se, že je plně zaměstnán kroužením poháru s pivem. Jeho mlčení říkalo vše.

„Ach, Bože,“ zašeptala Mary. „Alice, uvědomuješ si, co říkáš? Jestli je to pravda, pak náš otec neudělal nic jiného, než že prodal Jamii baronu Andrewovi.“

„No tak, Mary, nerozčiluj Jamii,“ napomenul ji otec.

„Neřekla jsem, že prodal Jamii Andrewovi,“ řekla Alice.

„Řeklas to,“ namítla Mary.

„Viděla jsem, jak Andrew dával tatínkovi plátěný měšec plný zlatých mincí.“

Jamii začalo bušit v hlavě. Byla rozhodnuta dovědět se úplnou pravdu o této peněžní transakci bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat nebo jak ji z toho bude bolet hlava. Takže otec ji prodal! Při tom pomyšlení se jí zvedl žaludek. „Tatínku, určitě jsi ty peníze nevzal za mne, viď?“ zeptala se. Nedokázala však svůj hlas zbavit strachu.

„Ne, jistěže ne, můj andílku.“

„Tatínku? Uvědomuješ si, že nás nazýváš svými andílky, jenom když provedeš něco ostudného?“ vzlykala Agnes. „Bůh ví, že začínám ta sladká slova nenávidět.“

„Říkám ti, že jsem viděla, jak tatínek dával Andrewovi peníze,“křičela Agnes.

„Jenom by mě zajímalo, jak jsi věděla, co je v plátěném měšci,“ namítala Mary. „Jsi snad jasnozřivá?“

„Upustil měšec,“ odsekla Alice, „a několik mincí vypadlo ven.“

„Byla to jenom malá půjčka,“ zařval otce, aby získal jejich pozornost. „Tak už dost těch řečí o tom, že jsem prodal svoji maličkou.“

Jamii klesla ramena úlevou. „Tak vidíš, Alice? Byla to jenom půjčka, kterou dal Andrew tatínkovi. Způsobilas mi zbytečnou starost. Můžeme se opět vrátit k našemu předchozímu tématu?“

„Tatínek se zas tváří provinile,“ poznamenala Mary.

„Ovšemže se tatínek tváří provinile,“ řekla Jamie. „Nemusíš mu sypat do ran ještě sůl. Jsem si jistá, že je mu toho i tak líto.“

Baron Jamison se usmál, když slyšel, jak ho dcera brání. „To je můj zlatý andílek,“ chválil ji. „Tak tedy, Jamie, chci, abys vůbec nevycházela, až ti Skotové přijedou. Nemá smysl je pokoušet něčím, na co nemají nárok.“

Baron si neuvědomil svá slova, dokud na jeho poznámku nezareagovala Alice. „Skotové, tatínku? Mluvíš o více než jednom Skotovi? Chceš snad říci, že ten ďábel Kincaid s sebou přivede další?“

„Zřejmě bude mít s sebou někoho z rodiny, aby měl na svatbě svědka,“ odpověděla Agnes své sestře.

„Je to všechno?“ zeptala se Jamie otce. Pokoušela se soustředit se na problém, který měla před sebou, ale mysl se jí vracela ke zlatým mincím. Proč by otec potřeboval půjčku od Andrewa?

Baron si dával s odpovědí na čas.

„Tatínku, mám pocit, že bys nám chtěl říci něco víc,“ naléhala znovu Jamie.

„Dobrotivý Bože, ty myslíš, že to ještě není všechno?“ vykřikla Mary.

„Tatínku, co ještě před námi tajíš?“ naříkala Alice.

„Tak, ven s tím,“ naléhala Agnes.

Jamie požádala pohybem ruky o klid. Téměř ji ovládlo nutkání uchopit svého otce za šedivou tuniku a zatřást jím, aby ho přinutila k hovoru. Cítila, jak v ní všechno vře. „Mohu si přečíst list našeho krále?“ zeptala se.

„Asi jsme se měly naučit číst a psát, když Jamiina matka začala s vyučováním,“ podotkla Agnes s povzdechem.

„Nesmysl,“ ušklíbla se Agnes. „Žádná vznešená dáma takové učení nepotřebuje. Čemu jsme se měly především naučit, je umět hovořit tím strašlivým gaelským jazykem jako Jamie,“ prohlásila. „Ty víš, že tě tím nechci urazit, Jamie,“ chvatně dodala, když si všimla, jak se její sestra zamračila. „Je pravda, že jsem si vždy přála učit se s tebou. Beak přece nabídl, že nás bude učit všecky,“ dodala.

„Našeho štolbu těšilo, že mne může učit,“ řekla Jamie. „A maminku to velmi pobavilo. Byla upoutána na lůžko tak dlouho předtím, než zemřela.“

„Chceš mi snad říci, že ten netvor z Vysočiny nehovoří naším jazykem?“ zaúpěla Agnes a vzápětí jí vytryskly slzy.

Jamie by ji možná dokázala uklidnit, kdyby Agnes nekvílela dál. „Jaký je v tom rozdíl, Agnes?“ vyhrkla. „Ten muž má v úmyslu svou nevěstu zabít, ne si s ní povídat.“

„Takže ty myslíš, že je to pravda?“ zaúpěla Mary.

„Ne,“ okamžitě odvětila Jamie provinilým hlasem. „Jen jsem žertovala.“ Zavřela oči, krátkou modlitbou poprosila o trpělivost a obrátila se k Agnes. „Bylo to ode mne ošklivé takhle tě dráždit, sestro, upřímně se ti za to omlouvám.“

„V to jsem samozřejmě doufala,“ naříkala Agnes.

„Tatínku, ukaž Jamii ten list,“ začala najednou naléhat Mary.

„Ne,“ odsekl baron. Vzápětí zklidnil hlas, aby dcery nepojaly podezření ohledně jeho skutečných úmyslů. „Nemusíš mít obavy, Jamie. Je to prosté. Příští týden k nám přijedou dva Skotové a odvezou si s sebou domů dvě nevěsty.“

Netřeba dodávat, že baronovy dcery tu zprávu nepřijaly s radostí. Dvojčata začala naříkat s takovým rozhořčením, jaké se projevuje u spícího nemluvněte, které někdo štípnutím probudí.

„Já uteču,“ křičela Mary.

„Zdá se mi,“ začala Jamie silným hlasem, kterým chtěla přehlušit křik, „že musíme okamžitě vymyslet nějaký plán, abychom vaše nápadníky odradili.“

Agnes se zarazila uprostřed pláče. „Plán? Jak to myslíš?“

„Napadl mě velmi rafinovaný plán a skoro se bojím o něm mluvit, ale jde o vaše dobro, a tak vám povím, že kdybych si já měla vybírat, určitě bych zavrhla takovou, která by byla… nějak postižená.“

Maryina tvář se pomalu rozjasnila úsměvem. Vždycky nejrychleji chápala Jamiiny nápady, zvláště pokud nebyly zcela čestné. „Nebo tak ošklivá, že by bylo utrpení jen na ni pohlédnout,“ řekla a přikývla. Hnědé oči jí zářily uličnictvím. „Agnes, ty a Alice byste mohly být postižené. Já zkusím být tlustá a ošklivá.“

„Postižené?“ tázala se Alice v naprostém zmatku. „Chápeš, co tím myslí, Agnes?“

Agnes se rozesmála. Nos měla červený, jak si ho neustále otírala, a tváře ji pálily od slz, ale přesto, když se usmála, vypadala velmi hezky. „Myslím, že by to měla být nějaká obávaná

choroba. Musíme sníst hodně jahod, sestro. Vyrážka se objeví jen na pár hodin, tak si musíme dát pozor na čas.“

„Už chápu,“ řekla Alice. „Ti hloupí Skotové si budou myslet, že tak hrozné vyrážky máme na obličeji pořád.“

„Já budu slintat,“ prohlásila Agnes s domýšlivým úsměvem, „a škrábat se, až si budou myslet, že jsem se nakazila od nějakého zvířete vzteklinou.“

Všechny čtyři sestry se při té představě rozesmály. Otec se chytil za srdce. Usmál se na ně.

„Tak. Už rozumíte? Řekl jsem vám, že to nějak půjde.“ Nic takového samozřejmě neříkal, ale ta skutečnost ho vůbec netrápila. „Teď půjdu a trochu si zdřímnu a vy můžete dál spřádat své plány.“ Baron Jamison nemohl opustit síň rychleji.

„Možná že těm Skotům nebude záležet na tom, jak vypadáte,“ uvažovala Jamie, protože se začala trápit, že snad dává sestrám falešnou naději.

„Můžeme se jen modlit, aby byli mdlého rozumu,“ odpověděla Mary.

„Je takový klam hřích?“ ptala se Alice.

„Ovšem,“ odpověděla Mary.

„Tak se raději páteru Charlesovi nepřiznáme,“ zašeptala Agnes. „Dal by nám další měsíc pokání. Kromě toho nezapomeň, že chceme oklamat Skoty. Bůh to jistě pochopí.“

Jamie opustila své sestry a vydala se promluvit si se štolbou. Beak, jak mu s láskou říkali přátelé pro jeho velký orlí nos1, byl starý muž, který již dlouho dělal Jamii důvěrníka. Věřila mu bezvýhradně. Nikdy neprozradil jiným, o čem s ním hovořila. Měl také moudrost získanou věkem. Naučil ji všemu, o čem si myslel, že je pro ni užitečné. Ve skutečnosti s ní jednal spíš jako se synem než jako s dcerou.

Ke sporu mezi nimi docházelo pouze tehdy, když přišlo na barona Jamisona. Štolba dával naprosto jasně najevo, že nesouhlasí se způsobem, jakým nakládal baron se svou nejmladší dcerou. Ale Jamie byla spokojená, a tak nedovedla pochopit, proč se to Beakovi nelíbí. Protože v té záležitosti spolu nesouhlasili, bedlivě se vyhýbali hovoru o otcově povaze.

Jamie počkala, až Beak pošle Emmetta ze stáje pracovat jinam, a pak mu vylíčila celou historii. Beak si během jejího vyprávění neustále hladil bradu, což bylo znamení, že věnuje jejím slovům soustředěnou pozornost.

„Všechno je to vlastně moje chyba,“ přiznala se Jamie.

„Jak jsi na to přišla?“ tázal se Beak.

„Měla jsem dohlédnout na vybírání daní,“ vysvětlovala Jamie. „Teď na moji lenost doplatí mé milé sestry.“

„Lenost, u sta hromů,“ bručel Beak. „Jediná práce, za kterou nejsi zodpovědná, jsou daně a držení stráže. Jsi už polomrtvá z úkolů, které máš na starosti. Bůh mi odpusť, že jsem tě vůbec něco naučil. Kdybych ti neukázal, jak jezdí ti nejlepší a jak loví ti nejlepší, nechovala by ses jako nejlepší. Jsi krásná dívka, Jamie, ale vzala jsi na sebe povinnosti rytíře. A je to moje vina.“

Jamie jeho zoufalý výraz vůbec nepřekvapil. Smála se mu přímo do tváře. „Mnohokrát ses vychloubal mými dovednostmi, Beaku. Jsi na mne pyšný – a basta.“

„Jsem na tebe pyšný,“ řekl se zamručením Beak. „Ale přesto nebudu poslouchat, jak si kladeš za vinu hříchy svého otce.“

„Ale, Beaku…“

„Říkáš, že tebe nezahrnuli do té nabídky manželek?“ ptal se Beak. „Nemyslíš, že je to trochu podivné?“

„Myslím, že je to divné, ale náš král má určitě své důvody. Není namístě zpochybňovat jeho rozhodnutí.“

„Neviděla jsi náhodou ten list, Jamie? Nečetla jsi ho?“

„Ne, tatínek nechtěl, abych se tím trápila,“ odpověděla Jamie. „Beaku, na co myslíš?

Najednou máš v očích takový divný výraz.“

„Myslím, že tvůj otec má něco na svědomí,“ přiznal se Beak. „Něco opovrženíhodného. Znám ho o trochu déle než ty, děvče. Nezapomeň, kdo se trmácel za tvou matkou, když se

1 beak – zobák, pozn. překl.

provdala za barona. Znal jsem baronovy způsoby, ještě než jsi začala chodit. A teď ti říkám, tvůj otec má něco za lubem.“

„Tatínek mě přijal za vlastní,“ řekla Jamie. „Maminka mi vždycky vyprávěla, jak nechtěl ani připomínat, že není můj pravý otec. Nezapomeň prosím na jeho laskavost, Beaku. Tatínek je dobrý člověk.“

„Ano, chová se k tobě hezky, když tě nazývá dcerou, ale to nic na věci nemění.“

V té chvíli vešel znovu do stáje čeledín Emmett. Jamie, která znala jeho nectnost naslouchat hovorům jiných, začala okamžitě mluvit gaelsky, aby jejich rozmluva mohla zůstat utajena.

„Tvoje oddanost je podezřelá,“ zašeptala a zakroutila hlavou.

„Pchá! Jsem oddaný jen tobě. Nikdo jiný ani nevzdychne po tvé budoucnosti. A teď se už netvař tak nabručeně a řekni starému dědkovi, kdy se objeví moji krajané.“

Jamie věděla, že Beak záměrně odvedl hovor od jejího otce, a byla mu za to vděčná. „Až uplyne týden, Beaku. Mám se ukrýt doma a zůstat tam jako vězeň po celou dobu, kdy u nás zůstanou. Tatínek si myslí, že bude lepší, když mě neuvidí, i když nechápu proč. Bude to také dost obtížné, protože mám tolik každodenních povinností. Kdo naloví něco k večeři? Jak dlouho myslíš, že zůstanou, Beaku? Nejdéle tak týden, co říkáš? Budu muset nasolit další vepřové, jestli…“

„Doufám, že zůstanou celý měsíc,“ přerušil ji Beak. „Alespoň si odpočineš,“ dodal. „Jamie, už jsem mnohokrát říkal a budu to opakovat znovu. Kopeš sama sobě hrob tím, že pracuješ od slunka do slunka. Mám o tebe starost, děvče. Pořád vzpomínám na dobu, kdy jsi byla malá, ještě předtím, než onemocněla tvoje matka, Bůh bud milostiv její duši. Nebyla jsi větší než trpaslík, ale zároveň pěkný rošťák. Vzpomínáš si na to, jak jsem musel vylézt zvenku až na věž, abych tě odtamtud dostal? Pořád jsi na mne volala, nechtěla jsi přestat. A já se tak děsil výšek, že jsem vyzvracel celou večeři, sotva jsem slezl dolů. Natáhla jsi mezi oběma věžemi tenoučké lano a myslela sis, že bys po něm mohla chodit jako pavouk.“

Jamie se při té vzpomínce usmála. „Pamatuji se, jak jsi mi naplácal na zadek. Dva dny jsem se nemohla posadit.“

„Ale tatínkovi ses nepřiznala, že jsem tě bil, Jamie, protože sis myslela, že by mě proto potrestal.“

„Měl bys z toho pěknou polízanici,“ prohlásila Jamie.

Beak se zasmál „Takže další výprask jsi pak dostala od maminky. Nepotrestala by tě, kdyby věděla, že jsem se o to už postaral já.“

„Tehdy jsi mě zachránil před jistou smrtí,“ přiznala Jamie.

„Zachránil jsem tě víckrát, ne jenom jednou, a ty to dobře víš.“

„Už je to dávno,“ připomenula mu Jamie s jemným úsměvem. „Teď jsem už dospělá. Mám mnoho povinností. I Andrew to chápe, Beaku. Proč to nechceš pochopit ty?“

Neměl v úmyslu začínat s tím ožehavým tématem. Beak věděl, že by zranil její cítění, kdyby jí řekl, co si doopravdy o Andrewovi myslí. Přestože měl tu čest setkat se s baronovým oblíbencem Andrewem jen jedenkrát, stačilo mu to, aby odhalil podlý charakter toho člověka. Andrewova mysl byla značně omezená. Jediné, na co byl schopen myslet, byl on sám. Svatá pravda, pokaždé, když Beak vzpomněl na to, že by se jeho nejdražší Jamie měla provdat za takového slabocha, obracel se mu žaludek.

„Potřebuješ silného muže, děvče. S výjimkou mé maličkosti opravdu nevím, jestli jsem se kdy s opravdovým mužem setkal. A pořád máš v sobě něco nespoutaného. Chceš být volná, ať si to uvědomuješ nebo ne.“

„Přeháníš, Beaku. Nejsem už divoká, už ne.“

„Myslíš, že jsem tě neviděl, jak stojíš na hřbetě své klisny, když jsi uháněla přes jižní louku, Jamie? Mrzí mě, že jsem tě ten cvik naučil. Pokoušíš ďábla pokaždé, když se ti naskytne příležitost, že?“

„Beaku, tys mě sledoval?“

„Někdo na tebe musí dohlédnout.“

Jamie si tiše povzdechla, pak znovu začala o Skotech. Beak ji nechal hovořit. Doufal, že vyslechne-li všechno její trápení, alespoň část se přenese na něj.

Když se chystala k odchodu za svými povinnostmi, v Beakově hlavě už zrály myšlenky na nové možnosti.

Baron Jamison tedy nastrojil léčku; na to by dal Beak krk. Neměl však v úmyslu připustit, aby to jeho pánovi prošlo jen tak.

Rozhodl se, že Jamii zachrání. Nejprve si samozřejmě bude muset prověřit ty Skoty. Pokud se ukáže, že jeden z nich je bohabojný, šlechetný muž, pak si Beak přísahal, že najde způsob, jak si ho vezme stranou a poví mu, že baron Jamison nemá tři dcery, ale čtyři.

Ano, Beak se pokusí zachránit Jamii před jejím neblahým osudem. Dá-li Bůh, pomůže jí ke svobodě.

Kněz Murdock nám právě řekl, že Alec Kincaid se vrátí domů s anglickou nevěstou. Mnozí se mračili, ale ne proto, že se náš zeman bude znovu ženit. Jejich hněv pramenil z toho, že jeho nevěsta je Angličanka. Alec jen poslouchá králův rozkaz, říkají na jeho obranu jiní. A další jsou prostě zvědavi, jak zeman ten rozkaz stráví.

Bože, doufám, že se do ní zamiluje. O to chci žádat našeho Stvořitele, protože Alec je nepřítelem všech Angličanů stejně jako my ostatní.

Přesto však… zabít ji by v takovém případě přineslo mnohem větší potěšení.

KAPITOLA 2

Alec Kincaid spěchal, aby se dostal domů. Podvolil se žádosti krále Edgara a zůstal v Londýně téměř měsíc, studoval mravy na anglickém dvoře a dovídal se o vrtkavém anglickém králi Anglie, co se dalo. Ve skutečnosti měl Alec ze své povinnosti pramalou radost. Shledal, že angličtí baroni jsou domýšliví, jejich manželky nudné a ukrutně úzkostlivé a jejich vladař Jindřich ve svých rozhodnutích poněkud slabošský. Alec byl však schopen objektivně ocenit některé rysy toho muže, a proto přiznával, i když nerad, že několikrát na něho zapůsobil náhlý výbuch hněvu krále Jindřicha. Bláhové barony, kteří se provinili věrolomností vůči panovníkovi, čekal krutý trest.

Přestože si Alec na svou povinnost nestěžoval, byl rád, když nastal její konec. Jako zeman spravující svůj vlastní klan cítil velkou zodpovědnost. V jeho panství na drsné skotské Vysočině snad nyní vládl zmatek, což bylo pravděpodobné v souvislosti s Campbelly a MacDonaldy, a jen Bůh ví, jaké další starosti na něj budou čekat na prahu.

A teď mělo dojít k dalšímu zdržení. K čertu se zastávkou kvůli ženitbě.

Alec nepovažoval manželství s neznámou Angličankou za nic víc než za nepatrnou nepříjemnost. Měl se oženit, aby vyhověl vůli krále Edgara. Totéž měl udělat samozřejmě i z příkazu krále Jindřicha, protože v poslední době se věci sběhly tak, že tito dva panovníci uzavřeli jakési volné spojenectví.

Jindřich přímo vyžadoval, aby Alec Kincaid byl jedním ze zemanů, kterým poručil oženit se s anglickou nevěstou. Edgar i Alec věděli, proč Jindřich přišel s tím zvláštním příkazem. Bylo nespornou skutečností, že Kincaid, přestože patřil k nejmladším zemanům ve Skotsku, znamenal sílu, se kterou je nutné počítat. Byl velitelem téměř osmi set divokých, nelítostných bojovníků a ten počet se mohl ještě zdvojnásobit, kdyby povolal do boje své věrné spojence.

O Kincaidově bojovém umění se v Anglii potají vyprávěly celé legendy a na Vysočině se obdobné zkazky vykřikovaly nahlas.

Jindřich také věděl, že Alec nijak Angličany nemiluje. Zmínil se Edgarovi o své naději, že sňatek s Angličankou snad zemanův postoj zmírní. Možná, uvažoval Jindřich, že za čas se na Angličany bude dívat smířlivěji.

Edgar byl však bystřejší, než si Jindřich myslel. Tušil, že Jindřich touží získat Alecovu loajalitu vůči Anglii.

Aleca i jeho krále taková prostoduchost velmi pobavila. Edgar byl vazalem krále Jindřicha, to ano, ode dne, kdy před anglickým králem poklekl a složil mu slib věrnosti. Byl také vychován u anglického dvora. Přesto však vládl Skotsku a jeho věrní krajané mu byli oddáni víc, než mohli být komukoliv jinému… zvláště nějakému cizinci.

Jindřich očividně nedoceňoval pokrevní svazky. Edgar i Alec byli přesvědčeni, že anglický král vidí jen perspektivu dalšího silného spojence. V Kincaidově případě se ovšem mýlil, neboť Alec by se nikdy neobrátil zády ke Skotsku nebo jeho králi – ať by byly následky takového jednání jakékoliv.

Daniel, Alecův přítel z dětských dob a nastávající zeman vládnoucí sousednímu klanu Fergusonů, dostal také rozkaz nalézt si anglickou nevěstu. I Daniel strávil vyčerpávající měsíc v Londýně. Považoval tuto povinnost za stejně nepříjemnou jako Alec a hořel netrpělivostí vrátit se domů.

Oba mužové uháněli zničujícím tempem už od úsvitu a jen dvakrát dopřáli svým koním krátký odpočinek. Oba byli rozhodnuti, že se na Jamisonově panství zdrží nejdéle dvě hodiny. Věřili, že tolik času postačí, aby se navečeřeli, vybrali si nevěstu, uzavřeli sňatek, pokud bude přítomen kněz, a vydali se na další cestu.

Nechtěli strávit další noc na anglické půdě. Nezajímalo je, že snad jejich nevěsty budou mít jiné představy. Žena je koneckonců jen majetek, a ani Daniel, ani Alec nepovažovali přání svých nevěst za důležitá. Udělají to, co jim poručí, a basta.

Byl to Alec, kdo získal výhodu vybrat si jako první, když v hodu břevnem o notný kus předstihl svého druha. Ovšem pravdou bylo, že ani jeden z nich nedal do svého výkonu celou svou sílu.

Ano, bylo to jen nutné zlo a povinnost, kterou museli splnit.

Satan a jeho pobočník přijeli na panství barona Jamisona o tři dny dříve, než měli.

Prvním člověkem, který spatřil skotské válečníky, byl Beak a on je také obdařil těmito trefnými přezdívkami. Seděl na nejvyšší příčce žebříku, kterým se lezlo na seník, protože byl přesvědčen, že je čas, aby si trochu zdříml po rušném dopoledni, kdy koneckonců pracoval v teplém jarním slunci bez odpočinku až do oběda. Zpozoroval, že lady Mary vylákala svou sestru Jamii ven na jižní louku, a tak mu nezbývalo, než je sledovat, aby se ujistil, že jim nehrozí nebezpečí. Jakmile Jamii někdo přesvědčil, že by měla odložit své povinnosti, převládl v ní občas záchvat nespoutanosti. Ovšem někdy přitom ztratila veškeré zábrany a to nebylo ani trochu dobré, myslel si Beak. Byl to jen další důvod, proč by měla dostat za manžela silného muže. Nu, jeho sladká Jamie by byla schopna přemluvit i zloděje, aby nekradl, kdyby byla přesvědčena, že je to zapotřebí, a jen Bůh ví, co všechno teď Mary navykládá a jaké pozdvižení z toho bude.

Pouhé pomyšlení na všechno způsobovalo Beakovi mrazení v zádech. Ano, bude muset na tu divokou dvojici dohlédnout.

Zeširoka zívl a začal slézat ze žebříku dolů. Položil nohu na druhou příčku, když spatřil, že se k nim cvalem blíží dva urostlí jezdci.

Beak skoro ztratil rovnováhu. Otevřel ústa jako malý vrabec, který čeká na potravu od matky, ale zdálo se, že je snad vůbec nezavře. Přesto se ovládl a nepokřižoval se a byl jen rád, že jezdci nemohou vidět, jak se mu třesou kolena, když se konečně dostal dolů.

Cítil, že se mu prudce rozbušilo srdce. Beak si připomenul, že mu v žilách proudí skotská krev, třebaže pocházela od předků z Nížiny. Také si uvědomil, že dosud nikdy neposuzoval člověka pouze podle jeho zevnějšku. Ale žádná z těch myšlenek nezmírnila jeho původní zděšení před obry, kteří ho upřeně pozorovali.

Beak se roztřásl. Omlouval svou zbabělost tím, že si začal namlouvat, že je jenom obyčejný člověk a při pohledu na tyto dva válečníky by naskočila husí kůže i apoštolům.

Při pohledu na Satanova průvodce měl Beak v hlavě jedinou myšlenku – že je vysoký a statný, má široká ramena, vlasy barvy rezavých hřebíků a oči zelené jako voda v moři. V koutcích těch chladných očí viděl zlověstné vrásky.

Tento muž byl sice obr, ovšem ve srovnání s tím druhým se zdál docela drobný.

Ten, kterého Beak považoval za ďábla, měl vlasy barvy bronzu, stejně jako pleť. Byl o dobrou hlavu vyšší než jeho společník a na svém těle Herkula neměl ani gram zbytečného tuku. Když Beak klopýtavě vykročil ke dvojici, aby se mu lépe podíval do tváře, okamžitě svého kroku litoval. Z hnědých očí vyzařoval mrazivý chlad. Ten pohled by dokázal zmrazit trs jetele uprostřed léta, pomyslel si Beak s rostoucím zoufalstvím.

To tedy znamená konec jeho bláznivého plánu, jak zachránit Jamii. Beak usoudil, že by raději zaprodal duši peklu, než by měl připustit, aby ji dostal některý z těch barbarů.

„Říkají mi Beak a jsem tady vrchní štolba,“ vykoktal konečně, doufaje, že vzbudí dojem, že jsou zde další štolbové, a budou ho tedy považovat za osobu dost významnou na to, aby s ním mohli hovořit. „Jedete brzy,“ dodal s nervózním kývnutím. „Jinak by celá rodina stála seřazena v slavnostním rouchu, aby vás mohla přivítat, jak náleží.“

Beak se odmlčel, nadechl se a čekal na odpověď. Jeho čekání však bylo marné a touha navázat rozhovor se brzy rozplynula. Brzy se začal cítit jako moucha, k níž se blíží pavouci. Pohled, který na něho upírali ti dva obři, byl deprimující.

Podkoní se rozhodl zkusit to znovu. „Postarám se o vaše koně, lordi, zatímco oznámíte svou návštěvu v domě.“

„O své koně se postaráme sami, starče.“

Tato slova pronesl ďáblův pobočník. Ani jeho hlas nebyl nijak příjemný. Beak přikývl, pak ustoupil o několik kroků, aby jim šel z cesty. Díval se, jak snímají sedla a pronášejí v gaelštině slova chvály svým koním. Byli to urostlí hřebci, jeden hnědý, druhý černý, a Beak si všiml, že ani jeden kůň nemá na slabinách stopy po ranách bičem… ani jinou poskvrnu.

V Beakově nitru začala znovu klíčit naděje. Už dávno poznal, že skutečný charakter muže se pozná podle toho, jak se chová ke své matce a ke svému koni. Kůň barona Andrewa byl

poznamenán hlubokými stopami bití, a když už tohle není skutečný důkaz pravdivosti jeho teorie, pak už nic.

„Zanechali jste svou družinu dole vzadu za hradbami?“ zeptal se Beak a tentokrát promluvil gaelsky, aby viděli, že je jejich přítelem.

Zdálo se, že pobočníka jeho snaha potěšila, protože se tentokrát na štolbu usmál. „Přijeli jsme sami.“

„Až z Londýna?“ tázal se Beak s neskrývaným údivem v hlase.

„Ano,“ odpověděl lord.

„Nikdo se nestaral o vaši ochranu?“

„Nikoho takového nepotřebujeme,“ odpověděl muž. „To patří k anglickým zvyklostem, ne k našim. Nemám pravdu, Kincaide?“

Satan se neobtěžoval s odpovědí.

„Jaká jsou vaše jména, mylordi?“ ptal se Beak. Byla to troufalá otázka, kterou jim položil, ale válečníci se na něho už nemračili a to mu dodalo kuráže.

Pobočník místo odpovědi změnil téma. „Hovoříš dobře naším jazykem, Beaku. Jsi tedy Skot?“

Beakova hruď se nadmula pýchou. „To tedy jsem a měl jsem ryšavé vlasy, než mi zešedivěly.“

„Jmenuji se Daniel, z klanu Fergusonů. Jeho nazývají přátelé Alec,“ řekl a kývl hlavou k druhému jezdci. „Alec je náčelníkem klanu Kincaidů.“

Beak se obřadně uklonil. „Je mým poníženým potěšením seznámit se s vámi,“ prohlásil.

„Tolik let jsem nemluvil s rodilým Skotem, že jsem zapomněl, jak se chovat,“ dodal s úsměvem. „A také jsem zapomněl, jak jsou muži z Vysočiny urostlí. Až jsem se polekal, když jsem vás spatřil poprvé.“

Otevřel dvířka dvou čistých stání hned u vchodu a pak se pokoušel přimět muže k dalšímu hovoru.

„Je to tak, přijeli jste o tři dny dříve,“ řekl. „Myslím si, že celá rodina bude vzhůru nohama.“

Nikdo z příchozích jeho poznámku nekomentoval, ale Beakovi se zdálo, že podle pohledu, kterým se na sebe podívali, jim vůbec nezáleželo na tom, způsobí-li nějaké pozdvižení nebo ne.

„Koho jsi tedy očekával, když ne nás?“ zeptal se lord Daniel a zamračil se. Beaka jeho otázka zmátla. „Očekával? Nikoho, alespoň ne další tři dny.“

„Padací most byl spuštěn, muži, a v dohledu ani jedna stráž. Jistě…“

„Ach tak,“ řekl Beak s dlouhým unaveným povzdechem. „Nu, je pravda, že most je většinu času dole a nikdy tam nikdo nehlídá. Víte, baron Jamison je trochu zapomnětlivý.“

Jakmile Beak spatřil nevěřící pohledy na tvářích návštěvníků, pomyslel si, že by měl říci něco na obranu svého pána. „Žijeme zde uprostřed pustiny a není čeho se bát. Baron říká, že nemá tolik bohatství, aby stálo za to ho oloupit,“ prohlásil a pokrčil rameny. „A zatím nikdy nikdo nepřijel bez pozvání.“

„Nemá nic cenného?“ Konečně promluvil Alec Kincaid. Jeho hlas zněl tiše, ale zároveň překvapivě silně. A když se obrátil přímo k Beakovi, starci se opět roztřásla kolena. „Má přece dcery, ne?“

Jeho pohled mohl zapálit oheň, usoudil Beak. Nevydržel se mu dlouho dívat do očí a musel klopit zrak ke špičkám bot, aby byl schopen soustředit se na jejich rozmluvu. „Ovšemže má dcery, dokonce víc dcer, než je ochoten přiznat,“

„A přece se nestará o jejich ochranu?“ divil se Daniel. Nedůvěřivě kroutil hlavou, pak se obrátil k Alecovi a řekl: „Slyšels někdy něco takového?“

„Ne, nikdy.“

„Co je to za člověka, ten baron Jamison?“ zeptal se Daniel Beaka. Na jeho otázku odpověděl Kincaid. „Je to Angličan, Danieli.“

„Ach, to říká vše, že?“ podotkl suše Daniel. „Pověz mi tohle, Beaku. Jsou baronovy dcery tak nevzhledné, že nepotřebují ochranu? Nechrání snad svou ctnost?“

„Všechny jsou krásné,“ odpověděl Beak. „A každá z nich je čistá jako v den, kdy se zrodila.

Ať do mne uhodí hrom, jestli nemluvím pravdu. To jen jejich otec se vyhýbá své povinnosti,“ dodal Beak a zamračil se.

„Kolik dcer tedy má?“ zeptal se Daniel. „Nikdy jsme se na to krále neptali.“

„Setkáte se se třemi,“ zamručel Beak.

Měl v úmyslu vysvětlit svoji poznámku, avšak oba návštěvníci se obrátili a vydali ke dveřím.

Teď, nebo nikdy, rozhodl se Beak. Zhluboka se nadechl, pak zvolal: „Jste oba mocnými vládci svých klanů, nebo je jeden z vás mocnější než druhý?“

Alec postřehl ve štolbově hlase obavy. Zaujalo ho to natolik, že se znovu obrátil ke starci.

„Co je to za opovážlivou otázku?“

„Neměl jsem v úmyslu projevit žádnou neúctu,“ vyhrkl chvatně Beak, „a pro svoji otázku mám počestný důvod. Vím, že překračuji meze svého postavení, když se tak ptám. Víte, někdo se musí starat o její blaho, a já jsem jediný, kdo tu starost má.“

Daniel se nad podivnými slovy zamračil. Téměř ničemu nerozuměl. „Za rok nebo dva se stanu zemanem svého klanu jako právoplatný následník,“ odpověděl. „Kincaid vládne již nyní svému vlastnímu klanu. Stačí ti taková odpověď, Beaku?“

„Bude si tedy nevěstu vybírat jako první?“ zeptal se Beak Daniela.

„Bude.“

„A je mocnější než ty?“ pokračoval podkoní. Daniel přikývl. „Nyní ano,“ prohlásil s úšklebkem. „Beaku, cožpak jsi nikdy neslyšel o Kincaidových bojovnících?“

„Ano, slyšel jsem různé historky.“

Vážnost jeho tónu vyvolala Danielův úsměv. Stařec měl očividně z Aleca strach. „Rozumím tomu tak, že některé příběhy, které jsi slyšel, popisují Alecovy způsoby boje?“

„Ano. Nechtěl jsem jim věřit,“ dodal Beak a chvatně pohlédl směrem k Alecovi. „Vyprávěli je Angličané a jsem si jist, že přeháněli o zemanově… ukrutnosti.“

Daniel se ušklíbl na Aleca, než odpověděl na tuto poznámku. „Nu, pochybuji, že příběhy v nejmenším přeháněly, Beaku. Říká se, že nezná milost? Soucit?“

„Ano.“

„Pak jim raději věř, Beaku, neboť jsou pravdivé. Je to tak, Alecu?“

„Ano, je to tak,“ přisvědčil rozhodně Alec.

„Beaku,“ pokračoval Daniel, „tvé otázky mě pobavily, i když nemám tušení, co se snažíš zjistit. Chtěl bys nám snad položit ještě nějakou otázku?“

Beak ustrašeně přikývl. Obrátil se teď k Alecovi a hleděl na něho. Uplynul dlouhý okamžik ticha, ve kterém se pokoušel přijít na vhodný způsob, jakým by vysvětlil záležitost s Jamií, aniž by vysloveně porušil loajalitu vůči svému pánovi.

Alec viděl v očích starého muže strach. Zamířil k němu a zastavil se přímo před podkoním.

„Co si přeješ mi říci?“

Beak usoudil, že Kincaidova intuice je stejně znepokojující jako jeho postava a hlas.

Beakovi se chvěl hlas, když vyslovoval svoji otázku: „Zacházel jsi někdy špatně se ženou, Alecu Kincaide?“

Bylo jasné, že se jeho otázka zemanovi nelíbí. Jeho výraz náhle ztvrdl jako kámen. Beak instinktivně ustoupil o krok zpátky a musel se opřít o stěnu, aby neztratil rovnováhu.

„Měl jsem s tebou trpělivost, protože jsi Skot, starče, ale jestli mi ještě jednou položíš tak nestoudnou otázku, přísahám, že bude tvá poslední.“

Beak přikývl. „Potřebuji to vědět, být o tom přesvědčen, protože bych ti chtěl dát velký dar, a musím vědět, jestli oceníš jeho hodnotu, můj pane.“

„Mluví v hádankách,“ prohlásil Daniel. Vykročil a postavil se vedle Aleca. Jeho výraz byl téměř stejně chmurný jako Kincaidův, všiml si Beak. „Žiješ v Anglii příliš dlouho, starče, když se opovažuješ klást tak ohavné otázky.“

„Vím, že v tom nevidíte ani za mák rozumu,“ připustil Beak zoufale. „Ale kdybych všechno řekl otevřeně, vypadal bych neloajálně v očích své paní. A to nemohu,“ dodal. „Sedřela by ze mne kůži.“

„Ty přiznáváš, že se bojíš ženy?“ tázal se Daniel.

Beak nedbal na udivený výraz mužovy tváře i na potlačovaný smích v jeho hlase. „Nebojím se žádné ženy. Jen nechci porušit slovo,“ vysvětloval. „To děvče pro mne znamená celý svět.

Nestydím se říci, že ji miluji jako vlastní dceru.“

Beak se odvážil setkat se s ostrým Alecovým pohledem. Ale bylo to žalostné úsilí. Ach, jak si přál, aby druhý válečník byl z těch dvou mocnější. Ten, který se jmenoval Daniel, se alespoň občas usmál. „Jsi dost silný, abys dovedl chránit, co ti patří?“ zeptal se Kincaida ve snaze dostat se co nejdříve k jádru věci.

„Jsem.“

„Baron Andrew povolá do boje mnoho vojáků. Bude si chtít vzít zpět dar, který ti nabízím.

A anglický král Jindřich ho nazývá svým přítelem,“ dodal Beak a svraštil obočí, aby svým slovům dodal důraz.

Zdálo se, že Kincaida jeho prohlášení nevzrušilo. Lhostejně pokrčil rameny. „Nezáleží mi na tom.“

„Kdo je ten baron Andrew?“ ptal se Daniel.

„Angličan,“ odvětil Beak.

„Čím dál lépe,“ řekl Alec. „Pokud se rozhodnu přijmout dar, který mi nabízíš, s radostí přijmu Angličanovu výzvu. Neznamená pro mne žádnou hrozbu.“

Beakovi se viditelně ulevilo. „O tom nemůže být pochyb,“ podotkl.

„Chceš snad darovat koně?“ zeptal se Daniel a zmateně kroutil hlavou. Stále nechápal, co se štolba snaží Alecovi naznačit.

Kincaid pochopil. „Není to kůň, Danieli.“

Beak se usmál. Ten muž se zdál být bystrý jako málokdo. „Jakmile spatříš můj dar, zemane Kincaide, budeš ho chtít mít,“ chvástal se. „Líbí se ti modré oči, mylorde?“

„Na Vysočině jsou modré oči obvyklé, Beaku,“ vmísil se do řeči Daniel.

„Nu dobrá,“ protáhl Beak, „ovšem je modrá a modrá.“ Hlasitě si odkašlal a pokračoval: „A teď k mé hádance, zemane Kincaide. Baron Jamison opatruje své dcery jako své koně – to je pravda. Jen se rozhlédni kolem a brzy poznáš, co tím míním. Ty hezké malé klisny v tamtěch stáních, kde je může každý vidět, patří baronovým dcerám. Ale když půjdeš po této dlouhé chodbě a zahneš za roh, uvidíš ve skrytu u zadních dveří ještě jedno stání. Je odděleno od ostatních. Tam chová baron svůj skvost, nádhernou bělostnou krásku, která jen čeká na vhodného druha. Vyhovte pošetilému starci, protože je Skot, jak si snad vzpomínáte, a dobře si koně prohlédněte,“ naléhal Beak a pokynul oběma mužům. „Věnuj jim pozornost zvláště ty, zemane Kincaide.“

„Vzbudil moji zvědavost,“ řekl Alecovi Daniel. Oba muži následovali podkoního. Když vešli do stáje, Beakovo chování se výrazně změnilo. Zastrčil si mezi zuby stéblo slámy, opřel se o stěnu s jednou nohou nedbale přehozenou přes druhou a pozoroval, jak napjatou klisnu zachvacuje ještě větší vzrušení, když Alec vztáhl ruku, aby ji pohladil. Boční dveře byly pootevřeny, pronikal jimi sluneční paprsek zvenku a vrhal jemný pás světla na stříbrnou hřívu koně.

Hrdá kráska se ještě dlouho nechtěla uklidnit, ale nakonec ji válečník přiměl k tomu, aby ukázala alespoň náznak mírného chování. Beak jen doufal, že zeman projeví stejnou trpělivost s jemnou Jamií.

„Je nádherná,“ poznamenal Daniel.

„Ještě napůl divoká,“ podotkl Alec.

Při tom se usmál a Beak došel k názoru, že být napůl divoká neznamená v jeho očích žádnou vadu. „Jmenuje se Bouře a to jméno si skutečně zaslouží. Baron se k ní nemůže ani přiblížit. Daroval ji své nejmladší dceři, když začalo být jasné, že je jediná, kdo na ní dokáže jezdit.“

Alec se znovu usmál – což bylo neobvyklé – když se ho klisna pokoušela kousnout do ruky.

„Je divoká. S dobrým hřebcem by mohla mít dobré potomstvo – houževnaté a čilé.“

Beak zkoumavě hleděl na Aleca. Když se jejich oči znovu setkaly, usmíval se. „Přesně totéž si myslím o daru, který ti chci věnovat.“ Beak se odlepil od stěny a nadechl se. Pak promluvil:

„Jak jsem už řekl, zemane Kincaide, baron se chová ke svým dcerám jako ke koním. Ty tři přímo před tebou může vidět každý…“

Zapřísahal se, že už neřekne ani slovo. Bylo na Skotovi, aby uhodl zbytek hádanky.

„Beaku? Jsi tam?“

Ta slova pronesla lady Jamie. Beak se tak vyděsil, až skoro spolkl stéblo, které přežvykoval.

„To je nejmladší z baronových dcer,“ řekl oběma mužům. „A tam jsou boční dveře,“ dodal šeptem. „Jestli chcete vyjít ze stáje, dostanete se tudy nejrychlejší cestou k hlavní bráně. Já se podívám, co mi chce moje Jamie.“ Přes svůj pokročilý věk se Beak stále pohyboval překvapivě rychle. Zahnul za roh a uprostřed chodby zastihl Jamii a její sestru Mary.

„Mluvil jsi s někým, Beaku?“ ptala se Mary. „Zdálo se mi, že slyším…“

„Jenom jsem zašel na chvilku k Bouři,“ lhal Beak.

„Jamie říkala, že budeš spát a že si budeme moci vzít své koně na krátkou vyjížďku,“ přiznala se Mary.

„Prokrista, Mary, nemusela jsi to říkat.“

„No, říkala jsi přece…“

„Že se nestydíš, Jamie,“ láteřil Beak. „Vůbec jsem nespal a ty bys tu neměla potají slídit,“ zašklebil se. „To se na dámu nesluší.“

„Ale ano, spal jsi,“ řekla mu Jamie. Jeho úsměv ji nakazil. „Dnes máš dobrou náladu, že?“

„To mám,“ připustil Beak. Snažil se zakrýt dychtivost, i když nechtěl u Jamie vzbudit podezření, že má něco za lubem. Uvažoval, jestli zemani dosud setrvávají u Bouře. Přestože Kincaid nemohl Jamii vidět, Beak věděl, že její hlas, tak jemný a jasný zároveň, jistě upoutá jeho pozornost.

„A k čemu jste se chystaly dnešního krásného dne vy dvě, jestli se mohu zeptat?“ zpovídal dívky Beak.

„Chtěly jsme se projet,“ řekla Mary. Zmateně na Beaka pohlédla. „Přece jsme to říkaly.

Není ti něco, Beaku? Jamie, připadá mi nějak rozpálený.“

Jamie okamžitě sáhla Beakovi na čelo. „Horečku nemá,“ řekla své sestře.

„Přestaňte se o mne starat,“ řekl Beak. „Jsem v pořádku jako vždy.“

„Takže nám dovolíš, abychom si na hodinu nebo dvě vyjely?“ zeptala se Mary.

„Ale jenom krokem,“ přikazoval Beak. Založil si ruce na prsou, aby zdůraznil, že to myslí vážně.

„Proč nemůžeme cválat?“ ptala se Mary.

„Protože se vaše klisny právě připravovaly k odpočinku,“ prohlásil Beak. „Dal jsem jim krmení, očistil je a teď se chystaly si zdřímnout.“

Beak právě dopověděl vymyšlenou historku, když si vzpomněl na dva statné hřebce ustájené ve stáních vedle hlavního vchodu. Začal se obávat, že si jich Mary a Jamie všimnou. Ale sestry obvykle stájemi jen prolétly a bylo dost pravděpodobné, že je dostane ven zadním vchodem dříve, než se pořádně rozhlédnou kolem sebe.

„Měly byste se začít připravovat na vítání hostů,“ začal Beak. Uchopil Mary za pravou ruku a Jamii za levou a táhl je směrem ke vstupu.

„Mary mne přesvědčila, že tak hezké odpoledne nemusím strávit starostmi o naše nezvané hosty,“ vysvětlovala Jamie. „Přestaň mě tahat za rukáv, Beaku.“

„Máme ještě celé tři dny volna,“ začala Mary. „Jamie má spoustu času, aby uvedla domácnost do pořádku.“

„Mohla bys jí trochu pomoci, děvče,“ řekl Beak. „Prospělo by ti to.“

„Nepopichuj ji, Beaku. Mary by mi pomohla, kdybych ji o to požádala.“ Nezdálo se, že by Beak její poznámce věřil.

„Když mluvíme o žádostech,“ ozvala se Mary, „je tu jedna věc, o kterou bych tě chtěla poprosit, Beaku.“

„Mary, neobtěžuj teď Beaka nějakými požadavky.“

„Ale já chci teď Beaka obtěžovat,“ odporovala Mary své sestře. „Vážím si jeho rad stejně jako ty. A kromě toho chci vědět, jestli jsi mi řekla pravdu.“

„Tak z takového hříchu mě podezíráš,“ stěžovala si Jamie. Její úsměv však Beakovi napověděl, že se ani trochu neurazila.

„Jamie mi vyprávěla o těch strašných Skotech, Beaku. Napadlo mě, že uteču. Co říkáš mému smělému plánu?“

Beak se pokoušel zadržet smích; lady Mary mluvila tak upřímně. „Záleží na tom, kam bys chtěla utéci, řekl bych.“

„Ach, vlastně jsem o žádném určitém místě ještě neuvažovala, ale…“

„Zajímalo by mě, proč chceš někam utíkat, lady Mary,“ řekl Beak. „Jakými hrůzyplnými báchorkami ti tvá sestra popletla hlavu? Myslíš, že jsou pravdivé?“

„No, Beaku, proč si myslíš, že bych své sestře lhala?“ tázala se Jamie a snažila se tvářit se vážně.

„Protože vím, jakými cestami se ubírají tvé myšlenky, Jamie,“ odpověděl Beak. „Je to tvoje dílo, že? Jakými historkami jsi dnes zmámila svou ubohou sestru? Vidím, že se kvůli tobě teď třese strachy. A taky vím, že ty sama o Skotech nevíš vůbec nic.“

„Vím, že mají ptačí mozky,“ odpověděla Jamie. Mrkla na Beaka, a když Mary neřekla nic, pokračovala. „Samozřejmě jen Skotové, kteří vyrostli na Vysočině. Lidé z Nížiny jsou velmi chytří, zrovna jako ty, Beaku.“

„Nepokoušej se mě obluzovat sladkými slovy,“ varoval ji Beak. „Tentokrát se ti to nepovede. Vidím, jak se Mary trápí. Vždyť si může sedřít kůži z rukou. Cos jí napovídala?“

„Jen jsem se zmínila, že Skotové se údajně honosí velmi mohutnými postavami.“

„Nu, Mary, to přece není nic hrozného,“ namítl Beak.

„Hodně jedí,“ přerušila ho Mary.

„A to je hřích?“

„Je,“ odpověděla Mary.

„Obžerství,“ dodala Jamie s úsměvem.

„Jamie také říkala, že pořád jenom bojují.“

„Ne, Mary, říkala jsem, že velmi často bojují. Když už opakuješ má slova, tak se vyjadřuj přesně.“

„Je to tak, Beaku?“

„Co myslíš, Mary?“

„Že pořád jenom bojují.“

„Říkala jsem pouze, že se rádi napadají,“ opravila ji Jamie a mírně pokrčila rameny.

Beak si povšiml, že Jamii lehce zrůžověly tváře. Byla v rozpacích nad tím, co o ní říkala její sestra.

Jamie tedy klamala. Vypadala zrovna tak provinile jako tehdy, kdy přesvědčila Mary, že otec napsal list, kterým ji svěřuje do péče kláštera.

Tak ráda si vymýšlela. Ale nemohl se na ni zlobit. Byla tak nádherná, zvláště dnes, kdy si oblékla šaty v Beakově oblíbené barvě – syté královské modři. Vlasy měla rozpuštěné a husté kadeře jí spadaly v neuspořádaných pramenech hluboko pod štíhlá ramena. Na nose a bradě bylo vidět šmouhy špíny.

Beak si přál, aby se zeman Kincaid mohl pořádně podívat na Jamii právě v této chvíli, kdy jí fialkové oči zářily šibalstvím.

Mary vyhlížela také půvabně. Byla dnes v růžovém, ale krásné šaty byly potřísněny skvrnami bláta. Beak začal přemítat, jaké taškařice už mají dnes sestry na svědomí, pak usoudil, že to raději nebude zjišťovat.

Znovu byl nucen zabývat se úvahami o Skotech, když Mary vyhrkla: „Jamie říkala, že Skotové si vždycky vezmou, co chtějí, pokud o to skutečně stojí. Také říkala, že mají zvláštní pořadí důležitosti.“

„A jaké by mělo být?“ zeptal se Beak.

„Silní koně, tlusté ovce a jemné ženy,“ řekla Mary.

„Koně, ovce a ženy?“

„Ano, Beaku, a právě v tomto pořadí. Jamie tvrdí, že spí raději se svými koňmi než se svými ženami. Tak co? Je to pravda? Jsou u nich ženy na posledním místě?“

Beak Mary neodpověděl. Hleděl na Jamii a chtěl ji svým vyčítavým pohledem přimět k tomu, aby sestře odpověděla. Zdálo se mu, že Jamie je trochu v úzkých, ale nebyl si jist, jestli se uchýlí k omluvě, nebo vypukne v smích.

Zvítězil smích. „Abych řekla pravdu, Mary, jen jsem tě škádlila.“

„Jen se na sebe podívejte,“ ozval se Beak. „Jste samá špína jako děti sedláků. To jsou mi tedy vznešené dámy! A ty, holčičko,“ dodal a hrozil prstem Jamii, „se směješ jako potrhlá. Copak jste to prováděly na louce, nechtěly byste mi říct?“

„Pokouší se uhýbat,“ řekla Mary své sestře. „Čekám na tvoji omluvu, Jamie, a bez ní se odtud nehnu. A jestli se mi nebude zdát, že to myslíš upřímně, povím to otci Charlesovi. Uloží ti takové pokání, že na ně hned tak nezapomeneš.“

„Je to tvoje chyba, ne moje,“ namítala Jamie. „Je hrozně snadné vodit tě za nos.“

Mary se obrátila k Beakovi. „Nemyslíš, že by moje sestra měla mít trochu víc pochopení pro mé nesnáze? Ona se nebude muset postavit před ty skotské válečníky a prosit Boha, aby si ji nevybrali. Otec si zamanul ji ukrýt.“

„Jen proto, že mé jméno nebylo uvedeno v králově rozkazu,“ připomněla Jamie sestře.

„Nejsem si tak jist, že jsi tam nebyla jmenována,“ namítl Beak.

„Tatínek by nelhal,“ protestovala Jamie.

„Co se toho týče, nechci tvrdit tak ani tak, Jamie,“ řekl Beak. „Mary? Jamie ti neřekla o Skotech vůbec nic hrozného, jestli to mohu posoudit. Zbytečně se děsíš, děvče.“

„Vykládala mi ještě další historky, Beaku,“ řekla Mary. „Nezdálo se mi to samozřejmě, protože byly tak ohavné. Nejsem tak lehkověrná, Beaku, i když si to moje sestra myslí.“

Beak se znovu na Jamii zamračil. „Tak co, milady?“

Jamie si lehce povzdechla. „Přiznávám, že jsem si něco z toho vymyslela, ale zároveň je část z toho také pravda, Beaku.“

„Jak můžeš vědět, co je pravda, a co ne? V každém případě bys neměla naslouchat klevetům. To jsem ti říkal už dávno.“

„Jakým klevetům?“ ptala se Mary.

„Že Skotové po sobě vrhají břevny - jen tak pro zábavu.“

„Břevny?“

„Borovými kmeny, Mary,“ upřesnila Jamie.

Mary si povzdechla a opovržlivě odfrkla. „To nedělají.“

„Ale dělají,“ odporovala Jamie. „A jestli vrhat po sobě břevny není barbarský zvyk, pak už nevím co jiného.“

„Opravdu si myslíš, že ti něco takového uvěřím?“

„Je to pravda,“ přiznal Beak. „Opravdu vrhají břevny, i když ne jeden na druhého.“

Mary potřásla hlavou. „Podle toho, jak se na mne šklebíš, Beaku, bych řekla, že se mnou žertuješ. Ach, ano, určitě je to tak,“ dodala, když chtěl protestovat. „A jistě také budeš tvrdit, že je pravda, že Skotové nosí ženské šaty?“

„Co…“ Beak přidušeně zakašlal. Doufal, že muži už konečně opustili stáje a neslyší tuto ostudnou rozmluvu. „Myslím, že bychom měli vyjít ven a promluvit si jinde. Je příliš krásný den, než abychom ho trávili tady ve stáji.“

„To je pravda,“ řekla Jamie sestře, nedbajíc na Beakův návrh. „Opravdu nosí ženské šaty.

Není tomu tak, Beaku?“

„Kde jsi slyšela takovou bezbožnost?“ naléhal Beak.

„Cholie mi to řekla.“

„Tak tedy Cholie?“ ujišťovala se Mary. „No, kdyby ses obtěžovala zmínit se mi, že to byla ona, nevěřila bych ti ani slovo. Víš stejně dobře jako já, že naše děvečka si celý den přihýbá ze džbánku piva. Byla asi opilá.“

„Och, přestaň,“ mumlala Jamie. „Nebyla opilá.“

„Och, přestaň?“ opakovala Mary. „Opravdu, Jamie, teď mluvíš zrovna jako Beak.“

„Nosí,“ řekl Beak ve snaze zabránit počínající hádce.

„Co nosí?“ ptala se Mary.

„Nosí šat, který jim sahá po kolena,“ vysvětloval Beak.

„Tak vidíš, to jsem přece říkala, Mary.“

„Takovému oblečení se říká pléd, Mary. Pléd,“ opakoval se zamručením Beak. „Je to jejich nedotknutelná tradice. Myslím, že by protestovali, kdyby slyšeli, že tomu říkáte ženské šaty.“

„Pak není divu, že musí pořád bojovat,“ vmísila se do hovoru Jamie. Ve skutečnosti nevěřila Choliiným povídačkám, ale Beak hovořil tak vážně, až si začínala myslet, že má pravdu.

„Ano,“ přisvědčila Mary. „Musí bránit svá roucha.“

„To nejsou roucha.“

„Tak se podívej, co jsi způsobila, Jamie. Beak teď na nás křičí.“

Jamie okamžitě zkroušeně řekla: „Mrzí mě, Beaku, že jsem tě rozzlobila. Ty jsi ale dnes nervózní. Pořád se jenom ohlížíš za sebe. Myslíš, že na tebe někdo vyjukne zpoza rohu? Co tam…“

„Jsem ospalý,“ koktal Beak. „Proto jsem tak nevrlý.“

„Tak musíš jít a pořádně si odpočinout,“ rozhodla Jamie. „Pojď, Mary. Beak byl k nám tak trpělivý a teď vidím, že se necítí dobře.“

Vzala Mary za ruku a vydala se ke dveřím. „Dobrotivý Bože, Mary, oni opravdu nosí ženské šaty. Cholii jsem vlastně ani nevěřila, ale on mě přesvědčil.“

„Uteču a bude to,“ řekla Mary dost hlasitě, aby to Beak slyšel. Náhle se zastavila a prudce se otočila. „Smím ti položit ještě jednu otázku?“ zvolala.

„Ano, Mary.“

„Nevíš náhodou, jestli Skotové nenávidí tlusté ženy?“

Na takovou nesmyslnou otázku nedokázal odpovědět. Když pokrčil rameny, Mary se odvrátila a vydala se za Jamií. Obě sestry si pozvedly lemy svých sukní a daly se do běhu k venkovním hradbám. Beak se začal dusit smíchy, když se na ně díval.

„Má mužské jméno.“

Štolba málem vyskočil z kůže. Neslyšel, že se k němu přiblížil Alec Kincaid. Otočil se a zíral přímo k ramenům urostlého muže. „Její matka jí tak chtěla zajistit místo v nové rodině. Baron Jamison není Jamiiným pravým otcem. Prohlásil ji však za vlastní. Tolik musím uznat. Podíval ses tedy na ni dobře?“ dodal chvatně.

Alec přikývl.

„Odvezeš si ji tedy s sebou?“

Kincaid dlouho hleděl na starce, než odpověděl.

„Ano, Beaku. Odvezu si ji s sebou.“ Volba byla u konce.

KAPITOLA 3

Jamie se dověděla o předčasném příjezdu Skotů až od Merlina, pastýře, který měl na starost dobytek na pastvinách. Spěchal za ní, aby jí řekl, že v domě vypukl nesmírný zmatek a její otec si přeje, aby přišla a všechno urovnala.

Merlin se však ve svém poněkud nesouvislém projevu zapomněl zmínit o Skotech. Nebyla to ovšem jeho chyba, protože sotva začal se svým vysvětlováním, krásná paní okamžitě obrátila pohled na něho. Její fialkové oči v něm vyvolávaly posvátnou hrůzu. Pak se jeho velitelka usmála a Merlinovo srdce se vzrušeně rozbušilo jako srdce nějaké mladé služtičky. Ale mysl mu už zmateně netěkala. Vytratily se z ní všechny myšlenky s výjimkou jediné: že mu lady Jamie věnuje soustředěnou pozornost.

Jeho koktání se samozřejmě ještě vystupňovalo, ale na tom vlastně nezáleželo. Jamie v žádném případě nemohla uposlechnout otcovu výzvu. Měla co dělat se zraněním, které vyžadovalo její okamžitou pomoc. Ubohý starý Silas, jehož zrak byl už zrovna tak slabý jako ruce, vydával ze sebe strašný řev, který byl tak nesnesitelný, že při něm prasata začala kvičet na protest.

Silas si nešťastnou náhodou prořízl paži, když chtěl zapíchnout nůž do kůže, ze které vyřezával pokrývku pod sedlo.

Rána nebyla velká a nevyžadovala vypálení horkým nožem, přesto však Jamie strávila u starce hodnou chvíli, aby ho uklidnila poté, co mu ránu vyčistila a ovázala. Potřeboval přece trochu péče – a basta.

Merlin stál při tom zmatku po boku kuchařky. Trochu žárlil na pozornost, které se Silasovi od jejich paní dostávalo. Cítil také silné obavy, že si nevzpomene na druhou část informace, již byl pověřen jí sdělit.

Jamie byla konečně hotova se svou prací a zanechala Silase v opatrování schopné Cholie. Věděla, že oba sloužící si teď dopřejí alespoň jeden džbánek piva, ale nepovažovala to za příliš velký prohřešek, když uvážila Silasovo rozčilení a Choliinu potřebu poskytovat úlevu jediným způsobem, který znala.

„Nemohu hasit víc než jeden oheň najednou,“ řekla Merlinovi, když jí připomněl poprask, ke kterému došlo v otcově domě. Usmála se, aby zmírnila jeho výčitky, a pak ustaraně vyhlížejícího pastevce opustila. Běžela celou cestu do kopce se sukněmi vykasanými až ke kolenům. Po boku jí běželi tři hraví chrti. Zpomalila, a spolu s ní i psi, až když proběhli otevřenými dveřmi a ocitli se ve velké síni.

Pak se okamžitě zastavila. Její pozornost upoutali dva cizinci opírající se nedbale o římsu krbu.

Jamii přítomnost návštěvníků velmi překvapila a překvapení bylo na ní znát. Na mou věru, byli to nejurostlejší muži, jaké kdy viděla. Nemohla se ubránit, aby na ně nepohlédla. Bylo by však lépe, kdyby to neudělala, neboť první slova, která jí vyklouzla z úst, nebyla příliš zdvořilá.

„Dobrotivý Bože!“

Ten výkřik jen zašeptala a ještě ho zdusila, ale podle toho, jak vyšší z obou válečníků pozvedl pravé obočí, poznala, že ji slyšel.

Neodvážila se uklonit, protože dobře věděla, že by se přitom zhroutila k zemi. A zdálo se, že ani není schopna odtrhnout oči od vyššího z obou mužů, od toho, který ji přitom děsil tak, že se sotva držela na nohách.

Tak strašného muže dosud neviděla.

Jamie si říkala, že se nebojí. Ne, na to, aby se bála, byla příliš rozzlobená. Stála jako vrostlá do země, dlouho se dívala návštěvníkovi do očí, než konečně zas sebrala rovnováhu. Pak si uvědomila, že pokud na něho bude dál hledět, nebude schopná udělat ani krok.

Jamie si konečně povšimla ticha, které naplňovalo velkou síň. Rozhlédla se a spatřila své sestry. Všechny tři stály v řadě, jako kdyby spáchaly hrdelní zločin a teď jen čekaly na trest smrti výstřelem z luku, na to, až je probodne šíp.

Sotva Agnes na sobě ucítila Jamiin soucitný pohled, rozplakala se. Alice sestru objala a chystala se začít ji utěšovat. Dobrý úmysl nicméně selhal a také začala ronit slzy. Během okamžiku se obě dostaly na pokraj hysterie.

Mary stála vedle Agnes. Zdálo se, že i ona bude plakat. Ruce svírala před sebou a dívala se na Jamii, jako by jí tím pohledem chtěla říct „můj Bože, jenom se na ně podívej“. Pak sklopila oči k zemi.

Bylo třeba něco udělat. Dvojčata nemohla takovým způsobem zostuzovat rodinu před nějakými Skoty.

„Agnes, Alice, okamžitě přestaňte plakat.“ Sestry si utřely oči a snažily se ovládnout.

Pak si Jamie povšimla otce. Seděl u stolu a naléval si nápoj z jednoho ze dvou džbánků, které měl před sebou.

Je na ní, aby pronesla patřičný zdvořilý anglický pozdrav, pomyslela si. Věděla, jaká je její povinnost. Ale přesto měla spíš chuť začít na ty dva cizince, kteří přijeli o tři dny dříve, křičet. Zvítězil smysl pro povinnost. Kromě toho, ti dva Skotové byli pravděpodobně příliš tupí, než aby si uvědomili, jak je jejich chování neotesané.

Jamie pomalým krokem přešla k nim. Uvědomila si, že ji stále doprovázejí psi, když zaslechla, jak vrčí na cizince, a krátkým mávnutím ruky je uklidnila. Pak se zdvořile uklonila tak, jak odpovídalo jejímu postavení paní domu. Pramen vlasů jí však sklouzl k levému oku, když skláněla hlavu, a narušil dojem vznešenosti, kterého chtěla dosáhnout. Jamie odhodila pramen vlasů zpět a pokusila se o úsměv.

„Ráda bych vás oba přivítala v našem skromném příbytku, protože se zdá, že nikdo jiný není schopen jednat s vámi, jak ukládá dobrý mrav,“ začala. „A nezbývá mi než doufat, že nám prominete, že nejsme na váš příjezd připraveni, ale vzhledem k tomu, že jste tu o dobré tři dny dříve, jak si snad uvědomujete, mohli byste nám snad tento nedostatek odpustit.“

Upírala oči na jejich boty, když pronášela svou řeč, pak se odvážila zvednout zrak a dodala:

„Jmenuji se…“

„Lady Jamie.“ Ta slova pronesl menší z obou obrů.

Jamie zírala do prostoru mezi oběma návštěvníky a ihned utkvěla pohledem na tom, který promluvil.

Nevypadal tak strašlivě jako jeho druh. Jamii to napadlo ve chvíli, kdy se na ni usmál. Také se mu při úsměvu objevil na tváři hezký dolíček a jeho zelené oči uličnicky zasvítily.

Jamie se okamžitě zmocnilo podezření. Zdálo se, že ten člověk je až příliš potěšen takovými trapnými scénami, jako když Alice a Agnes vzlykají jako malé děti. Možná, usoudila, že je příliš prostoduchý, než aby pochopil, jaké pozdvižení způsobil. Byl to koneckonců Skot.

„A tvoje jméno, mylorde?“ zeptala se chladně.

„Daniel,“ odpověděl. „Můj druh se jmenuje Alec,“ pokračoval a kývl hlavou směrem ke svému společníkovi.

Danielův úsměv byl nakažlivý. Je to každopádně okouzlující člověk, usoudila Jamie.

Nemohla si pomoci a usmála se na oplátku, protože řeč toho muže zněla směšně, jeho artikulace byla tak chrčivá, že mu sotva rozuměla.

Vůbec se jí nechtělo oslovit druhého návštěvníka, ale věděla, že musí. Stále se usmívala a pak se pomalu k němu obrátila.

Čekal, až se na něho podívá. Jeho pohled, žhavý jako polední slunce, ji brzy uvedl do rozpaků.

Neusmíval se.

Jamie byla najednou zmatena a nevěděla proč. Za celý život se nikdy necítila tak zranitelná.

Cítila, jak se jí žene horkost do tváří, a věděla, že se červená. V jeho pohledu byla taková chtivost, taková panovačnost, že ji nemohla pochopit.

Najednou se jí rozbřesklo, že se na ni lord Alec nedívá způsobem, jakým pohlíží skutečný lord na vznešenou dámu. Ne, ve tváři měl vysloveně smyslný výraz.

Jak mohl dát najevo tak ohavnou nestoudnost! Pomalu a důkladně ji zkoumal pohledem, který začal u hlavy a skončil o hodnou chvíli později u lemu jejího šatu. Očima přejížděl ústa, ňadra i boky.

Nenáviděla ho.

Vzbudil v ní pocit, jako by před ním stála bez jediného kusu ošacení. Jamie zuřila. A neměla v úmyslu mu takové chování prominout. Ne, mělo se mu dostat stejné odplaty. Nebyla schopna zbavit se svého ruměnce, ale toužila vypadat stejně nadutě jako on, když si ho teď i ona začala zkoumavě prohlížet.

Naneštěstí se zdálo, že válečníka její drzost ani trochu neuráží. Vypadal pobaveně.

Pomyslela si, že se jeho oči začaly dívat trochu laskavěji, a všimla si, že nepatrně pozvedl obočí v údivu nad její smělostí.

V jeho pohledu bylo něco, co jí rozechvělo srdce. Nebyla si ještě jistá, ale začínala si myslet, že kdyby nevypadal tak zarputile, mohla by ho dokonce považovat za hezkého muže. Bylo to směšné. Už se přece rozhodla, že ho bude nenávidět. Ten muž byl příliš drsný na to, aby se jí líbil. Jeho vlasy zoufale potřebovaly učesat. Byly ryšavě hnědé a spadaly mu dost hluboko pod výstřih jeho černé tuniky. Mírně se vlnily a připomínaly jí vlasy řeckých bojovníků, jejichž kresby viděla, ale v žádném případě nezjemňovaly jeho ostře řezanou, krutou čelist. Ústa vypadala stejně nemilosrdně jako všechno ostatní.

Ach, vypadal prostě příliš divoce, než aby se jí mohl líbit. A vůbec nemohla pochopit, proč se jí srdce tak divoce rozbušilo. Čím déle snášela jeho pohled, tím více se jí nedostávalo dechu.

Jen jediná myšlenka – že se za tohoto vyslance pekel bude muset provdat některá z jejích sester – zabraňovala, aby se cítila úplně zmatená.

Začala se třást.

On se začal usmívat.

Baron Jamison najednou vyzval oba návštěvníky, aby přisedli a ochutnali víno.

Daniel se okamžitě odlepil od římsy krbu a kráčel ke stolu. Cestou se na okamžik zastavil a mrkl na Mary.

Alec se nehýbal. Nepohnula se ani Jamie. Nebyla schopna od něho odtrhnout zrak. A on se nemínil přestat dívat na ni.

„Máte ve svém sídle kněze?“ Jeho hlas zněl ostře. Nemohl tomu zabránit, protože reagoval na překvapivě krásnou ženu, která před ním stála tak vzdorovitě. Její oči měly barvu těch nejjasnějších fialek. Byla vskutku nádherná, ale stejně silně na Aleca působil i její vzpurný pohled.

Tahle se nedá jen tak zastrašit. Nemyslel si, že se před ním bude krčit strachy. A žádná jiná žena ještě nevydržela jeho tak dlouhý pohled.

Alec se usmál ještě víc. Je mu tedy rovným protivníkem. Věděl, že se ho bojí; zpozoroval, jak se chvěje. Ale statečně se pokoušela nedat svůj strach najevo.

Bude moci žít na drsné Vysočině, když jí věnuje svou péči a pozornost, ale zároveň se bude muset řádně postarat o její bezpečnost. Vypadala tak křehce. Bude muset potlačit její vzpurnost, aniž by jí zlomil duši. Bude to těžký úkol, to je pravda, ale to Alecovi nevadilo. Vlastně se už na to krocení těšil. Nakonec zvítězí a ona se podřídí.

Jamie neměla nejmenší tušení, o čem cizinec přemýšlí. Konečně se vzchopila a odpověděla mu na jeho otázku. „Máme zde kněze, mylorde.“ Bůh jí pomoz, teď se jí roztřásl i hlas. „Již sis tedy zvolil?“

„Ano.“

„Muselo to být pro tebe těžké rozhodnutí.“

Veselí se objevilo i v jeho očích. „Nebylo to vůbec těžké.“

Netrápila ji vyzývavost v jeho hlase ani způsob, jakým na ni hleděl. „Jsem přesvědčena, že to muselo být obtížné,“ trvala na svém. „Mé sestry jsou přece velmi krásné, a když si jednu vybereš tak rychle, určitě té záležitosti nemůžeš věnovat plnou pozornost. Z tohoto důvodu bych ti chtěla navrhnout, abys vyčkal a vrátil se do našeho domu snad za měsíc, po čase, kdy všechno dobře uvážíš. Co říkáš mému návrhu, mylorde?“

Pomalu zakroutil hlavou.

„Takže jsi rozhodnut oženit se už zítra?“ ptala se Jamie.

„Tou dobou už budeme v půli cesty domů.“

„Budete v půli cesty?“

„Ano.“

„Máš v úmyslu se oženit ihned?“ Vypadala zděšeně. Alec přikývl. „Ano.“

„Ale nemíníš přece…“

„Odjedeme ihned po obřadu,“ prohlásil ostře Alec.

Najednou se vedle ní objevil lord Daniel. V rukou držel dvě číše vína. Jednu podal Alecovi, pak se obrátil ke třem sestrám. „Pojď a přidej se k nám, Mary,“ zvolal se smíchem. „My nekoušeme.“

„Nikdy jsem si něco takového nemyslela,“ prohlásila Mary. Napřímila se a pospíchala k Jamii.

Daniel i Alec se napili ze svých pohárů. Kývli jeden na druhého, pak nabídli číše Jamii a Mary.

Sestry zamítly nabídku zavrtěním hlavy.

„Tak se přece napij, Mary,“ vybídl dívku Daniel a mrkl na ni. Alec nebyl tak jemný. „Vypij to, Jamie. Hned.“

Snad je to nějaký druh primitivního skotského rituálu, pomyslela si Jamie. Jako paní domu věděla, že je její povinností vycházet hostům vstříc. A navíc Alec vypadal odhodlaně. Pokrčila rameny, pak uchopila pohár, rychle polkla a číši mu vrátila.

Uchopil ji za ruku a nepouštěl. Palcem jí přejel po dlani. Zachmuřil se a pomalu obrátil ruku dlaní vzhůru, aby si prohlédl mozoly a jizvy.

Jamie se snažila ruku odtáhnout, ale podařilo se jí to, až když oba muži porovnali Maryinu jemnou neposkvrněnou kůži s její, zbrázděnou stopami těžké práce. Pak ji konečně pustil.

Bylo to ponižující. Rozuměla každému proklatému slovu, které mezi sebou pronesli gaelsky. Nevěděli, že zná jejich jazyk, a ta skutečnost poskytla Jamii záblesk zlomyslného uspokojení.

Jamie si ukryla ruku za záda a čekala na další urážku.

„Patří snad k nějakému vašemu zvyku pít z jednoho poháru?“ zeptala se Mary. „Nevíme vlastně o Skotech vůbec nic.“ Když vyhrkla tuto větu, sklopila oči k zemi.

„Takže jsi nikdy neslyšela o tom, co je pro nás nejdůležitější?“ pronesl Daniel svou chrčivou výslovností.

Mary sebou trhla. Na tváři se jí objevil vyděšený výraz. „Nejdůležitější, mylorde?“

„Jisté vlastnosti,“ upřesnil Daniel s úsměškem.

„Vlastnosti?“ Mary vrhla zoufalý pohled na Jamii a pak se znovu obrátila k Danielovi. „Ne, o žádných vlastnostech jsem nikdy neslyšela.“

„Nu, pak ti musím všechno objasnit,“ oznámil. Bylo zřejmé, že se lord Daniel dobře baví.

„Nepřeji si, abys mi něco objasňoval,“ namítala Mary.

Alec se díval na Jamii. Vytřeštila oči, když se Daniel zmínil o vlastnostech, zjevně pochopila smysl poznámky jeho druha.

Alecovi se Jamie zdála neuvěřitelně přitažlivá. Jen pohled na ni v něm vyvolával touhu dotknout se jí, obejmout ji. Z očí se mu vytratil smích, když si uvědomil, jak silně touží se jí zmocnit. Podivné, najednou vůbec nezáleželo na tom, že byla Angličanka. Ani trochu mu na tom nezáleželo.

„Mary, moje milá,“ začal Daniel a Alec znovu poslouchal slova svého druha. „Jistě jsi slyšela o pořadí našich potřeb. Každý ví, že Skotové milují silné koně, vypasené ovce a jemné, poslušné ženy.“

Pronesl svá slova takovým tónem, jakým se stařeny svěřují s nejnovějšími klepy. Alec napodobil tón svého přítele, když dodal: „Ve stejném pořadí ovšem.“

„Ovšem,“ přisvědčil Daniel.

Jamie rozzlobeně zírala na Aleca. Už si domyslela, že Beak hovořil s cizinci a zmínil se o Maryiných obavách. Jamie si přísahala, že Beaka vytahá za uši hned, jak ho uvidí.

Daniel najednou vztáhl ruku a pohladil Mary po tváři. Ta byla jeho něžností tak překvapena, že nebyla schopna se ani pohnout. Něžný pohled v Danielových očích ji doslova hypnotizoval.

„Silného koně už mám,“ začal Daniel. „Co se týká ovcí, Mary, na úbočích hor, tam u nás, se jich pasou celá stáda. Ale jemnou a poslušnou ženu, děvče, zatím bohužel postrádám. A přitom je pro mne důležitá, přestože stojí v mém výčtu na posledním místě.“

„Nejsem jemná,“ vyhrkla.

„Ale ano, jsi,“ protestoval Daniel. „A krásná jako jarní ráno.“

Mary zčervenala ještě víc, až její tvář získala barvu ohně. „Nejsem ani krásná, ani poslušná, mylorde,“ prohlásila. Zkřížila paže na prsou a snažila se mračit. Chtěla tomu hezkému pekelníkovi nahnat strach, ale najednou byla zcela zmatena vlastní reakcí. Jeho lichotky jí působily závrať. Opravdu si myslí, že je tak hezká?

Dvojčata začala znovu plakat. Jamie jim chtěla zas vyhubovat, když ji napadlo, že jedna, nebo druhá se má stát nevěstou. Pokud toto byla příčina, a ona předpokládala, že je, Alice a Agnes měly plné právo takhle vyvádět. Mohly klidně výt jako vlci.

Alec jen čekal, až pochopí pravdu. Všiml si lítostivého pohledu, který upírala na své sestry, a byl zvědav, jak dlouho bude trvat, než zjistí, že stejným způsobem se dívají ony na ni.

Baron Jamison bude jistě s Jamií jednat přímo, až se vzpamatuje, usoudil Alec. Ten člověk měl ovšem na krajíčku pláč. Předtím prohodil pár ostrých slov, když Alec lhostejně prohlásil, že si za svou ženu vybral Jamii.

Alec si barona nejprve příliš nevšímal. Ovládal svůj temperament, dokud baron nepřestal prskat a nezačal vypočítávat všechny sobecké důvody, které měl proti tomuto svazku. Žádný z nich neměl nic společného s Jamiiným blahem. Pak se Alecův postoj změnil. Dostal na Angličana vztek. Výčet všech Jamiiných povinností byl jistě příčinou mozolů na jejích rukou. Jamison si nechtěl svou nejmladší dceru ponechat u sebe proto, že by ji tak miloval. Potřeboval otrokyni, která by dělala, co jí poručí. Jeho nejmladší dcera, usoudil Alec, je tady skutečnou nevolnicí.

Do velké síně vpadl ustaraně vyhlížející sluha. Na barona Jamisona pohlédl jen krátce, pak spěchal k Jamii. Když se neohrabaně uklonil, zašeptal: „Kněz už přišel, paní. Obléká si obřadní roucho.“

Jamie přikývla. „Bylo od tebe pěkné, že jsi zanechal své práce a přivedl pátera Charlese, Georgi. Chtěl bys zůstat na svatební obřad?“

Sloužící měl v očích výraz obdivu. „Nejsem nato oblečen,“ zašeptal.

„Ani my ne,“ odpověděla Jamie také šeptem.

„Jdi a převlékni se, Mary,“ ozval se Daniel. „Mám v oblibě zlatou. Máš-li šaty v té barvě, oblékni si je, abys mne potěšila. Pokud ne, budou stačit bílé. Ožením se s tebou, lady Mary.“

Lord Daniel Ferguson zachytil Mary, než se svezla k zemi. Vůbec ho nevzrušilo, že jeho vyvolená omdlela, a naopak vypukl v smích, když ji přidržel v pažích a přitiskl k hrudi.

„Radost ji přemohla,“ řekl Daniel svému příteli.

„Ano, Danieli, vidím, že je to tak,“ odpověděl Alec.

Jamie už nedokázala ovládnout svůj hněv ani na okamžik. Obrátila se přímo k Alecovi.

Ruce si založila v bok a vyzývavě se rozkročila. „Nu? Se kterou z dvojčat ses rozhodl oženit?“

„S žádnou.“

„S žádnou?“

Pořád nechápala. Alec si povzdechl. „Převlékni se, Jamie, chceš-li. Já dávám přednost bílé.

A teď jdi a vyhov mému přání. Už se připozdívá a musíme se dát na cestu.“ Záměrně protahoval svou řeč, aby jí dal čas uvědomit si, co ji čeká. Věřil, že všechno řekl dost ohleduplně.

Ona si myslela, že zešílel.

Jamie byla především příliš překvapená, než aby byla schopná dělat něco víc, než jen na něho zděšeně zírat. Když se konečně zmohla na slovo, zvolala: „Dřív, než se za tebe provdám, musela by celá nebesa zachvátit mráz, vskutku krutý mráz.“

„Právě jsi mluvila o Vysočině v zimě, děvče. A provdáš se za mne.“

„Nikdy.“

Přesně za hodinu byla lady Jamison provdána za Aleca Kincaida.

KAPITOLA 4

Na svatební obřad se oblékla do černého. Volba oděvu byla čistě obranným gestem, kterým měla v úmyslu Skota rozzlobit. Nicméně pár okamžiků poté, co Jamie vkročila do velké síně, již věděla, že její plán selhal. Alec se na ni podíval a začal se smát. Hřímavý zvuk skoro otřásal trámy.

Jamie nemá tušení, jak ho její vzpurné chování potěšilo, jinak by nezacházela tak daleko, aby ho vyprovokovala, usoudil Alec. Kdyby věděla, jak nesmírně protivné jsou mu slzy, pravděpodobně by se rozvzlykala. Ale Alec si nemyslel, že by dokázala být tak přesvědčivá jako její sestry. Nesla se jako královna. Záda měla rovná jako nejlepší kopí, hlavu držela vzpřímeně a nesklonila ji před nikým a Alec byl přesvědčen, že by jen stěží byla schopna předstírat nějakou ženskou slabost.

Byla oděna do smutečního šatu, ale přesto i v něm vyhlížela nádherně. Přitahovaly ho neustále její oči. Napadlo ho, jestli si někdy zvykne na její krásu. Doufal, že ano. Nemůže připustit, aby ho odváděla od základních povinností. Ta dívka byla pro něho hádankou. Věděl, že se narodila v Anglii a byla zde i vychována, i když se ani trochu nezdálo, že je ustrašená.

Alec uvažoval, jak se mohl přihodit takový zázrak. Pak došel k závěru, že její nevinnost a nedostatek strachu způsobila skutečnost, že se nikdy nesetkala s prostopášným životem na dvoře krále Jindřicha. Díky Bohu, Jamie nebyla ovlivněna sklonem Angličanů vést zhýralý život.

Kincaidové by měli baronu Jamisonovi poděkovat, pomyslel si, že se nepostaral o své dcery, jak bylo zvykem. Avšak neměl v úmyslu projevit svou vděčnost slovy a pochyboval, že by Jamiin otec byl vůbec schopen vyslechnout jeho díky. Ten člověk teď skutečně plakal. Alec byl příliš znechucen, než aby s ním mohl promluvit. Nikdy neviděl, aby se dospělý muž ponižoval tak ostudným způsobem. Zvedal se mu žaludek.

„Všechny jsme našemu otci velmi blízké,“ zašeptala Jamie, když baron nedokázal odpovědět na otázku kněze, kdo provdává nevěsty. Baronovu tvář skrýval kus promočeného plátna. „Tatínek nás bude postrádat, mylorde. Je to pro něho velmi těžké.“

Nepohlédla na Aleca, když šeptala tato slova omluvy za otcovo hanebné chování, ale v jejím ochraptělém hlase zněla prosba. Věděl, že ho žádá o pochopení, poznal, že obrana otce je pro ni velmi důležitá, a raději si ponechal svůj nelichotivý názor pro sebe.

Jamie mu poskytla jen další střípek svědectví o svém charakteru, protože její slova vyjadřovala oddanost rodině. Pomyslel si, že je to za každých okolností ušlechtilá vlastnost, a vzhledem k povaze ostatních členů její rodiny soudil, že taková oddanost připomíná světici.

Jeho nevěsta byla příliš vyděšena, než aby byla schopna pohlédnout na svého nastávajícího.

Ona i sestra stály vedle sebe a držely se za ruce, aby si dodaly odvahu. Daniel zůstal po Maryině pravici a Alec se postavil po levé ruce Jamie. Alecova paže ji objala kolem ramen a jeho stehno se pevně tisklo k jejímu. Neustále a cílevědomě.

Nemohla se ani pohnout. Mary se jí tiskla k boku a Alecova paže jí znemožňovala ustoupit zpět. Bože, jak nerada se bála. Na takový pocit nebyla zvyklá. Namlouvala si, že je to proto, že je tak vysoký. Tyčil se nad ní jako obrovský mrak. Voněl vřesem a mužstvím, také trochu kůží, a za trochu příznivějších podmínek by se jí ta vůně snad i líbila. Teď ovšem si výšku, pach, i pouhou jeho přítomnost ošklivila.

Kněz dokončil své kázání o manželství, pak se obrátil k Jamiině sestře. Mary, na mou věru, se na Daniela dokonce usmála, když se jí otec Charles tázal, zda si ho bere za manžela. Mary dost dlouho při té otázce váhala a chovala se, jako by po ní chtěl, aby vysvětlila význam dobytí Anglie Normany, pak konečně vyslovila odpověď. „Musím přiznat, že bych raději nechtěla, otče.“

Jamie se málem zmocnila skutečná hysterie. Neměla se přece provdat za žádného náčelníka jménem Alec Kincaid. A on jí situaci nijak neulehčoval, když tak stál těsně vedle ní, až cítila teplo sálající z jeho těla.

Když páter Charles žádal, aby odpověděla, jak náleží, Jamie se pokusila odtáhnout se od Aleca. V koutku duše jí začala klíčit zbabělá myšlenka, že by mohla odsunout jeho paži, couvnout a pak jako blesk vyrazit ze síně.

Musel jí asi číst myšlenky, protože ji ještě pevněji chytil kolem ramen. Než mohla protestovat, přitáhl si ji ještě blíž k sobě.

Nemohla se mu vyvléknout. Pokusila se o to – dokonce několikrát– a pak zašeptala prosbu, aby ji pustil. Vůbec na ni nedbal.

V zoufalství se obrátila k sestře a řekla: „Myslím, že nezáleží na tom, co bychom chtěly, Mary. Jestliže nesouhlasíš s tím, že se provdáš za Daniela, jsi proti svému králi.“

„Ale jestliže řeknu, že tohoto muže chci za manžela, pak budu proti Bohu,“ odporovala Mary. „Nemluvila bych pravdu,“ dodala se vzlykem.

„Proboha, Mary, odpověz knězi,“ vykřikla Jamie.

Mary se cítila uražena Jamiiným nepřátelským tónem. Probodávala ji ostrým pohledem, než se obrátila k duchovnímu. „Tak tedy dobře. Beru si ho.“ A zpátky k Jamii zamumlala: „Tak, sestro, jsi teď spokojena? Přinutila jsi mne, abych lhala svatému muži.“

„Přinutila jsem tě?“

Povzdech v Jamiině hlase nevyvolalo jen urážlivé prohlášení její sestry. Alecova ruka se pohnula a objala ji kolem krku. Jeho prsty začaly hladit její jemnou pleť.

Otec Charles po Maryině odpovědi souhlasně přikývl.

Teď byla řada na Jamii a Alecovi. „Tvé plné jméno, mylorde?“ tázal se kněz.

„Alec Kincaid.“

Kněz kývl hlavou. Začal se svatebním obřadem spěchat, protože pohled v očích jeho milované Jamie začínal být nebezpečný. Když se otec Charles tázal, zda si bere za manžela Aleca, ve spěchu vsunul do své otázky slovo „dobrovolně“.

„Dobrovolně?“ opakovala Jamie. Zhluboka se nadechla a chystala se vyslovit svůj skutečný názor, kterým chtěla popíchnout kněze, pak ucítila, jak se jí kolem hrdla stahují Alecovy prsty. Ten muž ji hodlal zastrašit. Jamie vztáhla ruku, aby uvolnila jeho sevření, ale Alec se nemínil hnout. Prostě jen uchopil její prsty a dál tiskl krk.

Nebyl při této své zákeřnosti ani trochu jemný. Jamie dost rychle pochopila jeho mlčenlivé sdělení. Ten arogantní muž měl v úmyslu ji uškrtit, kdyby ho dále popuzovala, a protože byl Skot, myslela si, že by byl schopen svou hrozbu vykonat. Na krku cítila palčivou bolest. „Beru si ho,“ vyhrkla.

Kněz s úlevou vydechl, pak chvatně dokončil obřad. Jakmile novomanželům požehnal, Mary se snažila vyběhnout ze síně. Daniel ji dvěma ráznými kroky dostihl. Zvedl ji do náruče a polibkem zdusil výkřik, který se jí dral z úst, ještě před otcem Charlesem a její rodinou. Když byl nenásilný útok u konce, Mary ochabla v jeho náruči. Jamii napadlo, že vypadá jako zvadlá květina.

Dvojčata začala opět kvílet, otec posmrkával a Jamie by nejraději zemřela.

Alce Kincaid nebyl ve snaze o polibek, kterým by stvrdil manželský slib, tak prudký. Pouze se obrátil čelem ke své nevěstě. Jeho ruce jí spočinuly na bocích, svalnaté nohy měl rozkročeny a pohledem mířil na temeno Jamiiny skloněné hlavy.

Neřekl ani slovo. Ale pevný postoj naznačoval, že tak zůstane stát celou noc, bude-li třeba, dokud ji nepřiměje, aby na něho pohlédla. Jamii se ulevilo, když zjistila, že se ji už nepokouší uškrtit.

Cítila, jak jí tluče srdce. Byla přesvědčena, že se Alec odváží udělat, cokoliv bude chtít.

Sebrala všechnu svoji srdnatost a pomalu zvedla oči, aby se setkaly s jeho.

Šla z něj skutečně hrůza. Oči měl tmavě hnědé a Jamie v nich zahlédla nepatrný jas.

Vydržela jeho pohled co nejdéle a pak se začala odvracet.

Alec najednou vztáhl ruce a přitáhl si ji k sobě. Jednou rukou ji uchopil za bradu a sklonil svá ústa k jejím. Jeho polibek byl tvrdý, majetnický… a nesmírně vroucí.

Jamie měla pocit, jako by ji sežehlo slunce. Polibek skončil, dříve než vůbec pomyslela na odpor, dříve než se odhodlala k pohybu. Na chvíli ztratila řeč. Hleděla na svého muže hodnou chvíli a uvažovala, jestli na něho krátký polibek zapůsobil tak jako na ni.

Aleca pobavil zmatek, který uviděl v Jamiiných očích. Bylo zjevné, že se ještě příliš nelíbala. Rděla se teď rozpaky. Křečovitě svírala ruce a zdálo se, že si je chce rozdrtit.

Ano, potěšila ho a uvědomil si, že ani krátký polibek mu nebyl lhostejný. Nemohl od ní oči odtrhnout. U všech čertů, zatoužil políbit ji ještě jednou.

Náhle přerušil ticho Maryin výkřik.

„Teď?“ zvolala Mary, jako by to slovo označovalo něco hanebného. „Jamie, oni chtějí okamžitě odjet!“

„Moje sestra jistě něčemu neporozuměla,“ řekla Jamie Alecovi. „Vy přece nechcete odjet právě teď, že ne?“

„Chceme,“ odvětil Alec. „Daniel i já máme doma mnoho povinností. Musíme odjet během hodiny.“

Ve svém vysvětlení se nezmínil o Mary ani o Jamii. Ten postřeh ji plně zaujal. Téměř se nad nadějnou vyhlídkou začala usmívat, pak usoudila, že si svou domněnku raději ověří, než se začne radovat.

„Přeješ si s námi skromně povečeřet, než nás s Danielem opustíš?“ zpovídala ho. Bylo mu ihned jasné, na co myslí. Prozradila se, když ve své otázce zdůraznila slůvko

„opustíš“. Ta bláhová žena si snad skutečně myslí, že ji zde zanechá. Alecovi bylo do smíchu. Vypadala teď tak vážně a hlas měla přitom plný naděje.

Alec zavrtěl hlavou.

Jamie měla pocit, jako by se právě otevřela brána vězení a ona byla zas volná. Zoufale toužila nedat na sobě znát svou radost, protože by bylo nezdvořilé projevovat takové potěšení nad jeho odjezdem.

Manželství tedy měla být jen formální. Ach, proč ji to nenapadlo dříve? Alec a Daniel prostě splnili příkaz svého vladaře. Teď se vydají na cestu zpátky domů a ujmou se svých povinností, ať už to znamená cokoliv, a své vděčné nevěsty zanechají v Anglii, kam ostatně patří.

Vlastně na tom nebylo nic tak neobvyklého. Mnohá manželství byla uzavírána takovým způsobem. Jamie se ve skutečnosti cítila trochu hloupě, že to nepochopila dřív. Mohla si ušetřit spoustu trápení.

Úleva ji zalila takovou silou, že jí málem podlomila nohy. Protože byla zvyklá promlouvat se Stvořitelem, okamžitě slíbila Bohu dvanáctidenní pobožnost za to, že k ní byl tak neskonale milosrdný.

„Vrátíš se někdy v budoucnu do Anglie?“ zeptala se a pokoušela se mluvit, jako by myslela, že ta ohavná myšlenka je pro ni důležitá.

„Muselo by dojít k válce, abych se sem vrátil.“

„Nemusíš hovořit s takovou radostí o této možnosti,“ namítala Jamie, než se nad tím víc zamyslela. Neskrývala své rozladění a bylo jí jedno, jestli ho to uráží. Ten muž byl tupý jako kus klacku. A jestli neměl v úmyslu být zdvořilý, pak ani ona nemusí dbát na své způsoby. Odhodila si vlasy za ramena, pak se obrátila k Alecovi zády a pomalu od něj odcházela. „Už je skutečně dost pozdě, Kincaide,“ zvolala přes rameno. „Měl by ses vydat na cestu, protože chceš jistě urazit kus cesty, než se setmí.“ Málem dodala, že bylo pro ni potěšením poznat ho, ale ta lež by ji stála další řadu dní pobožnosti, a tak mlčela.

Právě procházela kolem stolu, když ji strohý příkaz jejího manžela přimrazil k zemi.

„Přichystej si své věci a rozluč se s rodinou, Jamie. Já a Daniel zatím připravíme koně. A pospěš si.“

„Ty také, Mary,“ vmísil se Daniel tak radostným hlasem, až začal Jamii přivádět k šílenství.

„Proč musíme spěchat?“ ptala se Mary.

„Oba jsme přísahali, že na anglické půdě už nestrávíme ani jednu noc. Máme před sebou ještě dalekou cestu, než se setmí.“

Jamie se otočila právě včas, aby viděla, že oba Skotové míří ven z místnosti. Pevně sevřela okraj stolu. „Kincaide? Jistě mě zanecháš tady,“ vykřikla. „Naše manželství je jen z nutnosti, že?“

Zastavil se uprostřed síně, pak se k ní obrátil. „Ano, ženo. Je to manželství z nutnosti. Pro mne je nutné. Rozumíš?“

Nevšímala si jeho hněvu, rozzlobeného tónu a tvrdého výrazu. „Ne, Kincaide, nerozumím.“

Pokusila se promluvit tak vyzývavě, jak se také tvářila, ale její úsilí bylo zmařeno rozechvělým hlasem.

Výbuch jejího hněvu s ním ani nehnul. Věděl, že má strach: svědčil o tom jeho úsměv.

„Slibuji ti, že za čas pochopíš. Dávám ti své slovo.“

Netoužila po jeho slovu, ale nemyslela si, že by mu na tom teď záleželo. Byl to přece jen pekelník. A ona neměla v úmyslu se s ním přít. Oči se jí naplnily slzami, sotva vyšel ze dveří, a jediné, po čem toužila, bylo vrhnout se na nejbližší židli a pořádně se vyplakat.

Byla příliš rozčilená, než aby mohla myslet na balení svých věcí. Ten úkol si vzala na starost dvojčata, a poskytla tak Jamii vzácný čas pro chvíli s otcem.

V době, kdy se Agnes a Alice vrátily do velké síně, Mary byla rozčilením bez sebe. Sotva vykoktala své sbohem a vyklopýtala z místnosti.

„Zbytek tvých věcí pečlivě zabalím, Jamie, a do týdne ti je pošlu,“ slibovala Agnes.

„Vysočina nemůže být přece daleko.“

„Zabalím ti i tvé překrásné goblény,“ dodala Alice. „Slibuji, že na nic nezapomenu.

Zakrátko se budeš cítit jako doma.“

„Alice, už jsem Jamii říkala, že se o ten úkol postarám,“ mručela Agnes. „Na mou věru, sestro, neustále se snažíš být lepší než já. Ach, Jamie! Štolu tvé matky jsem zabalila do vaku s lektvary.“

„Děkuji vám, sestry,“ řekla Jamie. Rychle jednu i drahou objala. „Ach, jak mi budete chybět. Jste mi tolik drahé.“

„Jamie, jsi velmi statečná,“ zašeptala Agnes. „Vypadáš tak klidně, tak statečně. Já bych z toho zešílela. Provdala ses za toho, který…“

„Nemusíš jí to připomínat,“ mumlala Alice. „Nemůže přece zapomenout na to, že zabil svou první ženu, sestro.“

„To přece zcela jistě nevíme,“ namítala sestra.

Jamie si přála, aby se dvojčata konečně přestala snažit ji uklidňovat. Jejich poznámky o Alecu Kincaidovi ji rozčilily víc než cokoliv jiného.

Baron Jamison zatahal Jamii za sukni, aby odvedl její pozornost. „Budu z toho mít smrt, namouduši. Kdo bude dohlížet na kuchyni? Komu budu večer vyprávět staré příběhy?“

„Tatínku, teď se o tebe bude starat Agnes a Alice. Zase ti bude dobře,“ těšila ho. Sklonila se k otci, políbila ho na čelo a dodala: „Prosím, nezoufej si tak. Mary a já tě někdy přijedeme navštívit a…“ Nedokázala dokončit tu lež, nemohla říci svému otci, že všechno bude v pořádku. Její svět právě skončil; všechno známé a bezpečné zanedlouho zmizí navždy.

Byla to Agnes, která vyslovila nahlas Jamiinu největší obavu: „Už tě nikdy neuvidíme, že, Jamie? Určitě ti nedovolí vrátit se domů.“

„Slibuji, že naleznu způsob, jak se dostat sem k vám a vidět se s vámi všemi,“ přísahala Jamie. Hlas se jí třásl a v očích se leskly slzy. Milosrdný Bože, loučení bylo tak bolestné.

Baron Jamison mezi vzlyky neustále mumlal, že mu Skotové uloupili jeho nejmilejší děti a jak se proboha bude moci bez nich obejít? Přestože se Jamie pokoušela svého otce ukonejšit, nakonec se její snaha ukázala marná. Otec nechtěl zmlknout. Čím víc ho Jamie utěšovala, tím hlasitěji naříkal.

Přišel Beak, aby ji odvedl. Došlo k menší tahanici, když se pokoušel rozdělit dceru a otce.

Baron Jamison nechtěl pustit Jamiinu ruku. Rozloučili se, až když pomohl Beak.

„No tak, Jamie. Raději bys neměla rozzlobit svého nového manžela. Trpělivě na tebe čeká na nádvoří. Lord Daniel a lady Mary již vyjeli na cestu do Skotska, děvče. Tak už pojď. Čeká tě nový život.“

Beakův tichý hlas působil na Jamii příznivě. Vzala ho za ruku a vydala se po jeho boku ke vchodu. Když se zastavila, aby naposledy zamávala své rodině, Beak ji pobídl ke spěchu.

„Neohlížej se, Jamie. A přestaň se třást. Začni myslet na svou šťastnou budoucnost.“

„Právě má budoucnost způsobuje to chvění,“ přiznala se Jamie. „Beaku, nevím vůbec nic o svém manželovi. Trápí mě všechny ty temné zvěsti o něm. Nechci být jeho ženou.“

„Co se stalo, stalo se,“ prohlásil Beak. „Jsou dva způsoby, jak se na to můžeš dívat, děvče.

Můžeš do manželství jít s očima pevně zavřenýma z obavy před svým mužem a po zbytek

svého života se cítit bídně, nebo oči doširoka otevřít, s manželem se smířit a udělat ze svého života to nejlepší, co se dá.“

„Nechci ho nenávidět.“

Beak se usmál. V Jamiině hlase byla zoufalá beznaděj. „Tak to nedělej,“ poradil jí. „Stejně to moc dobře neumíš. Máš příliš laskavé srdce, děvče. Kromě toho,“ pokračoval, když ji postrčil vpřed, „není to vůbec tak neobvyklé.“

„Co není neobvyklé?“

„Mnohé nevěsty jdou ke svatbě, aniž by znaly svého nastávajícího.“

„Ale takové nevěsty byly Angličanky a braly si Angličany.“

„Ale jdi,“ chlácholil ji Beak, když slyšel strach v jejím hlase. „Je to hodný člověk, ten Kincaid. Poznal jsem to, Jamie. Bude k tobě laskavý.“

„Jak to můžeš vědět?“ tázala se Jamie. Pokoušela se zastavit a obrátit se čelem k Beakovi, ale on ji neustále postrkoval kupředu. „Říká se přece, pokud si pamatuješ, že zabil svou první ženu.“

„A ty tomu věříš?“

Odpověděla okamžitě. „Nevěřím.“

„Proč ne?“

Jamie pokrčila rameny. „To nedovedu vysvětlit,“ zašeptala. „Jenom si myslím, že by nedokázal…“ Povzdechla si a dodala: „Budeš si myslet, že jsem se zbláznila, Beaku, ale jeho oči… no, nemůže to být špatný člověk.“

„Já náhodou dobře vím, že je to lež,“ prohlásil Beak. „Nezabil ji. Chtěl jsem se to také dovědět, Jamie, a zeptal jsem se ho přímo.“

„To snad ne.“ Jeho nečekané prohlášení v ní vyvolalo smích. „Beaku, určitě musel na tebe dostat vztek.“

„Pchá,“ zašeptal Beak. „Staral jsem se o tvoji budoucnost, ne o jeho hněv,“ chvástal se.

„Samozřejmě, zeptal jsem se ho až poté, co jsem se dověděl, že má zájem právě o tebe, rozumíš.“

„A kdy jsi k tomu měl příležitost?“ zeptala se Jamie a zamračila se.

„Na tom nesejde,“ rychle odpověděl Beak. „Kromě toho jsem věděl, že Kincaid je dobrý člověk, sotva jsem se zblízka podíval na jeho koně.“ Znovu jemně pošťouchl Jamii mezi lopatky, aby ji pobídl ke spěchu za manželem. „Ten zeman se o tebe bude starat, jak se patří.“

„Och, pro spásu boží,“ mumlala Jamie. „Tolik let jsi dělal podkoního, můj milý Beaku. Mezi manželkou a koněm je přece rozdíl. Zdá se mi, že tomu nesmyslu, co jsi mi řekl, věříš. Vypadáš, jako bys byl sám se sebou spokojen.“

„Ovšemže se cítím spokojen,“ chlubil se Beak. „Právě jsem tě dostal rovnou ven, aniž jsem tě musel táhnout, že ano?“

Věděl, že jeho slova ji vyděsila, protože vytřeštila oči, a on ji musel znovu postrčit, když se náhle zastavila.

Alec stál uprostřed nádvoří u svého koně. Jeho výraz ji nenechával na pochybách, co si myslí, ale Jamie si nemyslela, že by čekal tak trpělivě na její příchod, jak jí namlouval Beak. Ne, Kincaid vůbec nevyhlížel jako trpělivý člověk.

Alec byl přesvědčen, že jeho žena způsobí úplné pozdvižení, až se dostanou na Vysočinu. Dlouho na ni hleděl a uvažoval, jestli si na ni někdy zvykne. Její oči měly ten nejživější odstín fialkové, jaký kdy viděl.

Je modrá a modrá. Alec si vzpomněl, že tuto podivnou poznámku prohodil Beak. Teď poznal, co měl štolba na mysli.

Nesmí připustit, aby ho tak omámila. Její ústa byla příliš vábivá, než aby mohl zůstat chladný. Ano, určitě způsobí zmatek, ať už si to uvědomuje, nebo ne, přemítal Alec. Byl si jist, že žádný příslušník klanu se neopováží vztáhnout ruku na to, co patří jemu, ale jejich myšlenky se jistě budou ubírat tím směrem.

Ta žena byla prostě až příliš přitažlivá, než aby to bylo pro ni dobré.

Pořád se ho bála. Alec si říkal, že je to dobrý začátek, Žena by vždycky měla cítit ve vztahu k manželovi trochu nejistoty. Avšak její strach ho také trochu dráždil. Přikázal by jí, aby

nasedla na svého koně a přitom si pospíšila, kdyby nezpozoroval obavy v jejích očích. Připomínala mu laň, která začíná cítit nebezpečí.

Je nejvyšší čas, aby se stal pánem situace, usoudil.

Alec se jediným plynulým pohybem vyhoupl na hřbet koně. Velký černý hřebec nervózně uskočil stranou a narazil do boku Bouře. Jamiina klisna byla už rozechvělá tím, že byla nucena stát v blízkosti hřebce, jehož pach jí byl cizí, a ihned se začala stavět na zadní. Alec se natáhl, vytrhl otěže z rukou nepozorného sloužícího a dal klisně povel, aby se uklidnila. Bouře ihned poslechla.

Beak slyšel Jamiin výdech úlevy, všiml si způsobu, jak hleděla na skotského válečníka, a dospěl k závěru, že jí hrozí mdloby. Položil jí opět ruku na rameno.

„Vzchop se, děvče. Nebudeš se cítit o nic lépe, když se zostudíš mdlobou. Učil jsem tě něčemu jinému, ne?“

Při jeho nabručených slovech se okamžitě vzpamatovala. Napřímila se a hrdě prohlásila:

„Nechystám se omdlít. Urážíš mě, když mě podezíráš z takové slabosti.“

Beak potlačil úsměv. Už ji nebude muset postrkovat. V jejích očích se zas objevily jiskry.

S grácií královny uchopila Jamie lem svého šatu a zamířila ke klisně. Beak jí pomohl nasednout na hřbet, pak vztáhl ruku a pohladil její dlaň. „Tak, a teď dej starému muži slib, že budeš vycházet se svým mužem v dobrém,“ vyzval ji. „Je to jedno z božích přikázání, pokud si pamatuješ,“ dodal a nestydatě na ni mrkl.

„Takové přikázání není,“ prohlásila Jamie.

„Na Vysočině je.“ Ta slova vykřikl Alec. Znělo to, jako by myslel vážně, co řekl. Jamie na něho vrhla rozmrzelý pohled a pak se obrátila zpátky k Beakovi.

Podkoní se usmíval na jejího muže. „Vzpomínáš si, co jsi mi slíbil, zemane Kincaide?“ Alec přikývl. Předal otěže Bouře Jamii, pobídl svého hřebce a nechal Jamii za sebou.

Nemínil na ni čekat. Jamie přikázala Bouři zůstat stát, rozhodnuta zjistit, jak daleko se odhodlá Alec jet, než se zastaví, aby na ni počkal. Jakmile kůň s jezdcem přejeli padací most a zmizeli z dohledu, dospěla k závěru, že vůbec na ni nehodlá čekat. Ten muž se ani nenamáhal ohlédnout se za ní.

„Co jsi měl na mysli, když jsi mu připomínal jeho slib?“ zeptala se Jamie téměř nepřítomně, zatímco upírala oči k padacímu mostu.

„Nic, čím by ses musela trápit,“ rychle odpověděl Beak.

Jamie se obrátila a pohlédla na něho. „Tak ven s tím, Beaku,“ vyzvala ho.

„Jenom jsem si s ním trochu povídal, Jamie, o tvé… nevinnosti.“

„Nerozumím ti.“

„Nu, máš před sebou svatební noc, děvče. Protože jsem to byl já, kdo tě poučoval o tom, jak to chodí mezi mužem a ženou, myslel jsem, že bych měl upozornit tvého manžela…“

„Ach, Bože, tak o tom jsi hovořil?“

„Ano. Slíbil mi, že bude k tobě ohleduplný. Bude se snažit, aby ti příliš neublížil.“ Jamie věděla, že její tváře planou nachem. „Nikdy nepřipustím, aby se mě dotkl, Beaku,

takže jsi ho nadarmo nutil k nějakému slibu.“

„No tak, Jamie, nebuď tak tvrdohlavá. Měl jsem o tebe strach. Neřekl jsem ti mnoho o skutečném spojení muže a ženy. Vysvětlil jsem Kincaidovi, že ještě nechápeš nic o…“

„O ničem takovém už nechci slyšet. Nikdy se mne nedotkne – a basta.“

Beak hlasitě povzdechl. „Pak tedy budeš překvapena, děvče. Podle toho, jak se na tebe díval, mi bylo hned jasné, že se tě bude chtít zmocnit při první příležitosti. Možná by sis to měla ve své paličaté hlavičce uvědomit. Jenom dělej, co ti řekne, a všechno dopadne dobře.“

„Mám dělat, co mi řekne?“

„Ale, děvče, nezvyšuj na mne hlas. Měla bys raději vyrazit, Jamie,“ naléhal na ni.

Jamie potřásla hlavou. „Hned pojedu, Beaku. Nejprve ale chci, abys mi slíbil, že za mnou přijedeš, vyskytnou-li se tady nějaké potíže.“

„Potíže? Jaké potíže?“

Nebyla schopná dívat se mu do očí, když mu šeptem vysvětlovala: „Zdá se, že otec dostal od barona Andrewa nějaké peníze. Byla to půjčka, Beaku, ne dar, ale přesto mám obavy.

Nevím, jak bude tatínek moci takovou půjčku Andrewovi splatit.“

Odvážila se zvednout zrak, aby viděla Beakovu reakci. Nemusela se namáhat. Jeho znechucený výkřik ji téměř srazil z koně. „Vzal si za tebe zlato, Jamie? Prodal tě baronu Andrewovi?“

„Ne, ne, špatně sis to vyložil,“ rychle odpověděla Jamie. „Byla to jen půjčka, Beaku. Není už čas o tom dál mluvit. Jen mi dej své slovo, že pro mne přijedeš, bude-li otec potřebovat pomoc.“

„Jistě, děvče,“ řekl Beak. Jeho povzdech zněl hněvivě. „Slibuji ti to. Máš ještě nějaké starosti, o nichž bych měl vědět?“

„Věřím, že ne.“

„Pak Bůh s tebou. Pokud tvůj manžel…“

„Ještě jednu věc a pojedu.“

„Záměrně vyčkáváš, že, děvče? Chceš ho dráždit. Napadne ho to,“ prorokoval Beak s úsměškem. „A nakonec budou potíže z toho, že jsem mu lhal.“

„Lhal?“

„Říkal jsem mu, že jsi sladká a jemná panna, to jsem řekl.“

„Já jsem sladká a jemná panna,“ namítala Jamie.

Beak odfrkl. „Tak sladká, jako je chuť mýdla, když se navztekáš.“

„Co jsi mu ještě řekl?“ zeptala se Jamie a zmocnilo se jí podezření. „Měla bych vědět celou pravdu, Beaku, abych se mohla bránit.“

„Řekl jsem mu, že jsi bázlivá.“

„To jsi neřekl!“

„Řekl jsem, že jsi slabá a že jsi rozmazlená.“

„Ne.“

„A že trávíš celé dny vyšíváním a vysedáváním v kapli.“ Jamie se rozesmála. „Proč bys mu říkal něco takového?“

„Protože jsem ti chtěl poskytnout malou výhodu,“ vysvětloval Beak. Slova se z něj jen hrnula, jak se snažil pospíšit si se svým vysvětlením. „A neřekl jsem mu, že hovoříš gaelsky.“

„Ani já ne.“

Oba se na sebe spiklenecky usmáli. Pak se Jamie zeptala: „Nelituješ toho, co jsi mne naučil, že ne?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Beak. „Ale když si tvůj manžel bude myslet, že jsi slabá, bude se víc starat o tvoje bezpečí. Bude mít s tebou víc trpělivosti, alespoň si to myslím.“

„Nezajímá mě, co si o mně bude myslet,“ odporovala Jamie. „Urazil jsi však moji hrdost, když jsi mě vylíčil v takovém světle.“

„Většina žen je slabá,“ namítal.

„Loví většina žen večeři pro svou rodinu? Jezdí většina žen na koni lépe než voják? Dělá většina…“

„Nespouštěj na mne takové hromobití,“ prosil Beak. „Jenom si své vlohy nechej ještě chvíli pro sebe, Jamie. A nesnaž se ho zatím pokoušet. Vždycky říkám, že lépe nechytat divokého psa za ocas, když nechceš, aby tě pokousal.“

„Ještě nikdy jsi to neřekl.“

„Vždycky jsem si to myslel,“ odpověděl Beak. Vrhl další ustaraný pohled na padací most.

„Tak už jed, Jamie.“

„Už jsem se chvíli chystala ti něco říci, Beaku, a teď se nedám jen tak odbýt.“

„Tak mluv,“ téměř vykřikl Beak.

„Mám tě ráda. Ještě nikdy jsem ti to neřekla, ale miluji tě celým svým srdcem. Byl jsi mi dobrým otcem, Beaku.“

Stařec zrudl. Oči se mu zamžily slzami a v hlase znělo napětí, když zašeptal: „A já miluji tebe, Jamie. Byla jsi mi hodnou dcerou. Vždy jsem tě považoval za svou.“

„Slib mi, že na mne nezapomeneš.“

Z jejího hlasu se ozývalo zoufalství. Beak jí stiskl ruku. „Nezapomenu.“

Jamie přikývla. Po tvářích jí stékaly slzy. Setřela je, narovnala se a pobídla Bouři do klusu.

Beak stál uprostřed nádvoří a díval se, jak jeho paní odjíždí. Modlil se, aby se neotáčela.

Nechtěl, aby ho viděla v tak nedůstojném stavu. Bůh mu bud milostiv, plakal jako člověk, který přišel o své jediné dítě. V nitru chápal celou pravdu: už nikdy svou maličkou neuvidí.

KAPITOLA 5

Alec Kincaid měl dobrou náladu. Usmíval se a zachovával stále pomalé tempo, dokud ho konečně manželka nedostihla. Měl chuť se smát nahlas, protože mu bylo jasné, že jeho naivní nevěsta se právě pokoušela dohnat ho ke vzteku. Dala si pořádně načas, než se vydala na ním. Jamie si vůbec neuvědomovala, jak je trpělivý, zvláště jednalo-li se o věc tak bezvýznamnou, jako je žena. Už samo pomyšlení, že se ho opovažuje provokovat pouhá žena, mu připadalo žertovné.

Sotva uslyšel, že se blíží, pobídl koně vpřed, až se oba koně dali do klusu. Jamie zůstala těsně za ním a statečně se pokoušela nevšímat si prachu, který jí vířil až do tváří. Byla odhodlána vydržet to nelidské, vysilující tempo beze slova protestu. Očekávala také, že se její nový manžel ohlédne za sebe, aby viděl, jak dobře si vede. Chtěla si za každou cenu zachovat co nejdůstojnější výraz, i kdyby ji to mělo zabít.

Alec Kincaid neztrácel čas nějakým ohlížením.

Třebaže byla Jamie obratná, nebyla zvyklá jezdit v tuhém novém sedle. Pohodlněji se jí jezdilo na neosedlaném koni.

Zadek i stehna už měla otlučené. Kamenitá, nerovná cesta na sever její pocity ještě zhoršovala. Byla lemována vzrostlými houštinami, což znamenalo, že Jamie musela uhýbat nízko visícím větvím a zároveň pevně držet koně. Konečně, když si byla jistá, že Alec si ani neuvědomuje její přítomnost za sebou, zkřivila obličej napětím a pak začala slibovat Stvořiteli, že mu dá sloužit mše po celých dvacet dní, jen ať přiměje jejího proklatého manžela, aby trochu zpomalil.

Bůh neměl náladu na podobné úmluvy. Jamie dospěla k tomu závěru, když dohonili Daniela a Mary. Alec okamžitě převzal vedení, aniž by změnil tempo. Jamie ho následovala.

Mary, která vyhlížela nesmírně vyčerpaně, ujížděla za ní a Daniel uzavíral skupinu.

Jamie věděla, že takovým zničujícím tempem ujíždějí kvůli bezpečnosti. Slyšela historky o bandách potulných vyvrženců, kteří číhají na nic netušící oběti. Tušila, že jeden bojovník má v úmyslu v případě neočekávaného útoku krýt ženy zepředu, zatímco druhý se stejným úmyslem zajišťuje druhou stranu. Kdyby čtveřici napadli bandité, museli by si nejprve poradit s Alecem nebo s Danielem, než by se dostali k jejich nevěstám.

Ach, velmi dobře rozuměla těmto důvodům, ale brzy v ní začaly narůstat obavy o Mary.

Ujížděli bezmála dvě hodiny, když se její sestra nakonec zhroutila. Jamie byla na Mary ohromně pyšná, protože byla schopná ujet bez reptání tak velký kus cesty. Mary nebyla člověkem, který by byl schopen snášet jakékoliv nepohodlí.

„Jamie? Chtěla bych se na chvíli zastavit,“ vykřikla Mary.

„Ne, děvče.“

Ta slova vykřikl Daniel. Jamie nemohla pochopit jeho necitlivý přístup. Obrátila se právě v okamžiku, kdy Maryin manžel na důraz svého zamítnutí kroutil hlavou.

Výraz utrpení na Maryině tváři Jamii rozrušil. Napadlo ji, že o krátký oddech požádá Aleca, tu však uslyšela děsivý výkřik. Když se ohlédla, spatřila těsně za sebou Maryina koně. Ale Mary na něm neseděla.

Všichni zastavili – i Alec Kincaid.

Daniel dostihl svou nevěstu, jakmile Jamie a Alec sesedli z koní. Ubohá Mary seděla uprostřed bujného křoviska. Daniel jí opatrně pomohl vstát.

„Neublížila sis, děvče?“ zeptal se starostlivým hlasem.

Mary si odhrnula vlasy z očí, než odpověděla: „Jen nepatrně, mylorde.“

V Maryiných vlasech uvízlo několik listů. Daniel jí je pečlivě smetl. Jamie si všimla jemného přístupu, jaký projevoval vůči Mary, a usoudila, že přece jen zřejmě bude mít alespoň nějaké dobré vlastnosti.

„Co se stalo, u sta hromů?“ ozval se za Jamii Alec.

Když uslyšela jeho rozhněvaný hlas, trhla sebou a obrátila se k němu.

„Mary spadla z koně.“

„Co udělala?“

„Spadla z koně.“

Alec se na ni nevěřícně díval. „Je to přece Angličanka, Alecu, cožpak jsi zapomněl?“ vykřikl Daniel.

„Jak to spolu souvisí?“ zeptala se Jamie. Dívala se z jednoho muže na druhého a pak si uvědomila, že oba zadržují smích.

„Mohla si zlámat vaz,“ bručela Jamie.

„Ale nezlámala,“ odpověděl Alec.

„Mohlo se to stát,“, namítala Jamie, rozčilená jeho bezcitnými slovy.

„Už je v pořádku,“ prohlásil Daniel k Jamii. „Je to tak, Mary?“

„Nic mi není,“ řekla Mary, celá ruměná z toho, jak na ni všichni hleděli.

„Není v pořádku,“ ozvala se Jamie. Obrátila se k Alecovi. Neomaleně přistoupil až těsně k ní, aniž si toho všimla, a teď do něho málem vrazila. Rychle ustoupila o krok vzad, ale přesto musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do očí.

„Mary upadla, protože…“ Nedopověděla. Právě zpozorovala zlaté jiskřičky v jeho tmavě hnědých očích. Byly velmi hezké. Sjela pohledem k jeho hrudi, aby mohla posbírat myšlenky.

„Protože…?“ navázal Alec.

„Mary je příliš vyčerpaná, než aby mohla pokračovat v cestě, mylorde. Musí si odpočinout.

Není vůbec zvyklá jezdit na tak dlouhé vzdálenosti.“

„A ty, Angličanko? Ty jsi zvyklá cestovat na tak dlouhé vzdálenosti?“

Jamie pokrčila rameny. „Moje zvyky tady nejsou důležité. Důležitější je Mary. Jistě jste si všimli, jak je unavená. Chvíle odpočinku vám neuškodí.“ Zvedla oči, všimla si jeho výrazu a uvažovala, co řekla, že u něho vyvolala takové rozladění.

„Mary je jemná dívka,“ vysvětlovala Jamie.

„A ty nejsi?“

„Ale ano, ovšemže jsem,“ tvrdila Jamie. Záměrně obracel její slova proti ní. „Je od tebe nepěkné myslet si něco jiného.“ Pohlédla mu znovu do tváře právě v okamžiku, kdy se na ní objevil úsměv. Najednou si uvědomila, že neměl v úmyslu ji urazit. A opravdu se na ni usmíval, upřímným něžným úsměvem, při kterém se jí po těle rozlévalo příjemné teplo. Zaplavil ji pocit spokojenosti. Nevěděla, jak se má tvářit.

„Jsi vždycky tak vážná, ženo?“

Zdálo se jí, že v jeho hlase slyší zájem, a otázka, kterou vyslovil, měla stejný účinek, jako by ji pohladila jeho ruka.

Bože, ten barbar v ní vyvolával tak zvláštní pocity. Jamie si uvědomila, že je stejně vyčerpaná jako Mary. To bude ten pravý důvod. Alec Kincaid se jí začínal líbit. Teď jí připadal skoro hezký, samozřejmě jakýmsi drsným primitivním způsobem. Pramen vlasů mu sklouzl do čela a dodal mu uličnický vzhled. To byl další kámen úrazu a trápení, protože Jamie vždy měla slabost pro lehkovážné, nepořádné rošťáky.

Aniž pomyslela na následky, natáhla ruku a umístila zbloudilý pramen tam, kam patřil. Nechtěla, aby vypadal jako uličník; toužila, aby si zachoval řádný vzhled. Pak jí určitě srdce přestane tak divoce bušit a ona bude moci zas popadnout dech.

Alec se ani nepohnul, když se ho dotýkala, ale dotyk její ruky na čele mu byl docela příjemný. To něžné gesto ho překvapilo. Zatoužil, aby se ho dotkla znovu. „Proč jsi to udělala?“ zeptal se měkce.

„Máš příliš dlouhé vlasy,“ odpověděla Jamie, neodvažujíc se mu říci pravdu.

„Nemám.“

„Musíš si je ostříhat.“

„Proč?“

„Nemohu důvěřovat muži, jehož vlasy jsou stejně dlouhé jako moje,“ zamumlala. Její vysvětlení mu připadalo směšné. Zrůžověla a zamračila se, aby skryla rozpaky.

„Ptal jsem se tě, jestli jsi vždy tak vážná,“ připomněl jí s úsměvem Alec.

„Opravdu?“ Nebesa, nebyla vůbec schopná soustředit se na rozmluvu s ním. Byla to všechno jeho chyba, samozřejmě, protože jeho úsměv jí vyháněl myšlenky z hlavy.

„Ano.“

Alec nedával na sobě znát pobavení, protože se domníval, že by si Jamie mohla myslet, že se směje jí. Z nějakého důvodu, který si nedovedl vysvětlit, nechtěl zranit její city. Podivná starost, řekl si, protože se nikdy příliš nezajímal o to, co cítí ženy.

Teď se však najednou o ně začíná starat, uvědomil si, ale vysvětloval si své chování tím, že musí brát v úvahu, že byla vychována v Anglii, a proto je křehčí a choulostivější než silná děvčata z Vysočiny.

Jamie si mnula ruce. Alec pochyboval, že si vůbec uvědomuje, co řekl. Znamenalo to, že má strach, přestože popírala slabost tím, že mu statečně hleděla do očí. Výrazné lícní kosti zrůžověly rozpaky. Bylo mu jasné, že musí být stejně vyčerpaná jako její sestra. Žádná žena nemohla tolik vydržet. Tempo, kterým ujížděli, bylo kruté, avšak nezbytné, protože pokud se pohybují po anglické půdě, stále jim hrozí nebezpečí. Ale jeho anglická nevěsta si nestěžovala ani nevyžadovala odpočinek a ta skutečnost ho opravdu těšila. Gavin, Alecův pobočník, by řekl, že má kuráž. Od muže z Vysočiny znamená taková pochvala ženě velké ocenění a Jamie si je zasloužila už jen tím, že mu stačila.

Gavin by se od srdce zasmál, kdyby teď mohl vidět svého zemana, napadlo Aleca a usmál se. Smích se mu z tváře však vytratil, jakmile si uvědomil, že se chová jako prosťáček. Nikdy předtím nestrávil s ženou tolik času bezvýznamným povídáním. A teď zíral na svou manželku, jako by ještě nikdy neviděl hezkou ženu. K čertu, způsobila to i fyzická reakce na její blízkost; cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Bylo načase zbavit se takových pocitů. „Proč tak svíráš ruce?“ zavrčel, jako by chtěl, aby s tou činností přestala.

„Zdá se mi, že je to tvůj krk,“ odpověděla Jamie na jeho náhlá nevrlá slova. „Ach, ano, mylorde, většinou mluvím zcela vážně,“ pokračovala chvatně v naději, že ho vyvede svou drzostí z míry. „Když opouštím Anglii, jsem velmi vážná. Opouštím svou milovanou vlast.“

„Ze stejného důvodu se já usmívám,“ řekl Alec.

Teď se však neusmíval, ale Jamie se rozhodla mu to nepřipomínat. „Jsi šťastný, protože se vracíš domů?“

„Protože se vracíme domů.“ Jeho hlas už zase připomínal ocel.

„Mým domovem je Anglie.“

„Byla,“ opravil ji, rozhodnut uvést její slova na pravou míru. „Teď je tvým domovem Skotsko.“

„Přeješ si, abych projevila svou oddanost Skotsku?“

„Jestli si to přeji?“ zeptal se s úsměškem. „Nepřeji si to, ženo. Já ti to přikazuji. Budeš věrná Skotsku a mně.“

Zase začala svírat ruce. I ona zvýšila hlas, když mu kladla svou otázku, ale Alec se rozhodl nevyčítat jí nevhodné chování. Věděl, že potřebuje čas, aby si všechno v myšlenkách probrala. Protože byl trpělivý člověk, rozhodl se, že jí poskytne hodinu nebo dvě na rozmyšlení, než bude žádat její souhlas. Pomyslel si, že se chová až příliš galantně, a předsevzal si, že nepřipustí, aby se takové jednání stalo jeho zvykem.

„Mám tomu tedy rozumět tak,“ začala Jamie, „že si skutečně myslíš…“

„Je to velmi prosté, ženo. Jsi-li věrná Skotsku, jsi věrná i mně. Poznáš, že mám na mysli jen tvé dobro, jakmile se ustájíš.“

„Jakmile co?“ její hlas zněl podezřele sladce.

„Jakmile se ustájíš,“ opakoval Alec.

Hrdlo se jí stáhlo bolestí a měla chuť na toho drzého muže zakřičet. Pak si vzpomněla na Beakovu radu nepokoušet jeho trpělivost, dokud nebude vědět, čeho tím chce vlastně dosáhnout. Raději bude opatrná, rozhodla se. Bylo obecně známo, že Skotové vybuchnou dříve, než si věc promyslí. Všichni tlučou své ženy, kdy je to napadne. „O dobytku můžeš říci, že se ustájí, Kincaide. A já jsem žena, pokud sis toho ještě nevšiml.“

„Všiml jsem si.“

Způsob, jakým pronesl tuto poznámku, zrychlil tep jejího srdce. „Ano,“ řekla. „Víš, ženy se nemohou ustájit. Snad jen usadit.“

„To je jedno,“ odporoval jí s líným úsměškem.

„Není,“ odsekla. „Na to můžeš vzít jed.“

„Chceš mi tedy odporovat, Angličanko?“ Jeho hlas byl dost ostrý, aby ji vyděsil, ale byl rozhodnut ukázat jí, kde je její místo. Čekal na její ústup… a omluvu.

„Chci,“ prohlásila Jamie a energicky kývla hlavou, když se zdálo, že tomu nemůže uvěřit.

Pravda, teď nevěděl, co si z toho má vybrat. Její hlas a postoj byly plny rozhodnosti. Ani si už nemnula ruce, držela je u boků a zatínala v pěst. Alec věděl, že by jí neměl prominout její nestydatost. Žena by měla vždycky souhlasit se svým manželem. Nicméně Jamie o této posvátné zásadě zřejmě nikdy neslyšela. Odvážila se mu vzdorovat, jako by si byli rovni. Při tom pomyšlení vyprskl smíchy. Ta žena byla jistě pošetilá, ale musel uznat, že má kuráž.

„Strávil jsem v Anglii příliš dlouhou dobu,“ přiznal se. „Jinak bych považoval tvé chování za neomalené, ženo.“

„Nechceš mě přestat oslovovat ‚ženo’? Mám své jméno. Nemohl bys mi říkat Jamie?“

„To je mužské jméno.“

Měla chuť ho uškrtit. „Je to moje jméno.“

„Vybereme nějaké jiné.“

„Nevybereme.“

„Opovažuješ se mi znovu odporovat?“

Toužila být stejně veliká jako on. Pak by se jí neodvážil posmívat. Jamie se zhluboka nadechla. „Říkáš, že mé názory jsou neomalené, ale jakmile se usadím, nebo ustájím, jak ohavně tvrdíš ty, zbavíš se snad svého zmatku a uznáš oprávněnost toho, co říkám.“

„O tom pochybuji, protože nemám nejmenší tušení, co vlastně chceš říci,“ odporoval.

„Teď jsi mě urazil.“

„Ano?“

„Ano.“

Pokrčil mohutnými rameny. „Na to mám právo, ženo.“

Začala se modlit, aby měla trpělivost. „Rozumím,“ zašeptala chraptivě. „Pak tedy musím předpokládat, že i já mám právo urážet tebe.“

„Tak to není.“

Jamie to vzdala. Ten muž byl stejně paličatý jako ona. „Už jsme překročili hranici?“ Alec zakroutil hlavou. „Jsme od hranice jen co by kamenem dohodil.“

„Tak proč se usmíváš?“

„V nadějném očekávání.“

„Ach.“

Alec se začal otáčet k ní zády, ale Jamie ho zastavila další otázkou: „Alecu? Pořád nenávidíš Anglii, že?“ Nebyla schopna zakrýt ve svém hlase údiv. Právě myšlenka, že nemá rád její domovinu, jí pořád nešla na rozum. Každý přece miloval Anglii, i ti tupí Skotové, kteří tak rádi po sobě metali břevny. Vždyť Anglie byla přece Římem dnešní doby. Nikdo nemohl nevidět její velkolepost.

„Opravdu, Anglii většinou nesnáším. Jsou ovšem výjimky.“

„Výjimky?“ Pomalu přikývl.

„Nu? Kdy tedy necítíš k Anglii nenávist?“

„Když ji plením.“

„Ty se skutečně přiznáváš k takovému hříchu?“ zeptala se zmatena.

Alec se ušklíbl. Její ruměnec ztemněl, až vypadala, jako by ji spálilo slunce. Jeho žena byla tak nádherně opravdová ve svém jednání. U muže by taková vlastnost byla zavrženíhodná, protože by všem dával najevo, co si myslí, ale u ženy byl ten rys příjemný. A zvláště u jeho ženy.

„Tak?“

Alec si dlouze povzdechl. Je to škoda, ale jeho žena nemá sebemenší smysl pro žertování.

Vůbec nepozná, kdy ji škádlí. „Připrav si koně. Slunce už se kloní k západu,“ řekl jí.

„Odpočineš si, až budeme v bezpečí.“

„V bezpečí?“

„Ve Skotsku.“

Jamie pomýšlela na to, že se ho zeptá, zda pro něj znamená Skotsko a bezpečí jedno a totéž, ale pak se rozhodla neudělat to. Usoudila, že by ji jeho odpověď stejně jen popudila.

Už se o svém manželovi dověděla dvě nepříjemné věci. Za prvé neměl rád, když ho někdo obtěžoval otázkami nebo mu odporoval. Jamie věděla, že s tím budou potíže, protože byla rozhodnuta ptát se ho nebo mu odporovat, kdykoliv to bude považovat za potřebné. Nezáleželo jí na tom, jestli se mu to líbí, nebo ne. A pak, vůbec se jí nelíbil, když se mračil. Druhá vada byla skoro stejně závažná jako první. Alecova nálada byla proměnlivá jako počasí. I nejnevinnější poznámky u něho vyvolávaly chmury.

„Jamie, už na toho proklatého koně nesednu.“ Mary zatahala sestru za paži.

Alec její poznámku slyšel, ale nevěnoval jí pozornost. Obrátil se a kráčel ke svému koni. Jamie se dívala za ním a myslela si, že ji prostě vypustil z hlavy se stejným zájmem, jaký by věnoval kusu hadru.

„Ten muž je až příliš neotesaný,“ mumlala.

„Jamie, cožpak mě neposloucháš?“ naléhala na ni Mary. „Musíš vyžadovat, abychom zde zůstali na noc.“

Jamiino srdce se sevřelo lítostí nad sestrou. Maryina tvář byla potřísněna špínou. Vypadala stejně vyčerpaně, jak se cítila i ona sama. Jamie byla sice mnohem odolnější než Mary, ale den předtím nespala téměř celou noc, protože pomáhala jedné služce s nemocným dítětem.

Neodvážila se projevit Mary svou účast, protože věděla, že teď je zapotřebí pevné ruky.

Mary by se rozplakala, kdyby Jamie projevila jen náznak lítosti. To pomyšlení ji děsilo. Jakmile Mary jednou začala, předčila v pláči i dvojčata.

„Kam se poděla tvoje hrdost?“ zeptala se Jamie. „Na dámu se nehodí, aby pronášela taková slova jako ‚proklatý’. Jen nevolníci hovoří tak hrubě, Mary.“

Z Maryina pohledu vyšlehl blesk. „Jak mě teď můžeš poučovat, proboha?“ naříkala. „Chci domů. Stýská se mi po tatínkovi.“

„Dost!“ Jamie pronesla svůj povel ostrým hlasem. Pohladila sestru po rameni, aby zmírnila její výčitky, pak zašeptala: „Co se stalo, stalo se. Provdaly jsme se za Skoty, a nic se nedá dělat. Nedělej nám hanbu takovými scénami. Kromě toho, na Vysočinu už je to jenom kousek,“ vymýšlela si. „Alec mi slíbil, že se zastavíme na noc, jakmile překročíme hranici. Jistě tu chvíli vydržíš, sestro. Ukaž svému muži, jak jsi statečná.“

Mary přikývla. „Co když je příliš nechápavý, aby si mé odvahy všiml?“

„Pak mu ji ráda připomenu,“ slíbila Jamie.

„Jamie, představovala sis někdy v životě, že je nám předurčen takový osud? Že se provdáme za Skoty?“

„Ne, Mary, nikdy jsem s takovou možností nepočítala.“

„Bůh se na nás určitě rozhněval.“

„Ne Bůh,“ namítala Jamie. „Náš král.“

Jakmile Mary vykročila ke svému koni, vydala ze sebe žalostný povzdech. Jamie se dívala za svou sestrou, dokud se neoctla po boku Danielovi. Skotský lord se usmíval. Jamie usoudila, že se baví při pohledu na svou nevěstu, která se pohybovala jako stařena s rachitickými koleny.

Jamie zakroutila hlavou nad žalostným stavem své sestry, než si uvědomila, že ona vypadá zrovna tak. Nohy se jí třásly jako osika. Kladla to za vinu tomu hloupému sedlu, které byla nucena koni nasadit, aby si Alec myslel, že se chová jako dáma.

Na hřbet své Bouře se dostala až napotřetí. Tou nešikovností jen koně znervóznila. Klisna se začala vzpínat a Jamii stálo hodně úsilí ji zase uklidnit. Bouři se sedlo nelíbilo o nic víc než Jamii.

Mary pomohl do sedla Daniel, ale Alec neprojevil zájem o podobnou galantnost. Ani se na ni nepodíval. Uvažovala, co upoutalo jeho pozornost, protože neustále hleděl směrem, odkud právě přijeli, a na jeho tváři se objevila vráska napětí.

Jamie se rozhodla nevšímat si ho do té míry, do jaké si on nevšímal jí. Obrátila se, aby povzbudila svou sestru.

Vůbec neslyšela, že se k ní Alec blíží. Najednou se ocitl u jejího boku. Než mohla začít protestovat, stáhl ji z koně. Pak ji napůl nesl, napůl vlekl k mohutnému balvanu v blízkosti

houští, do něhož upadla před chvílí Mary. Alec jednou rukou přitiskl Jamii ke kameni, druhou poplácal Bouři po boku, pak se k ní obrátil zády a pokynul Danielovi.

„Co to…“

Zbytek Jamiiny otázky už nedozněl, když se k ní přisunula Mary. Daniel se postavil před svou nevěstu. Jeho široká záda kryla obě ženy schoulené u balvanu za ním.

Jakmile Daniel tasil svůj meč, Jamie pochopila, co se stalo. Zhluboka se nadechla, když zpozorovala, že Daniel kývl na Aleca a zvedl tři prsty.

Alec zakroutil hlavou, pak ukázal číslo čtyři.

Mary stále nechápala, co jim hrozí. Jamie přitiskla ruku na sestřina ústa, když chtěla začít protestovat.

Alec zamířil doprostřed malé mýtiny. Jamie si odhrnula z obličeje Maryiny vlasy, aby ho jasně viděla.

Ještě nevytáhl zbraň. Pak si Jamie uvědomila, že Alec žádný meč vlastně nemá.

Všemohoucí Bože, ten člověk byl naprosto bezbranný.

Jamie umírala strachy o Alecovu bezpečnost. Strach v ní zároveň probouzel vztek. Jaký je to válečník, že cestuje divočinou beze zbraně u boku? Proklatě zapomnětlivý, pomyslela si s nevolí Jamie. Asi ztratil meč někde cestou do Londýna a nenamáhal se opatřit si jiný –

Bude muset samozřejmě zasáhnout sama. Alec Kincaid byl její manžel a nikdo na něho nevztáhne ruku, pokud ona bude žít. Odmítala pochopit skutečný důvod, proč nechce, aby mu někdo ublížil, prostě si řekla, že se nechce stát vdovou ještě ve svůj svatební den – a basta.

Jamie vytáhla krátkou dýku z proplétaného opasku, kterým si stáhla šat, doufajíc, že bude mít čas podat zbraň Alecovi. Dýka mohla způsobit nebezpečné zranění, kdyby jí vrhl dost přesně. Je tu také Danielův meč, uvědomila si Jamie. Doufala, že Alecův druh umí dobře zacházet se zbraní, a právě ho chtěla požádat, aby jejímu manželovi pomohl, když se Alec náhle obrátil.

Kývl na Daniela. Viděla mu teď jasně do tváře a ihned se začala chvět. Výraz zuřivosti v jeho chladných očích ji vyděsil. Viděla teď hrubou sílu jeho svalnatých paží a stehen. I jeho hněv. Převalila se přes ni horká vlna. Vyzařovala z něho síla, až měla pocit, jako by je všechny obklopila nějaká mlha. Uvědomila si, že nikdy nic takového neviděla, ale přesto jí to bylo jasné: byl připraven zabíjet.

Mary začala plakat. „Není to divočák, že ne, Jamie?“

„Ne, Mary,“ zašeptala Jamie. Hleděla dál na svého manžela a přitom tiskla sestřinu paži.

„Všechno bude v pořádku. Naši manželé nás ochrání. Uvidíš.“

Jamie téměř věřila svému ujišťování, dokud nespatřila, jak se k Alecovi zvolna blíží lapkové. Pak jí blesklo hlavou, že to vůbec nemusí dopadnout dobře.

Alec se ostatním vzdálil o pěkný kousek. Jamie si pomyslela, že to byl jeho záměr, protože chtěl dostat ničemy co nejdál od žen.

Lapkové ho pomalu následovali. Dávali si na čas, chovali se, jako by vůbec nemuseli se svým zákeřným útokem spěchat. Alec byl mnohem urostlejší než jeho nepřátelé, ale neměl zbraň. Ta situace mu jistě neposkytovala žádnou výhodu. Dva ze čtyř lupičů měli v rukou mohutné kyje. Další dva mávali ve vzduchu zahnutými šavlemi. Při jejich pohybu se ozýval svištivý zvuk. Na ostřích bylo vidět zaschlou krev, což znamenalo, že jejich předchozí útoky byly úspěšné.

Jamie si pomyslela, že snad omdlí. Ti muži vypadali tak hrozivě. Zdálo se, že se přitom baví; dva z nich se nepokrytě usmívali. Jejich zuby byly stejně zčernalé jako jejich kyje.

„Danieli, prosím, jdi Alecovi na pomoc,“ vyzývala Jamie hlasem sevřeným strachy.

„Jsou jenom čtyři, děvče. Za chvíli bude po všem.“

Jeho odpověď ji rozzuřila. Věděla, že Daniel zůstal stát před nimi, aby je ochránil, ale nemyslela si, že to bylo šlechetné vzhledem ke skutečnosti, že jeho příteli hrozila smrt.

Jamie se zvedla a strčila Danielovi do zad. „Alec nemá zbraň, aby se mohl bránit. Dej mu mou dýku nebo svůj meč, Danieli.“

„Alec nepotřebuje zbraň.“

Odpověděl jí tak veselým hlasem, že si Jamie myslela, že snad přišel o rozum. Přestala ho přesvědčovat. „Buď mu půjdeš pomoci ty, nebo půjdu já.“

„Tak dobře, děvče, když na tom trváš.“ Daniel vyprostil svou tuniku z Maryina sevření a vydal se za muži, kteří obklíčili Aleca.

Když se však dostal k okraji mýtiny, zastavil se. Jamie nemohla uvěřit vlastním očím. Daniel klidně vytasil meč z pochvy, zkřížil paže na hrudi a ať do ní udeří hrom, jestli se na Aleca nezačal usmívat.

A Alec se usmíval na něho.

„Provdaly jsme se za dva hňupy,“ řekla Jamie Mary. Uvědomila si, že má spíš strach než vztek, protože hlas se jí silně chvěl.

Najednou ji upoutal silný výkřik. Byl to Alecův válečný pokřik. Zvuk, pronikající až do morku kostí, vyděsil Mary tak, že zaječela.

Kruh kolem Aleca se uzavíral. Alec vyčkával, až se první z útočníků přiblížil na dosah, pak se bleskem otočil, takže Jamie ani nepostřehla jeho pohyb. Vzápětí zahlédla, že uchopil jednoho muže za hrdlo a bradu, a uslyšela děsivý zvuk praskající kosti, když zkroutil krk muže do nepřirozené polohy.

Alec odhodil bídáka na zem, právě když na něho s výkřikem zaútočili další dva lapkové z levé strany. Alec jim narazil hlavy na sebe a odhodil je k bezvládně ležícímu druhovi.

Poslední z útočníků se snažil získat výhodu útokem zezadu. Alec se prudce obrátil, kopl ho do třísel pohybem, který byl dílem okamžiku, a nakonec poslal muže k zemi jediným silným úderem pěsti umístěným do mohutné čelisti.

Hromada těl na zemi narostla do úctyhodných rozměrů. Danielovo chvástání bylo oprávněné, když tvrdil, že brzy bude po všem, protože skutečně uplynulo jen nepatrně času.

Zdálo se, že se Alec ani nezadýchal. To překvapivé zjištění začalo Jamii vrtat hlavou, když tu upoutal její pozornost nový zvuk. Obrátila se, právě když se z houštiny na druhé straně balvanu vyřítili tři obrovití muži.

Proplazili se houštinou jako hadi a mířili ke své kořisti.

„Alecu!“ zvolala Jamie.

„Jamie, musíš mě chránit,“ křičela Mary.

Než mohla Jamie odpovědět, sestra ji odtáhla od balvanu. Mary se přitiskla ke kameni a Jamii přisunula před sebe. Přestože Mary převyšovala svou mladší sestru téměř o hlavu, když se schoulila mezi výstupky balvanu a tvář přitiskla Jamii mezi lopatky, byla před útokem dobře chráněna.

Jamie se nesnažila bránit sebe. Věděla, co je její povinností. Na prvním místě byla Mary.

Bude-li třeba, dá za její bezpečí i život.

Trojice mužů už byla téměř u nich, když si Jamie vzpomněla na malou dýku, kterou svírala v ruce. Zamířila a vrhla zbraní, záměrně si vybírajíc za cíl nejvyššího z útočníků. Mířila dobře. Ničema vydal zoufalý výkřik a zhroutil se k zemi.

Daniel si vzal na starost druhého ze tří tmavovlasých mužů a srazil násilníka k zemi mocnou ranou pěsti. Alec musel urazit větší vzdálenost. V okamžiku, kdy se dostal ke svému cíli, bylo už pozdě. I když Jamie bojovala jako divoká kočka, lupič ji drtil v téměř smrtícím sevření. Nožem jí mířil přímo na srdce.

„Ani se nehni,“ zařval muž na Aleca ostrým hlasem. „Nemůžu nic ztratit. Jestli se přiblížíš, zabiju ji. Zakroutím jí tím hezkým krčkem, ani se nenaděje.“

Daniel, který už zneškodnil svého protivníka, se pomalu blížil zezadu a Alec na něho kývl, aby zůstal stát, když se lupič na okamžik starostlivě ohlédl. Sevřel Jamiiny vlasy, omotal si je kolem ruky a trhl jí hlavou dozadu.

Alec zpozoroval divoký, uštvaný pohled jeho kalných očí. Ten muž byl zjevně vyděšen, protože bylo znát, že se mu třesou ruce. Ničema byl jen prostřední postavy, měl otylou tvář i tělo. Bude zapotřebí ho rychle zabít, jakmile pustí Jamii a ona nebude ohrožena. Toho člověka ovšem ovládala panická hrůza. Strach by v něm mohl vyvolat nevypočitatelné reakce, podobné těm, jaké se projevují u krysy zahnané do kouta. Násilník by mohl Jamii snadno zabít, kdyby ho něco vyprovokovalo… nebo kdyby usoudil, že jeho situace je zcela beznadějná.

Samozřejmě byla beznadějná. Zemře. O jeho osudu bylo rozhodnuto v okamžiku, kdy se Jamie dotkl.

Alec udržel svůj vztek na uzdě a čekal na příležitost. Zaujal nedbalý postoj, zkřížil paže na prsou a ze všech sil se snažil tvářit se netečně.

„Myslím to vážně,“ vykřikl lapka. „A ta druhá, ať zavře zobák. Takový jekot se nedá vydržet.“

Daniel ihned zamířil k Mary. Přitiskl jí ruku na ústa, aby ji ztišil, ale nevěnoval jí jediný soucitný pohled. Soustředil se pouze na Jamiina únosce a čekal přitom na příležitost k útoku.

Strach se pomalu vytrácel z očí útočníka. Zasmál se, zjevně v něm převládla naděje na brzké vítězství. Krysa byla připravena vyrazit z kouta. Cítila uspokojení a její falešná sebedůvěra se jí stane osudnou.

„Je to tvoje žena?“ zařval muž na Aleca.

„Je.“

„Záleží ti na ní?“ Alec pokrčil rameny.

„Tak tedy záleží,“ vykřikl lupič. Pak se škodolibě zachechtal. Byl to nepříjemný, odporný zvuk. „Určitě nechceš, abych tu tvoji krásku zabil, že?“ Trhl Jamii za vlasy a doufal, že vyvolá její nářek, který bude dalším důkazem jeho síly a jejich nemohoucnosti, ale když pohlédl na dívku, jíž se zmocnil, viděl, že se mýlil. Jeho kořist na něho zlobně hleděla. Věděl, že ji zraňuje, ale ona tvrdohlavě odmítala vydat ze sebe jediný sten.

Alec se vyhýbal pohledu do manželčiny tváře, protože věděl, že její pohled by ho zbavil soustředění. Nebyl by pak schopen ovládnout svůj vztek. Ale když lotr tak bolestně zkroutil Jamii vlasy, Alec se pohledu na ni už neubránil. Zdálo se, že se Jamie nebojí. Bože, vypadala spíš rozzlobeně. Její odvaha ho tak překvapila, že se málem začal usmívat.

„Dej mi jednoho z vašich koní,“ přikazoval bídák. „Až budu v bezpečí a budu mít jistotu, že mě nepronásledujete, nechám krasotinku jít.“

Alec zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Co říkáš?“

„Říkám ne,“ odpověděl Alec hlasem klidným jako letní vánek. „Ji si můžeš vzít, ale jejího koně ne.“

Jamie hlasitě zaúpěla.

„Zavři zobák, mrcho,“ zabručel darebák. Přitiskl jí nůž k hrdlu a pořád přitom hněvivě hleděl na Aleca. „Chci obojí, k čertu.“

Alec znovu zakroutil hlavou. „Vezmi si ženu, jestli chceš, ale koně ne.“

„Řekl jsem, že chci obojí!“ Jeho hlas zněl jako skřehotání ptáka v kleci.

„Ne.“

„Dej mu to, Alecu,“ vložil se do hovoru Daniel. „Můžeš přece snadno získat náhradu za ni i za koně.“

Jamie nemohla uvěřit slovům, která slyšela. Už skoro nebyla schopna ovládnout se a neplakat. „Alecu?“ šeptala a z jejího hlasu zněla obava. „To přece nemyslíš vážně.“

„Řekl jsem ti, abys držela zobák,“ vyžadoval znovu násilník. Přitom zase škubl divoce vlasy své oběti, aby ukázal, že to myslí vážně.

Jamie mu na oplátku prudce šlápla na nohu.

„Danieli, vezmi jejího koně,“ nařizoval Alec. „Okamžitě.“

„Ať ho přivede ta druhá žena,“ vykřikl lupič. Daniel nedbal na jeho slova a zamířil k Bouři.

Jamie nechápala, co se děje. Mohla by přísahat, že slyšela, jak Daniel hvízdl. Věděla, že Skotové nesnášejí Angličany, ale takové strašlivé jednání bylo neodpustitelné. Zoufale se snažila nepropadnout zoufalství. Alec jí tu snahu nijak neusnadňoval. Vrhl na ni jen krátký pohled a dál si jí už nevšímal. Bože všemohoucí, vypadal naprosto lhostejně – dokud útočník nezačal požadovat jejího koně, uvědomila si Jamie. Pak už Alec netečně nevypadal. Začal se tvářit zuřivě. Cholie tedy měla pravdu. Skotové si cení svých koní víc než svých žen.

Kdyby měla něco v žaludku, jistě by to teď zvrátila. Bídák, který ji neustále pevně svíral, páchl jako plný nočník. Vždy, když ucítila jeho dech, chtělo se jí zvracet.

„Postav koně mezi jejího muže a mne,“ přikazoval násilník.

Alec čekal na příležitost. Když k němu Daniel přistoupil, udělal krok, převzal z ruky svého přítele otěže a přitáhl Bouři tak blízko protivníkovi, jak jen bylo možné.

Co se stalo vzápětí, Jamii překvapilo do té míry, že neměla vůbec čas si cokoliv uvědomit.

Najednou zjistila, že letí vzduchem jako kláda. V okamžiku, kdy ji Daniel chytil do náruče, uslyšela smrtelný výkřik svého únosce.

Otočila hlavu a viděla už jen, jak Alec vbodl do hrdla svého protivníka dýku.

Pak přece jen začala zvracet. Daniel ji chvatně posadil na zem. Mary se rozběhla přes mýtinu a vrhla se k Jamii. Nebezpečí bylo zažehnáno, ale Mary stále hystericky křičela.

Jamie zavřela oči a snažila se pravidelně dýchat, aby jí srdce přestalo tak divoce bušit. Mary se teď zavěsila na ni a málem jí vyrazila dech.

Jamie se roztřásla jako list ve větru. Nohy měla najednou slabé jako suché třísky na podpal.

„Už můžeš otevřít oči.“

Uslyšela Alecův hlas. Když to učinila, spatřila svého muže stát těsně vedle sebe.

V očích už neměl tak děsivý chlad. Ve skutečnosti měla pocit, že se skoro usmívá. Vůbec tomu nerozuměla. Právě viděla, jak zabil, tak lehce, tak brutálně, tak lhostejně. A teď se zdálo, jako by se tomu chtěl smát.

Jamie nevěděla, jestli víc touží od něj utéci, nebo zůstat a uškrtit ho.

Když k němu zvedla oči, uslyšela, jak Daniel přikazuje Mary, aby šla s ním, pak ucítila, jak se snaží od ní odtrhnout sestřiny ruce. Neměla sílu mu při tom pomoci, ale přesto toužila vědět, proč Daniel mluví s Mary tak rozhněvaně a proč Alec vypadá tak potěšeně.

Neuvědomovala si, že dosud zatíná ruce v pěst. Alec si toho všiml. „Je konec,“ řekl jí tichým hlasem.

„Konec?“ opakovala. Obrátila se a pohlédla na muže, kterého Alec před okamžikem zabil, a vzápětí se roztřásla ještě silněji.

Alec udělal krok stranou a zakryl jí výhled na něj. Držel v ruce dýku s úmyslem vrátit ji Jamii, ale upustil od svého záměru, když viděl, jak je rozrušená. Chovala se, jako by najednou v dýce viděla nástroj ďábla.

„Je tvoje, že?“ tázal se, zmaten nepochopitelným strachem v jejích očích.

Jamie ustoupila stranou a znovu pohlédla na mrtvého muže, na ránu zející v jeho hrdle, kterým pronikla dýka.

Alec jí znovu zastoupil cestu. „Ženo?“

Začala couvat. „Už tu dýku nechci. Zahoď ji. Mám ve svém vaku ještě jednu.“

„Je mrtev, ženo,“ prohlásil Alec a snažil se mluvit klidně. „Nemusíš se na něho dívat, děvče. Už ti nemůže ublížit.“

„Ano, je mrtev,“ řekla a energicky kývla hlavou. „Ty jsi mne vyhodil do vzduchu, Alecu, zrovna jako…“

„Břevno?“

Znovu přikývla. „Zabil jsi ho tak lehce, mylorde. Nikdy jsem neviděla…“

Když nedokončila větu, Alec si povzdechl. „Bylo dobré, že jsi to viděla,“ řekl pak. Nevěřícně na něho pohlédla a přitom stále ustupovala. „Bylo to pro mne dobré…? Myslíš,

že tě budu chválit, muži?“ Odmlčela se, aby se mohla nadechnout, a pokoušela se zbavit bolesti, která jí svírala hrdlo, pak znovu pohlédla na dýku. „Zahoď ji, prosím tě. Nechci ji už vidět.“

„Rozrušuje tě pohled na krev?“ zeptal se. Zdálo se mu, že ho její chování velmi mate. Ta žena se před chvílí chovala jako tygřice, když bojovala se svým uchvatitelem, a teď připomíná ustrašené dítě. Alec se ji ještě jednou pokusil uklidnit. Odhodil dýku za sebe.

„Ano – vlastně – ne,“ najednou vyhrkla Jamie.

„Co ano a ne?“ ptal se.

„Ptal ses, zda mě děsí pohled na krev,“ vysvětlovala chvatně Jamie. „A já jsem ti odpověděla.“

„Opravdu?“

Projela si prsty po vlasech, nevědomky je ještě víc rozcuchala a pak zašeptala: „Z té krve se mi dělá špatně.“ Pak si povzdechla. Chtěla mu říci, že byla zvyklá dívat se na krev, že mnohokrát zastavovala krvácení a že snad setřela tolik krve, kolik by dokázalo zbarvit

dočervena vodu v řece, ale bylo pro ni prostě příliš namáhavé cokoliv mu začít vysvětlovat. Pořád měla před očima děsivou scénu, jíž byla svědkem, a neuvěřitelnou sílu svého manžela. Bylo pro ni také bolestné, že měl v úmyslu se jí vzdát. Její kůň přece pro něho znamenal víc než ona. To zjištění ji bude ještě dlouho děsit i ve snu.

Alec najednou přistoupil k ní a vzal ji do náruče. „Jestli ustoupíš ještě o krok, skončíš na hromadě s nimi.“

Jamie se ohlédla, spatřila kupu těl a ucítila, jak se jí roztřásla kolena. Sesunula by se k zemi, kdyby ji manžel nezachytil.

Ale ani v takovém rozrušení si nemohla nevšimnout, jak jemně se k ní choval. Viděla v tom rozpor, když uvážila, jaký je obr. Zdálo se nemožné, že člověk tak mohutné postavy může být tak jemný. Stejně nepravděpodobné se však zdálo i to, že byl schopen poradit si se čtyřmi ozbrojenými útočníky, aniž by na něm byla znát sebemenší stopa námahy. Ten člověk se ani pořádně nezapotil. Voněl docela příjemně. Jamie se přitiskla k jeho hrudi a nechala se objímat.

„Myslel jsi to vážně, Alecu?“ zašeptala.

„Co?“ zeptal se jí.

Neodpověděla mu tak rychle, aby ho to uspokojilo. Zvedl jí bradu, aby mohl vidět do tváře.

„Co jestli jsem myslel vážně, ženo?“

„Když jsi říkal tomu strašnému člověku, že si může vzít mne, ale ne mého koně,“ vysvětlovala. „Opravdu jsi to tak myslel?“

Asi by se rozesmál, kdyby nevypadala tak rozrušeně. „Ne.“

Okamžitě mu klesla do náruče. „Tak proč jsi to říkal tak, jako bys to myslel vážně?“

Její hlas nebyl víc než pouhý šepot, ale on ji slyšel. Alec nemohl uvěřit, že by mohla mít takovou starost. Že by se jí vzdal? Nikdy! „Chtěl jsem, aby si myslel, že je pánem situace, děvče.“

„Byl přece pánem situace, Alecu,“ namítala Jamie. „On jediný měl nůž.“

„Ach, už rozumím,“ odpověděl Alec a v jeho hlase zněl smích. „Takže ti muži, kteří mě obklíčili, byli také pány situace.“

„To ne,“ zašeptala Jamie, „chci říci, měli zbraně, ale ty jsi… zvrátil boj ve svůj prospěch.“ Než mohl odpovědět na její poznámku, Jamie dodala: „Takže to byla léčka, ano? Lhal jsi mu.“

„Lhal jsem mu.“

Znovu vydala dlouhý povzdech, než jí husí kůže připomněla, jak je vyděšená. Okamžitě se od něj odtáhla.

Jamie se znovu začal zmocňovat vztek. V očích jí plál oheň, uvědomil si Alec a vůbec netušil, co ji zas tak rozzlobilo. Ta žena byla samá záhada.

Nedbal na její výzvu, aby ji pustil, a objal ji ještě pevněji kolem ramen, přitáhl si ji k sobě a vedl ji k místu, kde Daniel shromáždil koně.

Jamie neřekla jediné slovo díků, když ji vysadil na hřbet Bouře. Stále klopila zrak, dokud jí nepodal otěže. Jeho ruce se dotkly jejích a to ji vyděsilo. Trhla rukama stranou.

„Podívej se na mne.“

Čekal, až uposlechne jeho příkazu, než znovu promluvil: „Ukázala jsi mi, jak jsi odvážná, ženo. Velmi jsi mě tím potěšila.“

Vytřeštila oči překvapením. Alec se usmíval. Právě objevil docela jednoduchý způsob, jak ji ukonejšit: chválu. Cožpak není pravda, že všechny ženy rády slyší, když je jejich manželé občas pochválí? Alec si umínil, že na tu skutečnost nesmí příště zapomenout.

„Možná jsem tě potěšila, muži, ale tys mne dozajista nepotěšil, ty domýšlivý Skote.“ Hněv v jejím hlase ho překvapil stejně jako ostrá slova. „Tobě se nelíbí, že tě chválím?“

Neobtěžovala se s odpovědí, ale hněv v jejím pohledu mu řekl, že ji špatně hodnotil. Ona není člověkem, který se dá utěšit chválou, s uspokojením si uvědomil Alec. „Pověz mi, proč jsi byla tak vyděšená.“

Jamie potřásla hlavou. Hleděla na své ruce a on pozoroval její vrásku na čele. „Na něco jsem se tě ptal,“ připomněl jí.

Zavrtěla hlavou. Alec byl trpělivý. „Žena musí vždy poslechnout příkazy svého muže,“ připomenul jí.

„Tohle má být další skotské přikázání?“

„Ano,“ odpověděl s úsměškem.

„Proč v celém světě musí lidé poslouchat jen desatero božích přikázání, aby se dostali do nebe, a ve Skotsku jsou ještě nějaká navíc? Je to snad proto, že jsou všichni takoví hříšníci?“

„Když se ti vrací kuráž, stojí to za to.“

„Kuráž?“

„To nic.“

Usmíval se na ni, dávaje najevo, jak ho potěšila. Usoudila, že se zbláznil. „Chtěla bych už vyjet, Alecu.“

„Nevyjedeme, dokud mi nepovíš, proč jsi byla tak vyděšená.“

„Měla jsem obavy, Alecu. Obavy.“

„Dobře, tak tedy obavy,“ připustil Alec.

„Chceš slyšet pravdu?“ zeptala se.

„Jen pravdu.“

„Když jsi bojoval… nu, byl tu okamžik, kdy se mi zdálo, že se díváš přímo na mne, a myslela jsem si, že tě nikdy nesmím rozzlobit, protože bych se nikdy neubránila tvé nesmírné síle.“

Alec se musel k ní naklonit, aby slyšel celé vysvětlení. Znělo to tak zoufale. Snažil se zadržet smích.

„Bude to pro mne těžké, Alecu,“ pokračovala. „Vím, že tě to zřejmě překvapí, ale myslím si, že budou doby, kdy tě svým jednáním popudím.“

„To mne vůbec nepřekvapuje.“

„Proč ne?“ zeptala se a vypadala rozladěně.

„Protože mě popuzuješ už teď.“

„Ach.“

„Jamie, nikdy ti neublížím.“

Dlouho mu hleděla do očí. „I když tě ovládne tvá prchlivost? Všichni Skotové jsou velmi výbušní, Alecu. To přece musíš přiznat.“

„Nikdy neztratím s tebou trpělivost. Dávám ti své slovo.“

„A co když ano?“ ptala se.

„Ani tehdy na tebe nevztáhnu ruku.“

Nakonec mu uvěřila. Už se nesnažila vyprostit ruce z jeho sevření. „Slyšela jsem, že všichni Skotové bijí své manželky.“

„Já jsem totéž slyšel o Angličanech.“

„Někteří bijí, někteří ne.“

„Já nebiju.“

Přikývla. „Takže ty nebiješ?“

Alec zakroutil hlavou. Byl přesvědčen, že se Jamie s ním cítí v bezpečí. „Když jsem tě poprvé potkal, zpozoroval jsem v tvých očích strach. I když věřím, že je pro ženu dobré, bojí-li se svého muže, ten nepochopitelný strach, který jsem viděl…“

„Odpusť mi prosím mou nezdvořilost, když tě teď přeruším, ale musím ti říci, že pro ženu vůbec není dobré, bojí-li se svého muže. Měla jsem samozřejmě obavy, ale většina žen by se tě skutečně bála. Já mám však silnější povahu.“

„Proč?“

„Co proč?“ ptala se Jamie, zmatena způsobem, jakým se na ni usmíval, a tím, jak reagovalo na ten ďábelský úsměv její srdce.

„Proč by se mne většina žen bála?“

Odvrátila zrak od jeho hezkých očí, než mu poskytla patřičnou odpověď. „Protože jsi… velmi urostlý muž. Pravda je, že většího válečníka jsem dosud neviděla.“

„Viděla jsi tedy i jiné?“ ptal se a snažil se skrýt svou zlost. Zamračila se při té otázce a pak potřásla hlavou. „Vlastně neviděla.“

„Takže je to moje postava, která v tobě vzbuzuje… obavy.“

„Jsi také silný jako celá legie vojska, Alecu, vždyť jsi právě zabil čtyři muže,“ dodala. „Na to jsi přece nezapomněl.“

„Jen jednoho.“

„Jen jednoho?“ opáčila, na chvíli zmatena jiskřičkami v jeho očích. Měla nejasné tušení, že se jí chce vysmívat.

„Zabil jsem jen jednoho muže,“ vysvětloval. „Toho, který se opovážil na tebe vztáhnout ruku. Ostatní nejsou mrtvi, jen v bezvědomí. Chceš, abych je zabil všechny?“

Jeho slova zněla velmi dychtivě. „Milosrdný Bože, to ne,“ ujišťovala ho Jamie. „Ale co ten člověk, kterého srazil k zemi Daniel, když se snažil ublížit Mary?“

„Na to se musíš zeptat jeho.“

„Nebudu se ho na nic ptát.“

„Ten bastard se pokoušel ublížit také tobě, Jamie.“

„Mary je důležitější.“

„Ty něčemu takovému věříš?“

„Vždycky bylo mou povinností chránit sestry, Alecu.“

„Proč se nezeptáš na muže, kterého jsi srazila dýkou?“ zeptal se Alec. „Mířila jsi dobře, ženo,“ pokračoval s úmyslem ji ještě trochu pochválit. „Zabila jsi…“

„Nechci o tom mluvit,“ vykřikla a upustila otěže Bouře.

Co to před chvílí říkal? Jeho křehká malá nevěsta snad na místě omdlí. Ta žena byla pro něho skutečným tajemstvím. Alec zavrtěl hlavou. Zdálo se, že Jamie skutečně pociťuje k zabíjení odpor. Byla to další zvláštnost v její povaze, tím si byl jist, ale zároveň musel připustit, že se mu ta podivnost líbí.

Ta žena by ho přinutila k slabošskému jednání v mnoha situacích, kdyby ji nechal. Bude si muset na zabíjení zvyknout. Patřilo k životu na drsné Vysočině. Přežijí jen nejsilnější. Bude se muset naučit být tvrdší, rozhodl se, jinak by nemusela přežít první krutou zimu.

„Dobrá, ženo,“ prohlásil Alec. „Nebudeme už o tom mluvit.“

Jamiino napětí polevilo. Alec si všiml, že sedí na koni trochu neklidně, a tak jí položil ruku kolem pasu.

„To, co jsem udělala, udělala jsem v sebeobraně,“ řekla mu Jamie. „Jestli jsem toho odporného muže zranila, Bůh mi jistě odpustí. Byl ohrožen Maryin život.“

„Ano,“ přisvědčil Alec. „Opravdu jsi ho zranila.“

„Na druhé straně, otec Charles by to nikdy nepochopil. Jestli se o té záležitosti doví, Alecu, bude chtít, abych po zbytek života nosila černý šat.“

„Ten kněz, který nás oddával?“ zeptal se, opět naprosto zmaten. Jamie přikývla.

„Bojíš se podivných věcí,“ poznamenal Alec. „Soudím, že je to tvoje velká vada.“

„Ano? Tak jdi a vyzpovídej se otci Charlesovi a pak mi řekni, že jsem měla zbytečné obavy.

Ten člověk je v ukládání pokání velmi vynalézavý.“

Alec se začal smát. Zvedl Jamii do náruče a vydal se ke svému koni. Jamie ho objala kolem krku. „Co to provádíš?“

„Pojedeš semnou.“

„Proč?“

Jeho povzdech jí téměř rozcuchal vlasy. „Budeš se ptát na všechno, co řeknu nebo udělám?“

Jamie zvrátila hlavu, aby mu viděla do obličeje. Alec se ihned zastavil. Jiskry v jejích očích a její mírný sladký úsměv ho vyvedly z rovnováhy.

„Zlobil by ses pro to?“

„Pro co?“

„Kdybych se tě ptala.“

„Ne, nikdy se na tebe nebudu zlobit.“

Její úsměv ho okouzlil. „Vdala jsem se za nejskvělejšího muže,“ řekla mu. „Nikdy se na mne nerozzlobí a neztratí trpělivost.“

„Opovažuješ se mne škádlit, Angličanko?“ Alec se soustředěně díval na její ústa. Zatoužil uchopit její rty do zubů, chtěl vklouznout jazykem do jejich úst, sát sladký med, který teď patřil jemu. Jeho prsty hladily její krk, jestli záměrně, nebo bezděčně, to nebyl schopen rozeznat, a její jemná plná ňadra se tiskla na jeho hruď. Takové pokušení je schopen snášet jen skutečný muž, řekl si Alec. Pomalu se k ní sklonil. Jamie mu vyšla vstříc.

Její ústa byla stejně jemná, jak si je pamatoval, stejně vzrušující. Byl to něžný, mírný polibek, velmi krátký a zklamal Alecovo očekávání. Neotevřela ústa a odtáhla se, jakmile se chystal zaútočit prudčeji.

Vypadala teď, jako by byla sama se sebou velmi spokojená. Alec jí nedal najevo, jak je zklamán. Přes všechnu její odvahu a pozoruhodnou krásu si byl jist, že neví, jak se líbá. Bude samozřejmě jeho povinností v tom směruji náležitě poučit. Alec se při tom pomyšlení usmál.

„Děkuji ti, Alecu.“

„Proč mi děkuješ?“ zeptal se. Vysadil ji do svého sedla, pak se jedním rychlým pohybem vyhoupl za ni. Její tělo se těsně dotýkalo jeho klína. Pohnula se, zřejmě aby se usadila pohodlněji. Zkřivil přitom tvář. Objal ji kolem pasu, přitáhl si ji výš do klína a pevněji k sobě přitiskl.

„Tak?“ zeptal se, když mu ihned neodpověděla.

„Děkuji ti za tvoji starost.“

Nerozuměl odpovědi. „Je zřejmé že jsi toho mnoho nenajezdila,“ řekl. „Naučím tě to, až se usadíme.“

Jamie na to neřekla nic. Pokud si chtěl myslet, že mnoho na koni nejezdila, ať si to myslí. Pravděpodobně by také nevěřil, že umí jezdit a že je to jen její nové sedlo, které jí dělá potíže. Kdyby se přiznala, že ráda jezdí na neosedlaném koni jako někteří vojáci, jistě by si myslel, že se to na dámu nehodí. Ať si myslí, co chce. Beak měl pravdu, usoudila, protože Alec se k ní vskutku choval trpělivě. Jistě by si ji neposadil do klína, kdyby si nemyslel, že potřebuje jeho pomoc. Jamie se pro sebe usmívala a opírala se o svého muže. Jeho péče jí dělala dobře. Až přijde čas, slibovala si, ukáže mu, jaká je doopravdy. Teď však nechá u otěží jeho.

S ženami je svízel, říkal si Alec, ovšem tahle… voněla tak žensky a ve svých pažích cítil její jemnost a něhu. Pořád se snažila odsouvat mu ruku, kterou ji objímal pod ňadry. Usmíval se její plachosti a byl si jist, že jakmile se jí zmocní, zbaví se svého ostychu. Najednou zatoužil utábořit se. Dnes večer bude jeho, udělá z ní skutečnou ženu, dnes večer se mu odevzdá.

Na Skota voněl docela příjemně. Jamie se při té bláhové myšlence musela usmívat. Během jediného krátkého dne se její nenávist k tomuto muži změnila téměř v náklonnost. Bůh ví, že se s ním cítí být v bezpečí. Pokud její city budou dál pokračovat tímto podivným směrem, snad mu zas dovolí, aby ji políbil… tak za den nebo dva. A jestli se ukáže, že je takový, jak si svého manžela představovala, nu, pak snad, samozřejmě po dostatečně dlouhém dvoření, mu dovolí, aby se jí zmocnil. Je požehnáním, že Alec má tak velkou trpělivost. Jistě mu bude schopná vysvětlit svou zdrženlivost a on bude s jejími podmínkami souhlasit.

A basta.

KAPITOLA 6

Utábořili se o hodinu později nedaleko křišťálového jezírka v horském údolí. Jamie rozbalila košík s jídlem, které jí Agnes předvídavě připravila k večeři. Mary se opřela o kmen stromu a dívala se, jak sestra pracuje. Jamie si pomyslela, že vypadá vskutku žalostně.

Rozprostřela na zem malou pokrývku. Na jeden její konec se posadila, urovnala sukni tak, aby nevyčníval ani kousek kotníku, a pokynula Mary, aby přisedla k ní.

Obě sestry se pokoušely nevšímat si svých manželů. Alec a Daniel se jeden po druhém umyli v jezeře. Jamii nijak zvlášť nevadilo, když se Daniel vrátil na tábořiště bez tuniky. Ovšem Alecova nahá hruď bylo úplně něco jiného. Když zvedla oči a spatřila ho, zarazil se jí dech. Tělo měl sluncem opálené do bronzova. Hra svalů na ramenou a pažích jí připomněla jeho sílu a tmavě zlaté chloupky pokrývající mohutnou hruď zdůrazňovaly jeho drsnou mužnost. Nad plochým, pevným břichem se vytrácely a mizely nad pasem jeho černých nohavic.

„Nechci, aby se mě Daniel dotýkal.“

Maryin ustrašený hlas přivedl Jamii na jiné myšlenky. „Je zcela přirozené, že se trochu bojíš,“ zašeptala, jako by věděla, o čem mluví.

„Políbil mě.“

Jamie se usmála. Teď se cítila na bezpečné půdě. O líbání už věděla všechno. „Má přece právo tě líbat, Mary. Alec mě také políbil,“ dodala. „Dvakrát, když počítám polibek u obřadu. Připadalo mi to moc hezké.“

„Líbal tě tak, jak líbá muž ženu, když s ní chce spát?“ ptala se Mary. „Myslím, jestli se jeho jazyk dotýkal tvého?“

Jamie nevěděla, o čem Mary mluví, ale nechtěla svou nevědomost dát najevo. „Nelíbilo se ti to, Mary?“ zeptala se, vyhýbajíc se otevřené odpovědi.

„Bylo to nechutné.“

„Ach, Mary,“ povzdechla si Jamie. „Možná za nějaký čas najdeš zalíbení ve způsobu, jakým Daniel líbá.“

„Možná by se mi to líbilo, kdyby přitom nebyl tak nevrlý,“ mumlala Mary. „Prostě mě chytil a políbil. Pořád nechápu, co ho tak zlobí. Neustále se mračí.“

„Tys nevyvolala jeho hněv?“

„Ne. Promluvíš s ním, Jamie? Zjisti, proč je tak nabručený.“

Daniel přišel k nim a posadil se vedle Mary, dříve než jí mohla Jamie odpovědět. Šťouchla do své sestry, pak je pobídla k jídlu. Mary zachytila němou výzvu a nabídla část pokrmu svému manželovi.

Alec se ke trojici nepřipojil. Seděl na zemi a opíral se zády o kmen mohutného stromu.

Vypadal velmi uvolněně. Jednu nohu měl pokrčenou a na jeho stehně přitom výrazně vystupovaly protáhlé obliny svalů.

Jamie se snažila nedávat na sobě znát zmatek, který cítila. Alec hleděl přímo na ni. Říkala si, že není zvyklá být v ohnisku něčí pozornosti a že to je jistě ten pravý důvod, proč se cítí tak nepříjemně. Mávla na něho, aby si přisedl. Alec zavrtěl hlavou, pak ji vyzval, aby přišla k němu.

Jamie se rozhodla uposlechnout. Byl jejím manželem a myslela si, že je její povinností vycházet s ním po dobrém. Ukrojila tlustý klín sýra, ulomila kus ztvrdlého chleba, vzala jeden ze tří kožených vaků s pivem a zamířila k Alecovi.

Přijal nabízené jídlo beze slova. Jamie už chtěla odejít zpátky k Mary, ale Alec jí nedovolil.

Přitáhl si ji k sobě a její dopad na zem zmírnil tím, že ji uchopil kolem pasu.

Všimla si, jak je jeho dotek chtivý. Napřímila se, ztuhla a ruce složila do klína.

„Už se mne zase bojíš, Angličanko?“

„Nikdy jsem se tě nebála, Skote,“ odpověděla. „Jen jsem měla obavy.“

„A stále ještě máš obavy?“

„Ne.“

„Tak proč se pokoušíš odsunout moji paži?“

„Není slušné dotýkat se ženy takovým způsobem před jinými, Alecu.“

„Není?“

Nedbala na smích v jeho hlase. „Ne, není,“ opakovala. „A jmenuji se Jamie. Musíš mi tak říkat.“

„To je mužské jméno.“

„Už jsme zas u toho?“

„Ano, už zas.“

Nechtěla na něho pohlédnout, dokud se nepřestal smát. Pak řekla: „Zdá se, že ti mé jméno působí velké rozveselení. Myslím, že je jenom dobré, Alecu, když máš tak dobrou náladu, a proto bych ti chtěla říci něco, kvůli čemu se možná budeš hněvat, ale jakmile mě vyslechneš, jsem si jistá, že s mým rozhodnutím budeš souhlasit.“

Její vážný tón ho zmátl. „Jaká je to věc, kterou mi chceš říci?“

„Chtěla bych tě požádat, aby ses… mě nedotýkal. Neznám tě tak dobře, abych ti takové věci mohla dovolit.“

„Dovolit?“

V páteři ucítila mrazivé zachvění. Z tónu jeho hlasu bylo zjevné, že na její slova nebude ani trochu dbát. „Alecu? Chceš snad manželku proti její vůli?“

„Tážeš se mne, nebo svých rukou?“ odpověděl Alec.

„Tebe.“

„Tak se na mne dívej.“

Tu výzvu pronesl ostrým hlasem. Musela sebrat všechno své odhodlání, aby mu vyhověla. Bylo by pro ni snadnější, kdyby neseděl tak blízko ní. Nedovolil však, aby se od něj vzdálila, i když se o to mnohokrát pokoušela. Konečně se jí podařilo podívat se mu na chvíli do očí, pak sklouzla pohledem k jeho ústům. Zjistila, že ani to nezmenší její neklid, a povzdechla si.

Nezáleželo na tom, kam upřela oči. Ten muž byl celý jako z kamene. Rašící vousy mu dodávaly ještě tvrdší, nelítostnější a drsnější vzhled.

Jamie měla pocit, že se snaží číst její myšlenky, když mu znovu pohlédla do očí. Byl to nesmyslný pocit, ale bylo to tak. Cítila zároveň horko i chlad a naprostý zmatek.

„A teď mi ještě jednou polož svou otázku,“ řekl.

„Přeješ si mít manželku proti její vůli?“ opakovala už jen tichým šepotem.

„Vůbec nijak netoužím po manželce.“

Jeho upřímnost se jí ani trochu nelíbila. „Už však manželku máš,“ řekla.

„Ano, mám, a ještě k tomu Angličanku.“ Kdyby se vypjala ještě víc, Alec by si myslel, že si snad zlomí páteř. Manželka bude zřejmě nadmíru vznětlivá. Zdálo se, že se každým okamžikem přestane ovládat a dá průchod své prchlivosti. Svírala ruce tak, že si tím musela působit bolest.

„Chtěla bych vědět, proč vyslovuješ slovo ‚Angličanka’, jako by to byla urážka.“

„Je.“

„Není.“ Zčervenala ještě víc, když si uvědomila, že na něho křičí. Pohlédla na něho, aby viděla, jak se tváří. Mračil se, ale tušila, že si neuvědomuje, jak ji rozzlobil. Uměla dobře skrývat své pocity. „Nikdy ti tedy nebude záležet na anglické ženě?“

„Záležet?“

„Víš, co tím myslím.“

„Vysvětli mi to.“

Ten muž byl tupý jako poleno. „Milovat,“ odsekla Jamie. Všimla si, že na ně hledí Mary i Daniel, na okamžik se odmlčela a vyslala na ně úsměv, pak se zas rozzlobeně obrátila k Alecovi. „Nikdy nebudeš moci milovat anglickou manželku?“ zašeptala.

„O tom pochybuji.“

„Pochybuješ?“

„Nemusíš tak křičet,“ podotkl Alec. Opravdu se jejím rozhořčením bavil. „Moje upřímnost tě tolik popuzuje?“

Musela se zhluboka nadechnout, než mu odpověděla – „Ne, nepopuzuje mě tvoje upřímnost, ale velmi mě uráží tvoje veselí, mylorde. Mluvíme o vážné věci.“

„Vážné podle tebe, podle mne ne.“

„Cožpak nepovažuješ manželství za vážnou záležitost?“

„Ne.“

„Ne?“

Vyhlížela zděšeně a rozzlobeně. Aleca napadlo, že je přitom okouzlující. „Jsi jen nedůležitou částí mého života, ženo. Až poznáš způsob života na Vysočině, přijdeš na to, jak bláhové jsou tvé obavy.“

„Já jsem nedůležitá a bláhová? Alecu, ty si snad myslíš, že jsem skutečně méněcenná,“ namítala. „Ale ty jsi budoucí světec, že? Nu ano, nikdy nepropadáš prchlivosti ani se nerozhněváš. To jsi mi chtěl říci?“

„Pravda,“ s úsměvem přiznal Alec. „Řekl jsem to.“

„Já jsem se také nechtěla za tebe provdat, Kincaide.“

„Všiml jsem si.“

„Opravdu?“

Vypadala vskutku překvapeně. Alec pokračoval s výtkami. „Oblékla sis na svatební obřad černé roucho,“ připomněl jí.

„Jsou to mé oblíbené šaty,“ odpověděla, odmlčela se a oprášila kousek smítka z lemu svého šatu. „Možná je budu nosit dost často.“

„Aha, takže ani tobě nebude na mně záležet?“ zeptal se.

„O tom pochybuji.“

Alec se rozesmál, hlubokým, dunivým smíchem, který v Jamii vyvolal pocit, že se snad otřásá země.

„Proč tě moje upřímnost tak rozesmála?“

„Rozesmál mě způsob, jakým to říkáš.“

„Nechci už o tom dál mluvit, Alecu. Pokud jsi dojedl, odnesu zbytky.“

„O to ať se postará tvoje sestra.“

„Je to moje starost,“ vysvětlovala.

„Stejně jako bylo tvou starostí ji ochraňovat?“

„Ano.“

„A Mary tomu nesmyslu věří, že?“

„Nesmyslu? Odkdy je vykonávání povinností nesmysl?“

„Daniel i já jsme slyšeli, jak ti sestra přikazuje, abys ji chránila, když zaútočili ti angličtí bastardi. Viděli jsme, jak si z tebe udělala štít.“

„To nebyli angličtí bastardi,“ opravila ho Jamie ve snaze odvést řeč jinam. Nebyla ochotna přijmout jeho slova o Mary a neměla chuť se přít. „Jsem si jista, že ti bezbožníci pocházeli…“ Měla v úmyslu mu říci, že podle jejího názoru ti lupiči přešli na drahou stranu hranice ze Skotska, ale pak ji napadlo něco jiného. „Nepatří do žádné země. Proto se jim také říká vyvrženci, nemyslíš?“

„Myslím,“ souhlasil Alec s její úvahou. Mračila se, jako by chtěla, aby si myslel, že ta záležitost je pro ni smrtelně důležitá. „Myslel jsem, že jsi nejmladší dcera,“ prohlásil. „Slyšel jsem, jak tě otec nazývá svou maličkou.“ Při svých slovech se usmál. „Zmýlil jsem se?“

„Ne, nezmýlil ses,“ odpověděla Jamie. „Jsem nejmladší. A tatínek mi opravdu rád říká maličká.“ Při svém prohlášení se začervenala.

„Ale Mary tě nutila, abys ji zaštítila.“

„Ach ne, nenutila mne,“ odporovala Jamie.

„Nutila.“

Její hlas zazněl podezřele měkce. Jamie se tentokrát nedala zastrašit jeho zamračeným výrazem. „Možná to nejsi schopen pochopit, Alecu. Jsi Skot, jak jistě víš, a možná nevíš, jak to v Anglii chodí. Budeš mi muset v té věci věřit. Vždycky bylo mou povinností chránit starší sestry. Je to tak snad v každém domě v Anglii.“

„Tvé názory se mi nelíbí.“

Příliš ji nezajímalo, jestli se mu její názory líbí, nebo ne. Pokrčila proto lhostejně rameny.

„Jsi ještě dítě,“ pokračoval. „Proto by se tvé sestry měly spíš starat o tebe.“

Potřásla hlavou. Ten muž byl zřejmě rozhodnut dosáhnout toho, aby změnila názor. „Ne, je to naopak, mylorde.“

Teď zakroutil hlavou Alec. „Silnější musí vždy chránit slabé, ženo; starší musí ochraňovat mladší. Tak to chodí všude, jen v té tvé blahořečené Anglii ne.“

S úžasem se díval na Jamii, jejíž oči dostaly tmavě fialový odstín. Jeho slova ji vůbec netěšila. Udeřila ho do ramene, aby mu to dala znát. „Nejsem slabá.“

Alec odolal touze obejmout ji a slíbat z ní její rozhořčení. Bože, byla opravdu až příliš krásná, než aby mohl zůstat netečný. „Ne, nejsi slabá,“ uznal.

Červeň z jejích tváří ustoupila. „Je dobře, že sis toho všiml,“ řekla.

„Ale bála ses mě.“

„Musíš to pořád připomínat? Není od tebe zdvořile připomínat mi tu nepříjemnost, Alecu.“

„Možná mám tak bezcitnou povahu.“

„Nemáš.“

Prudké a rychlé odmítnutí jeho slov ho překvapilo. „Mluvíš, jako by sis tím byla zcela jista.“

„Jsem,“ přiznala Jamie. „Byl jsi laskavý k mému otci, když tak vyváděl,“ připomněla mu.

„Byl jsi trpělivý a chápavý. Většina mužů by neprojevila takový soucit.“ Myslela si, že ho právě pochválila, ale jeho výbuch smíchu jí řekl, že ho její slova spíš pobavila, než aby je považoval za ocenění. „Je nevychované smát se, když tě někdo pochválí, Alecu. A taky velmi hrubé.“

„Pochválí? Ženo, právě jsi mne urazila, když jsi řekla, že jsem projevil soucit. Ještě nikdo mi nic takového neřekl.“

„S tím nesouhlasím,“ namítala. „To, že tě nikdo neoznačil za soucitného, ještě neznamená…“

„Žena by nikdy neměla projevovat nesouhlas se svým manželem.“

Zdálo se, že to myslí vážně. Je nejvyšší čas, usoudila, začít s ním jednat otevřeně. „Žena musí manželovi říci svůj názor,“ prohlásila, „vždy, když to považuje za potřebné. Jen za takových okolností setrvají muž a žena v dobrém manželství, Alecu. Musíš mi v té věci věřit,“ dodala a pak uhnula jeho nevěřícímu pohledu.

„Přestaň mi uhýbat. Teď mi patříš. Nedovolím ti, aby ses ode mne odtahovala, když se tě dotknu.“

„Už jsem ti vysvětlila, že ještě nejsem připravena na to, že ti mám patřit.“

„Nezáleží na tom, jestli jsi připravena, nebo ne.“ Jeho hlas zněl velmi radostně, když tu pravdu pronášel.

„Alecu, nebudu s tebou spát v manželském loži, dokud tě lépe nepoznám. Jistě chápeš moji zdrženlivost.“

„Ach, ano, chápu,“ řekl.

Jamie se odvážila na něj krátce pohlédnout a spatřila v jeho tmavých očích smích a najednou si uvědomila, že ho její rozpaky těší. Věděla, že se chová pošetile. Pevně svírala ruce a začala se znovu třást.

„Máš strach. Beak mi vysvětlil, že jsi…“

„Nemám strach. Mám… obavy.“

Pak se zmínil o zjevné skutečnosti. „Rdíš se jako panna.“

Vrhla na něj nabroušený pohled, než odpověděla: „Nemohu si pomoci. Já jsem panna.“ Alec se chtě nechtě zasmál. Mluvila zahanbeně, jako by spáchala nějaký těžký hřích.

„Mohl by ses mi prosím přestat vysmívat? Urážíš mě tím.“

„Tvé panenství patří teď mně, Jamie. Nevěsta by neměla být v rozpacích nad svou nevinností.“

Konečně ji oslovil jménem. Jamii to tak potěšilo, že se usmála. „Alecu? Vybral by sis mne, kdybych nebyla… nevinná?“

„Vybral,“ odpověděl ihned.

„Opravdu?“

„Ano, a nenuťme, abych to opakoval, Jamie.“

Mluvil teď popuzeně. „Jsi ten nejpodivnější muž, Alecu. Většina šlechticů by nechtěla ženu, která se už oddala jinému muži.“

„Ach, já bych tě chtěl i v takovém případě,“ opáčil Alec. „Ale zároveň bych chtěl znát jméno muže, který tě zneuctil před sňatkem.“

„A co pak?“

„Zabil bych ho.“

Jamie byla přesvědčena, že to myslí vážně. Zachvěla se, když si to uvědomila. Zabíjení ho očividně nijak nevzrušovalo.

„Ta otázka ovšem nemá význam, protože ty panna jsi, že?“

„Asi opravdu nemá,“ připustila. „Alecu? Budeš ochoten čekat, až tě poznám lépe? Ještě než… chci říci, než…“

Ubohá dívka těžce hledala slova. Alec najednou zatoužil zbavit ji strachu, i když neměl potuchy proč. Chtěl se jí samozřejmě zmocnit, ale zároveň nechtěl, aby k němu cítila odpor nebo ho očekávala s hrůzou. Rozhodl se použít trochu diplomacie. „Než si vezmeš na sebe můj pléd, Jamie. Do té doby počkáme.“

Vypadala, jako kdyby ji právě zachránil před očistcem. Její reakce ještě povzbudila jeho dobrou náladu. „Dáváš mi na to své slovo, Alecu?“

„Už jsem ti je dal,“ prohlásil. Najednou si ji přitáhl k sobě a vzal ji za bradu, až byla nucena pohlédnout mu do očí. „Už nikdy mne nežádej, abych opakoval své slovo, ženo.“

Přikývla by mu na souhlas, kdyby pustil její bradu. Alec se však pomalu sklonil a políbil ji. Byla příliš překvapená, než aby mu odporovala. Jeho ústa byla pevná a zároveň úžasně teplá. A znovu, v okamžiku, kdy se mu začala poddávat, Alce se odtáhl.

„Děkuji ti za pochopení,“ mumlala Jamie.

„Tvoje pocity jsou pro mne jen málo důležité. Jsi prostě moje žena, moje vlastnictví.

Pamatuj na to a budeme spolu dobře vycházet.“

„Tvé vlastnictví?“ Jamie při jeho slovech celá ztuhla a zůstala bez dechu. Můj Bože, za celý svůj život neslyšela něco tak ponižujícího, ještě nikdo ji nepovažoval za méněcennou.

Alce vztáhl ruku a pohladil ji po zádech. „Napřed musíš potravu rozžvýkat, než ji spolkneš,“ poradil jí.

Proklatě dobře věděl, že nic nejedla. „Řekl jsi to schválně, že, Alecu?“

„Co jsem řekl?“

„Nesnaž se tvářit se tak nevinně, muži. Pokoušíš se mě rozhněvat.“ Alce přikývl. Jeho úsměv potvrdil, že měla pravdu. „Proč?“

„Abych ti ukázal, že mi to nevadí.“

„Nerozumím ti.“

„Nezáleží na tom, co uděláš nebo co řekneš, nikdy s tebou neztratím trpělivost. Je mou povinností postarat se o tvé bezpečí, Jamie. Je vskutku velmi prosté, co jsem tím chtěl říci: když se nad tím zamyslíš, uvědomíš si, že jsem ti umožnil vyjádřit všechny tvé myšlenky, aniž bych na ně reagoval třeba jen trochu nevraživě.“

„Chceš tím snad říci, že celý rozhovor byl jen lekcí pro nechápavou anglickou nevěstu?“

Když Alec přikývl, Jamie se začala smát. „A tak, Alecu, když ti řeknu, že jsi ten nejneomalenější muž, kterého jsem měla tu smůlu potkat, vůbec ti to nebude vadit?“

„Nebude.“

„Právě jsi mi slíbil, že se mne nedotkneš, dokud nebudu nosit tvůj pléd, a teď ti zase něco slíbím já. Budeš litovat dne, kdy jsi se chvástal tím, že se mnou nikdy neztratíš trpělivost, muži. Dávám ti na to své slovo.“

Než mohl Alec odpovědět na její vyzývavá slova, odtrhla jeho ruku a odsunula se od něj.

„Půjdu se vykoupat. Ten strašný lotr se mě dotýkal,“ řekla mu. „A budu se drhnout tak dlouho,

– až se zas budu cítit čistá. Nechceš mi říci ještě něco urážlivého, než odejdu?“

Alce zavrtěl hlavou. Nejnižší větve stromu, o který se opíral, se pohupovaly současně s jeho pohybem. Jamie si uvědomila, že jeho výška ji už neděsí. Nechápala, proč se její vztah k němu změnil, ale strach byl v každém případě pryč.

Nezabil svou první manželku. Ta myšlenka ji náhle zasáhla jako blesk a vzápětí si uvědomila ještě něco děsivého. Věřila mu. Z celého srdce.

„Právě teď nechci.“

„Co nechceš?“

Jeho žena už neví, o čem mluvila, usoudil Alec. „Nechci ti říci už nic urážlivého,“ vysvětlil suše.

Přikývla, pak se od něho odvrátila.

„Jamie, chtěl bych tě varovat,“ zavolal na ni. „Voda je studená.“

„Nepotřebuji žádné varování,“ odpověděla mu hlasem stejně vyzývavým, jako byla její chůze. „My Angličané jsme stvořeni z tvrdšího kamene, než si vy Skotové myslíte.“

Jakmile si Jamie přichystala čisté oblečení, mýdlo a kartáč a stanula na břehu jezera, přestala dbát na ostražitost. „Jen jeho majetek,“ mručela si pro sebe, když si svlékala černou halenu a sukni. „Chce, abych se cítila bezvýznamná jako jeho pes.“ Pokračovala v samomluvě, vděčna za to, že je sama.

Daniel odvedl Mary na druhou stranu mýtiny. Jamie doufala, že se Mary bude chovat, jak se sluší. Nemyslela si, že by měla chuť zasahovat v sestřin prospěch, kdyby Daniel nějak urazil její jemné cítění.

„Chvála Bohu, že mé city nejsou tak choulostivé,“ říkala si. „Slunce dřív přestane svítit, než si já obléknu jeho barvy. A bude si mne muset namlouvat, jak se na slušného muže patří, než se mne dotkne.“ Náhle jí přes čelo přeběhl stín. Vždyť, u sta hromů, tomu člověku se vlastně ani nelíbí. Tak co se to s ní děje? A ještě k tomu má oči plné slz. Nerozuměla tomu ani za mák.

Nechtěla, aby se jí Alec dotýkal, ale zároveň si přála, aby se jí chtěl dotýkat. Bylo to příliš zamotané, než aby tomu rozuměla.

Jamie se tolik snažila zapomenout na všechny ty nepříjemné věci, které jí řekl Alec, že ani nevyzkoušela vodu. Popadla mýdlo a vrhla se do jezera, tam, kde si myslela, že vody bude tak po ramena.

Alec uslyšel zašplouchání vody. O pár okamžiků později následoval děsuplný křik jeho malé jemné nevěsty. Povzdechl si a zvedl se. Tušil, že brzy bude potřebovat pomoc.

Chlad jí doslova vyrazil dech. Jamie měla pocit, že skočila do kádě plné mokrého sněhu.

Uvědomila si, že zaklela tak, jak se na dámu nesluší, a bála se, že ji Alec slyšel, ale pak usoudila, že už stejně ta slova nevezme zpátky a jestli si ke slovu „bezvýznamná“ doplní slovo

„bezostyšná“, vůbec jí to nebude vadit.

V době, kdy končila s umýváním vlasů růžovým mýdlem, se už neovladatelně třásla. Rychle dokončila celou koupel, hodila kus mýdla na travnatý svah a pokoušela se vylézt z vody.

Zčistajasna ji však chytila křeč. Byla už skoro na břehu, když se klenba její pravé nohy zkroutila nesnesitelnou bolestí. Už nevydržela. Chytila se pod vodou za nohu, pak se vynořila pro doušek vzduchu. „Alecu!“

Byl u ní dřív, než mohla vyslovit jeho jméno podruhé. Jamie podruhé klesla pod hladinu, když kolem pasu ucítila jeho silné paže.

Dost dlouho nebyla schopná si nohu pustit a pomoci mu. Avšak Alec její pomoc vůbec nepotřeboval, což byla skutečnost, kterou si nedovedla srovnat v hlavě, ani když byla z vody venku a ležela mu v klíně. Pořád se choulila a třásla jako zmoklý pes a přitom bojovala s křečí v noze.

Jamie si neuvědomila, že naříká. Alec jí odtrhl ruku z nohy, pak ji postupně zbavil křeče soustavným hlazením.

Byl přitom neskutečně něžný. Jamie si opřela hlavu o jeho krk, aby neviděl, že má na krajíčku pláč. Myslela si, že by nesnesla, kdyby teď zpozoroval její slabost. Zároveň však nechtěla, aby ji pustil. Voněl tak hezky, tak mužsky. Jeho teplá kůže pomáhala rozhánět chlad.

„Už je líp?“

Alecův hlas se jí ozval u ucha jemným šepotem. Jamie přikývla, ale pořád se k němu tiskla. Jeho druhá ruka ležela na jejím hedvábném stehně. Měla nádherně dlouhé nohy. Alec viděl,

jak je její pleť hladká, cítil její měkká ňadra přes tenkou látku blůzy. Bradavky měla napjaté. I on pocítil vzrušující napětí. Přikazoval si na to nemyslet, ale jeho tělo odmítlo uposlechnout příkaz mozku. Bože, byla tak jemná. Jeho vzrušení narůstalo. K fyzické reakci došlo tak rychle, že ji nebyl schopen ovládnout.

„Už je to lepší,“ zašeptala Jamie. Hlas prozradil, jak se stydí. „Musím ti znovu poděkovat.

Utopila bych se, kdybys mě nezachránil.“

„Mám pocit, že se to bude stávat znovu a znovu.“

Škádlivá poznámka, kterou vyslovil se svou chrčivou skotskou artikulací, u ní vzbudila úsměv. „Že se budu topit?“ zeptala se a věděla, že tohle na mysli neměl.

„Ne,“ odporoval Alec. „Že tě budu zachraňovat.“

Jamie se trochu odtáhla, aby viděla, jak se tváří. Musela si přitom odhrnout pramen mokrých vlasů z obličeje. „Možná tě i já jednou nebo dvakrát zachráním,“ prohlásila a napodobila jeho přízvuk.

Viděla, že ho její chování těší. Jamie se znovu prudce sklonila k teplé hrudi. „Alecu, musíš mi půjčit trochu tepla. Je strašně chladný večer, že?“

„Podle mého mínění je neobvykle teplo,“ namítal. Odmlčel se, usmál se nad tichým povzdechem, který ze sebe vydala, a dodal: „Vždycky se koupeš oblečená?“

Jeho hlas cítila jako pohlazení. „Ne, ale někdo by mohl být nablízku,“ vysvětlovala.

„Styděla jsem se.“

Alec si pomyslel, že mokrá tkanina není o nic méně provokující než nahé tělo. Zatínal zuby ve snaze ukrýt svou touhu ukázat jí, jak ho roznítila, a pak řekl: „Jsi celá modrá. Měla by ses raději svléci z těch mokrých šatů.“

Po těch slovech ji musel uvolnit ze svého objetí. Nezdálo se, že by byla ochotná se ho pustit, dokud jí nenavrhl, že tu práci provede sám.

Pak se hnula rychlostí blesku. Obrátila se k Alecovi zády, vrhla se k hromadě šatstva, které leželo na zemi, a rychle kolem sebe omotala tenkou přikrývku. „Potřebovala bych chvíli samoty, prosím.“

Musel očekávat její žádost, protože v okamžiku, kdy se otočila, byl už pryč. Jen listy na skloněné větvi se ještě chvěly, jak ji při odchodu rozhoupal.

Svlékla si mokré šaty, osušila kůži, jak nejlépe mohla, pak si oblékla čistou halenu. Nebyla však schopná zavázat si hedvábnou tkanici. Prsty měla příliš ztuhlé, než aby si dokázaly poradit s tenkými růžovými pramínky. Bílá blůza sklouzla a odhalila na chvíli její plná ňadra. Bylo jí jedno, jestli vypadá necudně. Naskočila jí husí kůže. Pokaždé, když se pohnula, z pramenů jejích mokrých vlasů jí stříkaly na záda kapičky vody jako ledové jehly probodávající kůži.

Když dokončila úpravu vlasů do podoby alespoň na první pohled úpravné, začaly jí drkotat zuby. Odhodila kartáč, pak kolem sebe znovu ovinula vlhkou přikrývku. Tiskla látku pod rameny, její okraje si přidržovala na prsou a spěchala zpátky do tábora.

Pospíchala tak zoufale, že si ani neobula boty. Jediné, na co byla schopna myslet, byl plápolající oheň, který Alec už jistě rozdělal, a říkala si, že za chvíli se bude ohřívat jako vdolek v dosud vyhřáté troubě.

Poslední dlouhé sluneční paprsky pronikaly větvemi. Když Jamie vkročila na mýtinu, náhle zavrávorala a zůstala stát jako přibitá. Nečekal na ni žádný oheň, u kterého by se mohla ohřát. Ani Alec na ni nečekal.

Tvrdě spal. Jamie by na něho nejraději zaječela, kdyby měla sílu. Obávala se však, že při nejlepší snaze by byla schopna jen žalostně zakvílet, a tak mlčela.

Vypadal proklatě spokojeně. A zdálo se, že je mu teplo. Zabalil se do svého plédu. Zády se opíral o stejný strom, u něhož odpočíval předtím. Oči měl zavřené, zhluboka a pravidelně oddechoval.

Nevěděla, co má dělat. Po tvářích jí začaly stékat slzy zoufalství. Rozhlédla se, aby si našla místo, které by ji ochránilo proti sílícímu větru, pak usoudila, že je vlastně jedno, kde se uloží k spánku. Plátěná tkanina, do které se zahalila, byla už stejně příliš mokrá, než aby jí mohla poskytnout ochranu. Proč by mělo záležet na tom, kde se vyspí? Tak jak tak zmrzne na kost, než se dočká rána.

Jamie se dlouze zadívala na Aleca. Špičkou nesměle šťouchla do jeho nohy. „Alecu?“

Trpělivě čekal, až přijde k němu. Pomalu otevřel oči a podíval se na ni. Rozhodl se, že jí nebude klást žádné otázky. Viditelně se třásla. V očích měla slzy a on věděl, že se za chvíli sesype. S kamennou tváří nadzdvihl okraj plédu a otevřel jí náruč.

Jamie neváhala. Upustila přikrývku a vrhla se do ní. Dopadla nepříliš jemně na jeho hruď, on přitom zamručel a ona pak zašeptala směrem k ohybu jeho krku nějakou omluvu.

Alec ji zabalil do svého plédu. Její kolena byla zaklíněna mezi jeho stehna. Jednou rukou ji k sobě pevně přivinul a druhou se snažil narovnat jí nohy tak, aby se celá natáhla na něj.

Její pánev dolehla na jeho stehna. Alec přehodil jednu nohu přes její a snažil se zbavit ji chladu. Voněla tak, jako by se právě vykoupala v polním kvítí. Její pleť byla jemná jako okvětní plátky růže.

Trvalo jen chvíli, než začalo být Jamii zase teplo. S uspokojením dlouze povzdechla. Z jeho nádherného tepla se jí točila hlava.

Nakonec vlastně nebyl tak špatný. Byl sice Skot a pořádně veliký, ale cítila, že jeho urostlá postava má své výhody, a věděla, že nepřipustí, aby se jí přihodilo něco zlého. Vždycky se bude starat o její bezpečí. Usmívala se do jeho hrudi. Možná mu zas zítra dovolí, aby ji políbil. Pak si opět povzdechla, protože taková myšlenka nebyla pro dámu vhodná a ona znala svého muže teprve jeden jediný den. Ano, je z její strany nestydaté takhle uvažovat. Přesto se Jamie rozhodla, že bude muset poopravit své mínění o Alecu Kincaidovi. Když o tom bude skutečně přemýšlet, byla si jista, že u něj objeví ještě další světlé stránky.

Právě se začala propadat do spánku, když na ni promluvil Alec.

„Jamie?“

„Ano, Alecu?“ zašeptala mu do ucha.

„Máš na sobě můj pléd.“

KAPITOLA 7

Ten muž byl proradník. Alec Kincaid neměl vůbec žádné světlé stránky. Jeho smysl pro humor prostě přesahoval její chápání. Když pronesl nestydatou poznámku o tom, že má na sobě jeho ošklivý pléd, měl ještě odvahu se smát. Prsa se mu otřásala záchvaty smíchu tak, že Jamie měla pocit, jako by se ocitla uprostřed zemětřesení.

Věděl, že si myslí, že si z ní ztropil žert. Nehleděla by na něj tak rozzlobeně, kdyby věděla, co ve skutečnosti zamýšlí. Avšak její nevinnost a jeho slib způsobovaly, že neměla strach. Alec po ní toužil, to ano, ale nechtěl, aby se ho bála. Přál si, aby se mu oddala dobrovolně. A vášnivě.

Jamie složila ruce na jeho hruď, opřela si o ni i bradu a pohlédla mu do očí. „Tvůj smysl pro humor je pokřivený jako sedlo, které zůstalo dlouho na dešti.“

Čekala na odpověď. Alec však na její osten neřekl ani slovo. Neustále se jí díval na ústa. Jamie brzy začala pociťovat rozpaky. Bezděčně si olízla rty. Alecovi přitom potemněla tvář. Jamie nevěděla, co si o něm má myslet.

„Už nepřipustím, abys mě tak snadno napálil, když vím, jak uvažuje tvá mysl,“ řekla mu.

„Ten den nikdy nenastane,“ tvrdil.

„Proč se na mne tak díváš?“

„Jak?“

„Jako bys mě zase chtěl políbit,“ řekla. „Umím tedy dobře líbat?“

„Ne,“ odpověděl.

Něha v jeho hlase otupila urážku. „A proč myslíš že ne?“

Jeho tvář pomalu proměnil nesmírně něžný úsměv. Jamie to velmi potěšilo. Ten muž dovede být skutečně okouzlující, když do toho dá duši, napadlo ji. Naštěstí je příliš zabedněný, než aby si byl vědom svého zvláštního kouzla. Jamie mu konečky prstů zabušila na prsa a čekala na odpověď. Když stále mlčel, dospěla k závěru, že se mu vůbec nelíbí líbat se s ní. To zjištění bolelo. „Takže v tom nejsem ani trochu dobrá, že?“

„V čem?“ zeptal se podivně jemným hlasem.

„V líbání,“ odsekla. „Mohl bys prosím věnovat pozornost tomu, co říkám?“

„Ne, maličká, nejsi v tom ani trochu dobrá,“ odpověděl. „Zatím.“

„Neříkej mi maličká,“ zašeptala Jamie. „Nehodí se to,“ dodala. „Kromě toho to neříkáš tak jako tatínek.“

Alec se rozesmál. „To doufám, hrome.“

Navzdory svému podráždění se Jamie usmála. Alecův hlas byl tak milý. Při jeho chrčivé výslovnosti se zatajoval dech. „Neodpověděl jsi na moji otázku,“ vyhrkla, když jí začal hladit zadní stranu stehen. Prsty vklouzly pod okraj její haleny. Jamie dělala, že si toho nevšímá.

Cítila se však při tom úžasně.

„Odpověděl jsem ti.“

„Nevzpomínám si.“

„Řekl jsem ne.“

„Ne? Tys se mnou nežertoval?“

„Ne.“

„Alecu, jestli vůbec neumím líbat, je to tvoje chyba, ne moje. Možná to taky neumíš. Co tomu říkáš?“

„Myslím, že jsi přišla o rozum,“ usmál se Alec nad urážkou, kterou její slova znamenala.

„Nemám v úmyslu cítit se jako méněcenná,“ řekla Jamie. „Jsi jediný muž, kterého jsem kdy líbala, a tak odpovědnost spadá pouze na tebe.“

„Cožpak tě nikdy nepolíbil muž, kterému jsi byla zaslíbena? Vím, že tě čas od času navštěvoval.“

„Ty víš o baronu Andrewovi?“

Alec pokrčil rameny. Začal hladit její sametové hýždě. Zoufale se snažil nemyslet na to, jak nádherně bude chutnat. Bude muset postupovat pomalu. Věděl, že by bylo ušlechtilejší počkat, až přijedou na Vysočinu, než se jí zmocní. Cesta byla pro ni za těchto okolností přinejmenším

velmi vyčerpávající. A kdyby ji teď chtěl milovat, mohlo by pro ni být velmi bolestivé vydržet dalšího dne tak strašlivé tempo. Ano, mnohem lepší by bylo počkat. Avšak Alec neměl něco takového v úmyslu. Uleví jí tím, že zítra zmírní tempo, a bude to. Touha ho spalovala. A kdyby ještě jednou zavlnila boky, nebyl by ani schopen postupovat pomalu.

„Alecu? Co víš o Andrewovi?“ zeptala se znovu.

„Co bych o něm měl vědět?“

„Nic.“

„Odpověz mi.“ Jeho hlas ztvrdl stejně jako pohled.

„Andrew mě nikdy nepolíbil,“ řekla. „Zasnoubili nás v době, kdy jsme oba byli velmi mladí. Znám ho hrozně dlouho. Záleží mi na něm, samozřejmě. Je to přece mou povinností.“

„Záleželo,“ opravil ji Alec. „Záleželo ti na tom muži.“

„No ano,“ souhlasila Jamie a doufala, že ta slova zaženou jeho vrásku. „Je dobrým přítelem naší rodiny, a protože jsem mu byla zaslíbena, předpokládalo se, že o něho budu dbát, nemám pravdu, Alecu?“

Neodpověděl. Chmury se mu však z tváře vytratily a povolil její sevření. Měl z ní takovou radost. Nedala tomu Angličanovi své srdce. Nemilovala ho. Alec se usmál. Nevěděl, proč mu na tom tak záleží, ale záleželo… a velmi.

„Andrew se vždycky choval velmi ušlechtile,“ pokračovala Jamie. „Když nám přišel složit poklonu, nikdy jsme nezůstali o samotě. Jsem přesvědčena, že to je důvod, proč mě nikdy nepolíbil.“

Jamiino vysvětlení bylo velmi upřímné. Očekávala také upřímnou odpověď. Alec se zasmál.

„Co ti na tom připadá tak směšné? To, že mě Andrew nikdy nepolíbil, nebo že jsme nikdy nezůstali o samotě?“

„Kdyby byl Skot, říkám ti, že by si cestu našel,“ odpověděl Alec. „Možná bys už s ním měla jedno nebo dvě děti.“

„Andrew je ohleduplný.“

„Ne ohleduplný,“ namítl Alec. „Hloupý.“

„Je anglický šlechtic,“ protestovala Jamie. „Rozumí jemnému ženskému cítění, Alecu.

Neustále mi skládal poklony. Je…“

„Byl.“

„Proč neustále mluvíš tak, jako by ten muž byl mrtev?“ ptala se.

„Protože už není součástí tvého života. Nepřipomínej mi víc jeho jméno, ženo.“ Nemusel s ní mluvit tak podrážděně. Alce se odlepil od stromu, pak se natáhl na zemi.

Jamie se začala tisknout k jeho boku, ale on ji pevně chytil a přidržel na sobě.

Neslušelo se, aby ji držel takovým způsobem, ale cítila se tak dobře, že mu neřekla, aby ji pustil.

Slunce už zašlo za obzor, ale měsíc byl jasný, že dobře viděla svému muži do tváře.

Vyhlížel uvolněně, poklidně, skoro jako by spal. Proto nenamítala nic, když jí jeho ruce znovu vklouzly pod blůzu. Myslela si, že si snad ani neuvědomuje, co dělá.

Bože, cítila tak hříšnou rozkoš. Jamie přesunula ruce k jeho ramenům a tváří spočinula na teplé hrudi. Nazlátlé chloupky ji lechtaly v nose. „Alecu?“ zašeptala. „Opravdu bych ráda věděla, jaký je to pocit.“

Ruce ji přestaly hladit. Jamie ucítila, jak je napjatý. „Jaký pocit máš na mysli, Jamie?“

„Když muž líbá ženu s úmyslem se jí zmocnit. Je to jiný polibek než ten, který jsi mi dal.“

Znělo to, jako by ho poučovala. Alec musel zavrtět hlavou. Jejich rozmluva byla směšná. A úžasně vzrušující. „Ano, je,“ přiznal konečně.

„Daniel líbá i jazykem.“

„Cože?“

„Nemusíš na mne zvyšovat hlas, Alecu.“

„Jak můžeš vědět, že Daniel…“

„Mary mi to říkala. Říkala, že to bylo nechutné.“

„Ty si to nebudeš myslet,“ zamručel Alec.

„Nebudu?“ Opět promluvila jako bez dechu. „Jak to víš?“

„Protože už od prvního okamžiku, kdy jsme se setkali, jsi chtěla, abych se tě dotýkal.“

„To jsem nechtěla.“

„Protože cítím, jakou vášeň máš v sobě. Protože tvé tělo se zachvívá, kdykoliv se na tebe podívám. Protože…“

„Uvádíš mě do rozpaků.“

„Ne, snažím se tě roznítit.“

„Nesnažíš.“

„Ale ano.“

„Nesmíš se mnou tak mluvit,“ nařizovala mu.

„Budu s tebou mluvit tak, jak se mi zachce,“ odpověděl Alec. „Chci tě, Jamie.“

Jeho hlas nepřipouštěl žádný odpor. Než mohla Jamie popadnout dech, vzal její tváře do dlaní a vyžádal si její ústa. Snažila se udržet je zavřená tak pevně, jako jsou zamčené dveře.

Uchopil ji za bradu; pak ucítila tlak, který ji nutil ústa pro něj otevřít. Poddala se jeho mlčenlivému požadavku a on jí vsunul jazyk do úst, hluboce a prudce. Byla tak zmatená, že se snažila odtáhnout. Alec jí to nedovolil. Jeho ústa se přisála na její a zdusila úpěnlivý protest. Už nebyl jemný. Ústa měl horká, hladová, jazyk vášnivý a divoký, jak zkoumal její chuť a nutil ji, aby poznávala jeho.

Jamiina poslední souvislá myšlenka byla, že Alec Kincaid jistě ví, jak se líbá.

Byl dobrý učitel. Její jazyk začal být stejně divoký jako jeho, stejně nezkrotný. Snažila se klást mu odpor, když jí sevřel stehna. Svá přitom roztáhl a zachytil ji mezi pevné nohy. Ucítila jeho tvrdý úd, pokoušela se uhnout, avšak Alec ji znovu přiměl, aby se mu podřídila, a dál v ní rozněcoval oheň. Jazyk klouzal do jejích úst a zase ven, znovu a znovu, až celé tělo začalo toužit po něčem ještě krásnějším.

Bože, byla tak sladká. Už jen držet ji v náruči znamenalo, že se chvěl touhou. Smyslné tiché zaúpění, které se jí ozvalo vzadu v hrdle, ho rozvášnilo ještě víc.

Jamie se nestavěla vysloveně na odpor, dokud jí nestáhl ruce ze svých ramen a nerozvázal šněrovadla blůzy. Tehdy odtrhla svá ústa od jeho s úmyslem odtrhnout se od něj, ale než její tělo uposlechlo příkazu mysli, sklouzla jí blůza až k pasu.

Její ňadra se přitiskla Alecovi na prsa a při opojném setkání jeho drsných chloupků a horké kůže s její jemnou pletí jí ztuhly bradavky.

„Chci, abys přestal,“ sténala.

Alec nedbal na její slabý protest. Ústa mu sklouzla po straně jejího krku. Jazykem se dotkl ucha. Jamie naklonila hlavu na stranu a umožnila mu tak lepší pozici. Zasténala, když uchopil do úst jemný ušní lalůček. Jeho přerývaný dech byl horký, sladký, neuvěřitelně vzrušující.

Šeptal temné vášnivé prosby, které způsobovaly, že se začala třást touhou, kterou nikdy dříve nepocítila.

„Alecu?“ Vyslovila jeho jméno chraplavým šepotem, když jí stáhl šat až k bokům. „Pod blůzou už nemám jiné oblečení.“

„Já vím.“

„Nemohl bys teď přestat?“

„Ještě ne, Jamie,“ zašeptal hlasem jemným jako samet.

Převalil ji na záda. Líbal její hrdlo, ramena, ústa, znovu a znovu. Odtáhl se jen v okamžicích, kdy se zachvěla touhou. Pak si Jamie uvědomila, že je úplně nahá. Obrátila se, aby viděla na Aleca. V šeru vystupovaly jen tmavé obrysy jeho silného těla. Slyšela šelestění oděvu, věděla, že z ní stahuje zbytky šatu, a v okamžiku, kdy ji odhalil úplně, dostala zoufalý strach.

Bůh ji ochraňuj, zachtělo se jí utéci. Alec ji však chytil dřív, než se mohla převalit stranou. Uchopil ji za ruce, jediným plynulým pohybem jí natáhl ruce nad hlavu a pak ji zcela zakryl svým tělem.

Při doteku horkého těla se neubránila zaúpění. Alec potichu zamručel a opět se zmocnil jejích úst. Polibek byl tentokrát vysloveně živočišný. Chtěl dosáhnout toho, aby se mu poddala. Když se proti němu vzepjala, věděl, že její vášeň bude silnější než plachost. Pustil její ruce, zároveň jí vnikl jazykem do úst, a když se mu její prsty zaryly do lopatek, smyslně zasténal.

Hruď se otírala o její měkká ňadra, když ji hladil. Jamie se stále pokoušela vyprostit se ze sevření jeho stehen, ale když ucítila na břiše jeho pevný úd, vzdala svůj boj. Její pozornost teď upoutala horká, palčivá bolest.

Alce teď hnětl její ňadra, náruživě je laskal dlaněmi. Jeho prsty dráždily napjaté bradavky.

Trhané vzdechy jí říkaly, jak se mu líbí dotýkat se jí tak důvěrně. Jamie byla k sobě dost upřímná, aby si přiznala, že i jí se líbí rozechvění, které jeho doteky způsobují.

Když ruce na jejích prsou nahradila ústa a on do nich uchopil bradavky a začal sát, myslela si, že přijde o rozum. Zážitek byl tak nádherný, až ji přinutil zavřít oči a nechat se těmi zázračnými pocity unášet. Obloukem se prohnula proti němu a její nohy učinily netrpělivý pohyb směrem k jeho.

Alec se zhluboka nadechl, aby ztlumil svou vášeň, opřel se o lokty a pohlédl jí do tváře. Jakmile otevřela oči a podívala se na něho, okamžitě poznala změnu, která se s ním stala.

Natáhla ruku a pohladila ho po bradě. Vousy ji zalechtaly na prstech, ale nezasmála se. Alec byl nejpřitažlivější muž, s jakým se kdy setkala. Měsíční světlo ani trochu nezměkčilo jeho rysy.

Vypadal tvrdě… a odhodlaně.

„Rozhodl ses přestat?“ zašeptala.

„Chceš, abych to udělal?“ zeptal se.

Nevěděla, jak mu odpovědět. Ano, říkala si, jistěže chce, aby přestal. Nevěsta by přece měla mít řádné svatební lože, nebo ne? „Ještě ne.“

Neuvědomila si, že to řekla, dokud se na ni neusmál. „Mateš mě, Alecu. Nejsem schopna sledovat vlastní myšlenky, když se mě tak dotýkáš. Možná bychom měli přestat…“

„Ještě ne.“ Na čele se mu objevily krůpěje potu. Zuby měl zaťaté a ztěžka dýchal.

Neměl vůbec v úmyslu přestávat. Vytřeštila oči, když si to uvědomila. Alec jí určitě četl myšlenky… a poznal její strach, protože najednou jí tlakem svého klína roztáhl nohy. Jeho pohyb byl hrubý, netrpělivý.

Když viděl, jak se na něho dívá, jeho pravá ruka se přesunula mezi jejich těla a sjela jí po břiše. Prsty vklouzly do jejího klína. Jamie vztáhla ruku a snažila se ho odsunout. „Ne, Alecu. To nesmíš.“

Nedal si poroučet. Prsty hladil jemné záhyby. Když mezi nimi ucítil vlhkost, téměř se přestal ovládat. „Rozvášnila ses pro mne, Jamie,“ zašeptal. „Bože, jsi tak sladká, tak hebká…“ Jeho prst pomalu pronikal dál. „Jsi tak pevná.“

Její mozek chtěl, aby s tím přestal, ale tělo nemělo vůbec žádné zábrany. Zvedla boky, aby mohl zůstat uvnitř, když tu se začal od ní odtahovat.

„Teď tedy chceš přestat?“ tázala se hlasem, který ji prozradil.

„Ještě ne,“ opakoval Alec, usmívaje se nad zmatkem, který uslyšel v hlase. Uchopil její ruku a přitiskl ji ke svému ztopořenému údu. Reakce byla okamžitá. Celé její tělo se roztřáslo a vzepřelo se mu.

„Vezmi si mne,“ poučoval ji. „Takhle,“ přiměl její prsty, aby se sevřely kolem jeho pohlaví, pak vklouzl znovu prsty do jejího nitra, aby ji zbavil strachu.

Ve chvíli, kdy už nemohl dál snášet tato sladká muka, odsunul jí ruku. Jeho ústa spalovala její a jazyk jí pronikal hluboko do úst.

Jamie začala být brzy stejně dychtivá a přestávala se ovládat zrovna tak jako Alec. Věděl už, kde se jí má dotknout, jak ji má laskat, aby na ni milostná předehra zapůsobila, aby v jeho pažích roztála. Začal být ve svém hledání čím dál prudší.

„Už nepřestaneme, že ne, Alecu?“

„Ne, má milá, nepřestaneme.“ Vytáhl prsty, pak jimi znovu prudce vklouzl do její pochvy. Vykřikla bolestí. „Nedělej to, Alecu. Bolí to.“

„Tiše, má nejdražší,“ zašeptal, „bude to pro tebe lepší.“

Nechápala, co tím myslí. Jeho ústa se zmocnila jejích v dalším dlouhém, vášnivém polibku, a když jeho ruka vyklouzla z nejintimnější části jejího těla, začala si myslet, že tentokrát skutečně míní přestat.

Alec líbal dlouhou dráhu od jejího krku, přes ňadra, břicho. Jakmile se dostal níž, k hebkému trojúhelníku černých chloupků, které zakrývaly její panenství, znovu vykřikla a snažila se ho od sebe odsunout.

Ale nedal se zastrašit. Chutnala omamně. Jazykem dráždil citlivý výběžek jejího těla, pak se přitiskl k jemnému hladkému otvoru.

Podlehla úchvatnému pocitu, který u ní vzbudil. Pevně se ho teď držela a žádala víc. Svaly jejích stehen se v očekávání napjaly. Vítala proud žhavé rozkoše, který ji spaloval.

Jakmile Alec pocítil první záchvěvy uvolnění, roztáhl stehna a opatrně do ní vnikl. Když narazil na panenskou blánu, na chvíli se zastavil a pak jediným prudkým náporem pronikl dál.

Jamie vykřikla bolestí. Alec okamžitě zklidnil pohyb. Byl s ní teď dokonale spojen a patřila mu celá. Snažil se ukáznit se, chtěl jí dát čas, aby si zvykla na jeho útok. „Nehýbej se teď,“ přikazoval drsným šepotem u jejího ucha. „Bože, Jamie. Jsi tak nádherně těsná.“

Nemohla by se pohnout, ani kdyby chtěla. Jeho tíha ji potlačovala k zemi. Vzal její hlavu do dlaní, pak pomalu slíbal slané slzy z jejích hořících lící. Oči jí plály temně modrým plamenem vášně, růžová ústa měla naběhlá po jeho vášnivých polibcích.

„Ještě to bolí, Jamie?“

Mluvil, jako by právě uběhl kus cesty do kopce. Ale v jeho hlase a napjatém výrazu byla i starost. Jamie přikývla, pak zašeptala: „Ta bolest pomine, že Alecu? Je dobře, že jsem tak těsná?“

„Ach, ano,“ zaúpěl Alec.

Když se začal pohybovat, aby zahájil rituál starý jako sám čas, Jamie myslela, že je konec. Ovinula nohy kolem jeho stehen, aby mu pomohla proniknout hlouběji. „Nepřestávej, Alecu. Ještě ne.“

„Ještě ne,“ sliboval.

Ani jeden z nich nebyl schopen slova. Alec se trochu uvolnil, pak znovu vnikl hluboko dovnitř. Zvedla boky, aby mu vyšla vstříc. Toužila ho celého pevně sevřít. Vzplála mezi nimi vášeň podobná ničivému požáru. Alec zabořil tvář k jejímu hrdlu a neustále pokračoval se svými pohyby.

Chtěl být přitom jemný. Nedovolila mu to.

Nevěděla, že se mu její nehty zarývají do lopatek. Alecovi to nevadilo. Když téměř dosahovala vyvrcholení, když byla přesvědčena, že při neuvěřitelném tlaku, který se v ní šířil, určitě zemře, přitiskla se ke svému manželovi a volala ho jménem.

„Pojď se mnou, lásko,“ šeptal Alec. „Pojď se mnou. Teď hned.“

Nevěděla, kam ji Alec touží vzít s sebou, věděla pouze, že v jeho objetí je bezpečí. Oddala se tomu trýznivému pocitu a zjistila, že ji přivedl k naplnění rozkoše.

On ovšem věděl, kam se s ní chce dostat, i když nikdy předtím neztratil v takové míře kontrolu nad sebou, ani necítil tak zničující vášeň. Toužil ukázat jí hvězdy. On byl zkušený, ona nevinná. Věděl, kde se má dotknout, kde má hladit, jak přitlačit, kdy povolit. A pak, když konečně dosáhl vlastního uspokojení, uvědomil si, že jeho sladká malá nevěsta ho dostala dál než ke hvězdám.

Vzala ho s sebou do nebes.

Spala jako zabitá. Ranní slunce už zářilo vysoko nad loukou, když se probudila. Sotva se Jamie pohnula, zaúpěla. Byla strašlivě rozlámaná. Otevřela oči. Při vzpomínce na to, co se dělo minulé noci, se jí tváře zarděly rozpaky.

Bůh jí pomáhej, už nikdy nebude schopna podívat se mu do očí. Chovala se jako úplná poběhlice. Říkala mu přece, aby přestal, ale ten muž byl rozhodnut prosadit si svou. Asi bude muset zůstat pod jeho plédem po celý zbytek dne, usoudila, když si vzpomněla, že i ona vyžadovala, a dost naléhavě, aby nepřestával.

A přece se zdálo, že se mu to, co dělali, líbilo. Jamie odhrnula z tváře přikrývku. Aleca spatřila okamžitě. Stál na druhé straně paseky u koní. Uvědomila si, že jejich koně jsou už osedláni a připraveni na cestu.

Bouře se chovala jako roztoužená žena. Neustále pošťuchovala Aleca do ruky, jako by vyžadovala další láskyplné pohlazení.

Jamie najednou také zatoužila po láskyplném doteku. Napadlo ji, že ho snad přece jen včera v noci potěšila. Naneštěstí však usnula dříve, než měl možnost jí to říci. Bude ho muset k tomu přes své rozpaky přinutit.

Protože jí vůbec nevěnoval pozornost, vstala, shodila ze sebe pléd a rychle si zas oblékla halenu. Věděla, že její ošacení je neslušné, ale byla rozhodnuta neprojevovat před ním žádný stud. Mohl by to považovat za slabost, usoudila.

Alec se na ni ani nepodíval. Posbírala si šaty a kráčela k jezeru s důstojností, jakou jí nohy dovolovaly. Umyla se a oblékla bledě modré šaty, pak si upravila vlasy. Když se vracela do tábora, měla už mnohem lepší náladu. Koneckonců, začal nový den a i ona začne úplně znovu.

Kromě toho, splnila přece svou manželskou povinnost. Dovolila mu, aby se jí zmocnil.

Myslel si snad, že je ze železa? Stejnou otázku si kladl i Alec, když viděl, jak jeho žena kráčí kolem.

Ještě žádná žena ho tak neuchvátila. Nikdy předtím nepocítil tak prudkou vášeň. Vyspat se s nimi a zapomenout na ně, takový byl dříve jeho přístup k ženám. Ale ona byla jiná. Bůh ho ochraňuj, začínala pro něj něco znamenat. Nebyla někým, na koho je možné zapomenout. V okamžiku, když vstala a obrátila se k němu, zmocnila se ho spalující touha. Vlasy jí padaly na ramena v divokých, neuspořádaných proudech. Vybavil si pocit, že se jeho ruce dotýkaly hedvábí, když čechral jejich prameny, aby je vysušil vítr. Jamie spala a on se na ni díval. Nebyl schopen přestat hladit její pleť, když milování skončilo. Přitom také usnula.

On neusnul vůbec. Dotýkal se jejích boků. Pokaždé, když se pohnula, zatoužil ji mít. Jediný důvod, proč se ovládl, byl ten, že by nebyla týden schopna chůze, kdyby se rozhodl uskutečnit všechno to, po čem toužil. Bylo ještě příliš brzy. Potřebovala čas, který zahojí rozbolavělost.

Rozhodl se nedotýkat se jí, než dorazí domů. A vzápětí toho litoval.

Ani on nebyl ze železa. Jeho nevinná žena to však ještě nevěděla. Nestála by tam tak nedostatečně oděná, kdyby měla tušení, co mu probíhá hlavou. Možná to přece jen ví, uvažoval. Že by se snad pokoušela přimět ho k tomu, aby se s ní znovu miloval, aniž by ho k tomu vyzvala přímo? Alec o té možnosti dlouho uvažoval, pak usoudil, že je asi příliš naivní, než aby si uvědomovala, jak snadno je schopná ho vzrušit.

Samozřejmě ji to musí objasnit, jakmile se dostanou domů.

„Alecu? Děkuji ti, že jsi mi půjčil pléd.“

Při zvuku jejího hlasu se obrátil a zjistil, že se Jamie dívá na jeho boty.

„Nechej si ho, Jamie.“

„Má to být svatební dar?“

Nechtěla se na něho podívat. Přestože klopila hlavu, všiml si, jak jí tváře jen hoří. Bylo na ní zřetelně vidět rozpaky. A docela roztomilé. Hrome, vždyť ta žena se chovala v jeho objeti jako divoká kočka. Zůstaly koneckonců i stopy, které to dokazovaly. Teď se chovala, jako by jí jediné nevhodné slovo mohlo přivodit mdloby.

„Můžeš tomu tak říkat,“ prohlásil a pokrčil rameny. Vzal její vak a obrátil se, aby ho upevnil k sedlu Bouře.

„Mám jedenáct šilinků, Alecu.“ Čekala, až se zase otočí zpátky k ní. Neodpovídal na její slova. Jamie se nedala odbýt. „Máte u vás na Vysočině kněze?“

Ta otázka ho zaujala. Pootočil se k ní. Okamžitě sklopila oči. Ale už dostala trochu víc odvahy, protože mu teď hleděla na hruď místo na nohy. „Ovšemže máme kněze,“ odpověděl.

„Proč se ptáš?“

„Chtěla bych ti zajeden svůj šilink koupit odpustek,“ oznámila Jamie. Zahrnula si pléd pod paže a zkřížila ruce před sebou.

„Cože?“

„Odpustek,“ vysvětlovala Jamie. „To je zase můj svatební dar.“

„Rozumím,“ odpověděl a snažil se nevyprsknout smíchy. Měl v úmyslu se jí zeptat, jestli si myslí, že jeho duše takovou pomoc potřebuje, ale vážnost jejího hlasu ho přiměla brát v úvahu její cítění. Bude muset tu směšnou záležitost nějak překonat, řekl si. Její pocity by ho přece vůbec neměly zajímat.

„Potěšilo tě to?“ zeptala se, doufajíc, že se jí dostane laskavé odpovědi. Pokrčil jen rameny.

„Myslela jsem, že by to mohl být vhodný dar, protože jsi včera nešťastnou náhodou zabil člověka. Ten odpustek zkrátí tvůj čas v očistci. Tak to říká otec Charles.“

„Nebyla to náhoda, Jamie, a navíc, i ty jsi zabila jednoho muže.“

„Nezabila.“

„Ale zabila.“

„Nemusíš o tom mluvit s takovou radostí,“ mumlala Jamie. „I kdybych toho člověka zabila, bylo nutné to udělat, takže pro sebe si nemusím žádné odpustky kupovat.“

„Takže je to jen moje duše, o kterou dbáš?“

Jamie přikývla. Nevěděl, má-li se urazit, nebo smát. Musel zavrtět hlavou, když přemýšlel o všech těch mincích, které páter Murdock v budoucnu dostane, pokud jeho manželka bude pro něj kupovat odpustky pokaždé, když někoho zabije. Koncem roku bude kněz bohatší než anglický král.

Alec je prostě nevděčník, usoudila Jamie. Neprojevil ani slovo díků. „A kováře máte taky?“

Přikývl a čekal na pokračování. Jen Bůh ví, co jí probíhá v hlavě. Podivné, ale zjistil, že je zvědav na to, co si myslí. Další nesnáz, řekl si. Bude muset s tou slabostí něco udělat.

Viděla, že upoutala jeho pozornost, když na něho pohlédla. „Právě jsem přemýšlela o daru pro tebe. Vím, že tě potěší.“

„A co by to mělo být?“ zeptal se a považoval její nadšení za stejně nakažlivé jako úsměv. Neměl to srdce říci jí, že na Vysočině nikdo nepoužívá k placení šilinky. Věděl, že na to brzy přijde sama.

„Meč.“ Myslela si, že ho slova o jejím daru úplně omráčila. Kývla hlavou, aby mu dala najevo, že myslí naprosto vážně, co předtím slíbila, pak znovu obrátila oči k zemi.

Nemohl uvěřit tomu, co slyšel. „Co?“

„Meč, Alecu. Je to dobrý dar, ne? Každý bojovník by ho přece měl mít u boku. Když nás napadli ti lapkové, všimla jsem si, že ty takovou věc nemáš. Myslela jsem, že je to krajně neobvyklé, protože mi připadalo, že všichni válečníci potřebují tak užitečnou zbraň. Pak jsem vzala v úvahu skutečnost, že jsi přece jen Skot a možná tvůj výcvik nezahrnuje… Alecu, proč se na mne tak díváš?“

Nedovedl jí odpovědět.

„Budeš mít z takového daru radost?“ zeptala se. Její hlas zněl teď ustaraně. Alec rychle přikývl.

„Věděla jsem, že tě to potěší,“ řekla mu. Znovu přikývl, pak se od ní musel odvrátit. Poprvé v životě Alecu Kincaidovi došla řeč.

Jamie si to zřejmě neuvědomila. „Daniel nosí meč. Hned jsem si toho všimla. Možná, že když jste vy dva takoví přátelé, mohl by se ti věnovat a poučit tě o správném zacházení s tou zbraní. Vím, že v boji může být velmi užitečná.“

Alecovi klesla hlava k sedlu. Jamie mu neviděla do obličeje, protože stál k ní zády, ale všimla si, že se jeho ramena začala otřásat. Asi ho přemohla vděčnost. Jamie byla na sebe pyšná. Právě mu nabídla ratolest přátelství a on ji přijal. Jejich vztah se teď jistě zlepší. Za nějakou dobu možná zapomene, že je Angličanka, a najde v ní zalíbení.

Odcházela od svého manžela, protože chtěla strávit pár minut s Mary, než se znovu vydají na cestu. Teď, když zjistila, jak vyjít se svým manželem, myslela si, že se podělí o svou zkušenost se sestrou. Samozřejmě neměla v úmyslu zmiňovat se o včerejší noci. Ne, o takových věcech se Mary musí dovědět od svého manžela. Možná, usoudila Jamie, že už na to Mary také přišla.

Jamie měla pocit, jako by právě objevila všechna tajemství světa. Laskavost plodí laskavost.

Člověk přece nekousne do ruky, která ho hladí, že?

„Jamie? Pojď sem.“

Jeho povel byl na její vkus trochu ostrý, ale přesto si zachovala úsměv a zamířila zpátky k Alecovi. Hleděla mu na prsa a čekala, co se doví.

Alec jí zvedl bradu. „Cítíš se dobře, ženo? Budeš schopna dnes jet dál?“ Nechápala, na co se ptá. „Je mi dobře, Alecu, opravdu.“

„Nebolí tě nic?“ naléhal Alec.

Náhlý ruměnec mu řekl, že už ví, na co se ptá. „Neměl bys o tom mluvit,“ zašeptala. Nemohl odolat. „O čem bych neměl mluvit?“

I když se to nezdálo být možné, tvářejí zčervenaly ještě víc. „O tom, že… že mě něco bolí,“ vykoktala.

„Jamie, vím, že jsem ti včera v noci způsobil bolest.“

Jeho tón jí nepřipadal příliš kajícný. Svatá pravda, jeho slova zněla vysloveně domýšlivě.

„Ano, způsobil jsi mi bolest,“ mumlala. „Ano, cítím se rozbolavělá. Jsou ještě nějaké důvěrné otázky, které bys mi chtěl položit?“

Stiskl jí bradu a chtěl, aby se na něho zase podívala. A pak se sklonil a přejel ústy po jejích rtech. Byl to tak něžný polibek, že Jamie zůstala bez sebe. Oči se jí naplnily slzami. Teď projevil něhu, kterou tak zoufale potřebovala.

„Jestli mě nějaká napadne, dám ti vědět,“ prohlásil a pustil ji –

„Co by tě mělo napadnout?“

Blecha by vydržela na kameni déle než myšlenka v její hlavě. „Další důvěrná otázka,“ odpověděl.

Stála na místě, zatímco se Alce vyšvihl do sedla. „Tak pojď, Jamie. Je čas vyrazit.“

„Ale co Daniel a Mary? Neměli bychom na ně počkat?“

„Vyjeli už před dvěma hodinami,“ odpověděl Alec.

„Odjeli bez nás?“ zeptala se překvapeně.

„Ano.“

„Proč jsi mě neprobudil?“

Alecovi zůstal na tváři úsměv. Jeho žena vypadala naprosto rozladěně. Pár pramenů jejích vlnitých vlasů se jí uvolnilo z copu. Poletovaly kolem její tváře a spadaly po štíhlém krku až k ramenům. Vypadala nádherně.

„Potřebovala ses vyspat,“ řekl jí Alec a hlas mu najednou zhrubl.

„Ani se nerozloučili,“ řekla Jamie. „To se přece nesluší, nemyslíš, Alecu?“ Přešla k boku Bouře, odmlčela se, pak zašeptala klisně pár pochvalných slov a pohladila ji a nakonec se vyhoupla do sedla. Zkřivila tvář při bolesti, kterou ten pohyb vyvolal. „Dohoníme je?“

Alec zakroutil hlavou. „Teď už opouštějí severní cestu.“

Jamie nedovedla skrýt své zklamání. „Jak dlouho musíme ještě jet, než se dostaneme domů?“

„Ještě tři dny.“

„Tři dny?“

Opět vypadala zklamaně. „Tři dny, když nasadíme svižné tempo, ženo.“

„Opačným směrem než má sestra?“

Než jí mohl odpovědět, zašeptala: „Už tedy sestru nikdy neuvidím?“

„Netvař se tak rozmrzele, Jamie. Maryin domov je sotva hodinu jízdy od nás. Můžeš se s ní vidět tak často, jak budeš chtít.“

Jeho vysvětlení jí nedávalo smysl. „Pojedeme tři dny opačným směrem, říkáš, a Mary od nás bude vzdálena jen hodinu jízdy, až se konečně dostaneme domů? Tomu nerozumím, Alecu. Víš vůbec, kde je tvé sídlo?“

„V okolí jsou klany spřátelené s Danielem, stejně jako klany spřízněné se mnou. Musím se také leckde zastavit a pozdravit je jako zeman klanu Kincaidů.“

„Proč jsme nemohli všichni čtyři…“

„Jsou ovšem i klany, které by daly krk za to, aby mě viděly mrtvého.“

Tomu rozuměla docela dobře. Jestli Alec jednal s jinými klany tak netrpělivě jako teď s ní, jistě má spousty nepřátel. „A Daniel je přítelem některých tvých nepřátel?“ zeptala se.

Alec přikývl.

„Tak proč nazýváš Daniela svým přítelem? Tvoji nepřátelé by měli přece být i jeho nepřáteli, pokud je ti oddán.“

Vzdal to. Bylo mu jasné, že ještě nepochopila.

„Máme tedy hodně nepřátel, Alecu?“

„My?“

„Jsem přece tvoje manželka, chtěla bych ti připomenout,“ odpověděla. „Proto jsou tvoji nepřátelé i mými nepřáteli, nemyslíš?“

„Ano, jsou,“ prohlásil.

„Proč se usmíváš? Jsi rád, že máš tolik nepřátel?“

„Usmívám se, protože jsem si právě uvědomil, že je v tobě kus opravdového Skota,“ odpověděl. „To mne těší.“

Obdařila ho líbezným úsměvem. Alec ihned usoudil, že má za lubem nějaké čtveráctví. Už dříve si všiml, že vždy, když jí v očích hrají jiskřičky, tak jak tomu bylo teď, chystá se mu dát říznou odpověď.

Nezklamal se. „Nikdy se ze mne nestane Skotka, Alecu. Ale v tobě jsou základy skutečného anglického barona. To mě těší.“

Nevěděl, proč se směje, protože ho právě silně urazila, ale přece se smál. Kroutil hlavou nad její poznámkou a svou odezvou. „Nezapomeň na náš rozhovor, Jamie. Už brzy poznáš, jak ses ve všech svých náhledech mýlila.“

„Ve všech svých náhledech, Alecu?“ Zamračila se na něho, pak dodala: „Myslím, že začínám chápat, proč máš tak mnoho nepřátel.“ Ukončila jejich rozmluvu tím, že pobídla Bouři do cvalu, záměrně ho nechávajíc za sebou. Nedbala na jeho volání, rozhodnuta nechat ho dnes vzadu. Jen ať se dusí v oblacích prachu, který bude zvedat kůň před ním.

Alec se náhle ocitl vedle ní a chytil Bouři za otěže. Neřekl jí ani slovo, jen obrátil jejího koně a hodil jí otěže zpět. „Co se děje?“ zeptala se.

„Jedeš opačným směrem,“ řekl jí Alec hlasem zjevně podrážděným. „Pokud jsi samozřejmě neměla v úmyslu vrátit se do Anglie.“

„Neměla.“

„Takže tvůj smysl pro orientaci je jen další…“

„Prostý omyl, Alecu,“ namítala Jamie. „Dovedu dobře určovat směr, Alecu.“

„Ověřila sis toto své tvrzení na mnoha místech?“

„Ne. A zatímco se na mne mračíš, mám pro tebe další otázku. Potěšila jsem tě minulou noc?“

Zdálo se, že se mu chce smát. Jamii napadlo, že kdyby to udělal, zabila by ho. „Tak co? Byla jsem alespoň trochu dobrá? A neopovažuj se mne žádat, abych ti objasnila svou otázku. Moc dobře víš, o čem mluvím.“ Asi by zemřela, kdyby jí řekl, že nebyla dobrá. Její ruce pevně svíraly otěže, až vtlačovaly do jejích dlaní rýhy, tak zoufale nervózní teď byla a zuřila sama na sebe, že se tak zeptala.

„Časem budeš lepší.“

Věděl přesně, co má říci, aby jí zvedl žluč. Zdálo se, že jí oči hoří plamenem, když na něho opět pohlédla.

Alec se usmíval. Něha v jeho očích jí ukázala, že ví, jak byla pro ni její otázka důležitá.

„Budu lepší?“ vypravila ze sebe namáhavě. „Proč…“

„Budeme v tom pokračovat, Jamie, jakmile se dostaneme domů, každou noc, až budeš všechno umět.“

Když vyslovil tento slib, pobídl koně kupředu. Jamie nevěděla, co si má z jeho hanebné poznámky vybrat. Myslela si, že ji právě urazil, ale způsob, jakým na ni hleděl, když říkal, že v tom budou pokračovat, v ní vzbudil pomyšlení, že se na to těší.

Ať se na to dívala z kterékoliv strany, vždycky došla ke stejnému závěru: Alec Kincaid má asi tolik ohleduplnosti jako kozel.

Přesto usoudila, že by mu měla přiznat určitou zásluhu. Jednal opravdu laskavě, když jí dovolil spát ještě dlouho po rozednění. Potřebovala si pořádně odpočinout, a přestože vinila Aleca za to, že z ní v noci vysál všechnu sílu, připouštěla, že projevil určitý soucit.

Snad to nakonec nebude tak beznadějné.

Pozdě odpoledne Jamie změnila na svého manžela názor. Téměř celé dopoledne projížděli lesem, zastavili se jen jednou, aby se osvěžili v šumící říčce. Alec s ní sotva promluvil. Zdálo se, že ho zaměstnávají vlastní myšlenky. Jamie se několikrát pokusila zavést s ním hovor, ale

Alec neprojevil o její otázky sebemenší zájem, což ji znepokojilo. Stál na travnatém břehu, ruce založené za zády. Jamie usoudila, že by nejraději zas pokračoval v cestě.

„Čekáš, až si odpočinou koně, nebo já?“ zvolala, když už dál nemohla snášet ticho.

„Koně jsou připraveni,“ odpověděl. Ani se neobtěžoval na ni pohlédnout, když to řekl.

Na okamžik ji napadlo, že ho snad shodí do řeky, aby upoutala jeho pozornost, ale pak se rozhodla to neudělat. Kdyby se neutopil, určitě by vzteky šílel a ona měla i tak co dělat s vlastní bolestí a trápením. Poslouchat jeho řev a hromobití, to by jí zkazilo den úplně.

Jamie se usadila na hřbetě Bouře a znovu zavolala na Aleca. „Jsem připravena. Děkuji ti, že ses zastavil.“

„Přála sis to.“

Jeho hlas byl naplněn takovým údivem, až ji to zarazilo. „A musím vždycky žádat?“

„Ovšem.“

Nu, u sta hromů, o té podivné malé zásadě se taky mohl zmínit dříve. „A ty vždy mému přání vyhovíš, Alecu?“

Vyšvihl se do sedla a teprve pak jí odpověděl. „Pokud to bude možné.“ Jejich koně byli tak blízko, že se Alecova noha třela o její.

„Tak proč jsi nepřestal minulou noc, když jsem tě o to žádala?“ vyhrkla.

Chytil jejího koně za krk a přitáhl si ji k sobě. Jamie se musela přidržet sedla, aby udržela rovnováhu.

Čekal, až na něho pohlédne, pak se jejich oči setkaly. „Protože jsi nechtěla.“ Ušklíbl se na

ni.

„To je neopovážlivější…“

Umlčel ji polibkem. Chtěl jí jen připomenout, kdo je pánem a kdo poddaným, ale její rty

byly pod jeho ústy tak sladké, až mu připomněly, jak žádoucí byla včerejší noci. Ochutnal její ústa jazykem, než se od nich odtrhl. Vyhlížela naprosto zmateně. Její ruka mu přejela po tváři dotekem lehkým jako křídlo motýla. Pochyboval, že si vůbec uvědomila, že ho hladí.

„Řekl jsem, že vyhovím tvé žádosti, kdykoliv to bude možné, Jamie. Včera v noci to možné nebylo.“

„Nebylo?“

Z té ženy se jednou zblázní, bude-li žádat, aby opakoval každé své slovo. Alce dal na sobě znát své podráždění. „Tentokrát můžeš jet jako první,“ oznámil a myslel, že ji přivede na jiné myšlenky.

Jamie přikývla. Obešla s Bouří Alecova koně a právě uhýbala před silnou větví bránící jí v cestě, když se Alec objevil po jejím boku. V okamžiku, kdy uchopil její otěže, uvědomila si svou chybu.

Nezmínil se však o jejím špatném smyslu pro orientaci, a ani ona ne.

Zastavili se při západu slunce uprostřed rozlehlé louky. Alec vztáhl ruku, aby přitáhl Bouři otěže. I když jejich koně ujížděli bok po boku, pořád otěže nepouštěl. Tvář měl nyní nehybnou a upřené se díval kupředu.

„Hrozí nám nějaké nebezpečí, Alecu?“ Nedokázala zbavit svůj hlas obav.

Alec zavrtěl hlavou. Cožpak by zůstával uprostřed takového nechráněného prostoru, kdyby hrozilo nějaké nebezpečí? Její otázka mu připadala nesmyslná, dokud si neuvědomil, že nemá ani ponětí o způsobech bojujících mužů.

Jamii napadlo, že si trochu protáhne nohy, ale když začala sesedat, Alec ji zastavil tím, že jí položil ruku na stehno. Jeho stisk nebyl ani trochu jemný.

Postřehla jeho výzvu dost rychle, ale jeho chování vůbec nerozuměla. Přidržela ruce na zadní rozsoše sedla a trpělivě čekala, až jí Alec vysvětlí, co dělá.

Ze vzdáleného lesa se ozvalo tiché zahvízdání. Zdálo se, že stromy najednou oživly, když se z nich vynořili muži odění do hnědých a žlutých plédů a kráčeli směrem k nim.

Jamie si neuvědomovala, že se drží Alecovy nohy, dokud neuchopil její ruku. „Jsou to spojenci, Jamie.“

Ihned ho pustila, napřímila se a složila ruce v klíně. „To jsem si myslela,“ zašeptala. Byla to lež a následovala ji ještě větší, když dodala: „I z takové dálky vidím, že se usmívají.“

„Ani orel by odtud neviděl jejich tváře,“ odpověděl suše.

„My Angličané máme skvělý zrak.“

Alec se konečně obrátil k ní. „Chceš se mnou žertovat, ženo?“

„Jak myslíš, muži.“

„Ano, žertuješ,“ odpověděl Alec. „Už jsem poznal anglické chápání humoru.“

„A co jsi zjistil?“

„Žádný nemáte.“

„To není pravda,“ protestovala Jamie. „Vždyť já mám velký smysl pro humor.“ Jakmile pronesla toto důrazné prohlášení, odvrátila se od něho.

„Jamie?“

„Ano, Alecu?“

„Až budou u nás, neustále upírej oči přímo na mne. Nedívej se nikam jinam. Rozumíš?“

„Nechceš, abych pohlédla na žádného z nich?“

„Uhodlas.“

„Proč?“

„Neptej se mne na důvody mého rozhodnutí, ženo.“ Jeho hlas zněl stejně ostře jako zesilující vítr. „Mám k nim promluvit?“

„Ne.“

„Budou si myslet, že jsem nezdvořilá.“

„Budou si myslet, že jsi poslušná.“

„To nejsem.“

„Budeš.“

Jamie cítila, jak se jí žene oheň do tváře. Zamračila se na Aleca, ale její úsilí bylo marné, protože on neustále hleděl vpřed a nevšímal si jí. „Možná, Alecu, že bych měla sesednout z koně a pokleknout u tvých nohou. Pak by tvoji spojenci jistě poznali, jak poslušná je tvoje žena.“

Nezajímalo ho, že jí hlas přeskakuje zlostí.

„Tak co na to říkáš, mylorde?“

„Ten návrh má jisté klady,“ odpověděl.

Nezdálo se, že s ní žertuje. Jamie byla příliš překvapena jeho nehorázností, než aby byla schopna vymyslet břitkou odpověď.

Neměla v úmyslu dávat najevo před cizinci své rozladění, i když byla na svého muže velmi rozezlena. Ach, tak si tedy bude hrát na poslušnou manželku, než zas bude s Alecem sama. Pak mu ukáže.

Když se k nim jeho spojenci konečně dostali, Jamie hleděla na tvrdý profil svého muže.

Potřebovala soustředit všechny síly, aby svůj výraz zbavila jakýchkoliv emocí. Tvářit se vážně prostě znamenalo žádat po ní příliš mnoho.

Alec se na ni ani nepodíval. Rozhovor probíhal v gaelštině. Jamie většině slov rozuměla, i když dialekt byl poněkud odlišný od jazyka obyvatel Nížiny, kterému ji učil Beak.

Alec nevěděl, že zná jeho rodnou řeč, a jeho nevědomost jí poskytovala zlomyslné potěšení.

Občas si říkala, že se mu k tomu snad ani nepřizná.

Slyšela, jak odmítl, když mu muži nabídli jídlo, pití a přístřešek. Jeho strohé, nepřístupné chování ukazovalo teď na mocného zemana, a když skončili se svými nabídkami, začali mu oznamovat poslední události mezi klany.

Jamie věděla, že všichni hledí na ni. Pokoušela se udržet lhostejný výraz. V opravdovém zoufalství nabízela Stvořiteli měsíc každodenních mší a jednu litanii, pokud jí jen pomůže přenést se přes to ponižující utrpení.

Alec se za ni určitě stydí. Při tom náhlém pomyšlení se jí chtělo plakat. Její sebelítost však trvala jen chviličku. Pak začala zuřit. Kdysi jí otec dokonce řekl, že je krásná. Ovšem, bylo jeho povinností ji tak chválit; byla koneckonců jeho nejmilejší, a jeho mínění tím bylo jistě ovlivněno. Přesto však nikdy nepostřehla, že by se lidé od ní odvraceli, aby se jim neudělalo zle.

Když se Alec natáhl a uchopil otěže Bouře, ozvala se zmínka o Jamii. Uslyšela, jak se jeden ze spojenců ptá, kdo je.

„Moje žena.“ V jeho hlase nebyla ani stopa pýchy. Svatá pravda, stejným hlasem by mohl hovořit o svém psovi. Ne, usoudila; jeho pes pravděpodobně pro něho znamená víc.

Netvářil se však při těch slovech znechuceně, uvědomila si Jamie, snažíc se najít na jeho přístupu něco příznivého.

Alec měl v úmyslu pobídnout koně kupředu a projet zástupem bojovníků, když další z nich vykřikl: „Čí jméno nosí, Kincaide?“

Trvalo dlouho, než odpověděl. Pomalu přejel pohledem své posluchače. Pak výraz jeho tváře zmrazil Jamii. Rysy jako by byly vytesány z kamene. Nakonec promluvil. Hlasem, chladným jako zmrzlý déšť, vyrazil jediné slovo: „Moje.“

KAPITOLA 8

Začala si myslet, že snad ani není člověk. Zdálo se, že Alec nepociťuje hlad nebo žízeň ani není unavený. Zastavili se k odpočinku jedině tehdy, když ho o to Jamie požádala, a jen Bůh věděl, proč žádat ho o něco bylo jí tak nepříjemné.

Každý Angličan by se jistě staral o pohodlí své ženy. Alec jako by si jen s obtížemi vzpomínal, že nějakou má. Jamie se cítila vítaná asi tak jako trn v patě.

Byla vyčerpaná, pravděpodobně vypadala unaveně a zemdleně jako mátoha, pak si řekla, že na tom, jak vypadá, teď nezáleží. Alec jí dokonale objasnil její postavení, když ji odmítl představit svým spojencům. Vůbec se jí to nelíbilo.

Nu, on také není žádný klenot, usoudila. Jeho vlasy byly skoro stejně dlouhé jako její, pro spásu boží, a kdyby už tohle nesvědčilo o barbarství, pak co tedy?

Možná by její muž na ni nepůsobil tak hrozivě, kdyby projevil trochu vstřícnější postoj. Zřejmě jeho mysl ovlivňoval horský vzduch, protože čím výš se dostávali, tím chladnější a tvrdší byly jeho způsoby.

Měl víc nectností než satan. Ten člověk nedovedl ani počítat. Řekl jí jednoznačně, že potrvá celé tři dny, než se dostanou na jeho panství, ale teď už tábořili venku pátou noc a pořád nebyl v dohledu žádný pléd Kincaidů.

Byl snad jeho smysl pro orientaci stejně špatný jako schopnost počítat? Jamie dospěla k názoru, že je příliš unavená, než aby nad tím uvažovala. Jakmile se Alec začal věnovat koním, vydala se k jezeru, aby mohla zůstat chvíli o samotě. Stáhla halenu, umyla se v chladném jezeru, kterému Alec říkal loch, pak se natáhla na travnatý břeh. Byla k smrti unavená. Myslela, že jen na chvíli zavře oči, než se zase oblékne. Ani studený vzduch jí v tom nebránil.

Do horského údolí se začala valit hustá mlha. Alec poskytl Jamii tolik času, kolik si myslel, že je pro koupel zapotřebí, ale když viděl mlhu u svých bosých nohou, zavolal na ni a přikázal jí, aby přišla k němu.

Jeho výzva zůstala bez odpovědi. Alecovi se rozbušilo srdce. Netrápil se tím, že by ji, nic netušící, přepadli jeho nepřátelé. Ne, byli už na půdě Kincaidů, na bezpečném území, na které by se nikdo jiný než jeho vlastní lidé neodvážil vstoupit. Přesto se však neozývala. Alec se prodral bujným zeleným porostem a najednou se zastavil. Při pohledu na ni se mu zatajil dech.

Vypadala jako překrásná bohyně. Tvrdě spala. Mlha vznášející se kolem ní jí dodávala mystický vzhled. Paprsky slunečního světla ještě tu představu podporovaly, protože dávaly pleti nazlátlý odstín. Ležela na boku. Bílá košile, kterou měla na sobě, se jí vyhrnula až k bokům a odhalovala dlouhé nohy.

Stál tam hodnou chvíli a vpíjel se očima do její krásy. V nitru se mu začala zvedat touha až skoro bolestná. Připadala mu nádherná. Vzpomněl si, co cítil, když se její nohy ovinuly kolem něho, vzpomněl si na pocit, který měl, když pronikl do jejího nitra.

Jeho žena. Zachvátil ho silný majetnický pocit. Věděl, že nepřečká bez milování další noc. Jeho předsevzetí, že vyčká, dokud nepřijedou na jeho sídlo, se pomalu rozplývalo. Tentokrát byl rozhodnut postupovat pomalu. Bude to něžné, ohleduplné milování. A bude jemný… i kdyby ho to mělo zabít.

Alec stál a díval se, jak spí, až slunce zapadlo za obzor. Pak sešel ze svahu dolů. Zamířil k ní a vzal ji do náruče. Jak byla důvěřivá! Věděl, že se probudila, ale oči neotevřela. Když ji zdvihl ke své nahé hrudi, ovinula mu paže kolem krku, přitiskla se k němu a tiše povzdechla.

Odnesl ji zpět k jejich tábořišti, přikryl oba plédem a natáhl se na zem. Jamie byla zcela chráněna před sychravým horským vzduchem, přikryta od hlavy k patě pokrývkou a svým manželem.

Její ústa byla jen několik palců od jeho. „Alecu?“ ozvalo se ospalé zašeptání.

„Ano?“

„Zlobíš se na mne?“

„Ne.“

„Určitě?“ Toužila vidět mu do obličeje. Jeho objetí bylo jako z oceli a ona se nemohla ani pohnout.

„Určitě.“

„Jsem dnes tak unavená. Byla to těžká cesta, že?“ On si to nemyslel, ale rozhodl se souhlasit.

„Alecu? Chtěla bych se tě na něco zeptat,“ Jamie se začala zvedat, pak hlasitě zaúpěla, když se jeho ruce přesunuly za její záda a přitiskly ji k němu. Jeho stehna byla tvrdší než zem.

Věděl, že vůbec netuší, co mu způsobuje její nepatrný pohyb. Alec pod náporem vzrušení zavřel oči. Byla příliš unavena a očividně příliš rozlámaná, než aby na ni mohl znovu zaútočit. Měl by přece jen počkat, uvědomil si. Je to jediná věc, kterou může udělat. Bude to jeho nejnáročnější úkol.

„Alecu, prosím, dej ty ruce pryč. Způsobuješ mi bolest.“

„Jen spi, ženo. Potřebuješ si odpočinout.“ Jeho hlas zněl ochraptěle. Prohnula se směrem k němu. Alec zaťal zuby. „Bolí mě záda.“

Uslyšel v jejím tichém přiznání stud. Její následující povzdech však tichý nebyl; zazněl hlasitě a byl plný rozhořčení, když si začala masírovat ztuhlé svaly. Nevšímal si její snahy ani úpění.

„Tvoje výchova byla hanebně zanedbána,“ řekl jí Alec. „Mohu říci, že jsi ta nejnešikovnější žena, kterou znám. Co si o tom myslíš?“

„Zřejmě si myslíš, muži, že se rozpláču,“ odpověděla Jamie. „Vím, že se mi třásl hlas, když jsem ti oznamovala, že jsem unavená. Jsi člověk, který nenávidí plačící ženy, že? Ach, nemusíš to popírat. Viděla jsem, jak ses díval na mé sestry, když tak vyváděly. Vypadal jsi přinejmenším rozezleně.“

„Ano, to je pravda,“ připustil Alec.

„A tak, abys zabránil mému nářku, urazil jsi mne, abys ve mně vzbudil zlost. Myslíš si, že jsem popudlivá a že spíš sneseš můj hněv než pláč.“

„Učíš se mým způsobům, Jamie.“

„Už jsem ti řekla, že se jim naučím,“ chvástala se Jamie. „Ale ty se také budeš muset naučit mým.“

„Nemám zapotřebí se…“

„Ale ano, máš,“ namítala. „Pleteš si nešikovnost s nezkušeností, Alecu. Co kdybych ti řekla, že dovedu střílet lukem lépe než kterýkoliv z tvých vojáků? Nebo že bych pravděpodobně dokázala zvítězit v závodech na koni – ovšem na neosedlaném koni. Nebo že bych dovedla…“

„Řekl bych, že se mnou žertuješ. Vždyť se sotva držíš v sedle, ženo.“

„Takže sis už o mně udělal úsudek, že?“

Nedbal na její otázku a položil jí místo toho svou. „Co se mi to snažíš říci? Něco tě trápí, že?“

„Netrápí mě nic.“

„Jen mi to řekni.“ Nechtěl, aby začala myslet na něco jiného.

„Jen jsem zvědava, jestli mi budeš dávat podobné příkazy, až se dostaneme na tvé panství a k tvým lidem.“

„Jaké příkazy?“ přerušil ji. Neměl vůbec ponětí, o čem mluví.

„Vím, že se za mne stydíš, Alecu, ale nemyslím si, že budu schopná neustále mlčet. Jsem zvyklá hovořit, kdy se mi zachce, a skutečně nebudu…“

„Ty si myslíš, že se za tebe stydím?“ Promluvil, jako by ho to skutečně překvapilo.

Jamie se v jeho pažích obrátila. Odhodila přikrývku a pohlédla mu do tváře. I v měsíčním světle na ní bylo znát údiv. Nevěřila mu ani na okamžik. „Nemusíš předstírat, že nevíš, o co se jedná, Alecu Kincaide. Znám pravdu. Musela bych být úplně hloupá, abych nevěděla, proč chceš, abych nemluvila s tvými spojenci. Myslíš si, že jsem ošklivá. A k tomu Angličanka.“

„Ty jsi Angličanka,“ připomenul jí.

„A jsem tomu ráda. Víš, jak povrchní je muž, který posuzuje ženu pouze podle jejího zevnějšku?“

Její kázání přerušil smích. „Tvoje neomalenost je horší než můj vzhled,“ mumlala.

„A ty jsi ta nejpaličatější žena, s jakou jsem se kdy setkal.“

„To ještě není nic ve srovnání s tvými hříchy,“ odpověděla Jamie. „Jsi kluzký jako úhoř.“

„Ty nejsi ošklivá.“ Podle toho, jak se dál mračila, Alec usoudil, že mu nevěří. „Kdy jsi dospěla k takovému závěru?“

„Už jsem ti to vysvětlovala,“ odpověděla Jamie. „Tehdy, když jsi mi nedovolil, abych z tebe spustila oči, když jsi mě nepředstavil svým přátelům, když jsi mě nenechal promluvit jediné slovo. Tehdy jsem dospěla k takovému závěru. Pozor na slova, Alecu,“ pokračovala chvatně, když se zdálo, že se její muž začne smát, „je mi jedno, jestli si myslíš, že jsem hezká, nebo ne.“

Vzal ji za bradu a přidržel. „Kdyby ses zahleděla na jednoho muže déle než na druhého, ať už záměrně nebo bezděčně, mohl by začít uvažovat o tvém únosu. Kerryům se nedá věřit, alespoň podle mého mínění. Tomu snad rozumíš i ty, Angličanko. Někteří možná považují za okouzlující tvé fialkové oči; jiní by se možná chtěli dotknout tvých hedvábných vlasů, aby se přesvědčili, jsou-li tak hebké, jak vypadají. A všichni by se určitě chtěli dotknout tebe.“

„Myslíš?“

Během jeho vysvětlování se jí oči rozšířily údivem. Alec si uvědomil, že vůbec nechápe, jak je okouzlující.

„Myslím, že přeháníš, Alecu. Ti muži by se mě nechtěli dotýkat.“

Žádala o poklonu. Rozhodl se jí vyhovět. „Ale ano. Nechtěl jsem vyvolat spor, protože vím, jak tě rozrušuje pohled na krev.“

Jamie užasla nad tak lhostejně vysloveným vysvětlením. Měla to být poklona. Připadaly mu skutečně její oči tak vábivé?

„Proč ses tak zamračila?“

„Zajímalo by mě, jestli… totiž…“ Povzdechla si, odsunula mu ruku ze své brady a opřela si tvář o jeho teplé rameno. „Takže si nemyslíš, že jsem ošklivá.“

„Nemyslím.“

„Netušila jsem, že si to myslíš,“ přiznala s úsměvem v hlase. „Je dobré vědět, že ti připadám přitažlivá.“

„To jsem neřekl.“

Jamie usoudila, že s ní opět žertuje. „Nikdy jsem neřekla, že nejsi ošklivý,“ řekla. „Možná si myslím, že jsi.“

Znovu se zasmál zplna hrdla a Jamie se smála spolu s ním. Je snad možné, že by si na něho začínala zvykat?

Alec jí odhrnul vlasy z čela. „Tvář ti dnes spálilo slunce. Nos máš červený jako malinu.

Vůbec se mi nezdáš přitažlivá.“

„Ne?“ Vypadala vyplašeně.

Alec se přiznal. „Jen jsem žertoval.“

„Věděla jsem to,“ řekla s úsměvem.

Zívla, což mu připomnělo, jak je unavená. „Jdi spát, Jamie.“

Něha, s jakou ji pohladil po zádech, zmírnila jeho strohá slova. Když jí začal třít ztuhlá ramena, zavřela oči a vydala hlasitý a dlouhý povzdech. Dlaněmi se opřela o jeho hruď. V konečcích prstů cítila, jak mu tluče srdce. Téměř bezmyšlenkovitě začala hladit okolí bradavek ukrytých v chloupcích na hrudi. Líbilo se jí dotýkat se ho. Jeho příjemný pach jí připomínal vůni svěžího povětří a půdy.

Alec ji najednou uchopil za ruku a přitiskl si ji na prsa. Myslela si, že ho zalechtala. On měl pocit, že ho připraví o rozum. „Přestaň,“ poručil a hlas mu skřípal jako písek.

Jamie ani nevěděla, jak usnula, ale dobře si pamatovala na své probuzení. Měla nádherný sen. Spala na loži z polních květin a byla úplně nahá. Slunce jí rozpalovalo pokožku a vzbuzovalo pocit horkosti. Smyslné teplo na ni působilo tak, že zapomínala dýchat. Začal se v ní šířit známý tlak a trýznivá bolest mezi stehny vyžadovala úlevu.

Probudil ji vlastní roztoužený povzdech. Vůbec to nebyl sen. Ošálily ji smysly. To slunce byl Alec a rozpaloval horečku v jejím těle. Nebyly kolem ní ani luční květiny, ležela na Alecově plédu. Ale neměla už na sobě halenu. Blesklo jí hlavou, jak se to mohlo stát, pak na tu bezvýznamnou otázku zapomněla. Alec odvedl její pozornost jinam. Laskal jí krk. Tiskl se k jejím roztaženým stehnům.

Miloval se s ní. Její ospalý zmatek najednou ustal. Probudila se naplno. Neviděla na něj, tma byla ještě příliš veliká, ale jeho přerývaný dech, zaznívající do šelestění slabého větru ve

větvích, ji zbavil veškerého odporu. Nechtěla, aby to zase bolelo, myslela si, že mu to řekne, ale v tom okamžiku se jeho ústa přesunula na její ňadra a ruka zároveň vklouzla dojemných kučeravých chloupků v jejím klíně. Už se nestarala, jestli to bolí, nebo ne.

Jeho doteky působily kouzelně. Rozněcovaly ji čím dál víc, vzbuzovaly její vášeň. Napjala se proti němu, když jeho prsty pronikly jemnými záhyby dovnitř. Mučivá sladká bolest ji přinutila vykřiknout a žádat o úlevu. Brzy se však touha změnila, když začal laskat její citlivý výběžek a prsty vnikly hlouběji.

Její nehty se mu zaryly do ramen. Odpověděl zamručením. Jamie zoufale toužila hladit ho, poskytovat mu stejnou blaženost, jakou on dával jí. Pokoušela se odsunout, ale Alec jí to nedovolil.

Políbili se žhavým vášnivým polibkem. Otevřel jí ústa jazykem a ona mu vyšla vstříc.

„Jsi nádherně vlhká,“ řekl jí.

„Nemohu si pomoci,“ zašeptala se zaúpěním.

O trochu víc jí roztáhl nohy a opatrně začal do ní pronikat. „Nechci, abys v tom pomáhala.“

„Ne?“ zeptala se a snažila se, aby se dostal hlouběji. Začínala šílet z toho, jak pomalu do ní vnikal. Věděla, že snad zemře, ale napřed chtěla, aby ji naplnil rozkoší.

„To znamená, že po mně toužíš,“ mručel. „Nehýbej se. Nechej mě…“

„Teď není čas na žerty, Alecu!“

Kdyby měl sílu, snad by se rozesmál. „Snažím se být jemný,“ řekl jí. „Ale jsi tak těsná,že…“

Vzepjala se proti němu. Tehdy Alec zapomněl na veškerou opatrnost. Přitáhl si její nohy až k pasu. Ovinul si kolem rukou její vlasy, aby se od něj nemohla vzdálit, a prudkým pohybem pronikl hluboko do jejího nitra.

Vůbec nebyl schopen se ovládat, takže nevěděl, jestli jí působí bolest, nebo ne. Nemohl se zastavit. Jeho ústa umlčela všechny protesty, které by se snad pokoušela vyslovit a když věděl, že už déle nevydrží, jakmile cítil, že každým okamžikem vyprýští jeho semeno, sáhl mezi jejich těla a hladil ji, aby se k němu připojila.

V nohách měla překvapivou sílu. Přitiskla ho stehny k sobě a rázem přinutila k uvolnění.

Zhroutil se na ni. Trvalo mu dlouhou chvíli, než sebral sílu na ni pohlédnout. Když se alespoň trochu vzpamatoval, jeho první myšlenka byla, že ji zneužil. „Jamie? Neublížil jsem ti? Nebyl jsem příliš hrubý?“ zašeptal.

Neodpovídala. Alec se zvedl na lokty a v pohledu se mu zračily obavy.

Jamie usnula. Alec nevěděl, co si o tom má myslet. Uvědomil si, že má prsty zapleteny v jejích vlasech, a pomalu, s překvapující trpělivostí, je vyprostil. Pak jí začal odhrnovat vlasy z tváří a uhlazovat je.

Věděl, že ji uspokojil. Jeho paní tvrdě spala, ale na tváři měla úsměv.

Ukázalo se, že příští den bude pro Jamii nejtěžší. Projížděli krásnou, divokou krajinou, s jezery zčeřenými větrem, s rozlehlými blaty porostlými trávou barvy zářivého smaragdu. Tyčily se tu už i strmé hřbety hor. Některé kopce byl porostlé bujnou zelenou rostlinou, které se říká divoký česnek. Vydávala velmi zvláštní vůni, když se po ní šlapalo. Majestátnost skotské Vysočiny vzbudila v Jamii pomyšlení, že snad pomalu stoupají do nebes.

Kolem poledne krajina ztratila svůj půvab. Vzduch začal být nepříjemně sychravý a chlad narůstal s každou hodinou. Jamie se zahalila do svého zimního pláště. Byla tak ospalá, že málem upadla z koně. Najednou se u jejího boku objevil Alec. Vysadil ji na svého hřebce.

Jamie neodporovala, ani když jí strhl plášť a odhodil ho na zem. Zabalil ji do svého těžkého plédu a přitiskl ji k sobě.

Hlasitě zívla a zeptala se: „Proč jsi vyhodil mou pelerínu, Alecu?“

„Budeš nosit mé barvy, aby ses zahřála, Jamie.“

Nemohl odolat a přejel ústy po jejích vlasech. Pak si pomyslel, že jeho žena je nejpodivnější stvoření na světě. Během okamžiku dokázala tvrdě usnout.

Líbilo se mu, že cítí její tělo u svého, stejně tak i její ženská vůně, a v koutku duše si začal uvědomovat, že mu naprosto důvěřuje. To se mu líbilo nejvíc.

Nemluvil s ní o vášnivém milování minulé noci. Její ruměnec při probuzení mu napověděl, že nechce o té záležitosti ani slyšet.

Její stud ho rozveseloval.

Avšak jeho žena nebyla příliš silná. Neznala ani omezení vlastního těla. Alec ihned poznal, že je vyčerpaná. Proto zvolil mnohem pomalejší tempo.

Pořád tvrdě spala; musel s ní několikrát zatřást, aby ji probudil, než se mu dostalo odpovědi.

„Jamie, probuď se. Jsme doma,“ opakoval už potřetí.

„Už jsme doma?“ zeptala se a její hlas zněl zmateně.

Alec trpělivě uhnul jejím loktům, když si začala třít oči od spánku. „Vždycky se tak těžce probouzíš z denního spánku?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla Jamie. „Nikdy předtím jsem ve dne nespala.“

Nevšimla se, jak se zamračil, a rozhlížela se kolem sebe. „Vidím jen samé stromy, Alecu.

Probudil jsi mě, jen abys se mnou žertoval?“

Místo odpovědi ji Alec uchopil za bradu a ukázal: „Tam, ženo. Za dalším hřebenem. Už můžeš vidět kouř z mého krbu.“

Když pobídl koně k rychlejšímu stoupání ve strmém svahu, skutečně spatřila proužek dýmu, vlnící se a stoupající k mrakům, a matnou siluetu hradní věže.

Konečně se v jejím výhledu objevily hradby obklopující jeho hrad. Bože, jak byl veliký. Jedna jeho část vyhlížela, jako by byla vytesána do skály. Byl vystavěn z hnědého pískovce, což se lišilo od anglické tradice, protože většina sídel tamějších baronů byla postavena ze dřeva. Jeho opevnění bylo také mnohem vyšší. Zdálo se, že vrchol sahá až k mrakům. Stavba byla zbrusu nová a vlastně ještě nedokončená, protože u padacího mostu viděla širokou mezeru.

Kolem opevnění byly vysekány stromy, takže se tam vytvořil široký holý pás. Na kamenitém svahu nebyla ani stopa trávy, která by zjemnila jeho strohost.

Kolem hradeb se klikatil vodní příkop s vodou temnou jako inkoust z duběnek. Poté, co Alce s Jamií projel po dřevěném padacím mostě, stočil se k nedostavěné části opevnění a volným prostorem vjel na úbočí pod hradem.

Hrad byl mnohem větší než prostá tvrz jejího otce. Usoudila, že Alec musí být bohatý muž.

Hlavní obytná část jeho sídla se pyšnila ne jednou, ale dvěma věžemi, a každý přece ví, jak nákladné je takovou věž postavit.

Jamie samozřejmě neočekávala nic tak velkolepého. Byla přesvědčena, že všichni Skotové žijí v kamenných chatrčích s doškovou střechou a podlahou z udusané hlíny jako nevolníci v Anglii. Uvědomila si, jaké to byly předsudky. Nicméně i zde byly chatrče – asi padesát, odhadovala, prosvítající mezi větvemi stromů po celém svahu, kam jen oko dohlédlo. Jamie předpokládala, že chýše patří příslušníkům Kincaidova klanu a jejich rodinám.

„Alecu, tvůj domov je nádherný,“ řekla mu. „Až bude dokončeno opevnění, tvoje vnější hradby budou obklopovat snad polovinu Skotska, nemyslíš?“

Usmál se údivu v jejím hlase.

„Žiješ zde sám? V dohledu není jediný voják.“

„Moji muži mne budou čekat na vrcholku hřebene,“ odpověděl Alec. „Na nádvoří.“

„Ženy také?“

„Jen několik,“ odpověděl. „Většina žen a dětí se vypravila na panství Gillebridů, kde se koná jarní slavnost. Polovina mých vojáků šla s nimi.“

„Proto je tu takové ticho?“ Obrátila se a usmála se na Aleca a pak se zeptala: „Kolik mužů ti slouží?“ Ovšem vzápětí na svoji otázku zapomněla. Naplno ji uchvátil jeho úsměv. „Jsi šťastný, že jsi zase doma, že?“ řekla.

Její nadšení ho potěšilo. „Asi pět nebo šest set, když počítám všechny dohromady, a je to tak, Angličanko, jsem rád, že jsem doma.“

Jamie dala najevo svůj údiv. „Pět nebo šest set? Ach, Alecu, jistě se mnou žertuješ?“

„Je to pravda, Jamie. Tolik je členů klanu Kincaidů.“

Uvěřila tomu, co jí řekl. „Podle skotského způsobu počítání bych myslela, že sám věříš tomu, že máš tak mnoho lidu.“

„Co tím chceš říci?“

„Jen si myslím, že se potřebuješ naučit počítat, Alecu. Přece jsi mi řekl, že nám bude trvat tři dny, než se dostaneme domů, a zatím to trvalo mnohem déle.“

„Zpomalil jsem tempo vzhledem k tomu, v jakém jsi byla stavu,“ vysvětloval Alec.

„V jakém stavu?“

„Byla jsi celá rozlámaná, nebo jsi už na to zapomněla?“ Okamžitě zčervenala a řekla mu, že na to vůbec nezapomněla.

„A jistě jsi úplně vyčerpaná.“

„Nejsem,“ odpověděla Jamie. „To není důležité,“ dodala rychle, když se začal mračit.

Předpokládala, že se setká s jeho příbuznými, a chtěla ho udržet v dobré náladě. „Kdybys mi řekl, že velíš sedmi stům mužů, pak bych ti uvěřila.“

Jeho úsměv jí řekl, že se jí podařilo ho uklidnit. Přesto však nevydržela, aby ho trochu nepopíchla. „Není to však podivné, Alecu, že nikoho nevidíme? Cožpak všech šest set lidí čeká na tvém nádvoří?“

Zasmál se jejímu rozladění, které se snažila před ním ukrýt. A pak se z jeho úst ozvalo ostré zahvízdání.

Výzva byla okamžitě opětována. Z vrcholu kopce, z chatrčí, zpoza stromů a z lesa kolem nich vystupovali divoce vyhlížející bojovníci, až kolem nich nebylo volného místa.

Nepřeháněl. Rozhodně určil správně jejich počet. Zatímco hleděla na všechny vojáky, Alec jim kývl na přivítanou, pak vysoko zdvihl ruku. Jakmile ji sevřel v pěst, vzduchem zahlaholily bujaré ovace.

Jamie byla tak rozrušena hlukem, že chytila Alecovu druhou ruku, která ji majetnicky objímala kolem pasu. Nebyla schopná spustit oči z mužů, i když věděla, že se chová neomaleně. Přijela do země obrů, pomyslela si, protože většina vojáků jí připadala vysoká jako kmeny borovic, s nimiž tak rádi metali.

Jejich výška byla ohromující a upřené pohledy ji mátly, ovšem nad jejich ošacením zůstala úplně bez dechu.

Chollie neblábolila z opilosti. Věděla, o čem mluví. Skotové opravdu nosí ženský oděv. Oděv napůl nahé ženy, usoudila Jamie. Zakroutila hlavou. Ne, nebyly to sukně; byly to jakési pokrývky, které už znala pod názvem pléd.

Všichni měli na sobě stejný druh plédu. Byly na něm Alecovy barvy. Muži jej měli omotán kolem pasu a stažen opaskem a sahal jim sotva ke kolenům.

Někteří z nich byli oděni v šafránově žlutých košilích; jiní je neměli. Většina z nich byla bosá.

„Chtěla by sis je přepočítat?“ zeptal se Alec. Pobídl svého koně vpřed, pak řekl: „Odhaduji jejich počet zde tak na dvě stě, ženo. Ale pokud bys…“

„Řekla bych, že jich je pět set,“ zašeptala Jamie.

„Teď přeháníš.“

Jamie zvedla oči k Alecovi a on se snažil zaslechnout její hlas. Řady vojáků lemovaly pěšinu, po které stoupali, a proto ztišila hlas, když řekla: „Máš tedy vlastní legii, Alecu, pokud toto je alespoň její polovina.“

„Ne. Legii tvoří tři tisícovky mužů, někdy až šest tisíc. Já tolik mužů nemám, Jamie, pokud ovšem nepočítám své spojence.“

„Ovšem.“

„Nemusíš mít obavy.“

„Nemám obavy. Proč si myslíš, že mám?“

„Celá se třeseš.“

„Netřesu,“ zapírala. „Všichni hledí jen na nás.“

„Jsou zvědaví.“

„Nezastihli jsme je nepřipravené, že, Alecu.“ Její hlas zněl zoufale opuštěně.

„O čem to mluvíš?“

Dívala se mu na bradu. Zvedl její tvář k sobě, všiml si ruměné barvy a byl ještě víc zmaten.

„Moji bojovníci jsou vždy připraveni.“

„Ale nevypadají tak.“

Najednou pochopil, proč mluví tak rozpačitě. „Neříkáme tomu šaty.“

Vytřeštila oči překvapením. „Cožpak ti Beak řekl…“

„Byl jsem tam.“

„Kde?“

„Ve stáji.“

„To není pravda!“

„Ale ano.“

„Ach, Bože!“ Jamie se zoufale pokoušela připomenout si rozhovor, který vedla se starým štolbou. „Co jsi ještě slyšel?“ zeptala se.

„Že Skotové mají ptačí mozek, vrhají po sobě borovými kládami, že…“

„Jen jsem žertovala se svou sestrou, když jsem jí řekla, že… a myslela jsem, že Cholie byla opilá, když mi řekla… Alecu, oblékají se vždy tak neslušně? Stále si odhalují kolena?“

Bylo by hříchem smát se jí přímo do obličeje. „Přivykneš našim zvykům, až se usadíš,“ sliboval jí.

„Ty se neoblékáš jako tví vojáci, že ne?“ Zdálo se, že je zděšen. „Oblékám.“

„Ne, to není možné.“ Jamie si povzdechla, když si uvědomila, že mu zase odporuje. Zdálo se, že se vždycky urazí, když tak protestuje. „Chtěla jsem říci, že teď přece nosíš řádné kalhoty, a proto jsem předpokládala…“

„Byl jsem v Anglii, ženo. To je důvod, proč mám na sobě tak nepohodlný oděv.“ Jamie se znovu rozhlédla kolem sebe, pak opět upřela pohled na manžela.

„Jak udržují své spodky vyhrnuty nad lemem plédů?“ zeptala se.

„Nijak.“

„Tak co tedy…“ Když Jamie zpozorovala ďábelský záblesk v jeho očích, došla názoru, že to raději nebude chtít vědět. „To nic,“ vyhrkla. „Už jsem si to rozmyslela. Nechci vědět, co mají vespod.“

„Ach, ale já ti to chci říci.“ Usmíval se jako rošťák.

Jamie si jen povzdechla nad jeho nevhodnou poznámkou a nad svou otázkou, která se na dámu neslušela. Bože, každým okamžikem byl hezčí a hezčí. Srdce jí začalo bušit jako zběsilé.

„Můžeš mi to povědět později,“ zašeptala. „Pozdě v noci, Alecu, až bude tma a až nespatříš mé rozpaky. Nosí drátěnou košili, když jdou do bitvy?“ Chtěla ho svou otázkou přimět, aby zapomněl na nedostatek spodního prádla svých vojáků.

„Nikdy nenosíme brnění. Většina z nás si obléká jen pléd. Ale ostřílení válečníci dávají přednost starým zvykům.“

„A jaké jsou ty staré zvyky?“ zeptala se.

„Nenosí nic.“

Teď už si byla naprosto jistá, že s ní žertuje. Představa nahých bojovníků ujíždějících na koních u ní vyvolala srdečný smích. „Takže prostě odhodí pléd a…“

„Ano, tak to dělají.“

„Alecu, musíš si myslet, že jsem vskutku pošetilá, když chceš, abych uvěřila tomu bláznivému tvrzení. Přestaň prosím se svými žerty. Jsi nezdvořilý, když si tak dlouho svých mužů nevšímáš.“

Když vyslovila svůj úsudek, obrátila se zas k němu, opřela se o jeho hruď a před vojáky, kteří stáli kolem nich na svahu, nasadila vážný výraz.

Musela vyvinout veliké úsilí, aby vypudila hanebné myšlenky, které jí Alec nasadil do hlavy.

„Musíš se naučit neporoučet mi, ženo.“ Sklonil bradu k jejím vlasům, když jí šeptal svá slova. Byla to jemná výčitka.

U srdce se jí šířilo příjemné chvění. „Byla bych ráda, kdybys dělal správné věci, muži, a to bys měl. Nezdvořilost není nikdy přijatelná, ani u Skotů ne.“

Jakmile se ocitli na následující mýtině, mezi stromy se začalo rozléhat další provolávání slávy. Alec trhl otěžemi vzpínající se Bouře a sesedl. Ponechal Jamii na svém hřebci a vedl oba koně směrem k houfu čekajících vojáků.

Můj Bože, byla tak rozechvělá. Pevně sepjala ruce, aby vojáci neviděli, jak se třese.

Plavovlasý muž, asi stejně veliký jako Alec, vystoupil z hloučku a kráčel k nim, aby pozdravil svého zemana. Jeho vzhled ji přivedl na myšlenku, že je to Alecův příbuzný. Předpokládala také, že se jedná zřejmě o Alecova pobočníka a zároveň přítele, protože se s ním objal a poplácal ho mocně po zádech.

Tak mohutná rána by ji srazila k zemi, ale Alec se ani nezachvěl. Přízvuk v mužově hlase byl tak silný, že Jamie nerozuměla všemu, co říkal. Slyšela však dost, aby se přitom začervenala. Oba velikáni se častovali vzájemnými urážkami. Usoudila, že je to zřejmě další podivný zvyk.

Pak začali mluvit vážně. Věděla, že ten muž nepodává manželovi dobré zprávy. V Alecově hlas se objevil tvrdý tón a na tváři se usadila vráska. Vyhlížel popuzeně. Voják se tvářil ustaraně.

Nevěnoval pozornost Jamii, dokud se nedostali na vnitřní nádvoří. Teprve tam předal otěže Bouře mužům, kteří je obklopili, a obrátil se k ní, aby jí pomohl na zem.

Ani tehdy však na ni nepohlédl. Jamie stála po jeho boku a on pokračoval v rozmluvě s vojáky.

Zdálo se, že zvědavost Alecových mužů míří dvěma různými směry. Jedna polovina zírala jen na ni; z jejich zachmuřených tváří usoudila, že se jim nelíbí, co vidí. Druhá polovina obklopila Bouři. Ti se usmívali. A co si tedy měla myslet o tom?

Bouři se nelíbil zájem, který vzbudila, o nic víc než Jamii. Klisna nervózně couvla, podrážděně zaržála a neomaleně se snažila kopnout muže, který se pokoušel uchopit její otěže.

Jamie instinktivně zareagovala. Jako matka, jejíž dítě začíná zlobit, okamžitě toužila zastavit počínající výbuch její špatné nálady. Rychle postoupila k Alecovi, aby převzala otěže z jeho ruky. Aniž by pomyslela na obecenstvo, obešla svého muže a jeho hřebce, odstrčila dva urostlé vojáky a spěchala uklidnit svého miláčka.

Zastavila se pár kroků od zvířete. Nemusela říci jediné ostré slovo. Jen natáhla ruku a čekala.

Bouře okamžitě přestala vyvádět. Z očí jí vyprchal divoký pohled. Zatímco vojáci s neskrývaným úžasem hleděli, pyšná bílá kráska udělala krok kupředu, aby dosáhla pohlazení své paní.

Najednou se po Jamiině boku objevil Alec. Ovinul paži kolem jejích ramen a přitáhl si ji k sobě.

„Je obvykle velmi poslušná,“ řekla Jamie manželovi. „Ale teď je unavená, Alecu, a má hlad. Možná bych ji měla…“

„Donald se o to postará.“

Nechtěla se s ním přít před jeho muži. Alec vzal opět otěže klisny a rychlou gaelštinou pronesl pár pokynů mladému muži, který k němu přispěchal.

Donald byl příliš mladý, než aby mohl být podkoním, usoudila Jamie. Ale jakmile prohlásil, že Bouře je skutečně dobrý kůň, rozhodla se věřit jeho schopnostem. Očividně dokázal poznat dobrého koně. Měl klidný jemný hlas, který se jí zdál být v příkrém rozporu s ohnivě rudými vlasy i pletí, a jeho poklidný úsměv ji přiměl, aby mu ho oplatila.

Bouři se nelíbil. Podrážděný kůň se snažil prodrat se mezi Jamii a Aleca. Nicméně Donald se zachoval rozhodně. Jakmile Alec vyslovil ostrý povel, podkoní se ujal koně. Vedl Bouři přes nádvoří. Jamie se dívala za ním jako starostlivá matka, které odvádějí dítě.

„Ustájí se.“

Alecova poznámka ji popudila. Takže v jeho očích byly ona a její klisna jedno a totéž?

Podobnou poznámku prohodil předtím i k ní. Kůň a žena. „Možná,“ odpověděla Jamie a snažila se pronést to co nejlhostejněji.

Zamířili po schodech vedoucích ke dveřím hradu. Alec ji dosud nepředstavil svým mužům. Uvažovala dlouho nad tím opomenutím, pak si pomyslela, že snad čeká na vhodnou příležitost, aby to provedl, jak náleží.

Vystoupili na poslední schod a zastavili se. Alec se obrátil a svou paží, ovinutou kolem jejích ramen, ji nutil, aby se obrátila s ním.

Pak ji pustil, přijal z rukou jednoho vojáka pléd a přehodil ho Jamii přes pravé rameno.

Jakmile to provedl, nádvoří ztichlo. Vojáci si položili ruku na srdce. Sklonili hlavy.

Teď tedy ten významný okamžik nastal. Jamie stála vzpřímeně jako kopí, ruce držela podél těla a čekala na skvělou řeč, kterou Alec pronese ke svým mužům. Bude jí muset vzdát chválu, ať chce, nebo ne. Umínila si, že si zapamatuje každé slovo, aby si je později mohla připomenout a vychutnat vždy, když ji Alec popudí.

Byla to krátká řeč, která začala a skončila dřív, než si uvědomila. Alecův hlas zazněl přes celé nádvoří, když zvolal: „Moje žena.“

Moje žena? To má být všechno? Nemá co jiného říci? Když dál mlčel, usoudila, že skončil.

A protože promluvil gaelsky a ona už se rozhodla, že mu nepoví, že jeho jazyku rozumí, nemohla mu dát dost dobře najevo, jak ji jeho úsečná slova rozladila.

Když Alec zavelel, jeho mužové tasili meče. Nádvořím se rozlehl další mohutný halas. Jamie se přivinula k Alecovi, pak sklonila hlavu a úklonou pozdravila vojáky.

Jejich řev ji vyděsil. Alec si pomyslel, že je zřejmě trochu ustrašená. Zdálo se, že je vyvedena z míry takovou pozorností.

„Co jsi jim řekl, Alecu?“ zašeptala, i když velmi dobře věděla, co to bylo. Kdyby jí odpověděl po pravdě, chtěla mu doporučit, že by neměl své představování tak odbývat. Avšak nikdy takovou možnost nedostala.

„Řekl jsem jim, že jsi Angličanka,“ lhal Alec. Znovu ji objal kolem ramen, a jak bylo jeho nepříjemným zvykem, přitáhl si ji k sobě. Bože, vždyť se k ní chová jako ke kusu hadru.

„Tak to je tedy důvodem jejich nadšeného jásotu,“ prohlásila Jamie. „To, že jsem Angličanka.“

„Ne, ženo. To je důvodem jejich rozčileného křiku.“ Choval se hrozně. Jamie zavrtěla hlavou.

„Co si myslíš o mých mužích?“ zeptal se již vážným tónem.

Ani se na něj nepodívala, když mu odpovídala. „Myslím, že všichni mají meče, Kincaide, a ty nemáš. To si myslím.“

Ta žena má kuráž, no dobrá. Alec se jejímu popíchnutí usmál.

Vojáci na ni vysloveně zírali. Alec věděl, že si musí svou paní dosyta prohlédnout. Bude jim trvat, než si zvyknou na její krásu. Pravda, ani on jí ještě nepřivykl.

Voják, o kterém si Jamie myslela, že je Alecův pobočník, na pokyn svého velitele spěchal nahoru po schodech. Zastavil se před Jamií a čekal, až je představí.

„To je Gavin, ženo. Zastupuje mě v případě, že odejdu mimo domov.“

Když jí Gavin pohlédl do očí, usmála se na přivítanou. Její úsměv však znejistěl, když na ni neustále hleděl. Uvažovala, má-li mu něco říci, nebo zda ještě čeká na něco jiného.

Byl to velmi hezký muž. Připomínal jí Maryina nového manžela, Daniela, protože když se na ni konečně usmál, jeho zelené oči zářily radostným veselím. „Jsem poctěn setkáním s tebou, paní.“

Gavin z ní nespustil oči, ani když promluvil k Alecovi. „Vybral sis dobře, Alecu. Zajímalo by mne, jak ses dohodl s Danielem…“

„Vítězství v metání břevnem určilo právo první volby,“ prohlásil Alec. „Moje žena byla nejlepší z vrhu.“

„Nejlepší z vrhu?“ Jamie se zamračeně obrátila ke svému muži. „Žertuješ se mnou před svým přítelem, Alecu, nebo skutečně věříš tomu, co říkáš?“

„Žertuji,“ odpověděl Alec.

„Pořád žertuje,“ řekla Jamie Gavinovi, čímž chtěla naznačit omluvu za Alecovu ostudnou poznámku.

Gavin nevěřil svým uším. Za celé roky nikdy nepostřehl, že by Alec o něčem žertoval.

Neměl však v úmyslu odporovat nové paní.

Obrátil se právě v okamžiku, kdy Alec na manželku zamrkal. „Je vyčerpaná, Gavine,“ řekl Alec a voják konečně začal věnovat pozornost jemu. „Potřebuje především dobrou večeři a vydatný noční spánek.“

„Potřebuje si především prohlédnout nový domov,“ namítla Jamie. Její hlas zazněl popuzeně. „Protože je nesmírně zvědavá.“

Alec i Gavin se usmáli nad jemnou výtkou, kterou je právě pokárala za to, že o ní mluvili, jako by tady nebyla. Jamie se také usmála, protože ji potěšil způsob, jakým získala převahu.

„Mohu se také vykoupat, Alecu?“

„Ihned se o to postarám, milady,“ zvolal Gavin dřív, než mohl Alec odpovědět.

Následoval svou novou paní jako pes. Alec pozoroval, jak se Gavin na jeho ženu dívá. Byl pobaven snahou svého přítele nedat na sobě znát, jak se mu Jamie líbí. Zdálo se, že Gavin není schopen z ní spustit zrak.

„Děkuji ti, Gavine,“ odvětila Jamie. „Nemusíš se mnou hovořit tak upjatě. Říkej mi prostě Jamie. To je mé jméno.“

Když Alecův přítel na její návrh neodpověděl, Jamie se obrátila a pohlédla na něj. Gavin se po jejích slovech zamračil.

„Je to pro tebe nepřijatelné?“ zeptala se.

„Řekla jsi, že se jmenuješ Jane?“

„Ne, Jamie,“ opravila ho. Kývla hlavou, když Gavin pořád vypadal zmateně. Voják se obrátil k Alecovi a vyhrkl: „Ale to je přece mužské jméno.“

KAPITOLA 9

„Na to jsi ho přivedl ty, že, Alecu?“

Neodpověděl na tu nesmyslnou otázku. Jamie přece opravdu nosila mužské jméno a Alec měl mnohem důležitější záležitosti, o které se musel postarat, než stát ve dveřích a probírat s ní takovou maličkost.

On i Gavin ji nechali mračící se za sebou a sestupovali po schodech dolů do velké síně.

Alec vlastně musel nejprve do Gavina pořádně šťouchnout, aby se dal do kroku.

Jamie se zvědavě rozhlížela kolem sebe. Po její pravici se tyčila kamenná stěna, vysoká jako kostelní věž. Kameny byly na dotek chladné a hladké jako leštěné drahokamy, bez jediného smítka prachu, který by narušil jejich zlatohnědé zbarvení. Dřevěné schodiště vedlo do patra, kde ústilo na galerii táhnoucí se po celé jedné straně budovy. Jamie na této galerii napočítala troje dveře a usoudila, že zde budou umístěny ložnice Aleca a jeho příbuzných.

Stavba zjevně nenabízela příliš soukromí. Každý ve velké síni nebo u vchodu mohl vidět, kdo vchází do pokojů nahoře nebo kdo z nich vychází, tak otevřený byl tento prostor.

Prostorná síň dole by byla dost velká i pro obry. Napohled působila stroze, ale zároveň velmi upraveně. Přímo před ní stál mohutný kamenný krb. Plápolající oheň byl jen stěží schopen ohřát vzduch v obrovském prostoru.

Ještě nikdy nespatřila tak obrovský sál. Samozřejmě, zatím vlastně viděla jen síň svého otce a ta jí teď připadala nepatrná; v téhle by se doslova utopila. Místnost byla široká jako louka a uprostřed ji rozděloval dlouhý koberec z rákosu, který vedl ke krbu. Stůl s nejméně dvaceti židlemi po stranách zabíral jen malý prostor vlevo. Další stůl stejných rozměrů byl umístěn vpravo. Pár stop za stolem stála vysoká dřevěná přepážka. Jamii napadlo, že čtvercová dělicí stěna snad skrývá spíž.

Alec a Gavin se usadili u stolu před zástěnou. Protože jí žádný z mužů nevěnoval pozornost, zamířila k přepážce, nahlédla za ni a byla překvapena, že tam nalezla lůžko umístěné na vysokém podstavci. Podle několika kolíků zatlučených do stěny za rozměrným ložem a podle velikosti oděvu visícího na nich ji napadlo, že to může být místo, kde spí Alce. Modlila se však, aby se mýlila.

Kolem ní prošel nějaký voják a položil její vak na okraj podstavce. Teď Jamie věděla, že její odhad byl správný, Voják na ni vrhl překvapený pohled a zamručel odpověď, když mu poděkovala za přinesení zavazadla, pak jí pokynul, aby ustoupila, protože další mohutný muž přinesl za přepážku dřevěné necky a mířil s nimi do zadního rohu.

Bude se muset vykoupat tak nenápadně, jak jen bude schopna, nedá se nic dělat. Jamie ucítila, že se při pomyšlení na nedostatek soukromí červená. Přepážka skryje její nahotu, avšak kdo přijde do síně, uslyší hluk a jistě uhodne, co tam dělá.

Jamie vyšla zpátky k manželovi, rozhodnuta zjistit, kde se nalézá kuchyně, aby se mohla postarat o večeři. Došla k němu a stála tam dost dlouho, ale Alec ji stále nebral v úvahu. Gavin podával zemanovi hlášení a ten se na to plně soustředil. Jamie se posadila na židli vedle svého muže, složila ruce do klína a trpělivě čekala, až se jí bude věnovat.

Bylo by nezdvořilé, kdyby ho přerušila. Jamie věděla, že je její povinností nestěžovat si. Je přece manželkou mocného zemana, a kdyby tu měla sedět až do úsvitu, než o ni projeví zájem, pak by tam seděla.

Brzy začala být příliš ospalá, než aby dál mohla myslet na jídlo. Právě když se chtěla zvednout od stolu, do haly chvatně vešly dvě ženy.

Měly roucha v barvách Kincaidů a podle jejich chování Jamie poznala, že se nejedná o služebné. Obě ženy měly tmavě plavé vlasy, hnědé oči a také upřímné úsměvy, než se jejich pohledy obrátily k ní.

Úsměv jim okamžitě vyprchal z tváře. Vyšší z nich hleděla na Jamii vysloveně nepřátelsky.

Jamie jí oplatila stejným pohledem. Byla však příliš vyčerpaná, než aby ji taková hloupost rozzlobila. Zítra, usoudila, bude dost času na to, aby se pokusila získat přízeň té ženy. Zatím se k ní bude chovat tak jako ona k ní.

Do síně vzápětí vešel voják, jehož rysy byly velmi podobné oběma ženám. Zastavil se přímo za oběma příchozími, položil jim ruce na ramena a hleděl na Jamii. Vlasy měl temné, téměř tak temné jako pohled, který na ni upíral.

Tenhle se prostě rozhodl ji nenávidět, pomyslela si Jamie. Předpokládala, že je to proto, že je Angličanka. Byla tu teď jako černá ovce; Alecovu klanu bude nějakou dobu trvat, než si na ni zvykne. Bůh ví, zvykne-li si kdy ona na ně.

Alec si hloučku nevšiml, dokud ho Jamie nepošťouchla nohou. Zamračil se, že ho ruší, pak si všiml trojice čekající nedaleko vchodu. Jeho tvář se ihned rozzářila úsměvem. I obě ženy se na něho usmály. Vyšší z nich se rozběhla k němu.

„Pojďte k nám,“ zvolal Alec. „Marku?“ dodal, když se zamračený voják ocitl u jeho boku.

„Po večeři si vyslechnu tvé hlášení. Přivedl jsi s sebou zpátky Elizabeth?“

„Ano,“ odpověděl Marcus úsečně.

„Kde je?“

„Chce počkat ve své chýši, dokud nedostane zprávu o Angusovi.“

Alec přikývl. Když Marcus sklouzl pohledem k Jamii, vzpomněl si Alec na svou ženu. „To je moje manželka,“ oznámil lhostejně. „Jmenuje se Jamie.“ Obrátil se k ženě a řekl: „Tohle je Marcus. A tady je Edith,“ kývl hlavou na ženu stojící vedle zachmuřeného válečníka. „Marcus a Edith jsou sourozenci, Helenin bratranec a sestřenice.“

Mohla uhodnout, že se jedná o bratra a sestru. I jejich zachmuřený výraz byl podobný. Měla však co dělat, aby se soustředila na Alecovo vysvětlování, než aby se zabývala jejich nezdvořilostí. Kde je Helena? A kdo byla ta Elizabeth, o které se Alec zmínil?

Alec přerušil její úvahy pokynutím poslední z trojice. „Poslední, ale ne významem, je moje Annie,“ prohlásil. Jeho hlas byl plný citu. „Pojď blíž, dítě,“ zavolal. „Musíš poznat svou novou paní.“

Jakmile se Annie rozběhla sálem, Jamie si uvědomila, že je to již dospělá žena. Zdála se být asi o rok nebo dva mladší než Jamie. Její půvabná tvář měla dětský výraz. I její velké oči zářily nevinností.

Annie se neobratně uklonila Jamii, pak se sladce usmála. Její hlas připomínal malou holčičku, když řekla: „Musím ji milovat, Alecu?“

„Ano,“ odpověděl Alec.

„Proč?“

„Protože mě tím potěšíš.“

„Pak ji tedy budu milovat,“ odvětila Annie. „Přestože je Angličanka.“ Její úsměv se rozšířil a dodala: „Chyběl jsi mi, mylorde.“

Než mohl Alec na tuto poznámku odpovědět, Annie odběhla na druhý konec stolu a posadila se mezi Marka a Edith.

Jamie se dlouho na Annii dívala. Pochopila, jak to s dívkou je. Byla jednou z těch, které zůstanou dítětem po celý život. Srdce se jí ustrnulo nad ní i Alecem, který se k ní choval tak laskavě.

„Annie je také Markova sestra?“ zeptala se Jamie. „Ne, je to Helenina sestra.“

„Kdo je Helena?“

„Byla to moje žena.“

Alec se opět začal věnovat Gavinovi, než mu Jamie mohla položit další otázku. Do síně vešla skupina sloužících a ihned upoutala její pozornost. Jamii okamžitě začalo kručet v žaludku, když spatřila podnosy s jídlem, které přinášela statná žena.

Podnosy vyrobené ze ztvrdlého vydlabaného chleba pokryly stůl. Přímo před Jamii postavili talíř plný skopového. Pokoušela se nedat to najevo, ale pohled na maso i jeho pach jí zvedal žaludek. Jamie si skopové silně ošklivila už od doby, kdy jako malé dítě snědla porci zkaženého masa. Od té doby se ho ani nedotkla.

Klíny sýra, některý nažloutlý, jiný oranžový s červenými skvrnkami, tučné koláče pokryté tmavě purpurovými bobulemi a okrouhlé bochníky tmavého chleba s tvrdou kůrkou byly další součástí večeře. Nakonec se dostaly na stůl džbány s pivem a konvice s vodou.

Alec si nevšímal všeho toho zmatku, dokud sloužící neopustili síň. Jakmile však vstoupila skupina vojáků, pozdravil každého muže úklonou a vrátil se k čekajícímu Gavinovi.

Zřejmě se na svého pobočníka začal zlobit. Přestože Gavin rychle a úsečně odpovídal na všechny jeho otázky, jistě svému zemanovi nevěnoval plnou pozornost; neustále zíral přes stůl na Jamii.

Když Alec viděl tu bezděčnou neomalenost, jeho hlas ztvrdl. Jamie pohlédla na manžela.

„Popudily tě nové zprávy?“ zeptala se, když na ni konečně pohlédl.

„Chybí Angus.“

„Angus?“

„Jeden z mých pobočníků,“ vysvětloval Alec. „Má stejné postavení jako Gavin, přestože jeho povinnosti jsou poněkud odlišné.“

„Je to také tvůj dobrý přítel?“

Alec roztrhl bochník chleba napůl a nabídl jeden kus Jamii, než odpověděl: „Ano, i on je mým dobrým přítelem.“

„Kdo je Elizabeth?“ ptala se dál Jamie. „Slyšela jsem, jak ses ptal Marka, jestli…“

„Je to Angusova žena.“

„Ach, ubohá žena,“ poznamenala Jamie hlasem plným soucitu. „Musí se hrozně trápit.

Nemohl se Angus jen opozdit s příchodem domů?“

Alec potřásl hlavou. Nemohl pochopit, proč se o to Jamie tak zajímá. Vždyť toho muže ani neznala. Přesto ho její soucit potěšil. „Neopozdil se,“ prohlásil. „Nedochvilností by mne urazil, ženo. Ne, něco se mu muselo stát.“

„Je mrtev, jinak by tu už byl,“ přerušil je Gavin.

„Ano,“ souhlasil Alce.

Ostatní vojáci soustředěně naslouchali jejich rozhovoru. Jamie si toho dobře všimla, stejně jako skutečnosti, že všichni zřejmě znají její jazyk tak dobře jako Alec. Všichni také souhlasili s Alecovou poznámkou.

„Nemůžeš přece vědět, jestli je ten člověk mrtev,“ namítala. Jejich chladný přístup jí připadal barbarský. „Není pěkné hovořit takovým způsobem o svém příteli.“

„Proč?“ zeptal se Gavin a zamračil se.

Jamie pominula jeho otázku a položila mu svou vlastní. „Proč ho tedy nehledáte?“

„Hledají ho teď v kopcích vojáci,“ odpověděl Alec.

„Ráno snad nalezneme jeho tělo,“ uvažoval Gavin.

„Gavine, jistě nemáš v úmyslu hovořit tak lhostejně, že?“ ptala se Jamie. „Měl bys věřit, že tvůj přítel je v bezpečí.“

„Měl bych věřit?“

„Všichni byste tomu měli věřit,“ prohlásila Jamie a rozhlédla se, aby oslovila všechny.

„Člověk musí neustále doufat.“

Alec skryl svůj úsměv. Jeho žena nebyla doma víc než hodinu a už je poučuje. „Byla by to falešná naděje,“ odpověděl. „A nemusíš mluvit tak rozhořčeně, ženo.“

Vyzval vojáky, aby se zapojili do hovoru. Všichni začali mluvit najednou, každý vyjadřoval svůj vlastní názorná to, co se stalo Angusovi. I když se jejich úvahy o tom, jak a kde byl napaden, poněkud lišily, závěr byl shodný: Angus je mrtev.

Jamie zachovávala během zbytku večeře mlčení a poslouchala řeči ostatních. Brzy jí bylo jasné, že chybějící muž je pro ně důležitý. Přesto si nezachovali žádnou naději.

Edith ani Annie neříkaly nic. Dívaly se jen do svého jídla.

Alec se dotkl Jamiiny paže. Když na něho pohlédla, nabídl jí porci skopového.

„Nechci, děkuji.“

„Sněz to.“

„Nebudu.“

Udiveně zdvihl obočí. Vždyť se s ním začala přít před jeho vlastními muži. To bylo nepřípustné.

Jamie viděla, že vypadá překvapeně. Předpokládala, že se mu nelíbí, jak mu odporuje.

„Nechci žádné skopové, ale děkuji ti za tvoji nabídku.“

„Sníš to, „ přikázal Alec. „Jsi slabá. Musíš zas nabýt sílu.“

„Jsem dost silná,“ zašeptala Jamie. „Alecu, já nemohu jíst skopové. Nezůstalo by mi v žaludku. I z jeho vůně se mi dělá zle. Všechno ostatní je samozřejmě moc dobré. Ale masa nemohu sníst ani sousto.“

„Tak jdi a vykoupej se,“ nařídil jí. Zamračil se, když si všiml únavy v jejích očích. „Brzy bude tma a s ní přijde chlad, který ti pronikne do morku kostí, pokud nebudeš v posteli.“

„A do tvých kostí také pronikne?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl s úsměvem. „My Skotové máme odolnější jádro.“

Zasmála se. Lahodný zvuk jejího smíchu upoutal pozornost všech. „Obracíš má vlastní slova proti mně,“ podotkla. Na její poznámku neodpověděl. „Kde budu spát, Alecu?“

„Se mnou.“

Jeho tón nepřipouštěl sebemenší odpor. „Ale kde?“ naléhala. „Budeme spát za stěnou, Alecu, nebo v některé z komnat nahoře?“

Obrátila se, aby ukázala na galerii, a náhle ztuhla. Bože, nemohla uvěřit tomu, co spatřila.

Vytřeštila údivem oči.

Vstala a obrátila se ke vchodu. Všude viděla zbraně. Naplňovaly stěnu po obou stranách dveří od země až ke stropu. Skutečnost, že její manžel má tolik nebezpečných zbraní, zároveň Jamii uchvacovala. A uprostřed protější zdi dokonce visel meč.

Byl to velkolepý, herkulovský meč, s řadou třpytivých rudých a zelených drahých kamenů zasazených do rukojeti. Vypadaly jako šťavnaté hrozny. Dlouho na něj hleděla, než jí oči sklouzly k dalším zbraním. Pak je začala počítat. Bylo tam pět mečů, které visely mezí palcáty, palicemi, kopími a dalšími zbraněmi, jež ani nedovedla pojmenovat.

Ano, bylo tam pět mečů, spočítala je pro jistotu několikrát.

A všechny ty proklaté meče patřily jemu. Ach, jak se musel smát, když mu nabízela, že věnuje své těžce ušetřené šilinky na výrobu jeho meče. Udělala ze sebe blázna, ale Alecova hanba byla větší. Udělal blázna z ní.

Byla příliš zmatena vlastní prostoduchostí, než aby se mohla na manžela podívat. Hleděla stále na stěnu, když řekla: „Gavine, patří všechny ty zbraně mému muži?“

„Patří,“ odpověděl Gavin. Pohlédl na Aleca, aby zjistil, jak posuzuje změnu chování své ženy. Jistě si všiml, že se jí chvěje hlas, a jistě také postřehl, že se začervenala. Gavin si pomyslel, že je to vskutku podivné. Jeho paní byla přece během večeře tak tichá a téměř ustrašená. Sotva promluvila slovo.

Alec sledoval svou ženu, ale na tváři se mu usadil úsměv, když se konečně obrátila k němu.

Ruce si založila v bok. Měla odvahu se na manžela zamračit. Gavin nad proměnou té ženy užasl. Byl přesvědčen, že je stydlivá, ale její oči teď jiskřily tak vášnivým plamenem, že svůj názor změnil. Jeho paní teď vůbec nevypadala ustrašeně. Zdálo se, že se chystá k boji. A mužem, se kterým se chtěla utkat, je zřejmě Alec. Cožpak si neuvědomuje, jak je prchlivý?

Gavin usoudil, že to neví, jinak by na něho nehleděla tak vyzývavě.

„Gavine? V Anglii je zvykem, že to, co patří muži, patří rovněž jeho manželce. Platí taková zásada i zde?“ Nespustila oči ze svého manžela, když kladla otázku jeho vojákovi.

„Platí,“ odpověděl Gavin. „Proč se ptáš, milady? Je snad něco zvláštního, po čem toužíš?“

„Je.“

„Co tedy?“ zeptal se Gavin.

„Meč.“

„Meč?“ znovu se tázal Gavin.

„Ne jen tak ledajaký meč,“ vysvětlovala Jamie. „Tamten. Ten meč uprostřed zdi. Chci ho.“

Síň naplnil sborový povzdech. Gavinovi poklesla čelist. Rozhlédl se kolem stolu a uvědomil si, že jejich rozhovor vyslechli všichni. Vypadal zmateně a také se tak cítil. „Ale to je meč našeho zemana,“ koktal Gavin. „Jistě…“

Jeho vysvětlování přerušil Alecův smích. „Žena by nedokázala ten meč ani uzdvihnout,“ řekl. „Ne, slabá žena by nikdy nemohla mít takovou sílu, zvláště ta, která nejí skopové.“

Jamie dlouho na jeho provokaci neodpovídala. „A jsou tam dýky, které by mohla zvednout i při své nepatrné síle?“ zeptala se nakonec, sladce se na svého manžela usmívajíc.

„Ovšem.“

„Pak snad…“

„Z tak drobných rukou se dá dýka snadno vyrazit, Jamie.“

Kývla na souhlas. Alec byl trochu zklamán, protože vyhrál partnerský souboj tak snadno.

Jamie se mu uklonila a vykročila směrem k přepážce. Alec se díval, jak se jí při chůzi vlní boky, až zpozoroval, že si toho všímají i jeho muži. Odkašlal si, aby odvedl jejich pozornost, a zpražil je ostrým pohledem.

Jamie už byla téměř z dohledu, když uslyšel její hlas. „Pokud bys ovšem v té chvíli nespal. Pak by i mé drobné ruce mohly být dost silné, nemyslíš? Dobrou noc, muži. Přeji ti sladké sny.“

Alecův smích se nesl k ní až za stěnu.

„Klamal mě snad sluch?“ zeptal se Gavin. „Nebo ti skutečně tvá žena vyhrožovala zabitím?“

„Neklamal tě sluch.“

„A přece se směješ?“

„Přestaň se mračit,“ nabádal ho Alec. „Jsem v bezpečí. Moje žena se nepokusí mi ublížit.

Není to v její povaze.“

„Opravdu? Je to Angličanka, Alecu.“

„Pochopíš, až ji poznáš lépe.“

„Je velmi krásná,“ řekl Gavin. Ušklíbl se. „Nemohl jsem si toho nepovšimnout.“

„Zpozoroval jsem, že sis povšiml,“ zamručel Alec.

„Ano… asi mi bude trvat hodně dlouho, než si na ni zvyknu,“ přiznal Gavin, zmaten tím, že ho jeho zeman přistihl při pohledech na manželku. „Ti muži dají život za její bezpečí, Alecu, ale na mou věru nevím, jestli jí budou oddáni. Myslím, protože je Angličanka.“

„Nezapomněl jsem na tu skutečnost,“ prohlásil Alec. „Vždy, když otevře ústa, připomene mi to její přízvuk. Možná za čas si Jamie důvěru našich lidí přece jen získá. Nebudu ji vyžadovat násilím.“

„Myslel jsem, že je ustrašená, ale už si tím nejsem tak jist.“

„Je asi stejně ustrašená jako já,“ řekl Alce. „Ta žena má z máločeho strach. Ráda vyslovuje své mínění. To je další z jejích četných nedostatků. Ale je zároveň velmi laskavá, Gavine.“

„Rozumím.“

„Čemu se k čertu směješ?“ vyštěkl Alec.

„Ničemu, mylorde.“

„Poslouchej mě,“ pokračoval Alec. „Chci, abys hlídal Jamii, vždy když budu mimo. Nesmíš ji spustit z dohledu, Gavine.“

„Očekáváš obtíže?“

„To ne,“ odpověděl Alec. „Jen dělej, co jsem řekl, a neptej se.“

„Samozřejmě.“

„Chci, aby si zvykla tak snadno, jak je jen možné. Není příliš silná.“

„O tom ses už zmínil,“ poznamenal Gavin, než se nad tím zamyslel.

Alec se na něho pořádně zamračil, aby mu dal najevo, že se mu jeho poznámka nijak nelíbí.

„Dokonce i pohled na krev ji děsí.“

„A taky pohled na skopové.“

Oba muži vybuchli smíchem. Netrval však dlouho. Jakmile se Alec rozhlédl, okamžitě se přestal smát. Všichni vojáci upřeně zírali na přepážku. Možná nebyli oddáni manželce svého zemana, ale každopádně je uchvátila.

Jamie neměla tušení, jaký zmatek způsobila. Trpělivě čekala, zatímco sloužící plnili necky kouřící horkou vodou. Dohlížela přitom na ně šedovlasá, tiše hovořící žena jménem Frieda.

Právě chtěla výklenek opustit, když se Jamie otázala, kde je kuchyně.

„V samých peklech,“ zašeptala Frieda. „Ach, Bože, to jsem nechtěla říci, paní.“

Jamie se pořád usmívala. Ubohá žena se zdála být vyděšená k smrti. Nechtěla zvyšovat její zmatek. „Nikomu to neřeknu,“ slibovala. „Chceš tedy říci, že kuchyně je v jiném stavení?“

Frieda přikyvovala tak usilovně, až se jí třásl uzel vlasů na temeni hlavy. „Některé zimy jsou tak kruté, že se musíme brodit ve sněhu až po kolena. Tady je opravdu zima krutá, děvče.“

„Ukážeš mi zítra, kde je to stavení?“

„Proč to chceš vědět?“

„Jsem teď přece paní domu a možná budu mít v úmyslu udělat pár změn.“ vysvětlovala Jamie. „Zdá se mi, že by bylo zapotřebí přestěhovat kuchyni trochu blíž hlavní síni, nemám pravdu?“

„Myslíš to vážně, děvče?“ ptala se Frieda se zjevným nadšením. Pak se zamračila a zašeptala: „Ale nevychloubala bych se na tvém místě tím, že chci udělat nějaké změny, alespoň ne před Edith. Ráda si o sobě myslí, že je tady paní ona. Je to pěkně panovačná ženská, to tedy je.“

Jamie se usmála. „To se také bude muset změnit, nemyslíš?“

Podle úsměvu, který rozzářil tvář stařeny, usoudila, že v ní získala spojence na celý život.

„Raději by ses měla věnovat lázni, než voda vystydne,“ radila jí Frieda a pak odešla.

Jamie si přemýšlela o Friediných poznámkách a svlékala se. Vklouzla do necek, aniž by bylo slyšet jediný zvuk. Nechtěla dělat jakýkoliv hluk, protože Alec a jeho vojáci byli na doslech, ale v době, kdy si umývala vlasy a drhla se kartáčem, už byla příliš unavená, než aby se starala, jestli ji slyší, nebo ne. Oblékla si čisté noční roucho, zavázala úhledné růžové šněrování od pasu ke krku a vklouzla do mohutné postele.

Trvalo jí další půlhodinu, než si vykartáčovala a zčásti vysušila vlasy. Neustále měla před očima Alecův meč. Vysloveně ji ponížil tím, když ji nechal vykládat o tom, že opravdový rytíř potřebuje spolehlivý meč. Ale teď se tomu jen usmívala. Nedokázala se na Aleca zlobit. Začala se dokonce smát nahlas, když si vzpomněla na svůj návrh, aby ho v zacházení s mečem cvičil Daniel. Alec si jistě myslel, že ptačí mozek má především ona. Určitě ho napadlo, že není nic než hloupá venkovská husa.

Než ji přemohl spánek, vloudila se jí do hlavy nestoudná myšlenka: přála si, aby Alec brzy přišel do postele za ní. Pro spásu boží, že by se snad do toho barbarského Skota skutečně zamilovala?

Vidím, jak se Alec dívá na zástěnu. Ta anglická poběhlice ho omámila tak, že po ní touží.

Cožpak jeho láska k Heleně byla tak povrchní, že ji může tak snadno nahradit?

Nevzal si žádné poučení. Snad už své nevěstě dal i srdce. V to doufám, Bože. Alespoň bude její smrt o to bolestnější.

Nebudu už déle čekat.

KAPITOLA 10

Jamii probudily šeptající hlasy. Zpočátku se nemohla vzpamatovat. Svíce ještě hořely a vrhaly stíny tančící po stěně. Jamie dlouho hleděla na temné odrazy, než si uvědomila, kde je.

Šepot znovu pronikl do přístěnku. Napínala uši, aby zaslechla alespoň slovo, a když se jí to podařilo, byla okamžitě vzhůru a třásla se strachy. Ach, už začala rozumět. Byla to svatá slova posledního pomazání, kterým naslouchala, posvátný obřad pro chvíli, kdy duše opouští tělo.

Museli tedy nalézt Anguse. Jamie se chvatně pokřižovala, oblékla si šaty a vyšla do síně, aby přispěla vlastními modlitbami. Věděla, že je cizinka, ale zároveň byla i Alecova žena.

Nebylo tedy její povinností stát po jeho boku, když se loučil s nejlepším přítelem?

Alec neslyšel, že přišla. Jamie se postavila za jeho zády a poslouchala, jak kněz odříkává svatá slova.

Tělo leželo na stole proti stolu před přepážkou. Starý kněz, oděný do černého roucha s purpurovým lemováním, stál na konci stolu. Byl šedovlasý, i na jeho pleti bylo znát pokročilý věk, a mluvil hlasem prodchnutým smutkem.

Alec stál na protější straně dlouhého stolu. Okolní prostor naplňovali vojáci nejrůznějšího věku. Annie, Edith a další žena, kterou Jamie považovala za Elizabeth, stály u krbu.

Jamii ustrnulo srdce nad truchlící ženou. Viděla, jak Elizabeth stékají po tvářích slzy. Žena však nevydala jediný vzlyk a Jamie ji pro to velmi obdivovala. Za podobných okolností by se jistě neovladatelně rozplakala. Protlačila se kolem svého manžela, aby lépe viděla na muže, jehož oplakávali.

Nejprve myslela, že již zemřel. Jamie byla zvyklá dívat se na zranění různého druhu, a proto jen nepatrně zbledla při strašlivém pohledu, který se jí naskytl. Krev byla všude, alespoň jí to tak na první pohled připadalo. Jamie si však nebyla jistá, nakolik byl od ní jen potřísněn a kolik krve ukazovalo skutečné zranění. Skoro přes celou hruď válečníka se táhla dlouhá zakřivená rána. Levé předloktí bylo nedaleko za zápěstím zlomeno, připadalo jí to však jako čistá zlomenina.

Byl to zjizvený muž s drsnými rysy a tmavě hnědými vlasy. Mohutné podlitiny způsobily, že mu opuchlo obočí a dodávalo mu groteskní výraz. Jamie hleděla dlouho na otoky a uvažovala, měla-li je na svědomí rána, která způsobila jeho smrt.

Pak muž najednou zkřivil tvář. Byl to tak nepatrný pohyb, že by si ho ani nevšimla, kdyby na něj nehleděla tak soustředěně.

Vznítila se v ní jiskřička naděje. Upřeně sledovala, jak bojovník dýchá. Byl to slabý dech, usoudila, avšak zřetelný. To bylo dobré znamení, protože když si smrt přicházela pro svou oběť, její dech se projevoval jen jako nepravidelné chvění vzduchu.

Pravda ji doslova ochromila. Angus neumíral… zatím.

Kněz byl již se svými modlitbami u konce. Jamie už nechtěla čekat. Muž, nad nímž truchlili, by jistě mohl dostat horečku a do rána zemřít, kdyby se nepostarala o jeho rány.

Natáhla ruku a poklepala Alecovi na rameno. Ihned se otočil, pak jí zastoupil výhled na zraněného vojáka. Vůbec se nezdálo, že ho její příchod potěšil.

„To je Angus?“ zašeptala.

Alec přikývl. „Vrať se do postele, Jamie.“

„Není mrtev.“

„Umírá.“

„Ne, nemyslím, že by umíral, Alecu.“

„Jdi do postele.“

„Ale…“

„Jdi.“

Jeho tvrdá slova ji trápila. Jamie se obrátila a pomalu zamířila zpátky ke svému loži. Začala přitom uvažovat, co všechno bude potřebovat, aby Angusovi pomohla.

Když se vrátila k manželovi, měla plné ruce svých vzácných lahviček s lektvary. Do jedné kapsy zastrčila dlouhou jehlu a pevnou nit. Z druhé jí vykukovaly tři bílé punčochy. Jamie byla odhodlaná udělat vše, co bude v její moci, aby zachránila válečníka, ať už s pomocí svého

manžela nebo bez ní. Doufala jenom, že Alec nebude dělat příliš velký poprask, než upustí od svých příkazů. Ale v každém případě od nich upustit musí – a basta.

Kněz udělil poslední požehnání a poklekl. Alec pokynul svým mužům, obrátil se a málem srazil Jamii k zemi. Instinktivně vztáhl ruku, aby ji zachytil.

Pohled na ni ho k smrti rozzuřil. Vztek se mu zračil ve tváři. Pevně jí sevřel rameno. Jamie se zhluboka nadechla, pak vyhrkla: „U nás v Anglii máme trochu jiný zvyk, Alecu.

Neoplakáváme člověka, dokud ještě není mrtev, a nevoláme k němu kněze, dokud si nejsme jisti, že umírá.“

Nevěřícně na ni hleděl, ale nepřerušil ji. „Alecu, nemůžeš přece vědět, že Angus umírá.

Dovol mi, abych se podívala na jeho rány. Pokud se Bůh rozhodne povolat ho k sobě, nic se tím tak jako tak nezmění.“ Odstrčila jeho ruce a čekala na odpověď. Alec se na ni díval, jako by právě přišla o rozum. Jamie se pokoušela postavit se vedle něho, ale zastoupil jí znovu cestu.

„Je tam krev.“

„Viděla jsem ji.“

„Z krve se ti dělá špatně.“

„Jak jsi na to přišel, Alecu?“ Neodpověděl na otázku.

„Nebude se mi dělat špatně.“

„Jestli onemocníš, nelibě to ponesu.“

Kdyby jeho hlas zaburácel ještě víc, určitě by ho doprovázely blesky, pomyslela si Jamie.

„Postarám se o něho, ať chceš nebo ne. Teď mi ustup z cesty.“

Ani se nepohnul, ale na jeho očích bylo znát, že ho tak ostrá slova překvapila. Jamii napadlo, jestli snad nezvažuje, že ji uškrtí. Usoudila, že nařizovat mu něco není zřejmě to pravé.

„Alecu, říkala jsem ti, jak máš bojovat s těmi lupiči, kteří nás napadli cestou sem?“

Pomyslel si, že její otázka je příliš směšná, než aby na ni odpověděl. Jamie odpověděla za něho. „Ne, jistěže jsem ti to neříkala. Nevím nic o tom, jak se bojuje, muži, ale vím spoustu věcí o léčení ran. Chci Angusovi pomoci. A teď mi prosím ustup z cesty. Tvůj přítel trpí strašnými bolestmi.“

Její poslední poznámka vyvolala jeho zájem. „Jak víš, že má bolesti?“

„Viděla jsem, jak zkřivil tvář.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto jistě.“

Ostrý tón jejího hlasu ho překvapil. Před očima se začínala měnit v tygřici. „Udělej, co je třeba.“

Z Jamiiných úst zazněl vyčerpaný povzdech, když spěchala ke stolu. Na jeden jeho roh postavila lahvičky s léky, pak se sklonila nad Anguse, aby prozkoumala jeho zranění.

Všichni bojovníci se vrátili ke stolu. Vyhlíželi rozhořčeně. Alec myslel, že se snad chystají ke vzpouře. Zkřížil paže na hrudi a pomalu přejížděl očima přítomné, kteří teď do jednoho hleděli na něho. Zjevně očekávali, jak si poradí s odporem neposlušné manželky.

Jamie si vojáků nevšímala. Jemně sáhla na okraje rány na Angusova čele. Pak zkoumala ránu na prsou.

„Je to tak, jak jsem předpokládala,“ řekla.

„Je to zlé?“ ptal se Alec.

Jamie zavrtěla hlavou. Hlas jí zněl radostně, když promluvila: „Většina krve je jenom rozmazaná na kůži.“

„Rozmazaná?“

„To znamená, že navenek to vypadá hůř než ve skutečnosti,“ vysvětlovala Jamie.

„Neumírá tedy?“

Ta slova vyslovil kněz. Starý muž se s obtížemi zvedal na nohy a přitom těžce dýchal.

Hleděl na Jamii a mračil se tak hluboce, jak ještě nikoho neviděla.

„Má velkou naději, otče,“ řekla Jamie. Uslyšela zaplakat ženu a usoudila, že je to Elisabeth.

„Chtěl bych ti pomoci,“ prohlásil kněz.

„Budu ti vděčna za pomoc,“ odpověděla. Uslyšela, jak si vojáci za ní něco bručí pod nos. Nevšímala si jich a obrátila se zpátky ke svému muži. „Všimla jsem si, že jsi měl v úmyslu odejít se svými muži, ale pokud nemáš důležitou práci, ráda bych využila tvoji pomoc.“

„Chtěli jsme vyrobit truhlu,“ vysvětloval Alec.

„Truhlu?“

„Rakev,“ vmísil se do řeči kněz.

Jamie nevěřila svým uším. Zdálo se, že chce zacpat Angusovi uši, aby neslyšel ty trudnomyslné řeči. „Proboha, vy byste chtěli zakopat Anguse do země, ještě než by přestal dýchat?“

„Ne, počkali bychom,“ odpověděl Alec. „Opravdu si myslíš, že ho můžeš zachránit?“

„S čím ti mohu pomoci?“ zeptal se Gavin, ještě než mohla manželovi odpovědět.

„Potřebuji víc světla, několik prahů plátna, číši teplé vody, mísy s větším množstvím vody a dvě dřevěné latě, Gavine, asi takhle široké a tak dlouhé,“ vysvětlovala a ukazovala požadovanou velikost.

I když snad mysleli, že její požadavky nemají žádný smysl, nikdo to nedal najevo.

„Má zlomenou paži, děvče. Máš v úmyslu ji odříznout?“ zeptal se kněz.

Voják za Jamiinými zády zašeptal: „Angus by raději zemřel, než by si dal odříznout paži.“

„Žádnou paži nebudeme řezat,“ prohlásila zděšeně Jamie. „Srovnáme ji.“

„Ty něco takového umíš?“ ptal se kněz.

„Umím.“

Hlouček mužů těsněji sevřel stůl. Gavin se protlačil na místo vedle své paní. „Tady je číše s vodou, kterou jsi žádala. Mísy jsou za tebou.“

Jamie otevřela jednu ze svých lahviček, do prstů nabrala špetku hnědého prášku a vmíchala do ho vody v poháru. Když se voda zakalila, podala ji Gavinovi. „Podrž to na okamžik, prosím.“

„Co je to, paní?“ tázal se Gavin a čichal k elixíru. „Uspávací nápoj pro Anguse. Uleví mu také od bolesti.“

„Už přece spí.“

Jamie nepoznala hlas, ale věděla, že se ozval jeden z vojáků. Jeho tón byl rozhněvaný.

„Ano, už spí,“ mručel další. „To přece může vidět každý.“

„Nespí,“ namítala Jamie a snažila se mluvit trpělivě. Věděla, že u nich musí získat důvěru, chce-li využívat jejich pomoc.

„Tak proč nepromluví nebo se na nás nepodívá?“

„Trpí velkými bolestmi,“ odpověděla Jamie. „Alecu, mohl bys mu zvednout hlavu, aby se mohl pohodlněji napít?“

Alec byl jediný, kdo se s ní nepřel. Přistoupil blíže ke stolu a zvedl Angusovi hlavu. Jamie se sklonila k manželovu příteli, vzala do dlaní jeho tvář a promluvila k němu: „Angusi, otevři oči a podívej se na mne.“

Musela svou žádost opakovat třikrát a nakonec ji zakřičet, než válečník konečně poslechl. Kolem stolu se ozval překvapený šum. Nevěřící Tomášové se konečně přesvědčili.

„Angusi, musíš vypít tohle,“ nařizovala Jamie. „Zažene ti to bolest.“ Pak se odmlčela a čekala, až bojovník polkne velký doušek.

Spokojeně vydechla. „Bude trvat jen chviličku, než nápoj začne působit.“ Když to Jamie řekla, zvedla oči. Alec se na ni usmíval.

„Ještě může dostat horečku a zemřít,“ zašeptala s obavami, že se oddává přílišné naději a není dost obezřetná.

„Už by se neodvážil.“

„Co tím míníš?“

„Neodvážil by se zemřít poté, co jsi na něho tak křičela,“ odpověděl Alec.

Jamie cítila, že se červená. „Musela jsem zvýšit hlas,“ vysvětlovala. „Jen tak jsem mohla dosáhnout toho, aby mě slyšel.“

„Myslím, že už spí,“ ozval se Gavin.

„Uvidíme,“ prohlásila Jamie. Znovu se sklonila nad Angusem a vzala do dlaní jeho tvář.

„Ustupuje už bolest?“ zeptala se.

Válečník pomalu otevřel oči. Jamie poznala, že lék začíná působit, protože jeho hnědé oči dostaly skelný lesk.

Na jeho tváři se objevil uvolněný výraz. „Dostal jsem se snad do nebe?“ ptal se Angus chraptivým šepotem. „Jsi snad můj anděl?“

Jamie se usmála. „Ne, Angusi. Jsi pořád na Vysočině.“ Ve tváři vojáka se mihl záblesk zděšení. „Všemohoucí Bože, nejsem na nebesích. Dostal jsem se do pekla. A ďábel se mnou krutě žertuje. Vypadáš jako anděl, ale promlouváš… anglicky.“

Poslední slovo přímo zařval a ihned se začal vzpírat. Jamie se naklonila k jeho uchu tak blízko, až se ho téměř dotýkala rty, a zašeptala gaelsky: „Jen klidně odpočívej, příteli. Jsi v bezpečí skotských rukou,“ lhala. „Představ si svůj příští boj s Angličany, pokud ti to pomůže, ale přestaň už mluvit. Nechej působit můj lék.“

Jemný skotský přízvuk, který se záměrně snažila dostat do hlasu jí zněl hrozně. Angus byl však příliš omámen, než aby si toho všiml. Přestal sebou zmítat a znovu zavřel oči. Usnul s úsměvem na tváři.

Jamii napadlo, že možná počítá anglické vojáky, které se chystá zabít.

„Co jsi mu řekla, milady?“ ozval se za ní jeden z vojáků.

„Řekla jsem mu, že by od něj bylo příliš tvrdohlavé chtít zemřít už teď,“ odpověděla Jamie a s líbezným úsměvem nepatrně pokrčila rameny.

Gavin byl celý nesvůj. „Ale jak můžeš vědět, jestli je Angus tvrdohlavý, nebo ne?“

„Je přece Skot, ne?“

Gavin pohlédl na Aleca, jako by zkoumal, mají-li se cítit poznámkou své paní pobaveni, nebo uraženi. Alec se usmíval. Gavin si pomyslel, že Jamie s ním určitě žertuje. Svraštil obočí a začal přemítat, jak dlouho potrvá, než porozumí té zvláštní Angličance. Její líbezný hlas byl stejně vábivý jako její vzhled. Ta maličká vyhlížela tak křehce a něžně. Hlavou sahala manželovi sotva po ramena. A její jasný hlas byl schopen přinutit ho, aby souhlasil se vším, o co ho požádá, kdyby nebyl dost ostražitý.

„Já bych ti také ráda pomohla.“

Hlas, ve kterém se chvěly slzy, patřil Elizabeth. Stála na druhé straně stolu čelem k Jamii.

Plavovlasá žena vypadala vyděšeně, ale zároveň odhodlaně, a když se Jamie na ni usmála, váhavě její úsměv opětovala. „Angus je můj manžel. Udělám, co mi poručíš.“

„Jsem ti velmi vděčna za pomoc,“ odpověděla Jamie. „Navlhči toto plátno a přitiskni je svému muži na čelo,“ nařídila.

Vytáhla z kapsy tři punčochy a jednu z nich přetáhla přes látku, kterou přinesl Gavin. Než skončila, jeden z vojáků jí podal další prkénko.

Ruce se Jamii teď třásly, protože ji čekal nejobtížnčjší úkol a nemohl být už dále odkládán.

Byl čas srovnat Angusovu paži.

„V Anglii se stalo módou používat pro uspání člověka houbu, ale já takový způsob nepoužívám,“ ozvala se. „Modlím se, aby Angusovi postačil k spánku nápoj.“

„Usnul by pevněji, kdybys použila houbu?“ zeptal se nějaký voják.

„Ach ano,“ odpověděla Jamie. „Ale nemusel by se probudit. Často se to stává. Ta nevýhoda převažuje nad výhodami, nemyslíte?“

Vojáci okamžitě začali kývat a mručet na souhlas.

„Alecu. Budeš mi teď muset pomoci. Já na to nemám sílu,“ řekla. „Gavine, potřebuji, abys připravil pruhy plátna, kterými se svážou k sobě dlahy.“

Jamie přetáhla přes Angusovu napuchlou paži třetí punčochu, pak do její špičky prořízla pět děr a otvory mu protáhla ven prsty a palec. Vždy, když se dotkla Angusovy paže, věnovala mu starostlivý pohled, aby se přesvědčila, jestli se neprobudil.

„Alecu, podrž mu ruku. Gavine, ty uchop jeho paži nahoře,“ nařizovala. „Táhněte, ale jen velmi pomalu, prosím, abych mohla kost narovnat. Elizabeth, ty se teď otoč zády. Nechci, aby ses nato dívala.“

Jamie se zhluboka nadechla a zamumlala: „Bože, jak tuhle část práce nenávidím. Tak do toho.“

Potřebovala tři pokusy, než dosáhla toho, že se obě části zlomené kosti ocitly ve správné poloze. Pod paži podložila první laťku, nahoru umístila další. Ruce se jí třásly. Alec přidržoval

dlahy na místě, zatímco Jamie omotávala kolem nich pruhy plátna. Když skončila, Angusova paže byla nehybně zpevněna.

„Takže nejhorší máme za sebou,“ řekla a zhluboka si oddechla.

„Ale co rána na prsou?“ připomněl jí kněz. Pak začal nahlas a bolestně kašlat a dodal: „Zdá se, že má v nich otevřenou ránu.“

„Vypadá hůř, než ve skutečnosti je,“ odpověděla Jamie.

Sborové zašumění vzbudilo její úsměv. Když se dožadovala silnějšího světla, téměř ji oslepilo množství svíček, které jí vojáci přinesli.

Jamie ještě jednou požádala o číši teplé vody. Otevřela další ze svých lahviček, nasypala dávku oranžového prášku do vody a pak překvapila kněze, když mu ji podala: „Vypij to. Vyléčí to tvůj kašel,“ řekla mu. „Vím, že tě to bolí.“

Kněz zůstal bez dechu. Její starost ho překvapila. Notně si lokl, pak se zašklebil. „Vypij všechno, otče,“ vyzývala ho Jamie.

Váhal chvíli jako dítě, pak učinil, co nařídila.

Jamie se začala věnovat ráně v Angusově hrudi. Pracovala dlouho. Rána byla pokryta špínou a zaschlou krví. Jamie si počínala velmi pečlivě, protože podle svých minulých zkušeností a podle rad své matky věděla, jaké nesmíme potíže může způsobit třeba jen nepatrná nečistota ponechaná v ráně. Nechápala, proč tomu tak je, ale brala to jako skutečnost. Protože rána byla roztřepená, musela použít jehlu a nit a sešít ji.

Alec přikázal, aby do velké síně přinesli lůžko. Věděl, že Jamie bude chtít mít svého pacienta nablízku, a Angusovo obydlí bylo dost daleko odtud.

Angusova žena nepromluvila během dlouhé noci ani slovo. Nepohnula se z místa a sledovala každé Jamiino hnutí.

Jamie si jí téměř nevšímala. Byla skloněna nad válečníkem tak dlouho, že když se konečně narovnala, cítila v páteři bolest a námahou si povzdechla. Zavrávorala a o krok ustoupila. Než znovu nabyla rovnováhu, cítila, že ji zezadu podpírají desítky rukou.

„Elizabeth, prosím pomoz mi ovázat hruď tvému muži,“ prosila, chtějíc zaměstnat utrápenou ženu bojovníka.

Elizabeth dychtivě poslechla. Jakmile byla práce hotova, Alec odnesl přítele k lůžku. Jamie a Elizabeth ho následovaly.

„Bude šílet bolestí, až se probudí,“ předpovídala Jamie, „Budeš mít co dělat, Elizabeth.“

„Ale probudí se.“

V Elizabethině hlase zněla naděje. „Ano, probudí se,” potvrdila Jamie. Nechala Elizabeth obalit ramena svého muže přikrývkami a řekla: „Kam odešly Edith a Annie?“

„Vrátily se do svých chýší a spí,“ odpověděla žena. Přejela po Angusově obočí něžným, láskyplným dotekem, který říkal, jakou starost má o svého manžela. „Mám je probudit, jestli… jestli Angus zemře.“

Jamie vrhla na Aleca zmatený pohled.

Otec Murdock začal chrápat a vzbudil pozornost každého. Starý kněz odpočíval natažen v křesle, které si přitáhl ke stolu. „Ach, můj Bože,“ řekla Jamie. „Zapomněla jsem mu říci, že po tom nápoji bude ospalý.“

„Nemůže spát tady,“ prohlásil Alec. Obrátil se k Angusově ženě a řekl: „Elizabeth, běž a odpočiň si. Gavin a já se budeme střídat u lože tvého manžela, dokud se nevrátíš.“

Podle sklíčeného výrazu na Elizabethině tváři Jamie usoudila, že nechce opustit svého muže. Přesto však přikývla a zamířila ke dveřím. Jamie si pomyslila, že poslušnost zemanovi u ní stojí nade vším.

„Alecu, kdybys onemocněl, jistě bych ti zůstala nablízku. Proč by se Elizabeth nemohla vyspat zde? Mohla by si odpočinout v křesle nebo použít některý z pokojů nad schodištěm, nemyslíš?“

Elizabeth se prudce otočila. „Bude mi tady nejlépe,“ řekla.

Alec pohlédl z jedné ženy na druhou a přikývl. „Jdi a sbal si své věci. Můžeš přespat v jedné z horních komnat, Elizabeth. Nezapomeň na svůj stav. Angus by se zlobil, kdyby se probudil a nalezl tě vyčerpanou.“

Elizabeth se zdvořile uklonila. „Děkuji, mylorde,“ řekla.

„Marku? Doprovod Elizabeth do její chýše, aby si sbalila věci,“ zvolal Alec.

Jamie stála vedle lůžka a pozorovala Anguse. Elizabeth přešla k ní, zaváhala a pak se dotkla její ruky. „Chtěla bych ti poděkovat, paní,“ zašeptala.

„Nebudeš muset budit Edith a Annii,“ odpověděla Jamie.

Elizabeth se usmála. „Ne, nebudu je muset budit.“ Už chtěla odejít, pak si to rozmyslela.

„Až se narodí můj syn, ponese otcovo jméno.“

„Kdy má dojít k té požehnané události?“ zeptala se Jamie.

„Za šest měsíců. A když to bude děvče…“

„Ano?“

„Tak dostane jméno podle tebe, milady.“

Jamie by se zasmála, kdyby měla sílu. Byla však natolik vyčerpaná, že se jí podařilo vyloudit jen slabý úsměv. „Slyšels, co slibuje, Alecu? Elizabeth si nemyslí, že Jamie je mužské jméno. Co na to říkáš?“

Elizabeth se na Aleca usmála a pak řekla: „Jamie? Myslela jsem, že se jmenuješ Jane, milady.“

Alec se rozesmál. Elizabeth stiskla Jamiinu ruku, aby jí dala najevo, že žertovala, a pak odešla ze síně s Markem.

„Směje se ten člověk vůbec někdy?“ zeptala se Jamie Aleca, když opět osaměli.

„Kdo?“

„Marcus.“

„Ne, nesměje se, Jamie.“

„Z duše mě nenávidí.“

„To je pravda.“

Jamie vrhla na Aleca rozhořčený pohled, pak namíchala další nápoj, který měl odehnat horečku. Přešla zpátky k posteli, když si najednou uvědomila, že se nepodívala na spodní část Angusova těla, jestli na ní nemá další zranění.

Rozhodla se svěřit tuto starost Alecovi a sama odpočívala se zavřenýma očima.

„Nemá žádná další zranění,“ prohlásil Alec, když vykonal, o co ho žádala.

Její odpočinek netrval dlouho. Jakmile otevřela oči, Alec stál nedaleko ní a usmíval se.

„Červenáš se, ženo. Odpověz mi na jednu otázku,“ přikazoval tichým, škádlivým hlasem.

„Kdybych byl zraněn já, co bys dělala?“

„Spravila bych, co by se dalo,“ odpověděla Jamie. „A možná bych se celou dobu červenala.

Nezapomeň, Alecu, jsem jen pouhá žena.“ Očekávala, že jí bude odporovat.

„Ano, to jsi.“

Způsob, jakým se na ni díval, jí vháněl do tváře další ruměnec. Co se to s ním děje? Chová se, jako by jí chtěl ještě něco říci, ale nemohl se k tomu rozhodnout.

„Nevypadám ošklivě, muži? Jistě vypadám hrozně neupraveně.“

„Nikdy nejsi ošklivá,“ odpověděl Alec. Shrnul jí pramen vlasů přes rameno. Při jeho něžném doteku se zachvěla. „Ale vypadáš dosti neupraveně, to je pravda.“

Nevěděla, co si má o jeho slovech myslet. Usmíval se na ni, a tak si pomyslela, že ji nemínil urazit. Nebo ano? Ten člověk měl podivný smysl pro žertování.

Čím déle se na ni díval, tím nervóznější začínala být. „Tady máš, přiměj Anguse, aby to vypil.“ Strčila mu do ruky pohár.

„Posledních několik hodin neustále vykřikuješ rozkazy jako velitel na bitevním poli, Jamie.

A v poslední chvíli se mnou ses začala chovat stydlivě. Co bylo příčinou té změny?“

„Ty,“ odpověděla Jamie. „Začala jsem se stydět, když ses na mne tak podíval.“

„To je dobré vědět.“

„Ne, není dobré to vědět,“ mumlala Jamie. Vytrhla mu číši z ruky, spěchala k Angusovi a přinutila pacienta, aby vypil celou dávku.

„Chci, abys nosila můj pléd,“ řekl Alec.

„Cože?“

„Chci, abys nosila mé barvy,“ trpělivě vysvětloval Alec.

„Budu nosit tvůj pléd, až ti bude patřit moje srdce, Kincaide, a ani o okamžik dříve. Co na to říkáš?“

„Mohl bych ti nařídit, abys…“

„Ale nenařídíš.“

Alec se usmál. Jeho křehká malá novomanželka mu začínala rozumět. Ale i on začínal chápat její způsob myšlení. Ta pošetilá žena si dosud neuvědomovala, že její srdce mu už podlehlo. Přesto si přál, aby to přiznala nahlas. „Myslela jsi vážně to, co jsi řekla Elizabeth? Zůstala bys po mém boku, kdybych byl zraněn?“

„Ovšem.“

Ani se neohlédla, když dodala: „Můžeš se přestat tak chytrácky usmívat, muži. Každá manželka by zůstala u svého muže. Je to její povinnost.“

„A ty bys vždycky vykonávala svou povinnost.“

„Ano.“

„Dám ti dva týdny, Jamie, aby sis to rozmyslela, ale nakonec stejně budeš nosit můj pléd.“ Když se tak díval na Jamii, uvědomil si, jak jsou jeho přání rozporuplná. Ve skutečnosti chtěl, aby o něho měla starost. Chtěl, aby ho milovala. Byl však zároveň rozhodnut, že on nebude milovat ji. Jeho důvody byly prosté: válečník nemiluje svou ženu; jenom ji vlastní. I k tomu byl ovšem dobrý důvod: láska komplikuje jakékoliv další vztahy. Také podkopává zemanův smysl pro povinnost. Ne, nikdy se nemůže do Jamie zamilovat. Ale Ať ho vezme čert, jestli se ona nezamiluje do něho.

„Dva týdny.“

Nepotřebovala, aby jí to připomínal. „Jsi velmi sebevědomý, muži.“

„Je dobře, že sis toho všimla.“

Alec vyšel ze síně, než mohla zdusit smích, který ho rozčiloval. Jeho vojáci čekali na nádvoří a za hradbami a přáli si vědět, jak je na tom jejich druh. Několik set mužů bylo připraveno stát na stráži u mrtvého Anguse. Nevrátili by se na svá lůžka, dokud by neměli možnost podívat se na něj. Takové bylo jejich právo a Alec by jim ho neupíral.

Angus se probral ze spánku vyvolaného drogou, právě když Jamie zavřela oči. Klečela na zemi, chodidla skrytá pod lemem svých šatů. Dlouhé vlasy jí splývaly po zádech jako pokrývka. Angus zaúpěl, když se pokusil pohnout svou rozbolavělou paží. Chtěl se té bolesti zbavit, ale když se pokusil pohnout drahou rukou, cítil, že ho někdo drží.

Otevřel oči a ihned spatřil tu ženu. Její hlava spočívala nedaleko jeho nohy. Oči měla zavřené. Nevěděl, jak je možné, že ji zná, ale byl si jist, že má jasně fialkové, okouzlující oči.

Angus myslel, že spí, ale když se pokoušel odtáhnout ruku z jejího sevření, nenechala ho.

Pak se do síně začali trousit vojáci, což vzbudilo jeho pozornost. Jeho přátelé se na něho usmívali. Angus se jim pokoušel odpovědět na pozdrav. Cítil bolest, to ano, ale jejich úsměvy mu řekly, že neumírá. Možná, pomyslel si, že poslední pomazání, jehož slova zaslechl, bylo určeno někomu jinému.

Alec s Gavinem po boku stáli u vchodu a čekali. Alec hleděl na svou manželku, ale Gavin sledoval vojáky.

Byl to magický okamžik. Zdálo se, že vojáci doslova strnuli údivem nad tím, co měli před očima. Všichni si uvědomili, že Alecova paní zachránila jejich druha před jistou smrtí. Angusův slabý úsměv ten zázrak jen potvrzoval.

Síň pojala pouhou třetinu celkového počtu mužů, ale jakmile první z nich poklekl a sklonil hlavu, následovali ho další, až nakonec klekali i muži venku.

Alec věděl, že je to spontánní projev oddanosti, ale nebyl určen Angusovi. Ne, Angus patřil k nim. Před ním by neklekali. Vojáci projevovali svou oddanost a naprostou věrnost Jamii.

A jeho žena při té tiché přísaze spala.

„Tvrdil jsem, že jí bude trvat dlouhou dobu, než získá jejich důvěru,“ řekl Gavin Alecovi.

„Mýlil jsem se. Trvalo jí to necelý den.“

Marcus se svou sestrou Edith vešel do síně právě v okamžiku, kdy ji opustil poslední voják.

Čekali po Gavinově boku, držíce za ruku Annii, která přišla s nimi.

„Vidíš, Annie? Říkala jsem, že se Angusovi daří lépe. Podívej, jak se usmívá,“ zašeptala Elizabeth dobrou zprávu, pak pustila Anniinu ruku a spěchala ke svému manželovi.

„Lady Jamie zachránila Anguse,“ řekl Markovi Gavin. „Nastal čas radosti, příteli, ne smutku. Proč se tak mračíš?“

„Angusovi by se to podařilo i bez jejího přispění. Byla to vůle boží, ne její.“

Jeho ostrý hlas vzbudil Alecovu pozornost. „Ty nepřijímáš mou manželku, Marku?“ zeptal se podezřele klidným hlasem.

Válečník ihned zavrtěl hlavou. „Přijímám ji, protože je tvoje žena, Alecu, a dám za ni i svůj život,“ dodal. „Ale moji oddanost tak snadno nezíská.“

Anna a Edith stály Markovi po boku a začaly se mračit, když vyslechly ten rozhovor. Alec se na obě podíval a znovu promluvil: „Vy všichni jí budete dávat najevo, že ji vítáte mezi sebe. Rozumíte?“

Ženy okamžitě přikývly na souhlas. Markovi to trvalo o něco déle. „Cožpak jsi tak brzo zapomněl na Helenu, Alecu?“

„Je to už víc než tři roky,“ ozval se Gavin.

„Nezapomněl jsem,“ prohlásil Alec.

„Tak proč…“

„Oženil jsem se na žádost svého krále, Marku, a ty to moc dobře víš. Než se obrátíte k mé ženě zády, pamatujte si tohle, vy všichni. Jamie také jednala na rozkaz svého krále. Nechtěla si mne vzít o nic víc než já ji. Patří jí vzdát hold za to, že konala svou povinnost.“

„Ona se skutečně za tebe nechtěla provdat?“ zeptala se Annie. V hnědých očích se jí zračilo překvapení.

Alec zakroutil hlavou. „Jediný důvod, proč s tebou o té věci mluvím, Annie, je ten, že jsi Helenina sestra. Jamie byla zaslíbena jinému muži. Proč by se měla chtít provdat za mne?“

„Angličané nás nenávidí stejně jako my je,“ vmísil se do hovoru Gavin.

„Tvoje žena neví, jaké má štěstí,“ stydlivě prohlásila Annie.

Alec se usmál upřímnosti v jejím hlase. Nechal pak trojici za sebou, zamířil ke spící manželce a něžně ji zdvihl do náruče. Přitiskl ji k sobě.

Gavin ho následoval, protože měl v úmyslu zaujmout stráž u Anguse.

„Zajímalo by mne, Alecu, jak dlouho bude trvat tvé ženě, než přijme nás?“ poznamenal.

„Jen krátký čas,“ odpověděl Alec. Zamířil ke svému lůžku a pak zavolal přes rameno:

„Usadí se, Gavine. Uvidíš.“

KAPITOLA 1

Hned první týden Jamie způsobila tři války.

Její záměry byly zcela chvályhodné. Rozhodla se vytěžit co nejvíc ze situace, že se provdala za mocného zemana. Chtěla vykonávat své povinnosti jako jeho manželka a starat se o něj i o jeho domácnost. V každém případě, ať už Alecovi takový plán vyhovoval, nebo ne, nechtěla se svým povinnostem vyhýbat.

V koutku duše začínala potají myslet na to, že při množství práce, spojené s novými povinnostmi, by zároveň mohla začít s prováděním některých potřebných změn. Nu, kdyby se do toho opravdu pořádně pustila, mohlo by se jí dokonce podařit ty barbary z Vysočiny zcivilizovat.

Války přišly jedna za druhou a vždy k nim došlo naprosto nenápadně. Jamie si vůbec nepřipouštěla, že by ke vzniku jediného sporu došlo její vinou. Ne, za všechno mohli ti Skotové, jejich směšné zvyky, paličatá povaha a především jejich nezlomná pýcha. Byla snad její chyba, že žádný z těch barbarů neměl ani za mák rozumu?

Toho dne, kdy ošetřovala Anguse, si Jamie po poledním jídle na chvíli lehla. Byla přesvědčená, že zasluhuje dlouhý odpočinek, ale pak si vzpomněla, že je neděle a ona zmeškala mši. Bylo přece její povinností zúčastnit se bohoslužby a zjištění, že se nikdo neobtěžoval s tím, aby ji probudil, ji popudilo. Teď bude muset jít a zajeden šilink si koupit odpustek.

Oblékla si blůzu smetanové barvy a rubínově červenou sukni, pak si uvázala splétaný opasek tak volně, až jí sklouzl na boky, jak se tehdy nosilo. Nechodila sice ke dvoru, ale držela krok s nejnovější módou, i když s tím byla otrava. Nechtěla, aby si Skotové mysleli, že je hloupá venkovská husa. Je přece teď manželkou jejich zemana a musí vždy vypadat, jak se sluší.

Učesala si vlasy, štípla se do tváří, aby jí zrůžověly, a vypravila se za svým pacientem, protože chtěla zjistit, jak se mu daří. Pokud bude s Angusem všechno v pořádku, vyhledá pak kněze a svěří se mu se svým hříchem. Děsila se pokání, které ji čekalo.

Štěstí však stálo na její straně. Angus poklidně spal a v síni byl přítomen i kněz. Seděl zde na stráži vedle bojovníka.

Kněz se začal zvedat, když spatřil přicházející Jamii. „Zůstaň prosím sedět, otče,“ řekla s úsměvem Jamie.

„Ještě nás řádně neseznámili,“ odpověděl kněz. „Jsem otec Murdock, lady Jamie.“

Bylo obtížné porozumět mu. Jeho hlas byl jemný zrovna tak jako jeho vlasy. Měkký chrčivý přízvuk v jeho řeči potíže ještě zvyšoval. Mluvil, jako by měl naléhavou potřebu se rozkašlat.

Jamie skoro zatoužila zakašlat místo něho.

„Polevila už bolest v prsou, otče?“ zeptala se.

„Ano, milady, polevila,“ odpověděl otec Murdock. „Už řadu nocí jsem se tak dobře nevyspal. Ten elixír, který jsi mi dala, způsobil skutečný zázrak.“

„Chtěla bych ti připravit hojivou mast na prsa,“ řekla Jamie. „Do konce týdne se toho kašle zbavíme.“

„Děkuji, děvče, za to, že se staráš o starého muže.“

„Musím tě však varovat, otče, zápach toho mazání bude tak odporný, že se ti přátelé budou na hony vyhýbat.“

Otec Murdock se usmál. „To nevadí.“

„Odpočíval Angus klidně?“

„Ted spí, ale předtím ho musel Gavin uklidňovat. Angus se pokoušel strhnout si obvazy ze zraněné paže. Elizabeth byla tak vyděšená, že tě chtěla probudit. Gavin ji pak poslal spát.“

Jamie se při těch novinách zamračila a pak začala zkoumat válečníkovy nateklé prsty. Jejich barva se jí zdála být v pořádku, což ji potěšilo. Pak mu položila ruku na čelo. „Nedostal horečku,“ oznámila. „Tvoje modlitby ho zachránily, otče.“

„Ne, děvče,“ protestoval kněz. „To tys ho zachránila. Bůh se rozhodl nechat Anguse mezi námi a ve své moudrosti sem poslal tebe, aby ses o něho postarala.“

Jeho chvála ji uvedla do rozpaků. „Nu, poslal sem hříšnici,“ vyhrkla ve snaze mít nepříjemnou záležitost co nejdřív za sebou. „Zmeškala jsem ranní mši,“ vysvětlovala poté, co mu vtiskla do dlaně šilink. „Prosím, přijmi tuto minci jako odpustek.“

„Ale, paní…“

„Nyní, otče, než rozhodneš o mém pokání, ráda bych vysvětlila své důvody. Nezmeškala bych mši, kdyby mne Alec probudil,“ řekla. Ruce měla opřeny na bocích a shrnula si vlasy dozadu přes rameno gestem, které otci Murdockovi připadalo okouzlující. Na čele se jí objevila vráska. „Když o tom uvažuji, je to vlastně i Alecův hřích. Co myslíš?“

Kněz na její otázku dlouho neodpovídal. „Víš,“ pokračovala, „čím víc se k tomu prohřešku vracím, tím víc jsem přesvědčena, že by ti minci měl věnovat Alec. Je to přece skutečně jeho vina.“

Otec Murdock jen s obtížemi sledoval tok jejích myšlenek. Měl pocit, jako by se síní hnala smršť. Smršť, při které zároveň září slunce. Kněz měl chuť začít se smát jen z čisté radosti.

Chmury, které naplňovaly Alecův dům od Heleniny smrti, byly ty tam. Byl o tom přesvědčen. Viděl, jakým pohledem sledoval zeman svou ženu v průběhu noci, kdy ošetřovala Anguse.

Vypadal zrovna tak překvapeně jako všichni ostatní… a zrovna tak potěšeně.

„Otče?“ ptala se Jamie. „Co si myslíš o mém trápení?“

„Ani jeden z vás nezhřešil.“

„Ne?“

Otec Murdock se usmál nad překvapením, které vyvolala jeho slova. Lady Jamie vypadala ohromeně. „Jsi velmi zbožná, paní, nemám pravdu?“

Bylo by hříchem dovolit, aby si to starý kněz myslel. „Bože, to ne,“ řekla rychle. „Nemohu připustit, abys věřil takovému bludu. To proto, že kněz u nás doma… nu, on je velmi zbožný a musím říci, že jeho pokání jsou obvykle strašná. Myslím, že ho k přísnosti vede nuda. Přinutil Agnes, aby si ostříhala vlasy. Celý týden pak plakala.“

„Agnes?“

„Jedna z mých drahých sester,“ vysvětlovala Jamie.

„Musela spáchat hrozný hřích,“ podotkl otec Murdock.

„Usnula na jednom jeho kázání,“ přiznala Jamie.

Kněz se pokusil zadržet smích. „Tady nejsme tak přísní,“ prohlásil. „Slibuji, že tě nikdy nebudu nutit, aby sis ostříhala vlasy, paní.“

„Jaká škoda, že jsi tehdy nežil u nás,“ prohlásila Jamie. „Od doby, kdy byla Agnes nucena ostříhat si vlasy, se jí přestaly kroutit.“

„Kolik je vás v rodině?“ zeptal se kněz.

„Bylo nás pět, samá děvčata, ale nejstarší, Eleanor, zemřela, když mi bylo teprve sedm let, takže se na ni dobře nepamatuji. Pak přišla dvojčata Agnes a Alice, pak Mary a já jsem nejmladší. Tatínek nás vychovával většinou sám,“ dodala s jemným úsměvem.

„Jste tedy řádná rodina, jak se zdá,“ poznamenal kněz a kývl hlavou. „Jsou tvé sestry stejně krásné jako ty?“

„Ach, ještě mnohem hezčí. Maminka mne teprve čekala, když se provdala za tatínka. Víš, on ztratil ženu a maminka přišla o svého manžela těsně po svatbě. Tatínkovi to ale nevadilo. Považoval mě za svou nejmladší už od chvíle, kdy se oženil s maminkou.“

„Dobrý člověk,“ poznamenal otec Murdock.

„Ano,“ souhlasila Jamie a povzdechla si. „Jen promluvím o své rodině, a už se mi po ní stýská.“

„Pak o ní nebudeme dál mluvit,“ rozhodl otec Murdock. „Vezmi si zpět svůj peníz, prosím, a využij ho k lepšímu účelu.“

„Byla bych raději, kdyby sis ho ponechal. Duše mého manžela jistě potřebuje trochu péče. Je koneckonců zeman a musel zabít v boji několik mužů. Nevysvětluj si to špatně, otče, protože Alec by jistě nikdy neutratil lidský život bez vážného důvodu. I když ho neznám tak dobře jako ty, věřím, že nechtěl spáchat hřích. V srdci vím, že je to pravda. Musíš mi v té věci věřit, otče.“

Alec vešel do síně právě v okamžiku, aby zaslechl, jak Jamie obhajuje jeho charakter.

„Souhlasím s tebou, děvče,“ odpověděl kněz. Zvedl oči a spatřil popuzený výraz na tváři svého zemana. Jen s obtížemi zadržel smích.

„Tak dobře,“ řekla Jamie se znatelnou úlevou. „Jsem ráda, že souhlasíš. Přestože je ode mne hanebné to přiznat, řeknu ti, že už začínám být unavená z toho, jak musím neustále uvažovat o své duši. Otec Charles nás vedl k tomu, abychom přiznaly i každou myšlenku. Je pravda, že byly doby, kdy jsem si dokonce občas něco vymyslela, jen abych ho potěšila. Je to ten nejsvědomitější kněz a my jsme vskutku vedli poklidný život. Nedělo se nic hříšného.“

Otec Murdock si pomyslel, že jejich kněz je spíš dost fanatický. „Tady u nás jsme mnohem mírnější, lady Jamie.“

„To ráda slyším,“ odpověděla Jamie. „Teď, když jsem vdaná, musím také pečovat o duši svého muže, a jestli mi z toho nezešedivějí vlasy, pak už nevím z čeho. Otče, opravdu věřím, že budeme dobrými přáteli. Musíš mi začít říkat Jamie, ano?“

„Věřím především tomu, Jamie, že máš laskavé srdce. Přišel s tebou závan svěžího vzduchu, který tento studený starý hrad potřebuje.“

„Ano, otče, má laskavé srdce,“ přerušil ho Alec. „Bude se muset toho nedostatku zbavit.“

„Mít laskavé srdce není nedostatek.“ Jamie byla ráda, že vyslovila to procítěné prohlášení ještě tváří v tvář duchovnímu, protože jakmile se obrátila čelem ke svému muži, nebyla schopna promluvit jediné slovo. Místo toho zalapala po dechu. Alec byl z poloviny nahý.

Byl oblečen jako barbar. Měl na sobě bílou košili, ale to byla jediná civilizovaná část oděvu, která pokrývala jeho urostlé tělo. Košili zčásti zakrýval konec jeho plédu přehozený přes rameno. Zbytek plédu měl ovinut kolem pasu. Byl nařasen do hlubokých skladů, které udržoval na místě úzký splétaný opasek a spadal jen do poloviny stehen. Černé boty, na obnošených místech zasedlé, pokrývaly jen část jeho svalnatých nohou.

Kolena měl holá.

Alec myslel, že Jamie snad omdlí. Snažil se nedat na sobě znát podráždění a chvíli trpělivě čekal, až si zvykne na jeho oděv. Pak řekl: „Jak se daří Angusovi?“

„Prosím?“ Neustále zírala na jeho kolena.

„Co Angus?“ opakoval Alec o něco hlasitěji.

„Ach, Angus, ovšem,“ odpověděla a několikrát kývla hlavou.

Když stále nepromluvila ani slovo, Alce ji vyzval: „Dívej se mi do očí, když s tebou mluvím, ženo.“

Jamii jeho přísná výtka vyděsila. Rychle učinila, jak poručil.

Alec byl přesvědčen, že oheň v jejích tvářích by mohl způsobit požár. „Jak dlouho si myslíš, že ti potrvá, než si zvykneš na způsob mého ustrojení?“ zeptal se nevrlým hlasem.

Rychle se vzpamatovala. „Jaký způsob?“ zeptala se s nevinným úsměvem.

Jeho ústa se zkřivila trpkým úsměškem. „Budu muset vždy opakovat, co řeknu?“

Místo odpovědi jen pokrčila rameny. „Chtěl jsi se mnou o něčem hovořit?“ zeptala se pak.

Rozhodl se ji uvést do rozpaků. „Ženo, viděla jsi mne přece bez oděvu, a přesto se chováš…“

Skočila k němu a přitiskla mu nuku na ústa. „Cítila jsem tě nahého, muži. Ale neviděla. V tom je rozdíl,“ dodala. Ruka jí klesla, když si uvědomila, co udělala, pak ucouvla. „Pamatuj na své způsoby před očima duchovního, Alecu.“

Obrátil oči v sloup.

Pomyslela si, že se snad modlí za trpělivost. „A teď mi pověz, co sis přál.“

„Chci mluvit s Angusem,“ odpověděl Alec. Zamířil k lůžku, ale Jamie mu ihned vstoupila do cesty. Rukama si opět podpírala boky. „Teď spí, Alecu. Můžeš s ním mluvit později.“

Nemohl uvěřit tomu, co slyšel. „Probuď no.“

„Toho už jsi zřejmě dosáhl svým křikem,“ zamumlala.

Zhluboka se nadechl. „Probuď ho,“ přikázal jí znovu. Mírnějším hlasem pak dodal:

„Jamie?“

„Ano?“

„Neříkej mi pořád, co mám dělat, a co ne.“

„Proč?“

„Proč?“

Než byla schopná sebrat odvahu, aby mu odpověděla, musela si připomenout, co jí manžel slíbil: že s ní nikdy neztratí trpělivost. Výraz na jeho obličeji byl děsivý. „Proč ti nikdy nesmím říci, co máš dělat, a co ne?“

Věděla, že se mu její otázka nelíbí. Zatínal teď zuby. Svaly ve tvářích se mu několikrát pohnuly. Uvažovala, jestli manžel vypadá vždy tak nervózně, nebo je to výjimka.

„Takový je tady u nás zvyk,“ podotkl otec Murdock.

Duchovní se těžce zvedl ze židle a spěchal k lady Jamii. Znal Aleca Kincaida dlouhá léta, až příliš dobře poznával výraz v jeho očích, a měl v úmyslu zasáhnout ve prospěch Jamie dříve, než Alec vybuchne. Začas Jamie jistě pozná, jaké nebezpečí jí hrozí, bude-li klást svému muži takové otázky. Do té doby, rozhodl se kněz, bude muset na ni dohlédnout. „To děvče je zde jen krátce, Alecu. Jistě neměla v úmyslu něco namítat.“

Alec přikývl. Jamie zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem něco namítat, otče, i když jsem nechtěla mluvit drze. Chtěla bych prostě, aby mi vysvětlil, proč mu nemám říkat, co má dělat. On mi to říká dost často.“

Měla tu drzost se dívat na něho rozladěně. „Jsem tvůj manžel a tvůj zeman, ženo. Ty dva důvody ti nestačí?“

Svaly v jeho čelisti se opět pohnuly. Jamii to uchvacovalo. Uvažovala, jaký elixír by potřeboval on, aby se zbavil takové nervozity, pak dospěla k názoru, že pokud se bude tak dívat na ni, nebude se tím trápit.

„Tak tedy?“ naléhal Alec a výhružně postoupil o krok blíž.

Neustoupila ani o palec. Naopak, vyšla mu o krok vstříc. Alec byl bez sebe. Bylo známo, že je schopen přimět k úprku dospělé muže, a teď se mu troufale staví na odpor taková drobná žena. Hrome, uvědomil si, ona se mu opravdu staví na odpor.

Kněz se znovu pokusil zasáhnout. „Lady Jamie, opovažuješ se podněcovat jeho hněv?“

„Alec ve vztahu ke mně nikdy nedá průchod své prchlivosti,“ oznámila Jamie a upřeně hleděla na manžela. „Je velmi trpělivý muž.“ Protože se dívala na Aleca, nemohla vidět udivený výraz duchovního. „Dal mi své slovo, otče. Nikdy ho neporuší.“

Bože, jak si ho dobírala. Alec nebyl schopen rozeznat, jestli touží ji uškrtit, nebo políbit.

„Chceš, abych svého slibu litoval, ženo?“

Zavrtěla hlavou. „Nechci. Tvůj postoj mě však skutečně zajímá. Jak můžeme spolu vycházet, když se nenaučíš přizpůsobovat se? Alecu, jsem tvá manželka. Cožpak mi moje postavení nedovoluje, abych ti řekla…“

„Nedovoluje,“ prohlásil Alec a hlas měl tvrdý jako kámen. „A kdybychom měli mluvit o přizpůsobení, pak bys to měla být ty, kdo se přizpůsobí. Řekl jsem to dost jasně?“ Výraz na jeho tváři dával jasně najevo, že by se s ním neměla přít. Jamie na něj nedbala.

„Manželka tedy nesmí vyslovit svůj názor?“

„Nesmí.“ Alec dlouze povzdechl a pokračoval: „Vidím, že nechápeš, jak to tady u nás chodí, Jamie, a proto ti dnes tvé drzé chování prominu. Ale v budoucnu…“

„Nebyla jsem drzá,“ namítala Jamie. „Jen jsem si chtěla udělat jasno ve své nevědomé mysli. Řekni mi prosím,“ pokračovala, „jaké jsou mé povinnosti manželky? Chtěla bych je začít vykovávat co nejdříve.“

„Nemáš žádné povinnosti.“

Zachovala se, jako by ji uhodil. Alec zahlédl v jejích očích záblesk opravdového hněvu, když od něj ustoupila o krok dál. Nevěděl, co si má o tak podivném chování myslet. Cožpak nevidí, jak pozorně se k ní chová?

Usoudil, že asi ne, když se ozvala s další drzou poznámkou.

„Každá manželka má nějaké povinnosti, i ta s vlastními názory.“

„Ty nemáš.“

„Podle skotských zákonů, nebo podle tvých?“

„Podle mých,“ odpověděl. „Zahojí se ti mozoly na dlaních, Jamie. Nebudeš tu dělat otrokyni.“

Pohoršené vyjekla: „Chceš snad tvrdit, že doma jsem dělala otrokyni?“

„Ano.“

„Ne,“ téměř zakřičela. „Jsem pro tebe tak nedůležitá, že mi ani nedovolíš, abych si zde našla své místo, Alecu?“

Neodpověděl jí, protože skutečně nevěděl, co to proboha blábolí.

Anguse probudil drsný příkaz jeho zemana, po němž následovaly otázky v rychlé gaelštině. Mysl raněného válečníka pracovala kupodivu jasně. Přestože jeho hlas zněl slabě, byl schopen výstižně odpovídat na Alecovy otázky. Když byl zeman se svým výslechem u konce, Angus vyloudil na tváři úsměv a zeptal se, jestli by se mohl přidat na lov k nim.

Alec jeho žádost s úsměvem zamítl. Jamie slyšela, jak mu říká, že až se bude cítit lépe, bude se moci přemístit do své chýše, kde se o něj postará jeho žena.

Zamířil ven ze síně, ale Jamie ho dohnala. „Alecu?“

„Co je?“ odsekl a obrátil se k ní.

„V Anglii je dobrým zvykem, aby manžel dal své ženě ranní políbení,“ lhala. Právě si to pravidlo vymyslela, ale tušila, že na to jistě nepřijde.

„Nejsme v Anglii.“

„Je to všude dobré,“ zašeptala.

„Je to dobré tam, kde žena nosí pléd svého manžela.“

„Takže tohle ti vadí, ano?“

„Mám sluch naprosto v pořádku, ženo. Nemusíš na mne zvyšovat hlas.“

Alec si zachoval tvrdý výraz. Bylo to obtížné. Její zklamání bylo zjevné. Chtěla, aby se jí dotkl. Alec usoudil, že právě dosáhl malého vítězství, které potřeboval. Necítil nejmenší výčitky svědomí, když využil vzájemné fyzické přitažlivosti k tomu, aby nad ní získal výhodu, a přemýšlel, proč ho to nenapadlo už dříve. Do konce týdne bude nosit jeho pléd, usuzoval, zvláště když v té době bude odmítat se jí dotknout.

„Alecu, kde budou mé peníze v bezpečí?“ zeptala se.

„Na krbu za tebou stojí dóza,“ odpověděl. „Ulož své šilinky k ostatním penězům, chceš-li.“

„Smím si vypůjčit trochu tvých peněz, budu-li potřebovat?“

„Je mi to jedno,“ odpověděl jí přes rameno.

Rozladěně se zamračila na jeho záda, protože se ani neobtěžoval při odchodu ji pozdravit, pak začala uvažovat, k čemu se chystá, když sáhl na zeď a vzal si svůj meč.

„Víš, kam má namířeno, otče?“ zeptala se, jakmile Alce vyšel ze síně.

„Na hon,“ odvětil otec Murdock, když se posadil zas vedle Anguse.

„Ale jistě ne pro zábavu, že? Aby ulovil něco k večeři?“

„Ne, děvče. Vydává se na hon na ty, kteří tak ublížili Angusovi. Až je najde, rozhodně z toho nevyvážnou se zdravou kůží.“

Jamie věděla, že taková odplata je podle měřítek těch válečníků považována za zásluhu.

Přesto se jí to nelíbilo. Ani trochu. Násilí přece plodí zas jen násilí, že? To byl další její názor, se kterým její manžel nebude nikdy souhlasit.

Jamie si odevzdaně povzdechla. „Půjdu a přinesu ti nějaké další peníze,“ řekla duchovnímu.

„Jen Bůh ví, kolik odpustku bude ten člověk za celý dnešní den potřebovat.“

Otec Murdock se usmíval. Přemýšlel, jestli Alec ví, jak dobře si vybral. „V našich horách bude hořet mnoho ohňů,“ řekl Angusovi, přestože se zdálo, že válečník zase usnul.

„Máš pravdu,“ zašeptal Angus.

„Slyšels, jak na sebe křičeli Alec se svou nevěstou? Kdybys měl oči otevřeny, viděl bys létat jiskry.“

„Slyšel jsem to.“

„Co soudíš o své zachránkyni, Angusi?“

„Zbláznil se do ní.“

„Bylo načase.“

Angus přikývl. „Ano, bylo načase. Kincaid už vytrpěl dost bolesti.“

„Neví, co si o ní má myslet. Soudím tak podle toho, jak se na ni dívá.“

„Hodlá ti dát peníz vždy, když ji Alec popudí?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

Otec Murdock silně zakašlal a plácl se do kolen. „Rozhodla se věnovat se tomu, že ho přizpůsobí ke svému obrazu. Ale pro starého muže bude potěšením to sledovat.“

Jamie se vrátila ke knězi, podala mu další dvě mince a zeptala se, proč se usmívá.

„Myslel jsem na změny, které máš v úmyslu provést, děvče,“ přiznal se kněz. „Vím, že to pro tebe nebude snadné, ale za čas si tento klan oblíbíš právě tak jako já.“

„Uvažoval jsi, otče, že všechny takové změny by mohl provádět právě klan?“ zeptala se Jamie a v očích jí svítilo šibalství.

Kněz si pomyslel, že s ním žertuje. „Bojím se, že sis před sebe postavila neproveditelný úkol,“ řekl jí s pobavením.

„Nakolik neproveditelný?“ zeptala se. „Tak neproveditelný, jako kdybych se rozhodla sama sníst celého medvěda?“

„Ano, právě tak neproveditelný.“

„Dokázala jsem to.“

„Jak?“

„Jedno sousto za čas.“

Otec Murdock se opět plácl do kolen a zazněl jeho smích, který byl následován záchvatem kašle. Jamie odběhla do své ložnice, namíchala odporně páchnoucí mast, kterou mu slíbila, a vrátila se k němu. „Musíš hodinu nebo dvě počkat, až se usadí, a pak si ji vetřeš do prsou, otče.“

Kněz přijal nabízenou mast s nedůvěřivým výrazem. „Páchne to jako mršina, děvče.“

„Ten pach není důležitý, otče. Slibuji, že ti pomůže od kašle.“

„Věřím ti, Jamie.“

„Otče? Myslíš, že by Alecovi vadilo, kdybych se trochu porozhlédla tam nahoře?“

„Ovšemže ne, děvče. Je tu nyní tvůj domov.“

„Bydlí někdo v těch pokojích?“ Kněz zavrtěl hlavou.

„Pak bych si mohla přestěhovat věci do jedné z těch komnat, nemyslíš?“

„Ty se chceš přestěhovat… děvče, Alecovi se nebude líbit, že ho opouštíš.“

„Právě kvůli Alecovi na to myslím,“ namítla Jamie. „Tady dole není žádné soukromí, otče. Jsem přesvědčena, že v některém z těch horních pokojů bude mnohem větší pohodlí. Uděláš mi tu laskavost a zeptáš se ho na to, ano?“

Nemohl na její žádost říci ne. Lady Jamie měla tak okouzlující úsměv. „Zeptám se,“ slíbil

jí.

Otec Murdock spokojeně seděl vedle Anguse a odpočíval. Málem usnul, když ho z dřímoty

vytrhlo zaskřípání kovu o kámen. Obrátil se směrem ke zvuku a spatřil Jamii, jak zápasí s těžkou truhlou. Tlačila ten těžký kus nábytku ven z jedné ložnice nad schodištěm.

Kněz vyrazil na druhou stranu síně a pak nahoru po schodech. „O co se snažíš, Jamie?“ zeptal se.

„Myslela jsem, že bych mohla uvolnit přední ložnici, otče,“ odpověděla Jamie. „Je tam pěkné veliké okno.“

„Ale proč vlečeš tu truhlu?“

„Zabírá příliš mnoho místa,“ odpověděla Jamie. „Nenamáhej se, otče. Jsem dost silná, abych to zvládla sama.“

Kněz nedbal na její chvástání a začal jí pomáhat s přemisťováním těžké truhlice do druhé místnosti. „Mělas ji vyprázdnit, než jsi ji začala stěhovat,“ podotkl.

Jamie potřásla hlavou. „Nemám právo nahlížet dovnitř. Není to můj majetek a každý má mít své soukromí.“

„Ta truhla patřila Heleně,“ řekl otec Murdock. „Myslím, že bys ji měla považovat za svou, Jamie.“

Než mohla na jeho slova odpovědět, kněz se otočil a vydal se ke dveřím. „Vrátím se raději k Angusovi. Měl bych na něho dávat pozor, než Gavin zas přivede Elizabeth.“

„Děkuji ti za pomoc,“ zavolala za ním Jamie.

To děvče je k nezaplacení, usoudil otec Murdock. Díval se stále směrem k ložnicím, zvědav, k čemu se chystá. Když se do velké síně vrátila Elizabeth, rozhodl se, že se podívá, co Jamii tak zaměstnalo.

Byla stále ve druhé ložnici. Svítily tam dvě svíce a ozařovaly pokoj měkkým světlem. Lady Jamie klečela před truhlicí. Zavírala právě víko, když otec Murdock vstoupil dovnitř.

„Nalezla jsi něco potřebného?“ zeptal se kněz.

Neuvědomil si, že pláče, dokud k němu nezvedla oči. „Copak je, děvče? Co tě tak rozlítostnilo?“

„Jsem bláhová,“ zašeptala Jamie. „Je mrtvá a já jsem ji ani neznala, otče, a přece pláču, jako by to byla má vlastní sestra. Povíš mi něco o Heleně?“

„Alec by ti měl o ní něco říci,“ řekl otec Murdock.

„Prosím, otče,“ žadonila Jamie. „Chci vědět, co se stalo. Jsem si jista, že ji Alec nezabil.“

„Dobrotivý Bože, to ne,“ přisvědčoval kněz. „Kde jsi slyšela takové rouhání?“

„V Anglii.“

„Helena se zabila sama, Jamie. Skočila ze skály nad pastvinou.“

„Nemohla to být náhoda? Nespadla odtamtud?“

„Ne, nebyla to náhoda. Viděli ji.“

Jamie potřásla hlavou. „Tomu nerozumím, otče. Byla tu velmi nešťastná?“

Kněz sklonil hlavu. „Musela být zoufale nešťastná, Jamie, ale dobře skrývala své pocity. Nesledovali jsme ji tak, jak bychom měli, uvědomuji si teď. Annie i Edith si myslí, že měla v úmyslu zabít se od chvíle, kdy se provdala za Aleca.“

„A Alec tomu věří?“ ptala se Jamie.

„Myslím, že ano.“

„Její smrt jím musela hrozně otřást.“

Otec Murdock na to neřekl nic, ale byl přesvědčen, že má pravdu. Skutečnost, že Alec o Heleně nemluvil, byla důkazem, že ta záležitost je dosud citlivá.

„Otče, proč by se žena, která má v úmysly spáchat sebevraždu, namáhala a nosila do manželova domu všechny své oblíbené věci. Zabalila si i dětské oblečení,“ pokračovala Jamie.

„A také krásné plátno. Nemyslíš, že je podivné, aby někdo…“

„Zakalil se jí rozum,“ namítal otec Murdock.

Jamie kroutila hlavou. „Ne, otče. Nemyslím, že se zabila sama. Jsem si jista, že to byla náhoda.“

„Máš laskavé srdce, děvče, a jestli se budeš cítit lépe, když uvěříš, že tak Helena zemřela, pak s tebou budu souhlasit.“

Pomohl Jamii vstát. Sfoukla svíčky a vydala se po boku kněze dolů po schodech. „Každý večer se budu modlit za její duši,“ slibovala.

Náhle do síně vběhla služebná, a jakmile spatřila Jamii, vykřikla: „Tvá sestra je zde, milady.“

Jamie stiskla otci Murdockovi ruku. „Jistě mě přijela navštívit Mary,“ vysvětlovala knězi.

„Omluvíš mě prosím?“

Byla už skoro ze dveří venku, když otec Murdock kývl na souhlas. „Přivedu Mary sem, aby se s tebou seznámila,“ zavolala ještě.

Jamie se vyřítila ven s úsměvem na tváři. Avšak už v okamžiku, když spatřila svou sestru, se její úsměv vytratil. Mary se rozplývala v slzách. Jamie se rozhlédla, aby zjistila, kde je Daniel, pak si uvědomila, že její sestra přijela sama.

„Jak jsi trefila sem k nám, Mary?“ zeptala se, když sestru objala na přivítanou.

„To ty ses přece vždycky ztrácela, já ne,“ řekla jí Mary.

„Nikdy jsem se neztratila,“ protestovala Jamie. „Tak už přestaň plakat.“ Všimla si, že je sleduje několik Kincaidových vojáků. „Pojď, trochu se projdeme, ať si můžeme pohovořit o samotě. Musíš mi povědět, co tě tak rozrušilo.“

Jamie vedla svou sestru po pěšině dolů směrem k dolním hradbám. „Tři Danielovi muži mi ukázali cestu sem,“ vysvětlovala Mary, když se trochu uklidnila. „Lhala jsem jim, Jamie. Řekla jsem jim, že mi Daniel dovolil vypravit se na návštěvu.“

„Ach, Mary, to jsi neměla dělat,“ řekla Jamie. „Proč jsi Danielovi prostě neřekla, že mě chceš vidět?“

„Tomu člověku nemohu říci vůbec nic,“ mumlala Mary. Pozvedla lem své žluté sukně a utřela si oči. „Nenávidím ho, Jamie. Utekla jsem.“

„Ne, něco takového přece nemůžeš myslet vážně.“

„Nemluv tak vyděšeně, sestro. Nenávidím ho, to ti říkám. Je krutý a proradný. Až ti řeknu, co se stalo, přísahám, že ho budeš také nenávidět.“

Dostaly se k nedostavěné zdi. Usedly na kámen tvořící její spodní okraj. „Tak dobře, Mary, pověz mi, co se stalo,“ vyzvala sestru Jamie. „Jsme tu úplně samy.“

„Je to celé hrozně zmatené,“ začala Mary. „Ale ty jsi jediná, s kým se odvažuji o tom mluvit, sestro.“

„Ano?“ podotkla Jamie.

„Daniel nechtěl, abych se mu oddala.“

Bylo to venku. Jamie předpokládala, že jí Mary řekne více, a Mary očekávala Jamiinu reakci. „Uvedl nějaký důvod?“

„Ano,“ odpověděla Mary. „Napřed jsem myslela, že je tak ohleduplný. Řekl, že mi chce dát čas, abych si na něho zvykla.“

„To bylo od něj velmi ušlechtilé,“ uznala Jamie. Zamračila se a uvažovala, proč Alec nepocítil takový soucit s ní. Pak si uvědomila, že Alec neprojevuje soucit nikdy a s nikým.

Mary znovu propukla v pláč. „Myslela jsem si, že je to tak, jak jsem ti řekla. Pak mi ale pověděl, že je se mnou velmi nespokojen, protože jsem chtěla, abys mne chránila, když nás napadli ti lapkové. On si totiž myslel, že já jsem měla chránit tebe“

„Proč?“

„Protože jsi nejmladší.“

„Vysvětlila jsi mu, že já jsem se lépe než ty vycvičila v dovednostech…“

„Snažila jsem se mu to vysvětlit, ale neposlouchal mě. A pak mě znovu urazil. Přiznávám, že jsem mu řekla několik ošklivých slov. Ale…“

„Co ti řekl?“

„Řekl, že jsem studená jako ryba, Jamie, a že takové jsou všechny Angličanky.“

„Ach, Mary, to bylo od něj velmi nevhodné říkat něco takového novomanželce.“

„To ještě není všechno, Jamie,“ mumlala Mary. „Když jsme přijeli do jeho sídla, čekala tam na něj ošklivá tlustá žena. Hned se mu vrhla do náruče. A on se vůbec nebránil. Políbili se přímo přede mnou. Co si myslíš o tom?“

„Máš pravdu, sestro.“

„Mám pravdu?“

„Dosáhlas toho, abych ho nenáviděla.“

„Říkala jsem ti to,“ prohlásila Mary. „Tak co? Co mám teď dělat, ptám se tě? Nikdy nenajdu cestu zpátky k tatínkovi a jsem si jistá, že Danielovi muži by mi ani nevěřili, kdybych jim řekla, že mi zeman dovolil vrátit se do Anglie.“

„Ano, pochybuji, že by uvěřili takové lži,“ přisvědčila Jamie.

„Chci k tatínkovi!“

„Já vím, Mary. I mně chybí. Někdy se mi také chce vrátit se domů.“

„Myslí si Alec také, že jsi studená jako ryba?“ Jamie pokrčila rameny. „Nic takového neřekl.“

„Má Alec nějakou metresu?“

„Cože?“

„Má Alec milenku?“ opakovala Mary.

„Nevím,“ odpověděla Jamie. „Možná má jinou ženu,“ zašeptala. „Ach, Bože, Mary, nikdy jsem o takové věci nepřemýšlela.“

„Mohla bych tady zůstat s tebou, Jamie?“

„Určitě bys chtěla udělat něco takového?“ Sestra přikývla.

„Mary, víš, když jsme se poprvé setkaly se svými manžely, myslela jsem si, že Daniel je z nich laskavější. Usmíval se a zdálo se, že má takovou veselou povahu.“

„Také jsem si toho všimla,“ řekla Mary. „Jamie, co když má pravdu? Co když opravdu jsem studená jako ryba? Jsou přece ženy, které nesnesou, aby se jich muž dotkl. Myslím, že taková byla i teta Ruth. Vzpomínáš si, jak hanebně se chovala ke svému muži?“

„Chovala se hanebně ke každému,“ poznamenala Jamie. „Vím, že tě uvedu do rozpaků, ale ráda bych věděla…“

„Ano, Mary?“

„Jsou všichni muži jako Daniel, nebo je Alec trochu… Ach, už ani nevím, na co jsem se chtěla zeptat. Teď se děsím, kdyby se mě měl Daniel dotknout, a všechno je to jeho chyba.“

Jamie nevěděla, jak sestře pomoci, ale rozhodla se to zkusit. „Mary, musím promluvit s Alecem, než se vydá na hon,“ vyhrkla.

„Potřebuješ jeho svolení, abych zde mohla zůstat?“ ptala se Mary s očividným strachem.

„Co když řekne ne?“

„Nepotřebuji jeho svolení,“ vychloubala se Jamie a snažila se mluvit sebejistě. „Musím s ním mluvit o něčem jiném. Jdi a počkej v síni, Mary. Seznam se s naším knězem. Jmenuje se Murdock. A přestaň se mračit, sestro. Bude se ti líbit. Není vůbec takový jako náš otec Charles. Přijdu za tebou, jakmile si promluvím s Alecem. Pak se domluvíme, slibuji.“

Jamie se dívala, jak její sestra odchází, a pak začala scházet ze svahu. Myslela si, že se podívá na spodní cestu, aby viděla, jestli Alec se svými muži už vyjel.

Jakmile vykročila za hradby, zastoupila jí cestu řada vojáků. Ukládali prkna na cestu přes vodní příkop. Zdálo se jí, že spadli z nebe. Působili hrozivěji než celé opevnění. A ona před nimi nemohla nikam ustoupit.

„Proč mi bráníte v cestě?“ zeptala se rudovousého muže stojícího přímo před ní.

„Je to rozkaz, paní,“ oznámil voják.

„Čí rozkaz?“

„Kincaidův.“

„Rozumím,“ odpověděla Jamie a snažila se nedat najevo své rozladění. „Opustil už tedy můj manžel své sídlo?“

„Ne,“ odpověděl voják. V očích se mu objevil úsměv. „Stojí přímo za tebou.“ Nevěřila, až když se ohlédla a hleděla přímo na prsa Alecovi. „Přicházíš jako stín,“

zašeptala, když se vzpamatovala.

„Kam jsi chtěla odejít?“ ptal se Alec.

„Hledala jsem tě. Proč jsi přikázal svým mužům, aby mě zadrželi?“

„Pro tvé bezpečí přece.“

„Jsem tedy tvým vězněm, jakmile opustíš hrad?“

„Pokud se na to díváš takhle,“ odpověděl Alec.

„Alecu, ráda bych si odpoledne vyjela na projížďku. Slibuji ti, že nikam neuteču. Jistě…“

„Jamie, nikdy jsem si nemyslel, že bys chtěla uprchnout,“ namítal Alec a bylo na něm znát úžas.

„Tak proč?“

„Ztratila by ses.“

„Ještě nikdy jsem se neztratila.“

„Ale ano.“

„A kdybych slíbila, že se neztratím?“

Viděla na něm, že si myslí, jak je její otázka pošetilá. K zemanovi pak přistoupil Gavin a převzal otěže Alecova hřebce. Než mohla Jamie vysvětlit, proč s ním potřebuje mluvit o Mary, nasedl na svého koně.

Zastoupila mu cestu. „Přijela Mary.“

„Viděl jsem ji.“

„Musím s tebou mluvit o sestře, než odjedeš. Je to velmi důležité, Alecu, jinak bych tě nezdržovala.“

„Poslouchám, ženo. Ptej se tedy.“

„Ach ne, musíme si promluvit o samotě,“ vysvětlovala chvatně Jamie. „Proč?“

Jamie se zamračila. Umíněný muž jí nic neusnadnil. Přistoupila k němu, dotkla se jeho nohy a řekla: „Kincaide, prosím tě, pojď se mnou, abych s tebou mohla hovořit o samotě. Řekl jsi mi, že mi vyhovíš ve všem, co si budu přát, bude-li to možné. A připadá mi, že tohle možné je.“

Hleděla na zem, když vyslovovala své mínění. Jakmile uslyšela jeho povzdech, věděla, že zvítězila, ale přesto hlasitě vyjekla překvapením, když vztáhl ruce a lehce ji zdvihl na svého

koně. Měla jen čas chytit se ho kolem pasu, než se dal hřebec do cvalu. Alec se zastavil, až byli daleko od opevnění a vojáku.

Jamie si urovnala sukni. Ocitli se na místě obklopeném stromy. Důkladně se rozhlédla po okolí, aby se přesvědčila, že jsou skutečně sami. Pak sklopila oči do klína.

Alecova trpělivost byla téměř u konce, když konečně jeho žena vyhrkla: „Proč jsi nepočkal, než ses mne zmocnil?“

Na takovou otázku nebyl připraven.

„Alecu, Daniel byl tak ohleduplný, že bral v úvahu Maryiny pocity. Chce, aby ho nejdříve lépe poznala. Co si o tom myslíš?“

„Myslím, že nijak zvlášť netouží dostat ji do postele, jinak by tam už byla; to si myslím. A tebe jsem si vzal, protože jsem chtěl,“ pokračoval. „A tys mě také chtěla, že?“

„Ano,“ připustila Jamie. „Chci říci ne, alespoň zpočátku. Podívej, Alecu, teď si musíme promluvit o Maryiných starostech, ne o mých.“

Nedbal na její rozpaky. „Líbilo se ti to.“

Řekla mu pravdu, protože dobře věděla, že by byl schopen pokračovat se svými nestoudnostmi. „Ano.“

„Podívej se na mne.“

„Raději bych se na tebe nedívala.“

„Bylo by lepší, kdybys to udělala.“ Pomalu jí zvedl bradu a přinutil ji, aby mu pohlédla do tváře. Viděl, jak se červená. Nemohl odolat touze sklonit se k ní a políbit její nakrčené obočí.

„Tak co tě trápí?“

„A tobě se to líbilo?“ zeptala se.

„Ty to nevíš?“

„Daniel říká, že všechny Angličanky jsou studené jako ryby,“ řekla důrazně, aby si nemyslel, že žertuje. Alec se rozesmál.

„Na tom není nic směšného,“ prohlásila vážně. „A ještě jsi neodpověděl na moji otázku.“

„Jakou otázku?“ škádlil ji. „Jsem studená jako ryba?“

„Ne.“

Ulehčené vydechla. „Manželka potřebuje takové věci vědět, Alecu.“

„Chceš, abych si tě vzal teď?“

„Za dne? Proboha, to ne!“

„Budu se s tebou milovat, pokud okamžitě nedáš ruce pryč,“ prohlásil chraptivým hlasem. Uvědomila si, že se drží jeho nahých stehen. Okamžitě ho pustila. „Takže nezáleží na tom,

jestli nosím tvůj pléd, nebo ne, jak jsi mi chtěl namluvit předtím?“

„Nechtěl jsem ti nic namluvit; prohlásil jsem to jako skutečnost. Budeš nosit můj pléd, jinak se tě nedotknu. Už jsi skončila se svými otázkami?“

„Zlobíš se?“

„Ne.“

„Znělo to, jako by ses zlobil.“

„Přestaň mě popouzet.“

„Máš nějakou jinou ženu?“

Alec si uvědomil, že občas vůbec netuší, jakými cestami se ubírá její mysl. Napadaly ji nejnesmyslnější obavy. „Vadilo by ti, kdybych měl?“ zeptal se.

Přikývla. „Vadilo by ti, kdybych si něco začala s jiným mužem?“

„Co začala?“

„Víš přece, co myslím.“

„To bych nedovolil, Jamie.“

„Nu, ani já bych to nedovolila.“

„Mluvíš, jako bychom si byli rovni, ženo.“

Věděla, že ho rozzlobila. Zatoužila vyhladit mu vrásku z čela. „Pořád neodpovídáš na mou otázku, Alecu.“

„Ne, nemám jinou ženu.“ Usmála se.

„A nejsi studená,“ řekl jí. „A urazilas mě svou otázkou.“

„Jak jsem tě urazila?“

„Protože je mou povinností vzbudit v tobě vášeň. A já jsem ji vzbudil, Jamie, že?“

Jeho nadutost ji vlastně uklidnila, i když neměla ponětí proč. „Možná,“ zašeptala a hleděla mu na ústa. „A vlastně možná ani ne. Už jsem zřejmě zapomněla, jak to bylo, muži.“

Rozhodl se, že jí to připomene. Vzal její tvář do rukou a sklonil se k ní svými ústy. Jamie zavřela oči.

Jeho ústa se přitiskla majetnicky k jejím a jazyk vklouzl dovnitř v sexuálním rituálu, při kterém myslela, že se jí rozskočí srdce. Chtěla se odtáhnout, když ucítila, že se poddává, ale Alec jí nedovolil. Jeho ústa znovu a znovu drtila její, hladově a násilně, a ona brzy přestala myslet na odpor.

Rozpaloval ji ještě víc. Jamie začala napodobovat jeho pohyby, zprvu nesměle, pak odvážněji, až se jejich jazyky zmítaly ve smyslném, vzrušujícím pohybu. Když zaúpěla a instinktivně se snažila přitisknout se k němu, poznal, že je čas skončit. Musel by se jí okamžitě zmocnit, kdyby dál neovládl své rozvášněné pudy.

Hrome, byl rozpálenější než ona. Zklamaně zamručel a odtáhl se od ní. Musel jí odsunout ruce ze svých ramen. Jamie okamžitě zabořila tvář pod jeho bradu. Dýchala přerývaně, jako by právě dlouho běžela do kopce, a všimla si, že jeho dech se ozývá stejně nepravidelně jako její. To zjištění ji vedlo k myšlence, že na něho polibek zapůsobil zrovna tak silně.

Se všemi nadějemi byl však konec, když řekl: „Pokud jsi skončila se svými bláznivými otázkami, rád bych se vrátil k důležitějším záležitostem.“

Jak se opovažuje mluvit znuděně krátce poté, co si byli tak nádherně blízcí? „Nemusíš se chovat tak, jako by sis myslel, že jsem ti jen přítěží, Alecu.“

„To jsi,“ opáčil s povzdechem. Pobídl koně vpřed, jakmile se Jamie od něj odtáhla. Ihned si ji však zas přitáhl k hrudi. Ta žena bude muset poznat své místo v jeho domácnosti. Je přece jejím pánem, jejím zemanem a ona by si měla tu skutečnost konečně uvědomit.

„Neznáš svou vlastní sílu,“ zamumlala.

„Ne, ženo, to jen ty jí zatím nerozumíš.“ Zachvěla se, když uslyšela jeho ostrý hlas. „A…“

„Neopovaž se mne ptát, jestli se na tebe zlobím,“ zařval.

Usoudila, že dostala jasnou odpověď. Ten muž byl velmi rozezlen – a basta. Svatá pravda, v uších jí bude zaléhat ještě alespoň týden. „Nemusíš na mne křičet,“ řekla. „A chtěla jsem se jen zeptat, jestli by Mary mohla…“

„Neobtěžuj mě se starostmi své sestry,“ odsekl. Ztišil hlas a dodal: „Návštěva tvých příbuzných bude vždy vítána.“

Návštěva nebylo to pravé slovo, které měla na mysli, ale rozhodla se, že ho nebude toho dne už dál obtěžovat.

„Nejtěžší je vždy posoudit tvou náladu,“ podotkla, když se vrátili ke hradbám a Alec jí pomohl sesednout.

„Alecu?“

„Co ještě?“

„Myslím, že využiji každý den z těch dvou týdnů, které jsi mi dal, než budu nosit tvůj pléd. Myslím, že i ty bys mohl využít tu dobu k tomu, aby ses naučil… mne alespoň trochu mít rád.“

Alec se sklonil, vzal ji za bradu a řekl: „Mít tě rád? U všech čertů, ženo, právě v tomto okamžiku tě ani trochu nemám rád.“

Promluvil ve hněvu a zklamání, protože byl přesvědčen, že se odvážila posmívat se mu. Ale ublížený pohled v jejích očích ho přinutil svého výbuchu litovat. Vůbec si ho nedobírala, uvědomil si. A teď se dokonce zdálo, že se rozpláče.

Jamie se mu náhle vytrhla a rozzlobeně na něho pohlédla. Připomínala mu divokou kočku.

Už nevypadala, jako by měla slzy na krajíčku. Aleca to pobavilo a ulevilo se mu.

„Ty se mi také ani trochu nelíbíš, Kincaide.“ Měl tu drzost se na ni přitom usmívat. „Jsi příliš nadutý,“ dodala. „Ne, vůbec se mi nelíbíš.“

Alec pokynul svým mužům, pak znovu pohlédl na manželku. „Lžeš.“

„Nikdy nelžu.“

„Ale ano, Jamie, a navíc ne zrovna dobře.“

Obrátila se ke svému muži zády a začala stoupat nahoru. Alec se za ní díval a myslel si, jak hezky by vypadala, kdyby si oblékla jeho pléd. Najednou se obrátila a zvolala na něho: „Alecu? Dáš na sebe pozor, ano?“

Vycítil v jejím hlase obavy. Přikývl, dal jí odpověď, která ji uspokojila, ale neopomenul dodat: „Myslel jsem, že se ti nijak zvlášť nelíbím, Angličanko. Cožpak jsi tak brzy změnila své mínění?“

„Nezměnila.“

„Tak proč?“

„Pohleď, Kincaide, teď není čas na dlouhé řeči,“ odpověděla mu Jamie. Vrátila se zpátky k němu, aby jejich rozhovor neslyšeli vojáci. „Máš na starost svoji štvanici,“ řekla. „A mojí starostí bude utěšit Mary. Žádám tě, abys byl opatrný, Alecu.“ Dotkla se jeho nohy a pohladila ho. Alec pochyboval, že si své jednání zcela uvědomuje. Starostlivě se na něho dívala. „Udělej to třeba jen proto, abys mě popudil.“

„Uvědomuješ si, že mi říkáš Kincaide vždy, když se zlobíš?“

Štípla ho. „Nikdy se nerozzlobím,“ prohlásila. „Ani tehdy, když mi nesvěříš žádné povinnosti,“ dodala s kývnutím hlavy. „Nebude ti vadit, když v době tvé nepřítomnosti uspořádám jinak kuchyni? Prospěje mi to, Alecu, a o skutečnou práci požádám ostatní. Jen jim to nařídím.“

Neměl to srdce odmítnout. „Nepohneš ani prstem?“

„Ne.“

Přikývl. Než mohla pokračovat, řekl jí, aby pustila jeho nohu, jinak že ji stáhne s sebou. Nezdálo se, že by jeho hrozbě věřila.

Musel si povzdechnout nad jejím jednáním. Pak ji pustil z hlavy a začal se věnovat vážnějším úvahám.

Později téhož dne ho pak dostihl Gavin a on si vzpomněl na Jamiinu poznámku, že její starostí je utěšit sestru. Pomyslel si, že má na mysli návštěvu na celý den. Zjevně však mínila návštěvu na celý život.

Ano, pochopil to ve chvíli, kdy mu Gavin oznámil, že lady Jamie poskytla své sestře útulek. První válku tedy vyhlásili Fergusonové.

Alec věděl, že Daniel musí být bez sebe zlostí. Poslal Gavina zpátky domů, aby dohlédl na jeho ženu, dalšímu spolehlivému vojákovi svěřil sledování stopy a sám zamířil na panství Fergusonů.

Podařilo se mu zastihnout Daniela blízko hranice dělící jejich země. Alec přijížděl sám – záměrně – ale Daniel měl s sebou malou družinu. Všichni jeho muži byli v plné zbroji.

Alec zastavil koně a čekal, až Daniel učiní první pohyb.

Nemusel čekat dlouho. Daniel vytasil meč a hodil ho vzduchem tak, aby se špička jeho ostří zabodla do země těsně před Alecovým hřebcem.

Tento čin byl symbolem vyhlášení války. Nyní Daniel očekával, že Alec bude obřad opětovat. Danielův výraz byl neklidný, ale brzy se změnil ve výraz úžasu, když Alec potřásl hlavou a odmítl tasit zbraň.

„Opovažuješ se odmítat boj?“ zařval Daniel. Byl tak rozezlen, až mu na krku vystoupily žíly.

„Opovažuji, u sta hromů,“ zakřičel svou odpověď Alec.

„Nepřeješ si zvítězit?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Danieli, opravdu věříš, že toužím mít ve své domácnosti dvě Angličanky?“ Ta otázka trochu zmírnila Danielův hněv. „Ale…“

„Kdybych zvítězil, po celý zbytek života by Mary zůstala s Jamií. Žádáš ode mne příliš mnoho, příteli.“

„Ty jsi nesouhlasil s tím, aby mé ženě poskytla útulek?“ zeptal se Daniel. Po tváři se mu mihl náznak úsměvu.

„Ne,“ odpověděl popuzeně Alec.

„Tvoje žena se odvážila chránit přede mnou Mary, Alecu. Přede mnou. A moje žena jí to dovolila. Schovávala se za její záda jako dítě.“

„Takové jsou Angličanky, Danieli. Je tvou chybou, že jsi na tu skutečnost zapomněl.“

„To je pravda,“ připustil s povzdechem Daniel. „Zapomněl jsem na to. Ale nechci, aby se moje žena chovala jako zbabělec. Je hanebné, jak svou mladší sestru…“

„Není zbabělec,“ přerušil ho Alec. „Byla zvyklá se tak chovat. Jamie přiměla všechny své sestry, aby věřily, že je má chránit.“

Daniel se ušklíbl: „Obě jsou bláznivé.“

„Ano, jsou,“ přisvědčil Alec. „Jsme přáteli příliš dlouho, než abychom připustili, aby mezi nás vnesly rozkol ženy. Přijel jsem k tobě v dobré víře, Danieli, abych tě požádal… ne, abych ti přikázal vrátit se na mé panství a odvézt si svou ženu.“

„Má to být tedy rozkaz?“ zeptal se usmívající se Daniel.

„Má.“

„A kdybych přesto toužil po boji?“

„Pak ti vyhovím,“ odpověděl Alec. „Ale budou se muset změnit pravidla.“ Potlačovaný smích v Alecově hlase vzbudil Danielovu zvědavost. „Jak?“

„Vítěz získá obě ženy.“

Daniel zaklonil hlavu a zařval smíchy. Alec mu pomohl zachovat tvář před jeho muži.

Umožnil mu ustoupit, aniž by vypadal jako poražený. „Jistě by ses nechtěl své kořisti vzdát, Alecu, ale zahřívá mi srdce, když slyším, že ani ty nemáš se svou ženou lehké časy.“

„Usadí se.“

„Co se týče Mary, mám své pochybnosti.“

„Je zapotřebí jen pevné ruky, Danieli.“

Daniel propustil své muže, než odpověděl na Alecovu radu. „Pevná ruka a silné udidlo, Alecu. Ta žena si nepřestala stěžovat od okamžiku, kdy jsme dojeli domů. Dovedeš si představit, že mi dokonce vyčítá, že mám milenku?“

Alec se usmál. „Jsou tak pošetilé,“ řekl.

„Možná bych ji měl nechat s Jamií…“

„Pak by došlo k válce, Danieli. Mary patří tobě.“

„Měl bys je vidět ve dvou, Alecu.“ Vytáhl meč ze země a zasunul jej do pochvy. Pak dodal:

„Tvoje žena bránila Mary a celou dobu na mne chrlila urážky. Nazvala mne dokonce oslem.“

„Už tě nazývali horšími jmény.“

„Ano, ale jen muži a ti nebyli naživu tak dlouho, aby se tím mohli chlubit.“

„Moje žena má výbušnou povahu,“ řekl s úsměvem Alec.

„Přál bych si, aby se něco z ní přeneslo na Mary. Má žena se chová jako vyděšený králík.“

„Právě jsem sledoval stopu těch, kteří napadli Anguse, když mi řekli o té záležitosti,“ přešel Alec na jiné téma hovoru.

„Slyšeli jsme, co se stalo,“ odpověděl Daniel. „Co říkáš, že bych se k tobě na tu štvanici připojil? Rozuměl jsem dobře, že za tím stojí baroni z hor?“ tázal se Daniel s odkazem na muže, kteří byli vypovězeni ze svých klanů a utvořili vlastní svazek. Říkalo se jim baroni, protože to byl titul uznávaný v Anglii, a tedy na Vysočině zároveň jedno z nejurážlivějších označení.

Bylo docela přiléhavé, protože stejně jako Angličané, i tito muži z hor byli ničemové, kteří bojovali podlým způsobem a neměli v sobě kousek cti.

„Vítám tvoji nabídku, Danieli, ale nejprve si odveď domů Mary. Dohoníš nás na hřebeni.“

Ani jeden z nich pak už nepromluvil, dokud se nedostali do Alecova hradu. Jamie stála se svou sestrou uprostřed nádvoří. Usmívala se, když viděla svého muže, dokud mu nepohlédla do tváře. Pak se její úsměv vytratil.

„Ach, Bože, Daniel vypadá, jako by mě chtěl zabít,“ zašeptala Mary a přitiskla se blíž k sestře.

„Usmívej se, Mary, tím ho zmateš,“ radila jí Jamie.

Alec sesedl z koně a pomalu kráčel k manželce. Rozhodně se neusmíval. Jeho výraz spíš připomínal zkysané mléko. Jamie se zhluboka nadechla. „Už jsi skončil se štvanicí, Alecu?“

Neodpověděl jí. „Poskytla jsi útulek lady Mary?“

„Útulek?“ opakovala Jamie. „Takhle jsem to neviděla, manželi.“

„Odpověz.“

Hněv v jeho hlase jí rozpálil tváře doruda. Její vznětlivost zvítězila. Jak se opovažuje kárat ji před jejich hosty? „Mary mne požádala, jestli by zde mohla zůstat, a já jsem jí to dovolila,“ řekla. „Pokud tomu chceš říkat útulek, pak jsem jí ho tedy poskytla. Chtěla jsem Mary chránit.“

„Chránit ji před vlastním manželem?“ ptal se s úžasem Alec.

„Když se náhodou stane, že manželem je necitlivý tupec, tak ano,“ odpověděla Jamie.

Zmlkla a zamračila se na Daniela, pak se opět obrátila k manželovi. „Potupil její jemné cítění, Alecu. Co jsi čekal, že udělám?“

„Chtěl bych, aby ses starala o své,“ vyštěkl Alec.

„Byl k ní krutý.“

„Ano, byl,“ vykřikla Mary, která se dostala do varu pod vlivem své sestry. „Pokud zde nejsem vítána, pak si budu hledat cestu zpátky do Anglie.“

„Já bych ji dokázala najít,“ zamumlala Jamie. Zkřížila paže a čekala, že na její hrozbu odpoví Alec.

„Skončila bys v Normandii,“ podotkl Alec.

Než mohla Jamie odpovědět, Alec se obrátil k Mary. Ostře na ni hleděl, až pustila rukáv jeho ženy; pak Jamii objal. Jeho stisk byl jako z oceli. Jamie se nebránila, věděla, že by to bylo marné. Kromě toho právě spatřila otce Murdocka, jak vystoupil na schody a hledí na ně. Jistě nechtěla, aby si svatý muž myslel, že se nechová jako dáma.

„Nepůjdu s tebou domů, Danieli,“ vykřikla Mary.

Ta výzva neprošla bez odezvy. Daniel se vymrštil na tak statného muže s překvapující rychlostí. Než mohla Mary začít ječet, ocitla se v manželově klíně, přehozená přes sedlo tváří dolů.

Jamie si zoufale přála zachovat si důstojnost v té strašlivé situaci. Ubohá Mary visela přes sedlo jako pytel ječmene. Bylo to ponižující, ano, ale Jamie by přece jen byla raději, kdyby se Mary nechovala tak hloupě. Její rozhořčený křik přitahoval mnohem víc pozornosti než její politováníhodná situace.

„Nemohu jen tak stát, když ji takovým způsobem zostuzuje,“ zašeptala Jamie.

„Ale můžeš,“ prohlásil Alec.

„Alecu, udělej něco.“

„Nebudu se do toho vměšovat a ty také ne,“ odpověděl. „Mary z toho vyvázla ještě lehce, Jamie. Daniel je skoro stejně vznětlivý jako já. A tvá sestra svého manžela zesměšnila.“

Jamie se dívala za Danielem a Mary, dokud nezmizeli na druhé straně mostu.

„Ale neublíží jí, že ne, Alecu?“

Její strach byl očividný. Alec si myslel, že se bojí zbytečně. „Nebude ji bít, jestli se bojíš právě toho,“ odpověděl. „Jeho problémem je teď Mary.“

„Nechal tady jejího koně.“

„Nebude ho potřebovat.“

Jamie hleděla Alecovi na ústa a připomínala si, jak se jí líbilo, když ji líbal. Byla to tak bláhová myšlenka, zvlášť v této chvíli, kdy bylo ještě třeba dořešit záležitost s Mary, ale nemohla si pomoci. „Možná bych mohla zítra přivést koně k nim domů,“ řekla Jamie a uvažovala přitom, jak zařídit, aby ji začal zase líbat.

Pustil ji a odcházel. Ale ona nechtěla, aby se vzdálil. „Alecu? Řekl jsi, že Daniel je skoro stejně vznětlivý jako ty, a přitom jsi mi také řekl, že ty vznětlivý nejsi. V tom je rozpor, nemyslíš?“

„Špatnější mne pochopila,“ odpověděl Alec. „Řekl jsem ti, že se moje vznětlivost neprojeví na tobě.“

Začal scházet ze svahu. Jamie si vykasala sukni a vydala se za ním. „Tak kdy tedy se projevuje tvoje vznětlivost?“

Nedovedl odolat pokušení. Jeho ženu bylo tak neuvěřitelně snadné škádlit. Neotočil se, protože nechtěl, aby viděla jeho úsměv. „ Vyskytne-li se něco, na čem mi záleží.“

Když uslyšel její zaúpění, usmál se ještě víc. „Jamie?“

„Co je?“ Znělo to, jako by ho chtěla uškrtit.

„Už mě neobtěžuj.“

Byla to poslední urážka, kterou od něj byla ochotna snést. „Pohleď, Kincaide, není nutné neustále mi připomínat, jak tě obtěžuji. Rozuměla jsem tvému prohlášení dobře,“ usoudila.

„Kdybych tedy utekla, ani bys mě nehledal, že?“ Neodpověděl.

„No ovšem, vůbec bys mě nehledal. Jsem pro tebe příliš bezvýznamná, než aby ses tím trápil.“

„Ne, nehledal bych tě.“

Jamie musela sklopit oči k zemi, kdyby se snad obrátil a viděl, jak ji jeho slova zraňují. Proč se stará, jestli by ji hledal, nebo ne? Ten muž není nic než skotský barbar, připomněla si.

„Poslal bych někoho, aby tě našel.“ Konečně se obrátil a chytil ji do náruče. „Ale protože se nechystáš uprchnout, je tato otázka nesmyslná, že?“

„Nelíbíš se mi čím dál víc, Alecu Kincaide.“

„Opravdu bys měla něco udělat se svou prchlivostí, Angličanko.“ Pohladil ji po tváři.

„Pokus se nic nevyvést, zatímco budu pryč.“

Bylo to celé rozloučení, kterého se jí mělo dostat, uvědomila si, když nasedl na koně a nechal ji za sebou. Zvedla ruku a dotkla se tváře, kterou pohladil. Pak se napřímila a odtrhla ruku zpátky. Téměř ho nenáviděla. Téměř.

Vzpomněla si, že jí dal svolení, aby uspořádala jinak kuchyni. Je to jen drobná práce, uvědomila si, ale to bude začátek. Přijde nakonec na to, jak na ní záleží, až uvidí, o kolik hezčí je jejich domov.

Jamie vykročila zpátky do kopce. Nejlepší bude začít s tím hned. Usmála se novým nadšením. Alec jí svěřil jeden úkol.

KAPITOLA 12

Zvěst o pozoruhodných léčitelských schopnostech lady Jamie prolétla Vysočinou jako blesk. Historka o Angusově uzdravení nicméně nepřeháněla, protože pravda byla natolik úžasná, že nebylo zapotřebí ji nějak přikrašlovat. Povídání začínalo vždy stejně: oznámením, že válečník Kincaidů právě dostával poslední pomazání a jen okamžiky ho dělily od smrti. Takový začátek vždy vzbudil dostatečnou zvědavost, kterou vypravěč potřeboval.

Příslušníci klanů, navštěvující každoroční jarní slavnost na panství Gillebridů, uslyšeli tu novinku sotva půl dne poté, co jim bylo řečeno, že Angus zemřel. Lydia Louise, Angusova mladší sestra a s výjimkou manželky Elizabeth jediná příbuzná, byla v hrozném stavu. Napřed plakala skutečným zoufalstvím nad náhlou smrtí svého bratra, pak se rozplakala náhlou úlevou nad jeho zázračným uzdravením. Na konci dlouhého dne museli zmatené ženě podat řádnou dávku silného vína a násilím ji poslat do postele.

Z klanu McPhersonů na slavnost nepřijel nikdo. Jediný potomek starého náčelníka, syn sotva tříměsíční, byl tak nemocen, že celý klan byl přesvědčen, že umírá. Dítě, které mělo umíněnou povahu po otci, najednou pojalo silný odpor k mléku své matky. Prudké zvracení po každém kojení ho brzy oslabilo tak, že vůbec už nebylo schopno sát mléko.

Zeman McPherson se vypravil hledat útěchu do svých tichých lesů. Jeho zármutek byl nesmírný. Když se vracel domů, plakal jako dítě, protože již zcela počítal s tím, že svého nástupce pochová do hrobu.

Okolnosti chtěly, že Fergusonové byli spojeni s McPhersony proti nenáviděným rybářům McCoyům. Spor trval už tolik let, že si nikdo nedovedl vzpomenout na jeho počátek. Na druhé straně Kincaidové byli spojenci McCoyů už od doby, kdy jeden z bojovníků McCoyů vytáhl z řeky topící se děvče Kincaidů, a Kincaidové, aby si zachovali čest, byli nuceni stát na straně McCoyů proti McPhersonům.

Přesto však když se k lady Cecily, manželce zemana McPhersona, dostaly zvěsti o léčitelských schopnostech lady Jamie, zapomněla na všechny zákony Vysočiny.

Cecily by uzavřela smlouvu třeba s ďáblem, jen aby zachránila své dítě. Aniž by se někomu se svým plánem svěřila, odvezla dítě na panství Fergusonů a prosila lady Mary o pomoc. Mary bylo ubohé ženy líto. Protože Daniel byl pořád na výpravě za ničemy, kteří zranili Anguse, nemusela se trápit se získáním jeho svolení. Okamžitě odvezla maličkého k Jamii.

Všichni Kincaidovi vojáci samozřejmě věděli, komu dítě patří, protože na horách všichni věděli o záležitostech všech. Ale nikdo se své paní nezmínil o tom, že se stará o syna jejich nepřítele. Pomysleli si, že by jí na tom stejně nezáleželo. Lady Jamie byla Angličanka, a proto nedbala na spory, které trvaly v jejich zemi. Byla také žena a mateřský instinkt pro ni zřejmě znamenal víc než válka. Zrovna tak si uvědomovali, že je příliš laskavá, než aby pochopila celý spor, a tím, jak přes Alecův odpor vyžadovala, aby mohla pečovat o Anguse, dokázala, že je až příliš paličatá, než aby to pochopila.

Gavin si samozřejmě uvědomoval, co by se stalo, kdyby dítě zemřelo na půdě Kincaidů.

Když vrhl na ubohé dítě krátký pohled, byl přesvědčen, že musí dojít k válce. Přikázal oddílům, aby se připravily k boji, vyslal dva posly za Alecem a pak trpělivě čekal na útok McPhersonů.

O čtyři dny později, jakmile se objevila celá armáda McPhersonů a žádala dítě, aby je mohla pohřbít, nemluvně už pěkně přibralo a kypělo zdravím.

Gavin vpustil dovnitř jen zemana a dva muže z jeho doprovodu. S Markem po boku čekal na hradních schodech.

Jamie právě uložila děťátko k spánku do Alecovy postele, když uslyšela křik rozléhající se z nádvoří. Vyběhla ven, aby se podívala, co znamená ten ruch, ale na horním schodu se náhle zastavila, když dole spatřila tři divoce vyhlížející muže na koních. Ihned poznala, že to nejsou Kincaidovi vojáci, protože na sobě měli jiný pléd.

„Bez jeho těla neodjedu,“ zařval rozložitý muž z jejich středu. „A až se vrátím, stěny vašeho domu potřísní krev. Krev Kincaidů.“

„Někdo zemřel, Gavine?“ zeptala se Jamie.

Zemanův pobočník jí odpověděl, aniž na ni pohlédl. Jamie si uvědomila, že nechce spustit oči z příchozích. Jistě to nemohla Gavinovi vyčítat, neboť cizinci skutečně vypadali na to, že by byli schopni srazit člověka k zemi ze zálohy. „Přijel zeman McPherson a žádá zpět svého syna.“

Hněv v Gavinově hlase Jamii vyděsil. Vycítila ve vzduchu napětí a uvědomila si, že všichni tři cizinci hledí na ni. Napřímila se, když zpozorovala jejich neomalenost.

„To je Kincaidova žena?“ zařval prostřední z mužů.

„Ano,“ odpověděl Gavin.

„Takže ona ukradla mého syna.“

Cožpak zeman musí tak křičet? Jamie nemohla uvěřit, že to může být otec tak roztomilého dítěte. Náčelník byl již starý, huňaté brvy skrývaly jeho tmavé oči. Usoudila, že asi páchne stejně odporně, jako vypadá.

Marcus se obrátil a pohlédl na Jamii. Na jeho tváři nebylo znát jediné hnutí mysli. „Jdi a přines chlapce,“ poručil jí.

„A pospěš si, ženo.“

Jamie se právě vydala zpátky do hradu, když zeman vykřikl ta slova. Zastavila se a pak se pomalu obrátila k němu. „Nebudu spěchat,“ řekla.

„Chci své mrtvé dítě.“

Zřejmě bude hluchá až do konce života. Pomstychtivý muž řval jako raněný medvěd. Jamie se snažila zachovat klid. Říkala si, že koneckonců ten člověk předpokládá, že jeho syn je mrtvý, a zármutek ho připravil o všechny dobré způsoby.

Nikdo neřekl jediné slovo, dokud se Jamie znovu neobjevila na schodech. V náruči držela spící nemluvně. Zemanův syn byl zachumlán v tlusté vlněné pokrývce chránící ho před ostrým větrem.

Tvář starého zemana zůstala nehybná. Jamie přistoupila k jeho boku a stáhla přikrývku z tváře dítěte.

„Podej mi ho.“

„Ihned přestaň křičet,“ nařizovala tiše. „Jestli dítě probudíš po celém tom trápení, které jsem měla, abych ho uspala, pak za to proklatě zaplatíš. Rozumíš mi?“

„Jestli ho probudím?“

„Už jsem ti řekla, abys nekřičel,“ připomněla mu Jamie a sama přitom téměř křičela.

Okamžitě začala svého výbuchu litovat, protože chlapec otevřel oči a začal se jí v náruči ošívat. Odmlčela se a usmála se na něho, pak vzhlédla k jeho otci.

Nevšimla si úžasu, který se mu objevil na tváři, když se maličký pohnul.

„Vidíš, cos způsobil? Tvůj křik probudil dítě,“ mručela Jamie. Přivinula k sobě dítě a začala ho hladit po zádíčkách. Nemluvně okamžitě hlasitě říhlo. „Hodný chlapeček,“ zabroukala tiše a jemně ho políbila na ochmýřenou hlavičku.

Její výraz však ztvrdl, když se obrátila zpátky k zemanovi. „Nikdy nepochopím, jak je možné, že tě Bůh obdařil takovým nádherným dítětem. Ten maličký má právě po obědě, a jestli ho rozrušíš, může začít zvracet.“

Zeman neodpověděl na její výčitky. Jamie mu váhavě podala dítě. Všimla si, že se mu třesou ruce, když do nich bral svého syna. „Musím ti dát několik rad, než odjedeš,“ řekla mu.

Starý válečník dlouho neřekl ani slovo. Sjel pohledem ke svému dítěti a přitom se snažil nabýt rovnováhy. Nemohl teď dát najevo svou radost, protože by to jistě oslabilo jeho vážnost u Kincaidů, ale něco takového bylo téměř nemožné, a on tedy jen boulil oči z důlků. Chlapec si znovu vydatně říhl do okolního ticha, pak se sladce usmál, jako by věděl o úsilí svého otce a úmyslně zkoušel jeho vytrvalost.

„Není mrtvý.“

„Způsobíš mu smrt svým řevem, jestli s tím nepřestaneš,“ prohlásila Jamie. „Nyní mi prosím věnuj pozornost, pane. Řekni své ženě, aby ho krmila jen kozím mlékem.“

„To neudělám.“

Jamie se zachovala, jako by ji zasáhl blesk. Než mohl zeman cokoliv udělat, vytrhla mu z rukou dítě, přitiskla si je znovu na prsa a začala se vzdalovat od zemanova koně. „Pak se tedy

můžeš vrátit domů bez svého syna, McPhersone. Nepřipustím, abys ho zabil svou nedbalostí. Vrátí se, až bude schopen postarat se o své jídlo sám.“

Muž vytřeštil oči údivem. Pohlédl na Gavina, pak opět na lady Jamii. „Dej mi ho.“

„Napřed mi slib, že ho budete krmit jen kozím mlékem.“

„Bude pít mléko své matky, ženo.“

„Nechce mléko své matky.“

„Míníš tím urážet mou ženu?“

Jamie zatoužila mít sílu natlouci do hlavy toho muže nějaký rozum. „Říkám ti, co musíš udělat, aby tvůj syn zůstal naživu,“ křičela. „Nevydržel by další záchvat nemoci.“ Přistoupila blíž k zemanovi, až stála těsně u jeho kolen, a řekla: „Slib mi to.“

Jeho krátké přikývnutí ji potěšilo. Podala dítě otci, pak vykročila zpátky ke Gavinovi a Markovi. „Jsi ten nejnevděčnější muž, jakého jsem kdy viděla,“ mumlala.

„Nevděčný?“

Už zase řval. Jamie se prudce obrátila, ruce na bocích, a vrhla na válečníka spalující pohled.

„Ano, nevděčný,“ vykřikla. „Měl bys mi vyjádřit svůj vděk, McPhersone, a ne na mne křičet.“

Zemanovy oči se změnily ve štěrbiny. Jamie věděla, že nějak zranila jeho pýchu, ale neměla nejmenší tušení proč.

„Čekám na tvou omluvu za to, žes mi vzala z domu mého syna,“ řval muž. „Bude válka, pokud nedostanu, o co žádám.“

„Žádáš leda tak o pořádný kopanec do zadku, ty starý kozle,“ křičela na něho Jamie. „A taky ho dostaneš, jestli neukážeš trochu uznání.“

„Vzalas mi mého syna.“

Nebyla schopna uvěřit hlouposti toho člověka. Jeho kůň byl stejně nemožný jako jeho pán.

Sotva mu stařec povolil otěže, zvíře se pokusilo kousnout Jamii do ramene. Zdálo se, že McPherson není schopen ovládat svého koně víc než svou náladu.

„Omluv se,“ řval.

Jamie poplácala jeho koně a pak odpověděla: „Jak se opovažuješ žádat mě o omluvu?

Neunesla jsem tvého syna a ty to dobře víš. Můžeš tam stát, až zplesnivíš, ale mé omluvy se nedočkáš.“

Dítě začalo kňourat a přerušilo Jamiin křik. „Ach, odvez svého syna k jeho matce,“ nařizovala. „A neopovaž se vrátit se na půdu Kincaidů, dokud se nenaučíš lepším způsobům.“

Muž vypadal, jako by se chystal ji uhodit. Opět povolil otěže svému koni. Kůň se okamžitě pokusil chňapnout znovu Jamiino rameno. Tentokrát ho plácla prudčeji.

McPherson na to odpověděl řevem. „Uhodila mého koně,“ křičel. „Viděli jste to, muži.

Kincaidova žena udeřila mého koně. Jedna věc je urazit něčí manželku, ale uhodit jeho koně…“

„Ach, proboha,“ přerušila ho Jamie. „Přestaň, nebo udeřím tebe.“

Jakmile voják po zemanově levici sáhl po meči, Jamie vytáhla z pochvy u pasu dýku.

Obrátila se k vojákovi, zamířila na něho a řekla: „Dej ruce pryč od své zbraně, nebo se ti má dýka zaryje do hrdla, než se stačíš nadechnout. A když někomu způsobím zranění,“ dodala vyzývavě, „neléčím ho.“

Voják na okamžik zaváhal, pak poslechl. Jamie kývla hlavou. „A teď opusťte mé sídlo,“ přikázala a sklonila dýku.

Najednou se cítila vyčerpaná. Už dlouho neztratila klid v takové míře. Také se trochu za své chování styděla a byla nesmírně ráda, že svědky jejího výbuchu vzteku byli jen Gavin a Marcus.

Byla to všechno jen McPhersonova vina. Ten člověk asi žil ještě v jeskyni. Každopádně měl způsoby divokého zvířete. Dovedl by vyprovokovat ke křiku i svatého.

Zdálo se, že je na místě ústup. Jamie se obrátila a měla v úmyslu vrátit se do hradu, aniž by se jedinkrát ohlédla. Chtěla se rozejít s McPhersony co nejnezdvořileji.

Zůstala však nejisté stát, jakmile za sebou spatřila řady Kincaidových vojáků. Všichni byli ozbrojeni a připraveni k boji. I když si jich Jamie všimla dost rychle, nebyli důvodem toho, proč jí začalo prudce bušit srdce. Ne, bylo to proto, že v jejich středu stál Alec Kincaid.

U sta hromů, zřejmě byl svědkem celé té scény. Jamie ztuhla. Najednou zatoužila obrátit se dolů a vydat se zpátky do Anglie. Teď si nebyla jistá, čeho se víc bojí. Výraz Alecovy tváře připomínal rozzuřeného lva. Ve srovnání s ním se McPherson tvářil jako beránek.

Alec měl paže zkříženy na hrudi. Stál rozkročen – což bylo špatné znamení – a jeho tvář byla nehybná jako celé jeho tělo. Zaujal stejný postoj jako ve chvíli, kdy na ně zaútočili lupiči. Dokonce se jí zdálo, že tehdy vypadal znuděněji.

Ted’ho však už znala lépe. Usoudila, že pro ni znamená menší nebezpečí. Kdyby se ji chystal zabít, učinil by to pravděpodobně v soukromí, uvažovala a žaludek se jí chvěl. Nebyla pro něho tak důležitá, aby z toho dělal scénu na veřejnosti.

Nepromluvil ani slovo, když zamířila k němu. Prostě ji vzal a strčil někam za sebe a pak postoupil o krok vpřed. Okamžitě ji obklopila hradba jeho mužů.

Řada vojákují bránila ve výhledu, i když si stoupla na špičky a snažila se vyhlížet Markovi přes rameno.

Mezi oběma mocnými náčelníky začala létat hněvivá slova. Jamie užasla, když zjistila, že ji Alec začal bránit. Do hloubi duše ho urazilo, že jeden z McPhersonů si dovolil sáhnout na meč v přítomnosti lady Jamie. Ach, jak Alec zuřil. Krev v něm jen vařila. Byl proklatě vznětlivý a Jamie jen chvatně zašeptala slova díkůvzdání, že tentokrát není jeho vztek zaměřen na ni.

Pak uslyšela, že někdo vykřikl nenáviděné slovo „válka“. McPherson se dožadoval boje a Alec neprojevoval o nic menší nadšení.

Vojáci se od ní ani nepohnuli, dokud McPhersonové nebyli dost daleko dole na pěšině.

Jamie usoudila, že nejlépe bude odejít, než se o ni začne zajímat manžel. Samozřejmě ovšem nebude odtud utíkat, říkala si. Ne, potřebovala jen trochu klidu, aby si tu znepokojující záležitost rozmyslela. S trochou štěstí by jí nato měl stačit tak jeden nebo dva dny.

Obrátila se zády k Markovi a stoupala nahoru po schodech. Právě v okamžiku, kdy myslela, že unikla Alecově pozornosti, chytil ji manžel za paži. Nechoval se nijak jemně, když ji nutil, aby se k němu obrátila. Protože se na ně dívali Gavin a Marcus, rozhodla se přitom usmívat.

Avšak Alecův zachmuřený výraz brzy její rozhodnutí změnil.

„Nechtěla bys mi to vysvětlit?“ zeptal se jí. Jeho hlas byl jemný jako zívnutí lva.

„Ne,“ odpověděla Jamie. „Raději ne.“

Její odpověď se mu nelíbila. Svaly ve tváři se mu neustále rychle pohybovaly jako při trvalém tiku. Svíral jí paži čím dál pevněji, až celá zrůžověla.

Rozhodla se čelit jeho zlobnému pohledu, aby věděl, že se nebojí krutého výrazu jeho očí, ale tušila, že to nevydrží dlouho. „To dítě bylo nemocné,“ řekla mu.

„A dál?“

„Starala jsem se o ně.“

„Jak se sem ten McPhersonův kluk dostal?“

„To mne také velmi zajímalo,“ řekla.

„Odpověz mi.“

Tentokrát nezvýšil hlas, ale Jamie věděla, že zuří. Rozhodla se upokojit ho, aniž by mu dala přímou odpověď. „Alecu, prostě jsem se rozhodla udělat dobrou věc. I kdybych věděla, že dítě patří takovému žlučovitému dědkovi, postarala bych se o ně. Ten maličký tolik trpěl. Měla jsem se k němu obrátit zády?“

„Chtěl jsem, abys mi odpověděla na otázku,“ připomínal jí.

„Budeš z toho vinit Mary.“

„Mary s tím má něco společného?“ ptal se Alec. Potřásl hlavou a řekl: „To by mě nemělo překvapit.“

„Mary mi to dítě přinesla. Svěřila jí je McPhersonova žena a prosila o mou pomoc.“

Alec konečně pustil její paži. „A teď přeneseš svou zlost na Mary za to, že se do toho zapletla, že, Alecu?“

Neobtěžoval se s odpovědí. Gavin na ni soucitně pohlédl a zeptal se Aleca: „Věděl o tom Daniel?“

„Nemohl o tom vědět,“ odpověděl Alec. „Byl na výpravě se mnou. Pokud odjel rovnou domů, pravděpodobně o tom už ví. Bože všemohoucí, měl ji držet pod zámkem.“

„Mary má dobré srdce,“ vložila se do řeči Jamie. „Daniel se na ni jistě nebude zlobit proto, že pomohla chorému dítěti.“

„Můžeš se teď vrátit do domu,“ prohlásí Alec, nevšímaje si jejích slov na sestřinu obhajobu. Jeho chladný přístup ji popudil. Bůh ví, jestli si kdy zvykne na jeho rozporuplné chování.

Čtyři dny a noci nebyl doma, ale zdálo se, že mu vůbec nechyběla.

„Nemám v úmyslu vracet se dovnitř,“ odpověděla Jamie a vyděsila Gavina a Marka. Jen Alec nevypadal překvapeně. Vyhlížel odevzdaně. „Napřed ti musím položit jednu otázku.“

Alec netrpělivě povzdechl. „Marku, vyšli několik mužů, aby sledovali McPhersona k hranici,“ přikázal, než se opět obrátil k Jamii. „Tak? Jaká je to tedy otázka?“

„Chtěla bych vědět, jestli hon dopadl dobře?“

„Dopadl.“

„Takže jste nalezli muže, kteří ublížili Angusovi?“

„Ano.“

„A?“

„A co?“

„Museli jste někoho zabít?“

Pomyslel si, že je to nejsměšnější otázka, jakou kdy dostal. Sotva ji zašeptala a pak vrhla utrápený pohled na Gavina. Alec zase nevěděl, co si o ní má myslet. Zdálo se, že ji něčím podráždil. Ta žena byla prostě samá hádanka, a on se tím nemínil trápit.

Ale byla také velmi přitažlivá. Vzdálil se od ní na pouhé čtyři dny a noci, teď mu to však připadalo jako mnohem delší doba. To vědomí mu náladu nezlepšilo. Pořád měla na sobě své anglické šaty – toho prohřešku si všiml okamžitě – a začal si uvědomovat, že je stejně paličatá jako on. Snad dokonce i víc. „Šest nebo sedm,“ oznámil tvrdým hlasem. „Chtěla bys také vědět, jak jsem je zabil?“

Ustoupila o krok, zapomínajíc, že stojí na schodech. Alec ji chytil za ramena, aby neupadla.

„Předpokládám tedy, že to vědět nechceš?“

Odsunula jeho ruce. „Ne, nechci vědět, jak jsi je zabil, ty hrozný muži, ale chci znát jejich přesný počet. Bylo jich šest, nebo sedm?“

„Jak to mám, proboha, vědět?“ tázal se v naprostém úžasu. „Byl jsem uprostřed nelítostného boje, Jamie. Neměl jsem čas je počítat.“

„No, měl jsi to udělat,“ mumlala Jamie. „Příště tě požádám, abys je spočítal. Alespoň to bys pro mne mohl udělat.“

„Proč?“

„Protože už mi zbylo jen osm šilinků, proto.“

Vůbec nevěděl, o čem mluví. To ho však nepřekvapovalo; nikdy nevěděl, o čem mluví. Z tváří jí vyprchala barva a připomnělo mu to, jak nenávidí boj. Usoudil, že nechtěla, aby někoho zabil. Ta myšlenka ho tak pobavila, že se neubránil úsměvu. Hrome, vždyť jich pravděpodobně zabil dvakrát tolik. Boj byl nelítostný. Ale o tom nechtěl s Jamií mluvit.

„Usmíváš se, Alecu. Znamená to, že jsi se mnou žertoval?“

„Ano,“ lhal v domnění, že ji tím zbaví starostí.

Vrhla na něho pohled, který mu řekl, že mu nevěří. Pak si pozvedla sukně a spěchala dovnitř.

„Alecu,“ ozval se Gavin, „co si myslí, že se stane nepřátelům, které polapíš?“

„Nemám nejmenší tušení.“

Gavin měl na tváři úsměšek „Mimochodem,“ řekl a začal o něčem jiném, „Franklin vyjel předem, aby mi sdělil, že klan je na cestě domů ze slavnosti u Gillebridů. Měli by dorazit nejpozději zítra odpoledne. Jede s nimi část Haroldova klanu. Mají v úmyslu nám složit poklonu.“

„Čerta starého,“ odsekl Alec. „Chtějí si prohlédnout mou ženu.“

„Ano,“ odpověděl Gavin a zasmál se. „O její kráse se už vyprávějí pohádky. Zajímá je také to, že zachránila Anguse. Každý, koho něco zabolí, bude teď přicházet k našemu prahu.“

„Jak si vede Angus?“

„Poslušně.“

„Co to znamená?“

„Chtěl se vrátit ke svým povinnostem. Tvoje žena ho přistihla právě ve chvíli, kdy vycházel z domu. Elizabeth pro ni přišla, aby jí přišla na pomoc.“ Gavin se ze srdce zasmál, než pokračoval: „Slyšel jsem, jak Angus celou cestu ke dveřím hradu řve. Když jsem tam přišel…“

„On pozvedl hlas na Jamii?“

„Měl dobrý důvod,“ vysvětloval Gavin, když viděl, jak se Alec rozzlobil. „Ukryla mu jeho meč.“

Alec při jeho slovech pozvedl obočí. „Tak to byl opravdu pádný důvod,“ připustil s úsměškem. „Co se stalo pak?“

„Ona na něho nezačala křičet, ale během chvilky ho dostala zpátky do postele.“

Alec vykročil ke stájím, ruce založené za zády. Gavin se přidal k němu. „Nevěřím žádnému z Haroldových mužů, zvláště pak jeho proklatým synům,“ řekl a obrátil pozornost k blížícím se návštěvníkům.

„Těm dvojčatům?“

„S Justinem bude problém,“ prohlásil Alec. „Je zvyklý si vzít, co si zamane.“

„Myslíš, že by byl schopen zajímat se o manželku jiného muže?“

„Byl. Ten muž zplodil víc bastardů než anglický král.“

„Vypadá tak dobře, že mu ženy padají k nohám. Je podivné, že Philip, přestože vypadá stejně, má tak rozdílnou povahu. Je příliš bojácný, než aby se o něco pokusil.“

„Ani jemu nevěřím,“ bručel Alec.

Gavin se usmál. „Mluvíš jako muž, který miluje svou ženu, Alecu.“

„Patří mi,“ odpověděl Alec. „Nebyla by to její urážka, ale moje.“

„Nebude to mít jednoduché,“ poznamenal Gavin. „Úkol, který jsi jí svěřil, je dobrý, ale Edith pořád dělá potíže. Maří všechny příkazy, které Jamie dá. Annie není o moc lepší. Ta ani s Jamií nemluví.“

Alec na jeho poznámku neodpověděl, protože si všiml, že po schodech dolů se řítí Jamie.

„Kam máš namířeno?“ zvolal.

„Navštívit kováře,“ zavolala Jamie. Zahnula za roh a byla pryč. Alec potřásl hlavou. „Ta bláznivá ženská běží opačným směrem.“

Gavin se zakuckal smíchy. „Alecu, prosila mě, abych jí svěřil více úkolů. Nemohu ji nechat vykonávat těžkou práci, nosit kameny, ale chtěl jsem jí dát něco…“

„O čem to mluvíš?“ divil se Alec. „Jaké kameny?“

Gavin vrhl na zemana zmatený pohled. „Kuchyně,“ připomněl mu.

Když se Alec dál mračil, Gavin začal vysvětlovat. „Dovolil jsi jí přece, aby přemístila kuchyni, nemám pravdu?“

Alec pokrčil rameny. „Možná,“ připustil. „V jedné slabé chvilce. Ovšem nemohlo jí přece trvat déle než hodinu, než to tam uspořádala podle svého.“

„Uspořádat?“ opakoval udiveně Gavin. Bože, smiluj se, začal se dokonce smát.

„Co je na tom, k čertu, tak veselého, Gavine?“ dožadoval se odpovědi Alec. „Řekla ti snad má žena…“

„Ne, udělala přesně to, k čemu měla svolení,“ odpověděl Gavin a téměř se dusil smíchem.

„Brzy uvidíš, Alecu. Bude to asi příjemné překvapení,“ dodal rychle, když se zdálo, že Alec vybuchne. „Nechtěl bych tě o ně připravit.“

K zemanovi přicházel ve spěchu otec Murdock. Černé kněžské roucho vlálo ve větru za ním: „Alecu? Je-li to možné, rád bych s tebou promluvil.“

Alec s Gavinem se okamžitě snažili dostat se z větru vanoucího směrem od kněze. Odporný puch, šířící se k nim, jim vehnal slzy do očí. Alec se z úcty o tom zápachu nezmínil. Gavin však nebyl tak ohleduplný. „Dobrotivý Bože, otče Murdocku, co se ti stalo? Páchneš jako prasečí chlívek.“

Kněz se neurazil. Zasmál se a pokýval hlavou. „Opravdu páchnu strašlivě, hochu, ale cítím se mnohem lépe než kdy předtím. Jamie mi dala zvláštní mazání na prsa. Namíchala mi také další elixír. Už jsem se skoro zbavil kašle.“

Postoupil o krok k nim. Alec zůstal stát, ale Gavin spěšně ustoupil. „Tak, už dost o mém zdraví – teď hovořme o mé důležité otázce,“ prohlásil a obrátil se k Alecovi. „Tvá žena mi

věnovala všechny své peníze,“ řekl a otevřel dlaň, ve které svíral několik mincí. „Chtěla si u mne koupit odpustky. Neměl jsem to srdce jí říci, že tady peníze nepotřebujeme.“

Alec zakroutil hlavou. „Tolik se stará o svou duši. To jsou vysloveně anglické sklony, pokud se nemýlím.“

Duchovní se usmál. „Její duše ji zas tak moc nezajímá, Alecu.“

„Tak co tedy?“

„Tvá duše ji trápí.“

Gavin zakryl smích hlasitým zakašláním. „Napočítal jsem sedm šilinků,“ řekl Alecovi.

„Osm,“ opravil ho otec Murdock. ,“Jeden,’ řekla, ‚je pro jistotu proti špatné paměti.’ Nepochopil jsem, co myslela tou poznámkou.“

„Ta žena je bláznivá.“

„Stará se o tebe,“ namítal otec Murdock. „Teď mi řekni, co mám s penězi dělat.“

„Ulož je do skříňky na římse krbu,“ navrhl Alec a pokrčil rameny.

„Jak si přeješ,“ souhlasil kněz. „Když už mluvíme o tvé milé ženě, zajímalo by mne, jestli bys jí dal svolení nastěhovat se do jednoho z volných pokojů nad schodištěm. Požádala mne, abych se tě na to zeptal, Alecu.“

„Nevidím žádný důvod, proč takové žádosti nevyhovět,“ odpověděl Alec. „K čemu ten pokoj potřebuje?“

„Jako svou ložnici.“

„U sta hromů.“

„Nu, synu, nerozčiluj se tak,“ uklidňoval ho otec Murdock. Viděl, že nálada jeho zemana se kazí stejně rychle jako ryba ponechaná dlouho na slunci. Vypálil proto hned další otázku. „Smí se projet po hřebenu – samozřejmě jen po půdě Kincaidů? Alespoň bude mít co dělat. Mohu ti říci, že tě velice postrádala, když jsi byl pryč.“

Při poslední poznámce Alec trochu zjihl. „Jistěže mě postrádala,“ prohlásil nadutě. „Dobře, otče Murdocku. Pověz jí, že se může projíždět, pokud bude mít doprovod.“

„Nemyslíš si však, že by chtěla uprchnout, že, Alecu? Stýská se jí po domově, ale…“

„Otče, ta žena není schopna trefit ven z pokoje s jedinými dveřmi. Ne, nemyslím si, že by se chtěla vrátit zpátky do Anglie, ale jistě by se někde ztratila. Nemá vůbec žádný smysl pro orientaci.“

„Ano,“ přisvědčil kněz a v očích se mu objevily jiskřičky. „Má tolik vad jako nebesky modrá obloha.“

„Odporuješ sám sobě,“ podotkl Gavin. „Modrá obloha nemá žádné vady.“

„Pro slepého má,“ odpověděl otec Murdock a upřeně se díval na Aleca. „Je-li tvoje žena tak špatná, rád se postarám o zrušení manželství.“

„K tomu nedojde.“

Alec neměl v úmyslu odpovědět na směšnou poznámku duchovního tak ostře. Otec Murdock záměrně naznačil, že zrušit sňatek by mohlo být docela snadné. Alec si uvědomil, že padl do nastražené léčky starého muže, protože právě dal najevo, jak mu na Jamii záleží.

„Začínám mít dost těch babských tlachů,“ mručel. „Gavine? Myslíš, že jsi schopen zabránit mé ženě ve vyvolávání dalších válek, zatímco se budu starat o jiné záležitosti?“

„Ptala se na Helenu.“

Tichá poznámka kněze dopadla mezi ně jako kámen. Alec pomalu obrátil oči zpět k otci Murdockovi.

„A?“ zeptal se nevzrušeným hlasem.

„Víš, že jí někdo napovídal, že jsi Helenu zabil?“

Alec kroutil hlavou. „Kdy mohla slyšet takové hanebné klevety?“ ptal se Gavin.

„Ještě než Alec navštívil její domov,“ odpověděl otec Murdock.

„Ptala se, jestli je to pravda?“ chtěl vědět Gavin, když si uvědomil, že Alec nemá v úmyslu ptát se na to kněze.

„Ne, neptala se mne, jestli je to pravda,“ odpověděl otec Murdock. S výrazem nevole se na Gavina zamračil. „Vlastně mi rovnou řekla, že takovým řečem nevěří. Ale nemyslí si ani, že se Helena zabila sama. Věří, že to byla náhoda. Má laskavé srdce, Gavine, a svému manželovi naprosto důvěřuje.“

Alec přikývl. „Ne, nevěřila by takovým pomluvám,“ prohlásil. Hlas se mu naplnil pýchou.

„Jamie je laskavá, milující žena.“

„Ano, je,“přidal se Gavin.

„Ovšem dovede být také trochu paličatá,“ připustil otec Murdock. „Neustále mě ponouká, abych jí svěřil nějakou práci. Jsem přesvědčen, že se chce stát součástí tvé rodiny, Alecu.

Zamilovala se do tebe, synu. Jednej s jejím srdcem laskavě.“

Alce nebyl vůbec přesvědčen o pravdivosti slov duchovního, že se do něho zamilovala, ale při pomyšlení na tu možnost se usmál.

„Také určitě pochválíš její starost o kuchyni, Alecu,“ řekl kněz. „Co si myslíš o těch novotách? Pokračuje to docela hezky, i muži už dokonce přestali bručet.“

„O čem to mluvíš?“ ptal se Alec.

Murdock na okamžik pohlédl na Gavina, pak se obrátil zpět k Alecovi. „Kuchyně, Alecu.

Jistě jsi nezapomněl, že jsi dal Jamii svolení přemístit stavení.“

„Cože jsem jí dal?“ zařval Alec.

Kněz chvatně couvl, aby se dostal z dosahu Alecova hněvu. „Řekla, že jsi jí dovolil jinak uspořádat kuchyni. To milé něžné děvče nelže. Snad jsi zapomněl…“

Přestal bránit svou paní, jakmile Alec vyrazil ke dveřím hradu. „Gavine, zdá se, že je velmi… překvapen.“

„Překvapen? To rozhodně ano,“ odpověděl Gavin. „Měl by ses radši držet v blízkosti Jamie, dokud se to hromobití neutiší. Stačilo by, aby si všiml díry v zadní…“

Alecův rozčilený řev naplnil nádvoří. „Už ji viděl,“ zašeptal otec Murdock. „Ach, Bože, ochraňuj nás, jde k nám Jamie.“ Kněz pozvedl lem svého roucha a rozběhl se ke své paní.

„Počkej, děvče,“ volal.

Jamie uslyšela jeho zoufalý křik. Okamžitě se otočila a na tváři měla ustaraný výraz. „Otče, neměl bys běhat, dokud se nebudeš cítit lépe,“ zvolala.

Kněz se přihnal po schodech k ní a chytil ji za rameno. „Alec právě viděl díru v zadní stěně.“

Obdařila ho sladkým úsměvem. „Musel si jí všimnout, otče.“

Bylo mu jasné, že něžná dívka neví, co jí hrozí. „Raději bys měla se mnou odejít do kaple, než Alec vyslechne vysvětlení svých vojáků. Za hodinu nebo dvě se uklidní. Pak můžeš…“

„Důvěřuj víc svému zemanovi,“ namítla Jamie. „Uvidí, že ta změna byla oprávněná, až bude vše hotovo. Jsem o tom přesvědčena, otče. Kromě toho, na mne křičet nebude. Slíbil mi to. Netrap se, prosím. Půjdu dovnitř a všechno Alecovi vysvětlím. Nemám vůbec žádné obavy.“

„Právě tvůj nedostatek strachu mě děsí,“ prohlásil kněz. Věděl, že by na ni Alec ve svém hněvu nevztáhl ruku. Ale mohl urazit její jemné city svým řevem. Otec Murdock se rychle pokřižoval, když mu Jamie pohladila ruku, a vstoupil dovnitř. Měl příliš slabá kolena, než aby mohl čekat, až vstoupí ona.

Jamie se obrnila proti mužově rozmrzelosti a chvátala do síně. Když viděla, co se tam děje, na místě se zastavila. Alec seděl v čele stolu. Vedle něho stál jeden z vojáků a podával mu hlášení.

Alec nevypadal příliš rozčileně. Opíral se lokty o stůl a čelo měl v dlaních. Zdálo se, že je spíš unavený než rozčilený.

Byli tu i všichni vojáci, kteří pracovali na přestěhování kuchyně.

U všech čertů, stáli v řadě a zjevně čekali, až přijdou na řadu a všechno mu o ní poví. Jamie se na ně silně zamračila, aby jim dala znát, co si myslí o jejich proradnosti, pak zamířila k manželovi.

Když konečně zvedl zrak, Jamie ztuhla. Byl vzteky bez sebe. Sevřené čelisti mu zase začaly pulzovat. Vítr její záležitosti moc nepomohl. Svištění zaznívající z velké díry připomínalo Alecovi, co udělala.

Dlouho na ni hleděl beze slova.

„Chtěla bych ti to vysvětlit,“ řekla.

„Okamžitě opusť tuto síň, ženo.“

Nezvýšil na ni hlas, ale jeho drsná výzva ji i tak popudila.

„Alecu, slíbil jsi mi, že nikdy neztratíš trpělivost,“ připomněla mu. Bůh s ní, najednou ji vyděsil výraz v jeho očích.

Pak zařval: „Odejdi odtud, než… okamžitě, ženo.“

Jamie přikývla. Spěchala ke krbu, vytáhla z dózy peníze a pak vyšla ven ze síně s takovou důstojností, jaké se jí za těchto ponižujících okolností podařilo dosáhnout.

U vchodu stály Edith a Annie. Zachichotaly se, když procházela kolem nich.

Jamie se rozplakala, až když došla ke stájím. Poručila Donaldovi, aby jí osedlal Bouři. Podkoní nic nenamítal, a jakmile své paní pomohl do sedla, zeptal se, má-li připravit také Alecova koně.

Zavrtěla hlavou a zamířila k bráně.

Na nádvoří stál otec Murdock a čekal na ni.

Jamie se sklonila k němu a podala mu peníz. „Lhal mi,“ zašeptala. „Tady je za odpustek pro jeho duši.“

Murdock položil ruku na její třmen. „Kam se chystáš, děvče?“ zeptal se, předstíraje, že nevidí její slzy. „Děláš mi starosti.“

„Ven.“

„Ven?“

„Na jeho příkaz, otče, a já jsem vždy dbalá příkazů. Kterým směrem je Anglie?“

Kněz byl příliš zmaten, než aby jí ukázal směr. Jamie usoudila, že se musí vydat z kopce dolů. „Děkuji ti, že jsi byl ke mně tak laskavý,“ řekla.

Nechala kněze stát a zírat s otevřenými ústy.

Jamie věděla, že půjde a všechno Alecovi řekne, ale nevadilo jí to. Alec ji stejně nebude hledat. Není pro něho důležitá. Bude rád, když se jí zbaví.

Napadlo ji, že u padacího mostu bude mít asi potíže, ale když vysvětlila, že jede ven na zemanovo přání, vojáci ji ihned nechali projet.

Pak uháněla na Bouři s větrem o závod. Jamie se jen držela a otevřeně plakala. Nevěděla, kam jede, ani jak dlouho jede v tak strhujícím tempu. Ve skutečnosti jí bylo všechno jedno, jen se chtěla vyplakat. Když se kůň konečně zastavil u hradby lesa, Jamie usoudila, že je načase trochu se začít ovládat.

Pak zpozorovala nějakého chlapce. Uvědomila si, že nepatří ke Kincaidům, protože měl pléd jiné barvy. Jamie nevydala ani hlásek, protože nechtěla, aby ji někdo viděl v tak žalostném stavu, ani dítě ne.

Chlapec byl něčím příliš zaujat, než aby se staral, co se děje za ním. Upřeně hleděl do houštiny po své pravici. Jamie uvažovala, co ho tam tak upoutalo.

Náhle vykřikl a rozběhl se zpátky, právě když se z křoví vyřítil obrovský kňour a děsivě zachrochtal.

Jamie zareagovala pudově. Udeřila Bouři do boků a pobídla ji do trysku. Klisna se rozběhla z kopce dolů. Jamie uchopila otěže a hřívu klisny do levé ruky a sklonila se k pravému boku.

Chlapec zpozoroval, že se blíží k němu. Rozběhl se k ní s napřaženýma rukama. Jamie se jen modlila, ať má dost síly hocha zvednout. Bůh ji vyslyšel. Když se chlapec dychtivě chytil jejího pravého ramene, dokázala jej přitáhnout k sobě natolik, že mohl přehodit nohu přes hřbet Bouře.

Oba se pak řítili dál jako o život. Kance brzy ztratili někde daleko za sebou, ale Bouře byla přesto naježená strachy. Náhle se klisna prudce obrátila. Jamie i chlapec se sesypali na zeni.

Převalila se na bok. Hoch dopadl na ni. Rychle se odkutálel, postavil se a snažil se jí pomoci na nohy.

Tahal ji za pravé rameno. Ona křivila tvář bolestí. „Jsi poraněna?“ ptalo se gaelsky dítě se zjevným strachem.

„Jenom potlučená,“ odpověděla Jamie stejným jazykem. Pomalu se zvedla, pak si všimla, že se jí na rameni roztrhly šaty.

Stáli uprostřed úzké mýtiny. Jamie se třásla od hlavy k patě. „Bože, tak jsem se vyděsila. Ty taky?“ zeptala se chlapce, když na ni pohlédl.

Dítě přikývlo. Oba se pak usmáli.

„Dali jsme mu co proto, že?“

„Ano, dali,“ řekla a uvažovala, čí je to roztomilé dítě. Chlapec měl dlouhé rezavé vlasy.

Vlnily se mu kolem andělské tváře. Nos měl posetý pihami. „Já jsem lady Jamie,“ pokračovala.

„Jak se jmenuješ ty?“

„To nemůžu říct,“ zašeptal chlapec. „Nemám co dělat na půdě Kincaidů.“

„Ztratil ses?“

Zavrtěl hlavou. „Ty to řekneš?“

„Ne, neřeknu. Tak co vlastně tady děláš?“ Dítě pokrčilo rameny. „Chtěl jsem jít na lov.

Jmenuji se Lindsay.“

„A jméno tvého klanu?“

„Lindsayové,“ opakoval. „Mluvíš gaelsky, ale trochu jinak. A nemáš na sobě pléd Kincaidů.“

„Jsem Angličanka.“ Vytřeštil oči.

„Jsem manželka Aleca Kincaida, Lindsayi,“ vysvětlovala. „Kolik je ti let?“

„V létě mi bude devět.“

„Řekla bych, že tě bude hledat matka.“

„Otec mě bude hledat. Bude mít o mne starost,“ dodal. „Měl bych jít radši domů.“ Jamie přikývla. Neusmála se, protože chlapec se tvářil velmi vážně.

„Zachránila jsi mi život,“ řekl. „Otec se ti odvděčí.“

„Ne,“ protestovala Jamie. „Nemá za co. Budeš mi ale muset slíbit, že se už nikdy nevydáš na lov sám. Dáš mi na to své slovo?“

Když přikývl, usmála se. „Chceš, abych tě doprovodila domů?“

„Zajali by tě, kdybys šla se mnou. Jsme s Kincaidy v rozepři,“ vysvětloval jako samozřejmost.

„Tak buď opatrný,“ varovala ho. „Rychle. Zdá se mi, že se někdo blíží.“ Chlapec zmizel za řadou stromů, než stačila Jamie udělat jediný krok k Bouři.

Stála sama uprostřed mýtiny, když se z větví vynořil Alec na svém hřebci. Tak se mu ulevilo, když ji spatřil, že zastavil koně a zůstal sedět, shlížel dolů na ni a snažil se začít klidně dýchat.

Alec nevěděl, jestli se zlobí, nebo ne. Sklonil hlavu. Věděl, že jí nahnal hrůzu. Výraz na její tváři, když na ni křičel, mu ukázal, jak byla vyděšena.

Avšak doufal, že s boží pomocí se svého strachu zbaví… i svých slz. Všiml si jich, když přicházela k němu s mincí v ruce. Hrome, snad se jí bude muset dokonce omluvit. V něčem takovém rozhodně nevynikal, ale přece jen to bude muset zkusit, rozhodl se. Musí se přimět ke klidu… a k rozumnému jednání.

Pak zpozoroval listí v jejích vlasech a roztržené roucho. „Co se k čertu stalo?“ vykřikl. „Byl snad někdo…“

Pobídl koně k ní, než mohla odpovědět. Jamie rychle o krok ustoupila. „Nic se mi nestalo,“ prohlásila.

„Nelži mi.“ Zvedl ji do náruče a přitiskl si ji na prsa.

„Ty jsi lhal mně.“

„Nelhal,“ odpověděl už klidněji.

„Přestal ses kvůli mně ovládat.“

„Přiměla jsi mé muže, aby rozbořili zadní stěnu mého domu,“ vyčítal jí.

„Řekl jsi, že mohu přestěhovat kuchyni,“ šeptala Jamie. „V zimě se Frieda a Hessie a všichni ostatní sloužící musí brodit sněhem, aby ti přinesli večeři. Chtěla jsem udělat dobrou věc, Alecu. Je přece rozumné přistavět kuchyni přímo k zadní části domu. Ale nenechal jsi mě, abych ti to vysvětlila.“

Alec zavřel oči a modlil se za trpělivost. Zdálo se, že není schopen ji pustit a začít rozumně mluvit. „Ztratil jsem klid,“ přiznal pak. „A rozčilil jsem se na tebe.“

„Kvůli té díře ve zdi?“

„Ne,“ řekl. „Protože ses mne bála. Myslela sis snad, že bych tě uhodil?“

„Ne,“ odpověděla. Objala ho kolem pasu a poddala se mu v objetí. „Zmátl jsi mě. Manžel by neměl na svou ženu křičet.“

„Pokusím se v budoucnu držet se toho doporučení, Jamie,“ sliboval. „Budou však doby, kdy na to zas zapomenu.“

„Myslím, že si na to budeš muset zvyknout,“ řekla. „Tvůj křik by mohl skály lámat. Ale nemyslíš to doopravdy, že Alecu?“

Alec si opřel bradu o její hlavu a přemýšlel, jestli má nechat tu malou urážku bez odpovědi.

„Otec Murdock řekl, že se vracíš zpátky do Anglie. Měla jsi to v úmyslu?“

„Vyzval jsi mě, abych odešla,“ připomněla mu.

Úsměv vyhladil jeho vrásku. „Myslel jsem, abys opustila síň, Jamie, ne Skotsko.“

„Chtěla jsem odejít jen na chvíli, muži. Pravda je, že jsem se ještě příliš neusadila.“ Znělo to zoufale opuštěně. „Vím, že se bude zdát těžké tomu uvěřit, ale u nás doma mě skutečně mají lidé rádi. Opravdu! Nejsem zvyklá, aby mě považovali za méněcennou, Alecu. To přece o něčem svědčí. A tvoji vojáci čekali, aby na mne mohli žalovat. Nemají mě o nic víc rádi než ty.“ Jamii najednou vytryskly slzy. „Ach, začínám litovat sama sebe, že? Proč ses obtěžoval vydat se za mnou?“

„Jamie, vojáci čekali, až dostanou slovo, aby tě mohli hájit,“ prohlásil. V hlase se mu zachvívalo vzrušení. „Jsou ti oddáni, stejně jako mně, ženo.“

Trochu ji od sebe odsunul, aby mu viděla do obličeje. Bylo to však k ničemu, protože jakmile zpozoroval, že se jí po tvářích kutálejí slzy, všechen jeho klid byl ten tam. „Hledal jsem tě, protože mi patříš. Nepokoušej se už nikdy ode mne odejít, Jamie, jinak pocítíš můj skutečný hněv. Tak už přestaň plakat, má milá. Opravdu jsem nechtěl…“ Hlas se mu příliš třásl, než aby mohl pokračovat. Sklonil se k ní a políbil ji na obočí.

Jamie si otřela koutky očí hřbetem ruky. V paži ucítila bolest od pádu, což jí připomnělo nehodu. „Spadla jsem z koně,“ přiznala se.

„Já vím.“

Teď zněl zoufale jeho hlas. Jamie se usmála. „Umím jezdit opravdu dobře, ale kanec vyděsil Bouři a…“

Když viděla, jak se zamračil, upustila od dalšího vysvětlování. „To nevadí,“ řekla. „Alecu?

Když se žena a muž spolu pohádají, obvykle se políbí, jakmile se zas usmíří.“

„Ale manželka také nosí manželův pléd,“ podotkl Alec. „Ovšem neporušil bych slovo, kdyby neměla na sobě vůbec nic.“

Nepochopila jeho poznámku, dokud jí roztržené šaty nepřetáhl přes hlavu a nepohodil do trávy.

„Nemůžeš přece…“ koktala. Začala couvat.

„Ach, ovšem že mohu.“ Udělal krok vpřed.

Vykřikla se smíchem, když se po ní vrhl, pak se obrátila a vběhla mezi stromy. „Jsi blázen, Alecu,“ zvolala přes rameno. „Vždyť je poledne.“

Chytil ji a přitáhl k sobě.

„Jsou tu někde děti,“ namítala.

Alec ji hladil po hrdle. „Přeješ si řádný polibek, že?“

„To není vůbec správné,“ odpověděla. Dech se jí však zatajil a v ramenou ji zamrazilo. Alec laskal její ušní lalůček a šeptal jí všechny podrobnosti o tom, co všechno s ní hodlá provádět.

Ochabla v jeho náruči. Alec se opřel o kmen mohutného stromu a sevřel ji mezi stehny.

Chvíli se věnoval jejímu svlékání, nedbaje na její chabé protesty, a když byl s tím hotov, přitáhl si ji do klína. Vzal její ňadra do dlaní a líně začal hladit jejich bradavky.

Viděl, jak je rozechvělá, když tiše zaúpěla. „Teď ti ukážu, jak jsi pro mne méněcenná,“ zašeptal.

„Ano?“ opáčila s povzdechem. Jeho ruka jí vklouzla mezi stehna.

Zamručel uspokojením, když ucítil její žár. Byla už tak horká a vlhká. „Budu líbat každý kousek tvého méněcenného těla,“ sliboval.

Nakonec ji obrátil čelem k sobě. Jejich otevřená ústa se setkala ve vášnivém polibku.

Ovinula mu paže okolo krku a přitiskla prsa na jeho pléd. Alec odtrhl ústa, pak si rychle svlékl

oděv. Pozvedl ji tak, aby se opírala o kmen stromu a spustil hlavu do údolí mezi jejími ňadry. Jeho jazyk v ní roznítil vášeň. Hnětl jí přitom ňadra a nakonec vzal do úst jednu z jejích bradavek. Rozkoš začala být nesnesitelně krásná. Vzrušeně vykřikla a opřela se mu o ramena. Alec se začal stejně pozorně věnovat jejímu druhému ňadru. Pak jeho ústa klouzala v polibcích dolů k břichu.

Zapomínala přitom dýchat. Poklekl před ní, hladil dlaněmi její drobné hýždě a drsně ji přitiskl ke svým otevřeným ústům.

Nebyla schopná jediné myšlenky. Jeho jazyk v ní rozněcoval divokost, znovu a znovu pronikal dovnitř a zase ven, až úpěnlivě prosila o vysvobození z těch sladkých muk. Naléhala, aby nepřestával, když se zvedl čelem k ní. Jamie se snažila zmocnit se jeho úst a ukořistit dlouhý žhavý polibek, ale on se odtáhl zpátky. Najednou ji vzal za vlasy, omotal si je kolem zápěstí a přitáhl si ji k sobě. „Už nikdy se nepokoušej ode mne odejít.“

Nedal jí čas na odpověď. Jeho otevřená ústa si vzala její. Pronikl do nich jazykem.

Zvláčněla v jeho náruči. Pozvedl ji a jedním silným pohybem jí roztáhl stehna. Objala ho nohama.

„Alecu,“ naléhala téměř křikem, když zaváhal.

„Slib mi to.“ Jeho hlas jí zněl ostře u uší.

Přes omamující mlhu k ní pronikla bolest v jeho hlase. „Slibuji,“ zašeptala.

Spokojeně zamručel, pak prudkým pohybem vnikl do jejího nitra. Dalšími pohyby pak pokračoval v milostném aktu a šeptal přitom slova lásky.

Jamie se k němu přitiskla, také její rty vyslovovaly tichá vyznání, a když věděla, že se blíží vyvrcholení, vykřikla jeho jméno.

Jejich rozkoš byla dokonalá a vášeň se rozplynula v nádherném souznění. Zůstal dlouhou chvíli bez hnutí. I když se její dech zpomalil a jeho srdce přestalo bušit jako zvon, nehýbal se. Nechtěl přijít o vůni milování, nechtěl ji pustit z objetí.

Poprvé v životě byl plně spokojen. Věděl, co to znamená, i když se instinktivně bránil přiznat si plnou pravdu. Je příliš brzy, říkal si. Až příliš brzy. Oslabí ho to, bude zranitelný… Na to nebyl připraven.

Jamie vycítila Alecovo napětí. Sesul se zády k zemi, pak se vzdálil, aby posbíral jejich oblečení. Zachytila jen záblesk jeho temného výrazu. „Alecu?“ zašeptala. „Tentokrát jsem tě nepotěšila?“

Okamžitě odpověděl jejím obavám. „Velice jsi mne potěšila, ženo.“ Hlas měl ochraptělý vzrušením.

Jamie mu nepoložila další otázku, dokud nebyli zas oblečeni. „Proč se tak mračíš? Jestli jsem tě skutečně učinila šťastným…“

„Mračím se proto, že jsi mi řekla, že ses cítila podřadná. Nikdy, rozumíš, nikdy bych nechtěl, aby sis myslela takové bláhové věci. Kde jsi proboha přišla na takovou hloupou myšlenku…“

„Tys řekl, že jsem méněcenná,“ připomněla mu zcela zmatená.

Měl tu drzost tvářit se překvapeně. Jamie vytřeštila oči. „Také jsi řekl, že jsem bezvýznamná. Nepamatuješ se, Alecu?“

Pokrčil rameny. Odešel ke koním, ale už se nemračil, usmíval se. Jeho něžná žena mluvila tak rozzlobeně.

„Cožpak nejsi schopen zapamatovat si svá vlastní prohlášení?“

„Žádná prohlášení,“ zavolal na ni. „Urážky, má milá.“

„Takže přiznáváš, že mě urážel?“ vykřikla a vrhla se za ním.

„Ovšem.“

Hlasitě se zasmál, když se k jeho uším donesla rouhavá kletba.

Byla víc vystrašená svou bezbožností než on. Obrátila se k manželovi zády a kráčela k Bouři. Dospěla k názoru, že Alce Kincaid je ten nejnemožnější muž na světě. Neuvědomuje si snad, jak touží, aby jí řekl, že mu na ní záleží?

Jamie naskočila na hřbet Bouře a uchopila otěže. Najednou si vzpomněla na Alecův tvrdý požadavek, aby se nikdy nepokoušela ho opustit.

Přece jen mu na ní záleželo. Prudce se obrátila, aby na něho pohlédla, a chtěla svou myšlenku vykřiknout nahlas. Jeho namyšlený úsměv změnil její názor. Neuvědomuje si to, usoudila, a ještě by se na ni rozzlobil, kdyby se odvážila poučovat ho o jeho skutečných pocitech.

Jamie se s potěšením zasmála. Alec se bude muset napřed usadit. Pak pozná, že je správné ji milovat. Pobídla Bouři vpřed, než se jí mohl začít na něco ptát.

Alec chytil otěže Bouře a potřásl hlavou. Vrhla na něho odevzdaný pohled.

„Pozorně poslouchej, má milá. Tam nahoře,“ řekl a ukázal za sebe, „je půda Kincaidů. Dole je Anglie. Rozumíš?“

Skousla dolní ret, aby se nemusela smát. „Rozumím,“ přisvědčila konečně, když z ní nespouštěl oči.

Dlouze si vydechl a přitáhl Bouři, aby změnila směr. „Ne, nerozumíš, lásko,“ mručel.

Jamie se usmála. Bože, cítila se tak dobře. Už jí ani nezáleželo na tom, jestli Alce někdy v budoucnu zas ztratí trpělivost. Ovšemže jí nebudou vadit jeho urážky, usoudila, že je to způsob, jakým chrání své city. Ne, vůbec jí nebude vadit jeho rozporuplnost.

Proč, to je přece snadné pochopit. Právě ji nazval svou láskou.

KAPITOLA 13

Alec se mračil, když se vraceli ke stájím. Jamie se usmívala.

Gavin stál vedle kněze na hradních schodech a díval se na dvojici. „Hnula mu žlučí,“ podotkl Gavin.

„Slyšel jsem, že hrozila jednomu z McPhersonů dýkou,“ řekl otec Murdock.

„Je to tak,“ odpověděl Gavin. „Je odvážná, když si troufla tak klamat starého zemana a jeho družinu.“

„Proč myslíš, že ho klamala?“

„No, musela to být přece lest. Nemůže vědět, jak se hází dýkou.“

„Velice se podobáš svému zemanovi, Gavine, protože sis vzal za své všechny jeho domněnky. On dospěl ohledně lady Jamie k vlastním závěrům. Já bych na tvém místě ještě závěry nedělal. Když říká, že dokáže někoho probodnout, pak je jistě přesvědčena, že to dokáže. Ale musí to být na ochranu někoho jiného. Ano, umí toho mnohem víc, než si ty nebo Alec myslíte. Dej na má slova, hochu.“

„Alec si stěžuje, že je příliš jemná,“ namítal Gavin.

„Je zároveň i silná,“ odpověděl otec Murdock. „Nehodlá se ovšem usadit tak poklidně, jak si představuje Alec. Právě začínají létat jiskry.“

Gavin i otec Murdock se obrátili a dívali se, jak Alec pomáhá své ženě z koně. Alec držel Jamii mnohem déle, než bylo pro ten úkon nutno, a podle toho jak se ti dva na sebe dívali, ani kněz, ani voják by se neodvážili je rušit. Oba muži se zas otočili, rázovali pryč a přitom se dobromyslně usmívali.

Alec věděl, že by se měl vrátit k důležitějším povinnostem. Přesto však nemohl odolat, aby se jí ještě jednou lehce nedotkl ústy. Snad by ji byl i políbil, kdyby ho nevyrušil Donald. Alec mu podal otěže Bouře. Jamie se lehce uklonila a chtěla odejít.

„Kam máš namířeno?“ zeptal se Alec, jen aby zůstal v její blízkosti o chvilku déle.

„Převléknout si ty roztrhané šaty,“ odpověděla Jamie. „Napřed ale musím jít a přinést několik svíček.“

Aleca napadlo, že by ji mohl doprovodit, ale Donald mu v tom zabránil. „Alecu? Mohl bych s tebou promluvit pár slov?“

„Co se děje?“ zeptal se Alec. Vedl svého hřebce do stáje.

„Jde o klisnu lady Jamie,“ začal Donald. „Nerad tě obtěžuji s tak malichernou záležitostí, ale jsem v koncích, protože nedokážu zvládnout to její umíněné zvíře. Nic nežere. Nejspíš si zlomí nohu přitom, jak se zoufale dobývá ze stáje. Už se jí povedlo přelámat tři příčky.“

„Tak ji dej do jiného stání,“ navrhl Alec.

„Už jsem se o to pokoušel,“ odpověděl Donald.

Alec slyšel, jak Bouře naráží na dřevěné pažení. Přivedl svého hřebce k poškozenému stání.

Jamiina klisna přestala vyvádět, jakmile Alec natáhl ruku a pohladil ji. „Už je klidná,“ poznamenal s úsměvem.

„To proto, že se k ní přiblížil tvůj vraník,“ odpověděl Donald. „Když ho vidí nebo cítí jeho pach, uklidní se. Zvykla si na něho. Napadlo mě, mylorde, jestli bychom ty dva nemohli dát dohromady.“

„Zabije ji.“

„Nemyslím,“ vyhrkl Donald. „Ale ona onemocní, jestli nezačne žrát.“

Alec se rozhodl okamžitě vyzkoušet Donaldův návrh. Kdyby se hřebec pokusil ublížit Bouři, mohl by zasáhnout dřív, než by došlo k nějaké škodě.

Jakmile mohutný vraník vešel do stání klisny, zamířil k jejímu žlabu, začal žrát a klisny si vůbec nevšímal. Bouře zuřila, když viděla, že někdo narušil její teritorium, ale hřebec rychle dal najevo svou nadřazenost, když zaržál, až uši zaléhaly, což vzbudilo Alecův úsměv. Kůň rozšířil nozdry a pak uštědřil Bouři pořádný kopanec. Bouře se patřičně rozhořčila. Neměla však dost prostoru, aby se postavila na zadní. Přesto se o to několikrát pokusila. Hřebec ji nechal být.

Nakonec přestala řádit a přidala se k němu u žlabu. Jen jednou se pokusila odstrčit ho od svého krmení.

„Můj hřebec se chová zrovna tak majetnicky jako já,“ podotkl Alec.

„Prosím, mylorde?“ zeptal se Donald, zmaten jeho poznámkou.

„To nic,“ řekl Alec. Pak si vzpomněl na sdělení otce Murdocka, že Jamie chce svou vlastní ložnici. „Ani nápad,“ mručel. „Ten kůň má víc rozumu než jeho paní,“ pomyslel si.

Alec neměl v úmyslu nechat tu věc být. Rozhodl se, že si s ženou rychle promluví. Jediné lůžko, ve kterém jí dovolí spát, bude jeho. Samozřejmě že své poučení vysloví trochu jemněji, protože ji nebude chtít znovu rozplakat. Ale byl rozhodnut stát pevně na svém stanovisku. A basta, jak s oblibou říkala.

Jamie neměla nejmenší tušení o starostech, které způsobila svému manželovi. Uvědomila si jenom, že zamířila špatným směrem. Poté, co si chvíli popovídala s kovářem, rozhodla se navštívit obyvatele dalších chýší, nakupených v blízkosti zadních hradeb.

„Všichni teď budou u oběda,“ prohlásil kovář.

„Myslíš, Henry, že bych mohla nahlédnout do každého obydlí?“ zeptala se.

„Jistě, paní,“ přisvědčil holohlavý muž. „Budou poctěni tím, když jim řeknu, že se o ně zajímáš.“

Jamie pomalu vycházela do strmého svahu. Několikrát se sehnula, aby utrhla omamně vonící luční květy, rostoucí u zdi, pak pokračovala v cestě. Zdálo se jí, že za sebou zaslechla nějaký zvuk, a obrátila se, aby pozdravila toho, kdo se blížil.

Nebyl tam však nikdo a ona usoudila, že ji oklamal vítr.

Jamie nakoukla do chatrče kameníka, přešla k poslední chýši, která patřila jircháři, a právě v okamžiku, kdy nahlížela dovnitř, jako by zezadu dostala silný štulec. Byla náhlým útokem tak překvapena, až upadla na kolena. Dveře se za ní prudce zabouchly a ona v leknutí zaúpěla.

V chatrči nebyla žádná okna. Byla tam tma jako v pytli. Zašeptala pár hrubých slov a začala hmatem pátrat na zemi po květinách, které upustila.

Předpokládala, že dveře za ní zabouchl vítr a že se prostě dost rychle nedostala z jeho dosahu. Pak se vzdala hledání kvítků ve tmě, vstala a snažila se oprášit si sukni.

Alec by si jistě pomyslel, že je nešikovná jako právě narozené hříbě, kdyby ji teď viděl, pomyslela si.

Stále netušila žádné nebezpečí. Nezačala se bát, dokud neucítila kouř. Pokusila se otevřít dveře. Ani se nepohnuly.

Zmocnila se jí panika. Začala vší silou bušit na dveře a volat Aleca. Malá chýše se změnila v peklo. Za pár okamžiků byla její střecha v plamenech.

Jamiin křik se brzy změnil ve slabý kašel. Kousek vedle ní dopadl kus trámu. Rychle ucouvla a překvapilo ji, že tak prostý pohyb může působit takovou námahu. Užasle hleděla na růžovou růži s dlouhým stonkem, kterou držela v ruce, její jemné okvětní plátky se začaly kroutit teplem.

Plameny se blížily k ní. Chýše se naplnila kouřem a bylo už namáhavé i stát.

Jamie se zhroutila k zemi a lapala po dechu. Hliněná podlaha ji příjemně chladila do tváře.

Nechtěla uvěřit, že zemře. Alec pro ni přijde včas. Zachrání ji. Slíbil přece, že ji bude chránit. Ach, Bože, prosím, dej, ať spěchá. Nedopusť, aby zas zůstal sám. Potřebuje mě. Musí mi ještě říci, že mne miluje, pomyslela si. A kde u všech čertů vlastně je?

Jamie najednou začala zuřit. Až ji zachrání, pořádně ho poučí o tom, jak je třeba spěchat.

Bože, už přichází o rozum. Výbuch hněvu z ní vyčerpal všechny síly. Zavřela oči a začala se modlit.

Najednou k ní přes clonu kouře pronikl Alecův zuřivý řev. Jamii se podařilo slabě se pousmát. „Díky,“ zašeptala Stvořiteli.

Alec se právě vydal do kopce, když uslyšel křik. Pak spatřil plameny na střeše jirchářova stavení. Když s Gavinem přiběhl blíž, byl vzteky bez sebe. Věděl, že je Jamie uvnitř. Věděl to.

Dostal se k chatrči současně s Gavinem. Oba spatřili trám, kterým byly zapřeny dveře.

Gavin prudce odkopl břevno z cesty, Alec vytrhl dveře ze závěsů a odhodil je stranou.

Hrůza mu dodala sílu. A když spatřil Jamii, zachvátila ho taková zuřivost, že se jeho nepříčetným řevem až stěny otřásaly.

Uchopil ji do náruče a vyběhl před stavení dříve, než se stěny sesypaly. Poklekl na zem, držel ji stále v náruči a bál se dýchat, dokud si nebyl jist, že i ona dýchá. Její hlučný kašel byl

dostatečným důkazem, že to přežila, ale jeho mysl byla stále ještě příliš rozjitřena strachy, aby mohl myslet rozumně. Trvalo mu velmi dlouho, než se alespoň trochu vzchopil.

Gavin poklekl k němu. „Alecu, potřebuje vzduch,“ zašeptal, poznávaje sotva svůj slabý hlas.

Jamie otevřela oči a spatřila nad sebou manželovu ztrápenou tvář. Navzdory slzám se pokusila o úsměv. Všimla si, že i on má vlhké oči. Usoudila, že také jeho podráždil kouř. Vztáhla ruku, aby mu sáhla na čelo.

„Slibuji ti, že tě už nikdy neopustím.“ Její hlas zněl jako chraptění starce.

„Nikdy ti to nedovolím.“ Jeho hlas se chvěl jako suché listí ve větru. Usmáli se na sebe. „Jsi v pořádku, Jamie? Nestalo se ti nic?“ Starost v jeho očích ji překvapila. „Věděla jsem, že mě zachráníš.“

„Jak jsi to mohla vědět?“ zeptal se.

„Protože ti na mně záleží, Alecu Kincaide.“

Dokonale napodobila jeho výslovnost. Alec přikývl, potěšen její odpovědí. Vstal, ale nepustil ji přitom. Když začali sestupovat ze svahu, zpozoroval hlouček vojáků. „Nic se jí při té nehodě nestalo,“ zavolal.

Jamie se mu snažila vyprostit, aby mohla kývnutím hlavy pozdravit jeho muže, ale Alce ji přitiskl k sobě pevným medvědím objetím.

Nechtě však u ní vyvolal další záchvat kašle. Ten muž prostě nezná svou vlastní sílu, pomyslela si blaženě. Ani neví, o čem svědčí jeho jednání. Cítila, jak se mu třesou ruce. A když čekala, až pro ni přijde, slyšela, jak křičí její jméno. Začínal ji milovat, třeba jen maličko, ať už si to chtěl připustit, nebo ne. To zjištění ji přimělo zapomenout na její střet se smrtí. „Trvalo ti pěkně dlouho, než jsi pro mne přišel, Kincaide,“ připomněla mu.

„Nesmysl,“ odporoval s úsměškem. „Běžel jsem jako ďas.“

„Takže nakonec pro tebe nejsem tak bezvýznamná, že?“ Neodpověděl, dokud nedošli ke dveřím hradu. „Ne, nejsi.“

Po chvíli si uvědomila, že jí už víc neřekne. Ale zároveň byla teď nesmírně šťastná. Jedno sousto za čas, připomněla si. To byla slova, kterými se vychloubala otci Murdockovi, že dokáže sníst velkého medvěda, a takovým způsobem také zvítězí nad Alecem Kincaidem. Znovu se zasmála, tentokrát své vlastní pošetilosti. Proč jí trvalo tak dlouho, než si uvědomila, že potřebuje jeho lásku, stejně jako on potřebuje její?

„Jak se teď můžeš smát, lady Jamie?“ ptal se Gavin. Otevřel jim dveře a pak je následoval dovnitř. „Ještě se třesu zlostí.“

„Smála jsem se, protože jsem si uvědomila něco důležitého,“ odpověděla Jamie. „Nejde o jedno kousnutí za čas, ale o jeden polibek za čas. To je podstatný rozdíl. A to je jediné vysvětlení, které ode mne dostaneš.“

„Kouř jí zřejmě zatemnil smysly,“ vložil se do hovoru Alec a potřásl hlavou.

„Proč se tak zlobíš, Gavine?“ ptala se Jamie. Pohlédla Alecovi přes rameno, aby viděla vojákovi do tváře. „Nemyslíš si přece, že to byla moje vina, že ne?“

Než mohl Gavin Jamii odpovědět, obrátila se zpátky k Alecovi. „Vítr způsobil mé neštěstí, muži. Byl tak silný, že mi zabouchl dveře přímo za zády. Opravdu silný vítr,“ pokračovala, když se zdálo, že ani jeden z mužů jí nevěří. „Také mě vyděsil ten kvílivý zvuk. Víš, že to znělo, jako by se mi někdo smál? Alecu, proč vypadáš tak pochybovačně? Ty mi nevěříš?“

„Věřím ti,“ odpověděl Alec.

„Víme, že to nebyla tvoje chyba, milady,“ podotkl Gavin. „Dveře byly…“ nedokončil své vysvětlení, protože zachytil Alecovo znamení.

„Co bylo s dveřmi, Gavine?“

„Zasekly se. Byly vzpříčené,“ vyhrkl.

„Ano, ovšem,“ souhlasila Jamie.

„Gavine, jdi a poruč, aby připravili pro Jamii lázeň. Pak se vrať sem a začni vyslýchat sloužící. Určitě nám některý z nich bude mít co říci.“

Alec odnesl Jamii do přístěnku a jemně ji uložil na lůžko.

„Po koupeli zůstaneš po zbytek dne v posteli,“ přikázal.

„Proč?“

„Proč, Jamie? Protože se potřebuješ zotavit,“ vysvětloval Alec.

„Už jsem se zotavila,“ protestovala Jamie.

Alec musel nad jejími slovy kroutit hlavou. „Měla bys teď naříkat, děvče, a ne se tak sladce na mne usmívat. Nevíš, jak jsi slabá?“

„Musím zůstat v posteli, protože jsem… slabá? Alecu, to vůbec nedává smysl.“

Seděla na okraji postele, tvář ušpiněnou, vlasy pocuchané, ruce umazané od sazí klidně složené v klíně; seděla tam a připadala mu neskonale krásná. Vešly služebné s vědry vody. Jamie každou vesele pozdravila. Pamatovala si nejen jejich jména, ale také jména jejich manželů a dětí. Alec byl nadšen. Měla skutečně obdivuhodnou paměť. Když se ptala každé ženy na její rodinu, dávala najevo, jak si jí váží.

Ženy, povšiml si, projevovaly Jamii svými pozdravy stejnou náklonnost.

Nu, i obvykle kysele se tvářící stará Hessie, hlavní kuchařka, se teď na svou paní usmívala.

„Budeš ještě nařizovat mužům… práci s kuchyní?“ zeptala se, když vrhla na svého zemana ustrašený pohled.

Jamie se nepřestala usmívat. „Všiml si té díry, Hessie,“ zašeptala. „A nemám v úmyslu zanechat té práce. Postarám se…“

„Já se o tu věc postarám,“ prohlásil Alec.

„Ty?“

Zdálo se, že ji nesmírně potěšil. Uvažoval, jestli právě to nebylo celou dobu jejím cílem.

„Může jim velet Angus,“ pokračoval Alec, „když mu vysvětlím, co chci, aby udělali.“ Zdůraznil ve svém oznámení slovo „chci“, ale podle Jamiina úsměvu usoudil, že si stejně myslí, že je to její záležitost. „Díru je třeba zazdít, než se vystaví chodba.“

„Chodba? Nerozumím ti,“ přiznala se Jamie.

„Nechci, aby kuchyně navazovala přímo na síň. „Kouř z vaření by během půl dne naplnil celou síň. Postavíme krytou chodbu, která obě budovy spojí. Budeš spokojena?“

Když na něho vrhla podezíravý pohled, usoudil, že ji to neuspokojilo. „Jak dlouhá bude chodba?“

„Nepříliš,“ sliboval.

S radostí teď přikývla. „Tak vidíš, Hessie,“ prohlásila. „Říkala jsem ti, že Alec pochopí oprávněnost takové změny.“ Povšimla si, že se její muž zamračil, a rychle dodala: „Všechno, co se týká jeho klanu, je pro něho důležité.“ Pak se obrátila k Alecovi a řekla: „Říkala jsem Hessii, že tví vojáci i služebné zasluhují v tvé mysli stejnou pozornost.“

Skutečně ji překvapil. „To je pravda,“ řekl. „Nemusela jsi to Hessii ani říkat,“ dodal a kývl na služebnou. „Ona zná svou cenu.“

Služebná se okamžitě nadmula pýchou. Pak se zemanovi uklonila a chvatně zmizela.

„Vykoupej se teď, ženo, než ti vzduch udělá z vody led,“ doporučil jí.

Alec se stále usmíval, ale jakmile se objevil na druhé straně přepážky, jeho úsměv se vytratil. Začal přecházet před krbem sem a tam a uvažoval o té ukrutnosti. Někdo se skutečně pokusil zabít jeho nejdražší Jamii. Kdyby tam nedoběhl včas… Kdyby zůstal ve stájích o chvilku déle…

„Alecu? Nikdo neviděl živou duši.“

Alec se zastavil, když uslyšel Gavinovo zvolání. „Ztiš svůj hlas,“ poničil mu. „Nechci, aby Jamie zaslechla něco z našeho hovoru.“

„Už se stalo,“ zavolala Jamie z přístěnku.

Alec se zamračil, pak kývl na Gavina, aby přistoupil blíže. „Jamie, neposlouchej,“ vykřikl.

„Nemohu si pomoci,“ odpověděla. „Všiml sis, Alecu, toho zoufalého nedostatku soukromí?

Zeptala jsem se otce Murdocka, jestli si myslí, že bych mohla přemístit naše věci do jedné z ložnic nad schodištěm, muži. Zmínil se ti už o mé žádosti?“

„Měla ses zeptat mne.“

„Máš hodně starostí,“ zvolala.

„Vůbec se nezdá, že právě málem uhořela, že, Gavine?“

„Je mnohem silnější, než jsme si mysleli,“ odpověděl svému pánovi tiše. „Otec Murdock má možná nakonec pravdu.“ Gavin ztišil hlas, aby ho neslyšela jeho paní. Avšak jeho snaha vyloučit ji z rozhovoru byla marná.

„Jistěže má otec Murdock pravdu, Gavine,“ volala Jamie. „Je to svatý muž, jestli si uvědomuješ.“

„Jamie!“

„Alecu, zacpu si uši před vašimi slovy, jakmile mi odpovíš na mou otázku. Jistě chápeš, jak je moje žádost rozumná. Mohli bychom se přestěhovat nahoru, než…“

„My?“

„Cože? No ano, ovšem,“ volala na ně.

Alec se usmál. Vůbec se nechtěla stěhovat nahoru sama. Říkal si, že vlastně nikdy nevěřil, že by se mohla zabývat ohavnou myšlenkou na svůj vlastní pokoj. Ale předtím svůj plán pořádně nevysvětlila.

„Zítra se přestěhujeme nahoru,“ zavolal.

„Děkuji, Alecu.“

„Žena manželovi neděkuje. Tak, a teď se věnuj koupeli a mě už nevyrušuj.“

Alce se snažil říci to co nejpříkřeji. Jamiin smích mu dokázal, že se mu to však příliš nepodařilo. Při tom zjištění mu trochu poklesla ramena. „Pověz mi, co ses dověděl,“ vyzval Gavina a opřel se o římsu u krbu.

„Henry dlouho hovořil s Jamií, pak se vrátil ke své práci. Jak víš, náš kovář neslyší nic než rámus. Řekl, že byl skloněn nad stolem a nevšiml si, že by někdo přicházel nebo odcházel.

Tázal jsem se i všech ostatních, Alecu.“

„A…?“

Gavin zavrtěl hlavou. „Odešli k obědu.“

„Někdo přece musel vidět…“

„Alecu, na stráni nebyl vůbec nikdo,“ řekl Gavin. „Proč o tom nechceš mluvit s Jamií?“

„Nechci, aby si dělala starosti,“ přiznal Alec.

„Musí být ve střehu.“

„Ne, strážce jí budeš dělat ty. Až zjistíme, kdo to byl, řekneme jí to. Nesmí už nikdy zůstat o samotě. Když nebudu moci zůstat s ní já, budeš s ní ty nebo Marcus.“

Gavin přikývl. „Já ji také nechci děsit,“ zašeptal. „Začala pro mne tolik znamenat,“ přiznal.

„Nemohu uvěřit takové podlosti.“

„Je jedna z nás,“ řekl Alec. „A až ho najdu…“

Pak mezi muže pronikl Jamiin hlas. Při koupeli si začala zpívat poněkud nestydatou anglickou baladu, která vyvolala úsměv a zahnala vrásky u jejích pozorných posluchačů.

„Chová se, jako by se nestalo nic mimořádného,“ poznamenal Alec a kroutil nad tou pozoruhodnou skutečností hlavou.

„Už chápu, proč touží po ložnici nahoře,“ řekl Gavin. „Tady opravdu člověk slyší každý nepatrný zvuk.“

Alec přikývl. „Ať všichni zůstanou venku,“ poručil. Odlepil se od krbu.

„Kam chceš jít, Alecu?“

„Do postele.“

„Do postele?“ opakoval Gavin a zdálo se, že tomu nemůže uvěřit. „Vždyť je sotva poledne.“

Alec se obrátil a pohoršeně pohlédl na svého pobočníka. „Postarej se, aby mne nikdo nerušil,“ přikázal.

Gavin konečně pochopil. Voják se zazubil, když mířil ke vchodu. Měl v úmyslu zůstat na stráži před dvojitými dveřmi. „Hezky si odpočiň, Alecu,“ zvolal a v hlase se mu zachvíval smích.

Jamie dokončila koupel a právě se zvedala z necek, když vešel za přepážku Alec. Jakmile ho spatřila, hlasitě zaúpěla a znovu se posadila. Snažila se zakrýt si ňadra tak, že zvedla kolena a naklonila se dopředu. „Nemám nic na sobě,“ sdělila mu samozřejmou skutečnost.

Vůbec se nezastavil. Jamie najednou zjistila, že si ji přitáhl na hruď. Obrátil se s ní v náruči.

Než ji vůbec napadlo se ho zeptat, co to proboha dělá, uložil ji na postel. Neměla ani čas se červenat. Alec jí přidržel ruce nad hlavou a přikryl ji svým tělem.

Nepolíbil ji, ale vypadal spokojeně, když se na ni s rošťáckým výrazem na tváři usmíval.

Prsa zahřívala jeho nahá hruď, jeho těžká stehna spočívala na jejích a zdálo se, že Jamie nemůže odolat, aby se špičkami neotírala o jeho bosé nohy.

Stáhl si boty. Ten poznatek probleskl její zmatenou myslí zároveň s uvědoměním, že by se snad s ní chtěl milovat. „Alecu, myslíš si to, co si myslím, že si myslíš?“

„Máš na sobě můj pléd,“ prohlásil. „To si myslím.“

„Nemám na sobě nic,“ zašeptala.

„Ale ano. Zády ležíš na pokrývce z plédu a zepředu tě přikrývám svým plédem já. Teď máš skutečně na sobě můj pléd.“

Nemohla odporovat jeho zdůvodňování. „Tak tedy takhle si představuješ můj odpočinek, muži?“ zeptala se se škádlivým nádechem v hlase.

Přikývl. Její zklamání nemohlo být větší.

„Odpočineš si,“ řekl jí.

„Vůbec nejsem unavená.“

„Ale budeš.“ Odsunul jí nohy a usadil se mezi jejími stehny. „Budeš ohromně unavená, až s tebou skončím. To ti slibuji.“

Podle jejího mínění vypadal až příliš vyzývavě. Vykroutila ruce z jeho jemného sevření a ovinula mu je kolem krku. „I ty budeš velice unaven, až s tebou skončím. To ti slibuji.“

Snad by se tomu usmál, ale začala na něho působit vášeň v jejím hlase. Její oči dostaly temně fialovou barvu. Nohy se bez ustání otíraly o jeho. Když se pohnula, aby se k ní mohl těsněji přivinout, nebránil se tichému žádostivému zamručení.

Přisál se k jejím rtům, aby v ní vyvolal vzrušení, pak uchopil do úst její spodní ret.

Povzdechla a řekla mu tak beze slov, jak moc ji těší, co začal provádět. Jeho ruce se přesunuly k jejím tvářím, aby je vzaly do dlaní, zatímco ji s potěšením uváděl do extáze. Měl v úmyslu ji milovat pomalu, bez ohledu na to, jaké utrpení mu to přinese.

Její rty byly tak jemné, tak vláčné, a když jeho jazyk konečně pronikl hluboko do jejích teplých úst, z hrdla se jí ozvaly tiché smyslné zvuky. Hladil ji, trápil, bral si i dával, až ho Jamie začala tahat za vlasy a vyžadovat víc.

Zvuky, které vydávala, ho nutily, aby zapomněl na své dobré předsevzetí. Prudké nárazy jeho jazyka ji zbavovaly zábran. Zasypával jí krk vlhkými horkými polibky a její rozechvění tišil hlazením. I ona laskala jeho ramena, záda, hýždě a vyháněla z nich ztuhlost.

Pomohla mu se svlékáním. Pak ho převalila na záda a natáhla se na něj. Uvěznil její nohy mezi své, jakmile se k němu přitiskla. Vztyčila se na loktech a opět se rozechvěla, když spatřila v jeho očích výraz touhy. „Chci se tě do týkat tak jako ty mne,“ zašeptala. „prosím, Alecu.

Tvoje tělo mi teď patří, tak jako mé tělo patří tobě, že?“

Souhlasil celým svým srdcem. Přesto však nenacházel slov, aby jí řekl, že má pravdu, že jeho tělo skutečné náleží jí. Musela dospět k názoru, že dostala jeho svolení, protože se v jejích očích objevil čtverácký výraz.

Pochopil její záměr, když sklonila hlavu a začala pokrývat jeho hruď vlhkými polibky. Vydal syčivý zvuk, když její jazyk zakroužil kolem jeho pravé bradavky. A její ústa… můj Bože, její ústa ho nutila nedýchat. Posouvala se níž a níž, až se dostala, kam chtěla. Kousla ho do vnitřní strany stehna, když se ji pokusil zastavit. Ruce mu klesly k bokům v blaženém odevzdání.

Napřed byla nešikovná, ale její nadšení a nevinnost ho vzrušovaly tím víc. A když ho konečně uchopila do úst, Alec zavřel oči a nechal se spalovat jejím žárem. Byla to muka. Byl to ráj. Až cítil, že se chystá vyronit své semeno, konečně převzal vedení sám. Věděl, že není příliš jemný. Ale musel, jí poskytnout vyvrcholení rozkoše dříve, než se zcela přestane ovládat.

Zdálo se, že jí to nevadí. Vlastně byla ve své touze stejně dychtivá jako on. Nehty se mu zarývala do zad, vzepjala se proti němu tak prudce, až se do ní pevně zaklínil, a vzápětí se převalili na bok. Leželi a dívali se na sebe, oba pozorovali vášeň zrcadlící se druhému v očích. Dýchali krátce, kůže se jim leskla potem. Ve vzduchu mezi nimi se zachvívala nádherná vůně milování.

„Mám ráda tvou chuť,“ zašeptala. „Líbilo se ti…“

„Ach, Bože, ano, líbilo…“ Tiše zaúpěl, když mu přehodila nohu přes bok. „Nehýbej se, ještě ne… ještě ne.“

Chtěla mu říci, že se snaží se nehýbat, ale cítily se tak neuvěřitelně krásně, když se pohnula, že se nemohla zastavit. Jeho ruka se přesunula mezi jejich spojená těla a dotkla se jí, právě když její tělo ten dotek tolik potřebovalo.

Oba se pak začali pohybovat současně. Jejich milování bylo divoké, náruživé. A plné lásky.

Alec už neměl sílu čekat. Cítil, jak se kolem něho stahuje, cítil první záchvaty jejího vyvrcholení a ihned do ní vyprázdnil semeno.

Trvalo mu dlouho, než byl zas schopen se pohnout. Konečně se převalil na záda a strhl ji s sebou.

Opravdu doufal, že jí svou vášní neublížil. Trochu se při tom pomyšlení usmíval a připouštěl si, že ho tentokrát jeho dychtivá manželka málem zabila.

Toužil jí říci, jak nesmírně ho potěšila, chtěl slyšet slova chvály i od ní. Ne, uvědomil si.

Chtěl víc než to, víc než jen lichotivá slova.

Byl nejvyšší čas, aby si ta drobná žena uvědomila, co je její skutečnou povinností. Nebude jí to jistě muset vysvětlovat. Chtěl, aby to poznala bez poučování. Její povinností je ho milovat.

Když si plně uvědomil, proč chce, aby ho milovala, zasáhlo ho to jako blesk: proto, že on ji už miloval.

Jak se to proboha mohlo stát? Byla ta nejtvrdohlavější, nejpopudlivější a nejpošetilejší žena, jakou kdy poznal. Nikdo jiný by o ni nestál. Usmál se, když si uvědomil, jak lže sám sobě. Ach, ano, chtěli by ji, ale ona už patřila jemu.

S odevzdaným povzdechem Alec zavřel oči a pevně sevřel Jamii v náruči. Slyšel její dosud přerývaný dech, slyšel, jak jí srdce tluče ve stejném rytmu jako jemu. Její vášeň hořela pro něho, pomyslel si.

A jeho srdce patřilo jí. Alec dlouze zívl. Uvažoval, že se snad nikdy nebude schopen přenést přes to podivné soužení.

Jeho jemná malá žena si potřebuje odpočinout, usoudil po dalším zívnutí. Chtěl s ní zůstat ještě pár okamžiků, než si bude jist, že usnula.

Byla to jeho poslední myšlenka, než začal chrápat.

Už ví, že se někdo pokouší zabít mu ženu. Než se snese noc, budou o tom činu vědět všichni.

Bude ji teď dobře střežit. Nebude chtít ji vydávat jakémukoliv ohrožení.

Nechápe, že tentokrát ještě neměla zemřít. Jsem mnohem vychytralejší než on, ale naneštěstí se nemohu pochlubit svou dovedností. Nesmím na něco takového ani pomyslet a musím je nechat při domněnce, že zasáhli v pravý čas. Ach, bylo jasné, že ji zachrání. Oheň nemohl zůstat nezpozorován. Uvědomuji si to.

Chci teď vidět jeho utrpení, ne jeho hněv. Teď vyčkám s vraždou až do zítřka… snad až do pozítří, pokud budu moci ovládnout svou nedočkavost.

Ještě slyším jeho křik. Volal její jméno. Myslím, že ji začíná milovat. Tím víc si zaslouží pomstu, je-li tomu tak.

Chci se jí dotýkat, až bude umírat.

KAPITOLA 14

Gavin sebou pořádně trhl, když k němu zezadu přistoupila Jamie a jemně mu zaťukala na rameno. Vůbec neslyšel, že se k němu blíží. Prudce se obrátil, aby mohl čelit případnému nebezpečí, pak se uklidnil, když viděl, že za ním stojí jeho paní. V ruce držela pár bot. Hleděl na ně, cítil se hloupě, pak přiznal zřejmé. „Vůbec jsem neslyšel, že přicházíš.“

„Neměla jsem v úmyslu tě vyděsit,“ řekla Jamie. „A ztiš svůj hlas, Gavine. Alec si trochu zdříml.“

„Kincaid?“

„Gavine, prosím, nekřič tak,“ řekla Jamie. „Nedívej se ani tak udiveně. Je přece koneckonců člověk. Neusnul by přece tak tvrdě, kdyby si nepotřeboval odpočinout, nemám pravdu?“

Gavin kroutil hlavou. Zoufale se musel snažit, aby se nerozesmál. Kincaid nevypadal v poslední době ani trochu unaven. Ovšem, mířil před chvílí do postele, ale Gavin věděl, že v ní nemíní hledat spánek.

Bože, nemohl přece počítat, že ho oklame.

Jamie se přidržela Gavinovy paže, když se obouvala. „Určitě teď požádám Hessii, aby mi pomohla uklidit horní ložnici.“ Pustila ho, uhladila si sukni a pokoušela se projít kolem něho.

Gavin rychle udělal krok stranou a zastoupil jí cestu. „Pošlu pro ni některého z vojáků,“ prohlásil.

„Procházka mi udělá dobře.“

„Šetři síly na práci, kterou máš před sebou,“ radil jí Gavin.

„Dobře, Gavine,“ souhlasila Jamie, myslíc, že vojáka uklidní. Vypadal ustaraně. Vrhla na něho zmatený pohled. „Necítíš se dobře? Chováš se velmi podivně.“

Nechal ji, aby mu položila ruku na čelo, než jí odpověděl: „Cítím se docela dobře, Jamie.

Tak proč ses ještě nepustila do své práce?“

Vrhla na něho další dlouhý pohled, než se obrátila a vydala po schodech nahoru. Gavin kráčel hned za ní. Nevšimla si, kam míří, dokud se nedostala ke třetím dveřím. V té chvíli se obrátila.

Začal koktat svou omluvu, než se mohla zeptat: „Myslel jsem, že by tam mohlo být něco, co bys potřebovala přestěhovat, a tak jsem ti chtěl pomoci.“

Mile se na něho usmála. „Jak je to od tebe laskavé, Gavine. Otec Murdock mi pomohl přemístit truhlu a teď mám nahoře spoustu místa pro své věci, až sem dorazí.“

„Tvé věci už dorazily, milady,“ náhle si vzpomněl Gavin. „Časně ráno. Mám poručit vojákům, aby ti zavazadla přinesli od dolních hradeb?“

„Kdybys byl tak laskav, Gavine,“ odpověděla Jamie. „Viděl jsi… bylo mezi věcmi na voze i křeslo?“

„Vůz se tam nedostal,“ vysvětloval Gavin. „Nemůže vyjet nahoru po tak úzké pěšině. Byli tam čtyři soumaři,“ pokračoval, když zpozoroval, jak vypadá zklamaně. „Naloženi až do nebes, milady, a ovšem, povšiml jsem si poněkud zvláštně vyhlížejícího…“

„Je to moje vlastní křeslo,“ přerušila ho a tleskla rukama. „Myslíš si určitě, že má zvláštní nohy, ale to proto, že se houpe, Gavine. Patřilo rodině mé maminky. Tatínek v něm s oblibou večer sedával a je od něho velmi hezké, že mi ho sem poslal.“

„Křeslo, které se houpe, milady?“

„Já vím,“ řekla s povzdechem. „Bojím se, že ta novota asi nikdy nezapustí kořeny. Přesto patřilo mé matce a já si ho ponechám, dokud neumřu. Pak se může předávat z generace na generaci.“

Gavina napadlo, jaký bláznivý člověk vytvořil tak nesmyslnou věc, ale prozíravě si nechal své myšlenky pro sebe.

Ponechal Jamii její práci. Doprovodil ji jen nahoru, aby se ujistil, že ji nikdo nezastihne nepřipravenou. Když Gavin začal sestupovat ze schodů, u vchodu se objevil Marcus. „Marku, potřeboval bych si s tebou promluvit,“ zvolal.

„Ano, Gavine?“

Pobočník nepromluvil, dokud se k němu Marcus dostatečně nepřiblížil. Z místa, kde stáli, mohl Gavin pozorovat dveře nad schody. Nikdo nemohl vejít dovnitř ani vyjít ven, aniž by ho nezpozoroval. „Potřebuji dva muže pod okno.“

„Pod jaké okno?“

„Jamie pracuje v prvním pokoji nad schodištěm,“ vysvětloval Gavin. „Postav dva vojáky přede dveře a další dva pod její okno.“

„Mám jim udat důvod?“ ptal se Marcus a soustavně se mračil.

„Zajisté. Budou chránit svou paní,“ vyštěkl Gavin.

„Gavine, co mi to chceš namluvit?“ ozval se Marcus a jeho trpělivost měla namále.

„Neslyšel jsi o tom?“

„O čem?“

Gavin povzdechl a pak vylíčil celou děsivou událost. „Někdo ji uvěznil uvnitř, Marku. Sám jsem odstraňoval ten trám od dveří chatrče.“ Nemohl si pomoci, aby se nepochlubil. „A přesto tomu stěží mohu uvěřit.“

„Kdo mohl něco takového udělat?“

„Nikdo neviděl na hřebenu ani živáčka,“ vysvětloval Gavin. „A Alec chce, abychom my dva na ni dohlíželi.“

„Jmenoval skutečně i mne?“ tázal se Marcus a zdálo se, že tomu nemůže uvěřit.

„Ano. Cení si tvé oddanosti. Ty snad o tom pochybuješ?“

Marcus zavrtěl hlavou. „Nedal jsem mu žádný důvod, aby o mé věrnosti pochyboval,“ řekl.

„Přesto jsem mu však řekl, že mě jeho manželství nepotěšilo, ať byl k němu donucen, nebo ne.“

„Urážíš svého zemana, jestli si myslíš…“

„Ne,“ ozval, se Marcus důrazně, „dělám pravý opak. Ukazuje, že si mě cení, Gavine, a já… jsem zahanben jeho důvěrou.“

Gavin zařval smíchy. „Nikdy předtím jsi nemluvil tak vášnivě, a proto se ti směju. Neuraz se, kamaráde, ale právě jsi zrudl jako krocan.“

Marcus se přestal mračit, když ho Gavin poplácal po rameni. Dokonce se mu podařilo vyloudit slabý úsměv.

Oba vojáci se přestali usmívat, když k nim přistoupil jejich zeman. Výraz na Alecově tváři naznačoval, že jeho rozhovor s nimi nebude veselý.

„Kde je má žena?“

Zařval tak hlasitě, až si Gavin pomyslel, že ho musí slyšet i vojáci, kteří se věnují výcviku u spodních hradeb. „Je nahoře, uklízí jeden z pokojů,“ vysvětloval Gavin.

„Je tam sama?“

„Prohlédl jsem pokoj, než tam vstoupila,“ bránil se Gavin. „A nikdo nemůže vejít dovnitř ani z pokoje vyjít, aniž bych ho neviděl,“ dodal.

Alec přikývl. „Chci, abyste vy dva zůstali s ní, dokud se nevrátím,“ nařídil. „Neudělá ani krok, pokud nebude mít jednoho z vás před sebou a druhého za sebou. Rozumíte?“

Gavin a Marcus přikývli.

„Bude chtít vědět proč,“ ozval se Marcus. „Je Angličanka, Alecu, není hloupá.“

Gavin byl víc překvapen Markovým posměšným tónem, než se zdál být Alec. „Ano, bude se ptát,“ souhlasil.

„Tak ať se ptá,“ odsekl Alce. „Jen jí řekni, že jednáš podle mého rozkazu. Ta žena nebude dělat žádnou hrubou práci, k čertu,“ dodal.

„Chtěla to, Alecu,“ řekl Gavin. „A zdá se mi, že nějakou činnost potřebuje, aby mohla uplatnit část své energie. Možná převzala trochu tvé síly. Připadáš mi zcela vyčerpán, pokud to tak mohu říci. Neměl ses vyspat déle, mylorde?“

„On snad spal?“ vložil se do řeči Marcus nedůvěřivě.

„Vaše pobavení mě netěší,“ prohlásil Alec. „A jestli se budete takhle usmívat, přísahám, že vás oba srazím k zemi. A až budu hotov, slibuji vám, že budete spát o něco déle, než jsem spal já.“

Tato hrozba mu získala takovou dávku respektu, jakou potřeboval. „Jdu si promluvit s Angusem,“ vykřikl přes rameno. „Za chvíli se vrátím.“

Alecova nálada byla jako nabroušená dýka, když mířil k Angusově chýši. Křik, který uslyšel, když zastihl svého věrného vojáka doma, v něm vzbudil dojem, že Angus je na tom podobně.

Dveře otevřela Elizabeth. Zeširoka se na zemana usmála a dala mu najevo, že řev jejího muže ji ani trochu nerozčilil.

„Zdá se, že tě musí život s takovým divochem velice vyčerpávat,“ řekl jí Alec, jakmile vstoupil do domu.

„Tvoje žena mě varovala, že nebude snadné udržet Anguse na loži. Měla pravdu, neboť Angus se skutečně změnil v divokého medvěda. Je nyní obtížné zachovat si lásku k němu,“ dodala zvýšeným hlasem, aby ji její manžel určitě slyšel, „ale jsem si jistá, že až mu poleví bolest v prsou, poleví i jeho neustálé reptání.“

„Nemohla bys přestat mluvit o mně tak neuctivým způsobem?“ zakřičel Angus z postele.

„Zeman přišel za mnou, ženo. Netouží poslouchat ženské bláboly.“

Elizabeth vrhla na Aleca popuzený pohled a přešla ke svému muži. „Smím mu nabídnout pohár vína?“ zeptala se.

Angus ji sjel nevrlým pohledem a přikývl. „Taky bych si dal slzu.“

Elizabeth té výzvy nedbala. Nalila Alecovi notnou dávku temně červeného vína a manželovi podala šálek vody. Aleca by nepřekvapilo, kdyby Angus začal vrčet. „Nechám vás tady o samotě,“ řekla Elizabeth. Uklonila se Alecovi a zamířila ke dveřím.

„Elizabeth? Pojď sem, než nás opustíš,“ přikázal jí Angus.

Alec se opřel o okenní rám a sledoval Angusovu hezkou malou ženu, jak spěchá k manželovu lůžku. Postřehl, že zrůžověla, a pochopil důvod jejích rozpaků, když Angus vztáhl zdravou ruku, objal ji kolem krku a přitáhl si ji k sobě. Dlouze a vášnivěji políbil.

Něco jí zašeptal, a když se napřímila, poplácal ji po zádech. Elizabeth doslova vylétla ze dveří.

„Je to dobrá žena,“ řekl Angus a povzdechl si. Vylil vodu ze svého hrnku na zem, pak se zvedl z postele, aby vyhledal džbán s vínem.

„Vzala ho s sebou,“ řekl Alec se smíchem. „Ta žena tě zná lépe, než si myslíš.“

Zdálo se, že Anguse jeho prohlášení docela potěšilo. Pokynul Alecovi, aby se s ním podělil o svůj nápoj, a když mu zeman nalil, zhluboka se napil. „Bože, to je chuť. Tvoje žena řekla Elizabeth, že nemám pít žádné víno, dokud mi nevytáhne stehy. Bůh ví, proč přikázala tak nesmyslnou věc. Ovšem Elizabeth ji poslouchá na slovo. Mám s nimi jen trápení, popichují mě jako slepice, Alecu. Měl jsi mě nechat umřít a uchránit mě takových…“

„Andělů?“

Angus přikývl. „Měl jsi něco určitého na mysli, o čem jsi se mnou chtěl mluvit, nebo ses přišel podívat, jak žalostně vypadám?“

„Zavři dveře, Angusi,“ nařídil Alec. „Nechci, aby někdo vyslechl náš rozhovor. Potřebuji se něco dovědět, příteli, a také poradit.“

Angus přirazil dveře kopnutím. „Zřejmě je to vážné, Alecu. Tváříš se pochmurně.“

Alec mu vylíčil, co se stalo Jamii. Své vyprávění ukončil sdělením, že Jamie neví, že se ji někdo pokusil zabít.

Oba muži pak hovořili o způsobech ochrany, kterou bude třeba zajistit, než naleznou viníka. Přestože Angus nebyl v žádném případě stařec, byl o tři léta starší než jeho zeman, a podle něj tedy i o tři léta moudřejší.

Angus se usadil na židli a natáhl si nohy na postel. Jeho vráska byla stejně hluboká jako Alecova, když skončili s rozvíjením svých plánů.

Jakmile Alec začal přecházet po pokoji, Angus poznal, že má v úmyslu probrat s ním ještě něco. Trpělivě čekal na další zemanova slova.

Uplynuly dlouhé minuty mlčení, než se Alec znovu obrátil k Angusovi. „Angusi, chci, abys mi řekl všechno, co si pamatuješ o Heleně. Byl jsi tu spolu s Markem a Gavinem během té krátké doby, kdy jsem byl jejím manželem. Protože jsem byl mimo…“

„Ano, měl jsi většinu toho času na starost královy záležitosti,“ přisvědčil Angus.

„Uvědomuješ si, Alecu, že dnes poprvé od pohřbu jsi vyslovil Helenino jméno?“

„Chtěl jsem na to zapomenout,“ prohlásil Alec. „Ale vždy…“ Zarazil se uprostřed věty, potřásl hlavou a pak znovu vybídl Anguse, aby mu řekl, co ví o Heleně.

Kincaid strávil zpovídáním věrného přítele dobrou půlhodinu. Nálada se mu příliš nezlepšila, když vycházel z jeho obydlí. Elizabeth vyčkávala za dveřmi. Alec na ni zamrkal, než vyšel ven, což u ní opět vyvolalo ruměnec.

Právě přicházel na vrchol kopce, když spatřil nahoře v okně Jamii. Kdyby se trochu natočila vlevo, uviděla by ho také. Ovšem ona se plně soustředila na dva vojáky přecházející u kamenné zdi pod jejím oknem.

Usmívala se. Okamžitě mu to zlepšilo náladu. Panebože, byla tak kouzelná. Pomyslel si, že vlasy vyčesané nahoru na temeno jí skutečně sluší. Pár dlouhých zvlněných pramenů jí lemovalo tvář. Na nose a na čele měla šmouhy špíny. Před soumrakem bude potřebovat další lázeň, uvědomil si s úsměvem.

Její zvědavost upoutalo něco, co říkal jeden z vojáků svému druhovi.

Alce pozoroval, jak si Jamie opřela lokty o okenní rám a vyklonila se ven. Zdálo se, že ji velmi rozveselilo vyprávění, které sděloval voják svému příteli.

Alec popošel trochu blíže, pak se náhle zastavil, když si uvědomil, že muži spolu hovoří gaelsky. A ona rozuměla každému jejich slovu.

Byl příliš překvapen, než aby se na ni zlobil. Pak uslyšel slova staré žertovné historky, kterou vyprávěl voják, o skotském rytíři, jenž na cestě nalezl ležet neoděnou ženu. Jak je pro mužskou povahu přirozené, válečník se okamžitě na ni vrhl a počínal si obvyklým způsobem.

Mladší z vojáků uznale zamlaskal, než jeho druh pokračoval v líčení. Ten pak vysvětlil, že na scéně se objevil další skotský válečník a okamžitě přítele zahanbil, když mu řekl, že žena je zřejmě po smrti a že jen odporný neznaboh může souložit s mrtvou.

Jamie si přitiskla ruce na ústa, zřejmě aby zdusila smích. V očích jí zářily jiskry. Dychtivě očekávala závěr příběhu. Alec byl zvědavý na její reakci.

„Mrtvá?“ vykřikl první voják. „Myslel jsem, že je to Angličanka.“

Jamiin úsměv se vytratil. Zmizela od okna, zatímco dva nic netušící vojáci dál řičeli smíchy. Brzy se však zase objevila v dohledu a balancovala s velkým vědrem vody v rukou. Alec zadržel smích, když sledoval její námahu s těžkým břemenem.

Nesnažil se muže varovat. Jamie namířila na cíl, pak se vítězoslavně usmála a vylila zpěněnou vodu na své oběti.

„Odpusťte, prosím,“ zavolala dolů, když skončil vodopád jejich kleteb a oni se obrátili nahoru k ní. „Netušila jsem, že stojíte dole,“ lhala docela roztomile.

„To je lady Jamie,“ zaúpěl jeden z vojáků.

Oba muži se ihned začali tvářit zkroušeně. Vydatně se omlouvali. Když ve spěchu míjeli Aleca, slyšel jen, jak si říkají, jaké mají štěstí, že jejich paní nerozumí gaelsky, jinak by byla jistě pohoršena jejich krutým žertováním.

Ale ona rozuměla. Alec se rozesmál sytým hlasitým smíchem, který upoutal pozornost jeho ženy.

Usmála se na něj z okna. „Máš dobrou náladu, muži,“ volala. „Odpočinul sis tedy dobře?“

Musela se zmínit o jeho spánku. Alec se přestal smát. Usoudil, že mohou dál hrát spolu tu šálivou hru, a uvažoval, co jí řekne – samozřejmě gaelsky – jen aby ji pozlobil. Nebude schopná mu to oplatit, protože kdyby to udělala, dokáže tím, že rozumí, co jí říká.

Rozhodl se porazit ji jejími vlastními zbraněmi. Už se těšil na urážky, kterými ji zasype.

Byla tak svůdná, když se zlobila. A právě to ho na ní přitahovalo.

Bylo to její další překvapení, když předstírala nevšímavost, mluvilo-li se v její přítomnosti gaelsky. Hrome, vždyť dokonce přikázal svým mužům, aby se lépe naučili jejímu jazyku, aby se s nimi snadněji sžila. Nakonec se tu budou do zimy naparovat se svou angličtinou, jestli nebude opatrnější, usoudil Alec. Při tom pomyšlení mu přeběhl mráz po zádech.

„Nu, Alecu? Proč se směješ?“ ptala se Jamie zase a vyklonila se ještě víc.

„Všímáš si toho, co děláš?“ zakřičel na ni. „Co nevidět vypadneš hlavou dolů, ty bláznivá.“ Ustoupila o krok. „Děkuji ti, že se tak staráš, muži. A teď mi řekni, proč se tak směješ?“ Alec opakoval historku, kterou právě vyslechl, jen aby ji poškádlil.

Avšak Jamie ho nenechala příběh dokončit. „Slyšela jsem ten starý žert, Alecu,“ zvolala.

„Ta žena nebyla mrtvá“ dodala. „Byla to Skotka, to je všechno.“

Zmizela od okna dřív, než mohl Alec začít protestovat. Setkala se s ním u paty schodiště.

„Co znamená všechen ten nepořádek?“ zeptal se zamračeně. Prostor mezi nimi byl plný ranců. Poněkud podivně vyhlížející křeslo se sedadlem, do kterého by si sedli dva rozložití muži, trůnilo na celé hromadě.

„Můj majetek,“ oznámila Jamie. „Něco z toho přijde do naší ložnice, Alecu, a zbytek zůstane v síni.“

„Nemám rád nepořádek,“ prohlásil Alec. Sehnul se, uchopil tapiserii a podržel ji před sebou, aby mohl vidět její motiv. Jamie obešla hromadu věcí a vytrhla ji Alecovi z rukou.

„Nemrač se tak, muži,“ zašeptala, protože si všimla, že je pozoruje Gavin s Markem.

„Napadlo mě, že bychom mohli tuto tapiserii zavěsit nad římsu krbu,“ pokračovala.

„Co to k čertu je?“ zavrčel. „Nemohu…“

„Díváš se na opačnou stranu,“ odsekla Jamie. Spěchala ke Gavinovi a podala tapiserii jemu.

„Zavěs ji prosím – aby visela rovně jako kopí. A pokus se nedívat se na ni, když ji budeš věšet, Gavine. Chci, abys byl překvapen.“

„Tos vyrobila vlastnoručně?“ ptal se Gavin, usmívaje se jejímu nadšení.

„Ach, nebesa, to ne,“ odpověděla Jamie. „Celou tu práci dělaly Agnes a Alice. Bylo to jejich překvapení k mým narozeninám.“ Pak se na Gavina a Marka dlouze zadívala a obrátila se zpátky k Alecovi. „Víš, musíme zařídit, aby se mé dvě sestry setkaly s Gavinem a Markem.

Opravdu věřím, že by…“

„Nemíníš, doufám, chystat žádné svatby, Jamie,“ přerušil ji Alec.

„Jsou tvé sestry jako ty, Jamie?“ zeptal se Gavin.

„Ne, ne, obě jsou mnohem hezčí.“

Gavin vytřeštil oči. „Pak ty dámy musím poznat.“

„Ovšem svými povahami spíš připomínají Mary,“ mručel Alec.

„To nevadí,“ vyhrkl Gavin. Obrátil se a spěchal ke krbu, aby pověsil tapiserii. Za ním se nesl Alecův smích.

„Gavine, jestli ještě někomu řekneš, že tvůj zeman usnul za bílého dne, postarám se, aby ses seznámil s oběma sestrami!“

„Kdo usnul?“ vykřikl Gavin.

K jejich smíchu se přidal i Marcus. Jamie nikdy předtím neviděla, že by se tento tmavovlasý voják usmál. Bezděčně mu úsměv oplatila. „Co vás všechny tak pobavilo?“ zeptala se.

„To nic, Jamie,“ řekl Alec.

Podezíravě se na manžela zadívala. „Chtěl jsi snad svým mužům naznačit, že mé sestry jich nejsou hodny?“ Založila ruce v bok a vyzývavě postoupila k němu.

„Nedal bych ty dvě ani starému kozlovi.“

Hlasitě zavzdychala. Nemohl odolat. Postoupil o krok k ní, pak dodal nedbale: „Nejsem krutý ke zvířatům, ženo. Jistě sis té skutečnosti už všimla. Nepoužívám bičík na svého koně a…“

„Chceš urážet mou rodinu?“

Neodpověděl, jen se mu v koutku úst objevil úsměšek, který se jí tolik líbil. Nemohla si pomoci, ale musela se smát. Ten muž byl nepolepšitelný. „Chováš se ostudně, Kincaide.

Uvědomuji si teď, že prostě neznáš mou rodinu dost dobře, abys ji mohl patřičně ohodnotit. O to se samozřejmě v dohledné době postarám.“

Jeho úsměv pohasl. Její se rozzářil. „Požádám sestry, aby k nám přijely na návštěvu, muži.

Na dlouhou, příjemnou návštěvu.“

„Co to má znamenat?“ vykřikl Gavin a všichni pohlédli k němu. Voják sestoupil ze stoličky, na kterou se postavil, když věšel tapiserii.

„Ustup kousek a určitě poznáš, kdo je to,“ řekla Jamie.

„To je… dobrotivý Bože, Alecu, právě jsem pověsil…“

„Je to Vilém, náš milovaný Dobyvatel, Gavine. Bylo mi řečeno, že je to věrná podoba.

Docela hezký muž, nemyslíš?“

Dlouho nikdo z nich nepromluvil ani slovo. Gavin a Marcus jen hleděli na Aleca, aby viděli, jak se zachová.

Zeman zíral na svou ženu s nevěřícím výrazem na tváři. První se vzpamatoval Marcus. „Byl tlustý.“

„Byl statný, Marku, ne tlustý,“ opravila ho Jamie.

„Co, proboha, je ta věc nad jeho hlavou?“ ptal se Gavin a couvl o další krok. „Ta žlutá věc.“

„To je svatozář,“ vysvětlovala Jamie.

„Ten muž snad byl prohlášen za svatého?“ ptal se Marcus.

„Formálně ještě ne,“ řekla Jamie. „Ale je pouze otázkou času, než církev ocení jeho velkolepost.“

„Proč?“ Tentokrát se zeptal Marcus na to, na co všichni tři mysleli.

Jamii potěšilo, že její manžel a jeho vojáci projevují takový zájem o historii její země.

Věnovala se vysvětlování, jak Vilém sám změnil způsob života v Anglii. V podrobném líčení je poučovala o úkolech lenních pánů, povinnostech vazalů, o spojení, které je váže. Když skončila, byla přesvědčena, že jí začnou klást řadu otázek.

Zdálo se však, že nikdo nemá v úmyslu se jí na něco ptát. „Myslíte, že by se takový systém mohl vytvořit i zde?“

„Už se vytvořil, Jamie, před několika sty lety,“ vyštěkl Alce.

„Právě jsi popsala skotský klan, děvče,“ řekl Gavin ve snaze zmírnit zklamání ze slov jejího muže.

„Strhni to.“

„Alecu, to snad nemyslíš vážně,“ vykřikla Jamie. „Mé sestry strávily při práci na té tapiserii dlouhé hodiny. Byl to dárek k mým narozeninám. Chci se na ni dívat, kdy mě napadne.“

Otec Murdock vkročil do síně právě ve chvíli, kdy Jamie pronášela svou poznámku. Jeden důkladný pohled nad krb stačil, aby poznal příčinu zemanova zachmuření. Viděl, že se schyluje k hádce. Nechtěl zranit city té dívky a rychle zasáhl v její prospěch. „No tak, Alecu, nechtěla tě urazit tím, že umístila podobiznu nepřítele do tvého domu.“

„Ach ne, ovšemže jsem ho nechtěla urazit,“ řekla Jamie. „On ovšem na druhé straně jen pokoušel moji trpělivost.“

„Pokouším tvou trpělivost?“ Alec vší silou potlačoval touhu řvát. Jen její jemná povaha byla důvodem, proč se držel zpátky.

„Opravdu pokoušíš, Alecu Kincaide,“ trvala na svém Jamie. „Tohle je můj domov, ne? Měl bys mi dovolit pověsit si tapiserii, kam chci.“

„Ne.“

Jamie a otec Murdock se na Aleca zamračili. Gavin a Marcus se usmívali. Jamie se obrátila k Alecovi zády. „Otče, pomohl bys mi odnést toto křeslo do síně? Nebo máš něco i proti němu, Alecu?“

Otec Murdock si řečený kus nábytku důkladně prohlédl. „Vespod jsou připevněny ohnuté tyče,“ podotkl. „Něco tu není v pořádku, Jamie.“

„Křeslo se má houpat dopředu a dozadu,“ trpělivě vysvětlovala Jamie. Kněz pozvedl obočí, když slyšel její vysvětlení.

„Já vím,“ řekla pak. „Nikdy se to neujme. Přesto však je to nejpohodlnější křeslo, v jakém jsem kdy seděla. Musíš je vyzkoušet, otče.“

„Snad jindy,“ řekl kněz a ustoupil od podivně vyhlížejícího vynálezu.

Alec se začal tvářit rozmrzele. Zvedl křeslo a snesl je z hromady, pak dlouhými kroky zamířil přes síň ke krbu a postavil je před ním. Snažil se přitom nedívat se na Vilémovu ošklivou tvář, která na něho posměšně shlížela. „Tak. Teď jsi spokojená, ženo?“

Mluvil nevrle, takže otec Murdock znovu zasáhl. „Nu, sedadlo je tak velké, že mě celého pohltí.“

„Mé sestry sedávaly po večeři tatínkovi na klíně a on jim vyprávěl překrásné pohádky,“ přiznala a na tváři se jí při té vzpomínce objevil úsměv.

Její hlas dostal posmutnělý nádech, který v něm Alec ještě nikdy neslyšel. Její poznámka ho také zmátla, protože bezděčně zapomněla mluvit o sobě. Nebo to mělo tak být? Alec zvedl ruku a mávnutím jí naznačil, aby přišla k němu.

Když se zastavila před ním a nikdo už nemohl slyšet, co si povídají, požádal ji o vysvětlení.

„Kde jsi sedávala ty, Jamie? Tiskla ses k Mary na jednom koleně, nebo k některé z dvojčat na druhém?“ Představa čtyř děvčátek sedících otci na klíně a naslouchajících pohádkám na dobrou noc vzbudila jeho úsměv. Dvojčata zřejmě plakala, Mary si na něco stěžovala a Jamie se pokoušela všechny utěšovat.

„Eleanor a Mary obvykle seděly na jednom koleni a dvojčata zaujala místo na druhém.“

„Eleanor?“

„Nejstarší sestra,“ vysvětlovala Jamie. „Zemřela, když mi bylo sedm let. Alecu, proč se na mne mračíš? Řekla jsem snad něco, čím jsem tě popudila?“

„Jako obvykle jsi mi nedala přímou odpověď,“ podotkl Alec. Už začínal chápat, ale chtěl se ujistit, že jeho domněnka je správná. „Ptal jsem se, kde jsi seděla ty.“

„Nikde. Obvykle jsem stála vedle tatínkova křesla,“ odpověděla. „Nebo proti němu. Proč je pro tebe tak důležité vědět, kde jsem seděla?“

Pro něho to důležité nebylo, ale byl přesvědčen, že to bylo velmi důležité pro ni. „Nikdy jste se nestřídaly?“

„Nebylo tam místo.“

Prosté sdělení, vyslovené tak věcně, jen otřáslo jeho klidem. Nepatřila k nim. Alec najednou zatoužil natlouci jejímu bezcitnému nevlastnímu otci, co se do něho vejde. Ten člověk se moc dobře mohl postarat, aby bylo místo i pro ni. Právě mu také odhalila, jak uvažuje. Přinutila svého otce, aby si jí všímal. Práce… ano, už mu to bylo jasné. Tím, že se stala na svém otci nezávislá, ho přinutila, aby si jí vážil. Jamie si pletla lásku s potřebou. Pomyslel si, že snad ani nechápe, v čem je rozdíl.

A teď se pokouší přimět ho, aby se k ní choval stejným způsobem. Myslí si, že čím víc on povinností naloží na její hlavu, tím víc bude pro něho důležitá. Musel by ho vzít čert, kdyby to udělal. Ta žena byla pošetilá, ale byla to jeho žena a on chtěl, aby byla šťastná, a neměl v úmyslu zkracovat jí život tím, že se bude dívat, jak ji práce přivádí do hrobu.

Bylo tu o čem přemýšlet. Alec se rozhodl neprobírat celou věc, dokud nepřijde na to, jak ji správně poučit o tom, co je láska a co potřeba. Instinktivně tušil, že kdyby jí prostě řekl, jak velice mu na ní záleží, nestačilo by to. Bude muset ukázat jí to názorně.

„Nikdo si na to pokřivené křeslo ani nesedne, ženo,“ prohlásil Alec.

„Bojíš se je vyzkoušet?“ řekla vyzývavě.

Zamračeně se na ni podíval a pak to vzdal. Křeslo pod jeho vahou zapraskalo. Docela příjemně si v něm opřel záda, i když záměrně křeslo rozhoupal. Byl si jist, že přepadne dozadu. Ale nepřevrhl se a ta skutečnost ho příjemně překvapila.

„Obávám se, žes měla pravdu, ženo,“ oznámil Alce. „Nikdy se to neujme. Přesto, pokud jsi ochotna snášet posměšky, kterých se ti dostane, až tuto vymoženost uvidí vojáci, ti tedy dovolím, aby sis je nechala.“

„No, to bych řekla, že mi to dovolíš,“ odsekla Jamie. Zase si založila ruce v bok.

Alec se zvedl z křesla a tyčil se teď nad ní, záměrně ji chtěl zastrašit. „Můžeš si je nechat u krbu,“ prohlásil. „A nyní čekám na tvou vděčnost.“

„A Vilém?“ tázala se, nedbajíc na jeho výzvu, aby mu projevila náležité díky.

„Vilém může viset v…“

„V ložnici?“ vyhrkl otec Murdock, když sestoupil ze schodů k nim.

„On je ten poslední, koho bych toužil vidět před usnutím,“ odsekl Alec. „Pověs si ho do sklepení, když už ho musíš někde mít, Jamie, ale jeho tvář už nechci vidět.“

Zdálo se, že Jamie má v úmyslu začít se svým mužem přít. Otec Murdock ji vzal za ruku.

„Jedno sousto za čas, děvče,“ zašeptal jí.

Alec se ostře na kněze zadíval, pak přešel ke stolu a nalil si do poháru pivo.

Kněz přispěchal za ním a táhl Jamii za sebou. „Dal bych si číši vody,“ řekl Alecovi. Náhlá myšlenka přiměla kněze pozdvihnout obočí. „Víš, Alecu, co vznikne, smícháš-li vodu s pivem?“

Alec přikývl. „Vodnaté pivo,“ odpověděl.

„A jakmile tyto dvě tekutiny smícháš, už je není možné oddělit, že?“

„Jistěže ne,“ odvětil Alec. „Co mi tím chceš říci, otče?“

„Chceš, aby se tady usadila,“ odpověděl otec Murdock. „Slyšel jsem tě to tolikrát říkat.“

„To nepopírám,“ odpověděl Alec. „Usadí se.“

„Přeješ si, aby se změnila? Chceš, aby se stala někým jiným?“

„Ne jsem rád, že je taková, jaká je,“ přiznal Alec.

Jamie věděla, že to znamená pro ni poklonu, ale jeho drsný hlas a vráska trochu chválu kalily.

„Takže nechceš, aby se z ní stala skotská dívka?“

„Ovšemže ne.“ Jeho hlas zněl tak rezolutně, že otec Murdock byl jeho silným přesvědčením překvapen stejně jako Jamie. „Je Angličanka. Nemůže na tom nic změnit. Ale usadí se.“

„A ty také.“

Poznámka Aleca překvapila. Chvíli mlčel a pak duchovního vyzval: „Tak mi to vysvětli.

Má trpělivost je však slabá jako vodou zředěné pivo.“

„Jamie má své vlastní způsoby, jak dělat věci kolem sebe. Její zvyky patří k ní,“ řekl otec Murdock. „Právě tak, jako ty máš své zvyky. Nemůžeš se s těmi dvěma osobnostmi smířit poklidným způsobem? Vedle Viléma může na tapiserii věrná podobizna krále Edgara vypadat docela hezky. Co si myslíš o mém nápadu?“

Alecovi se ta myšlenka příliš nelíbila, ale podle úsměvu své ženy usoudil, že jí na tom záleží. A tak se nakonec kvůli ní vzdal svého přesvědčení a přece jen váhavě souhlasil. „Tak tedy dobře,“ prohlásil. „Ale její rozměry budou větší než té s Vilémem.“

Jamii jeho souhlas potěšil natolik, že se nechtěla přít kvůli velikosti tapiserie. Osobně si myslela, že Edgarova podoba by měla být vyšita v poloviční velikosti ve srovnání s Vilémem, ale pak usoudila, že ji dá zhotovit ve stejném rozměru. Alec by si toho mohl všimnout. Také nechtěla mít kolem Edgarovy hlavy svatozář – a basta.

„Děkuji, Alecu,“ zamručela.

Úsměv na její tváři mu řekl, že si myslí, že jí udělal ústupek. Byl však rozhodnut mít poslední slovo. „Marku, sundej tu tapiserii, dokud nebude hotova ta s Edgarem. Brzy přijdou vojáci k obědu. Udělalo by se jim zle před odpoledním výcvikem, kdyby se u jídla měli na něj dívat.“

Otec Murdock počkal, dokud zeman nevyšel ze síně, než projevil svou radost. Stařec zamrkal na Jamii, pak rázně vyšel ze síně a vesele si hvízdal svižnou skotskou melodii. Nemohl se dočkat, až se strhne další vichřice.

Když na Vysočině prší, obvykle padají kroupy. Jamie se právě tázala Marka a Gavina, jestli nemají co na práci. Začala totiž vystupovat do schodů, když si všimla, že ti dva jsou jí v patách.

Oba vojáci zavrtěli hlavami. Nechala je tedy při tom a dala jim za úkol přenášet svá zavazadla do vyklizené ložnice.

Myslela si, že je podivné, když dva tak významní bojovníci chtějí dělat podřadnou práci.

Jakmile byli se svým úkolem hotovi, sešla dolů ze schodů, aby se trochu upravila. Povšimla si, že u krbu stojí spolu Annie a Edith. Dívaly se na její křeslo, ale obě se otočily, když na ně zavolala.

Annie se usmívala, dokud si nevšimla, že se Edith nevrle mračí. Pak se zamračila také.

Jamie nevěnovala Annii pozornost. Dítě v její situaci jí nemohlo pomoci. Zaměřila se místo toho na Edith.

Jamii napadlo, že Edith je určitě nejméně přizpůsobivá žena ve Skotsku. Z jejího vzhledu a postavy čišela přísnost, která vůbec nebyla příjemná. Obě ženy si vlasy splétaly do koruny na temeni hlavy. Nenechaly splývat dolů ani pramínek. Jejich roucho z plédu bylo také vždy bez poskvrny. Jamie je nikdy neviděla rozcuchané. Ano, Edith byla ve své úpravnosti stejně dokonalá jako v nenávisti ke své paní.

A její paní už toho měla dost.

„Co se ti stalo?“ zvolala Edith. „Upadla jsi do sudu s mydlinami?“

Marcus stál přímo za Jamii. Postoupil o krok vpřed, úplně ji zakryl výhled svými širokými zády a vykřikl na sestru: „Neopovažuj se mluvit tímto tónem s manželkou svého zemana!“

Jamie měla pocit, jako by se ocitla uprostřed bouřkových mračen. Při Markově křiku se jí rozbušilo srdce. Zaťukala mu na rameno, a když se obrátil, požádala ho o dovolení, aby si mohla poradit s jeho sestrou sama.

Ihned přikývl na souhlas.

Jamie zamířila doprostřed síně. „Annie, běž odtud, dítě. Edith, ty můžeš zůstat, kde jsi.“

Její hlas asi neměl dost rozhodnosti, usoudila, protože Edith vůbec nedbala jejího příkazu a zamířila ven ze dveří.

Marcus znovu zasáhl. Jeho ostrý příkaz přiměl Edith, aby se okamžitě zastavila.

Jamie se obrátila a poděkovala mu, pak se zeptala, zda by mohla zůstat chvíli s Edith o samotě. Ve skutečnosti nechtěla mít u svého rozhovoru žádné svědky.

Odpověděl jí Gavin. Stál u prvního schodu a přísně se na Edith mračil. „Nikdo z nás neodejde.“

Rozhodla se vojákovi neodporovat. Vypadal velmi odhodlaně. Vydala se k Markovi. Když stála přímo před ním, odhrnula si vlasy z očí a pokynula mu, aby šel blíž k ní.

Její šepot byl tak tichý, že ji mohl slyšet jen on. Markův výraz se nezměnil, ale když domluvila, rychle přikývl.

Poděkovala vojákovi, pak se obrátila k jeho sestře.

„Od chvíle, kdy jsem sem přijela, se ke mně chováš jako k malomocné,“ řekla Jamie Edith.

„Už mám tvého chování dost.“

Edith se ušklíbla své paní přímo do tváře.

„Ty tedy nechceš vycházet se mnou po dobrém?“ zeptala se Jamie už o poznání ostřeji.

„Nemám žádný důvod, abych vycházela po dobrém s takovými, jako jsi ty,“ zamumlala Edith.

„Marku?“ zvolala Jamie. Bylo jí proti mysli dovolávat se jeho pomoci, ale chtěla překonat Edithin hněv.

„Ano, paní?“

„Kdybych požádala Aleca, aby do soumraku vypověděl Edith ze země Kincaidů, souhlasil by?“

Edith hlasitě zaúpěla.

„Souhlasil.“

„Kam půjdu?“ zeptala se Edith. „Marku, nemůžeš přece připustit…“

„Mlč!“

Marcus ani Gavin neslyšeli nikdy Jamii mluvit takovým tónem. Gavin se usmál. Přiměl ho k tomu výraz zděšení na Edithině tváři.

Edith zaťala ruce v pěst. Byla vzteky bez sebe. To bylo neslýchané. Jamie se jí chtěla bezdůvodně zbavit. Věděla, že jednou nebude schopna se ovládnout a neuhlídá svá slova. Pak Jamie pozná, proč ji tolik nenávidí.

„Já jsem tady paní, Edith,“ řekla tichým vyzývavým hlasem Jamie. „Pokud si budu přát, abys byla zapuzena, stane se tak.“

„Marcus by ti to nikdy nedovolil.“

„Dovolil,“ odsekla Jamie. Bože, jak jí byly odporné ty strašné lži, kterých se právě dopouštěla. „Je tvým bratrem a ochráncem, ale Alec je jeho zeman. A Marcus je mému manželovi oddán,“ dodala. „Na rozdíl od tebe. Ty nejsi oddána nikomu, že?“

„Jsem,“ vykřikla Edith.

„Možná kdysi jsi byla,“ pokračovala Jamie lhostejně. „Ano, byla jsi snad oddána Alecovi, když byl Heleniným manželem. Otec Murdock mi řekl, že jsi byla důvěrnou přítelkyní jeho první ženy.“

„Ty ji nemůžeš nahradit. Nedovolím ti to.“

„Už jsem ji nahradila.“

Ta výsměšná slova zbavila Edith posledního zbytku sebeovládání, který ještě měla. Než si uvědomila, co dělá, vrhla se na svou paní. Jedinou její myšlenkou bylo vyškrábat oči z té nafoukané tváře. Chtěla ublížit své paní tak, jak Jamie ubližovala jí.

Jamie její útok očekávala. Byla menší postavy než Edith, ale měla mnohem větší sílu.

Uchopila Edithino zápěstí, a než mohla žena vypustit jediné slůvko, klečela na zemi. Marcus a Gavin vyrazili vpřed, aby zabránili dalšímu násilí. U Jamie se zastavili.

„Nepleťte se do toho,“ řekla mužům a stále hleděla na svou oběť. Už nedržela Edith za zápěstí, ale tiskla jí ruku k pasu. Zároveň jemně tlačila na Edithino rameno a pokoušela se udržet přitom rovnováhu. Edith vzlykala u Jamiiny sukně.

Nikdo nepromluvil ani slovo, dokud se Edith alespoň zčásti nevzpamatovala. „Ach, můj Bože, chtěla jsem tě uhodit! Mrzí mě to,“ zašeptala Edith. „Když jsem viděla, jak vynášíš s otcem Murdockem truhlu z Heleniny ložnice, byla jsem tak rozčilená. Nechtěla jsem, abys vyhazovala její věci. Byla jsem…“

„Nechtěla jsem Heleniny věci vyhodit,“ vysvětlovala Jamie. „Jen jsem přemístila truhlu do jiného pokoje, Edith.“

„V truhle byly dětské šatičky,“ pokračovala Edith, jako by Jamiina slova neslyšela. „Dala si s těmi šatičkami takovou práci.“

„Chtěla tedy mít Alecovo dítě?“ ptala se Jamie a v hlase se jí ozýval zájem.

„Prosím, řekni, milady, že mi odpouštíš,“ vzlykala Edith a vracela se ke svému trápení.

„Nechtěla jsem ti ublížit.“

„Neublížilas mi, Edith. A já se také omlouvám.“

„Ty se omlouváš?“ divila se Edith. Stále klečela na podlaze a vzhlížela k Jamii. Po tvářích se jí kutálely slzy.

Jamie pozvedla lem své sukně a setřela jí je. „Omlouvám se za tu krutou lež, kterou jsem ti právě řekla, Edith. Byla jsi tak zaujata proti mně, že jsem musela použít malou lest, abych získala tvůj zájem o rozmluvu se mnou.“

„Ty mě nevyhostíš?“

Jamie zavrtěla hlavou. Pomohla Edith vstát. „Jsi důležitou členkou klanu, Edith. I o Heleně jsem ti lhala. Nezaujala jsem její místo.“

Edith potřásla hlavou. „Ale jsi přece nyní Alecova žena.“

„To neznamená, že budeme všichni předstírat, že Helena neexistovala.“

„On předstírá.“

„Alec?“

Když Edith přikývla, Jamie zašeptala: „Je to pro něho bolestné.“

„Já nevím,“ mumlala Edith. „Byla jsem přesvědčena, že mu na ní nezáleží. Nebyli svoji dlouho, milady. Nebyl ani čas povolat její dceru…“

„Cože?“ Neměla v úmyslu křičet, avšak Edithina lhostejně vyslovená slova ji vyburcovala tak, že mohla sotva zachovat klid. „Otec Murdock mi řekl, že Alecovo manželství s Helenou trvalo jen dva měsíce.“

Edith přikývla. „Alec byl zaslíben Annii,“ řekla. „Král Edgar pak rozhodl jinak. Annie… nu, nevyspívala tak rychle, jak by měla, a Helena právě ovdověla. Její manžel se jmenoval Kevin. Zemřel v boji za svého krále. Helena tehdy nosila jeho dítě.“

Jamie málem klesla k zemi. Marcus ji uchopil za rameno, aby neupadla. „Není ti něco, milady?“ ptal se.

„Není,“ odpověděla Jamie. „Mám jen nesmírný vztek. Edith, jak dlouho byla Helena Kevinovou manželkou?“

„Šest let.“

„Tak mi pověz něco o tom dítěti,“ vyžadovala.

„Měla dceru,“ vyprávěla Edith. „Helena čekala na Alecův návrat, než by pro ni přijel a přivezl ji sem. O tu maličkou se starala Kevinova matka.“

Edith vedla Jamii ke stolu, když její paní prohlásila, že se potřebuje posadit. „Zdáš se mi bledá,“ starala se Edith. „Jestli jsem způsobila…“

„Nu, u sta hromů, nikdo mi nic neřekne,“ vykřikla Jamie. „I mne nosila má matka, když se provdala za mého nevlastního otce. A jestli si myslíš, že nechám takovou…“

Jamie se konečně uklidnila. Všimla si ustaraných výrazů vojáků. Zhluboka a rozvážně se nadechla a podařilo se jí usmát se. „Dostaly jsme se s Edith do malého sporu. Obě nás mrzí, že jste byli svědky tak nevhodného chování. Takže nechci, abyste se o tom zmiňovali Alecovi. Jen byste mu způsobili rozpaky a popudili ho. Nemám pravdu, Edith?“

Počkala, až Edith chvatně přikývla, a řekla: „Edith, ty se budeš dál starat o domácnost. A já ti ráda tu a tam pomohu. Myslíš, že by se dnes našlo k večeři něco jiného než skopové? Já skopové z duše nenávidím.“

Edith se usmála. V očích se jí znovu objevily slzy.

„Jak se jmenuje to děvčátko?“

„Mary Kathleen,“ odpověděla Edith. „V Kevinově rodině bylo trochu irské krve.“

„Mary se jmenuje má sestra,“ řekla Jamie s úsměvem. „Jak staré je to dítě teď?“

„Tři roky,“ odpověděla Edith. „Neviděla jsem svou neteř od narození. Slyšela jsem, že Kevinova matka před třemi měsíci zemřela. Teď se o Mary starají vzdálení příbuzní.“

Jamie musela vynaložit veškeré své síly, aby se ovládla. Zdálo se, že se Edith znovu rozpláče, ale Jamie ji tentokrát neměla čas utěšovat. V hlavě jí vířily myšlenky a plány. „Měly bychom si o mnohém promluvit, sestřenko, ale později, až si upravíš vlasy, bude času dost.“

Její poznámka neminula cíl. Edith okamžitě vyskočila. „Mám snad vlasy v nepořádku?“ zeptala se zcela zmatena. Sáhla si na svou korunu a čekala na odpověď.

„Jen maličko,“ řekla jí Jamie a snažila se zadržet smích. Edith se lehce uklonila a vyběhla z místnosti.

Jamie si dlouze vydechla.

„To byl ale den, Jamie,“ podotkl Gavin. „Nejprve boj s ohněm a pak boj s tvrdohlavou ženou.“

„Vlastně jsem už bojovala s pořádným kňourem, s Alecem, pak s ohněm a nakonec s Edith,“ opravila ho s úsměvem.

„S kňourem? Tys bojovala s kňourem?“ vykřikl Gavin.

„Jen jsem žertovala,“ přiznala se. Jakmile se z Gavinovy tváře vytratil rozčilený výraz, pověděla mu, co se stalo.

Když skončila, všimla si, jak nedůvěřivě se na ni voják dívá. „Takže vidíš, vůbec jsem s kancem nebojovala. Jen jsem mu přišla do cesty. Znáš toho chlapce? Jmenuje se Lindsay.“

Gavin se musel posadit, než byl schopen jí odpovědět: „Známe jeho klan.“

„Můj Bože, Jamie,“ začal Marcus, „jeho otec je mocný…“

„Krutý,“ přerušil ho Gavin.

„Zeman,“ dopověděl Marcus.

„Mohli tě zabít,“ zakřičel Gavin a vyskočil.

„Nekárej ji, Gavine,“ namítl Marcus. „Jsem si jist, že Alec musel…“

„Vlastně jsem mu o tom ani neřekla,“ přerušila ho Jamie. Muži jí otevřeně řekli, co si myslí o takovém jednání.

„Tak už se nemračte,“ vyzývala je Jamie. „Slíbila jsem tomu hochovi, že to na něj nepovím.

Nevidím žádný důvod, proč bych se měla Alecovi zmiňovat o tom, co se stalo. Bude mít jen starosti. Dej mi své slovo, že mu to neřekneš, Gavine. I ty, Marku.“

Oba válečníci ihned souhlasili. Nikdo z nich nemínil své slovo dodržet, ale teď jí chtěli udělat radost.

„Stalo se snad ještě něco, o čem ses zapomněla zmínit?“ ozval se Gavin.

„Dejte mi čas,“ odpověděla Jamie. „Den ještě není u konce, jestli si uvědomujete.“

Gavin se usmál a, světe zboř se, usmál se i Marcus. „To ale bylo dopoledne,“ řekla s povzdechem. „Marku, ty víš, kde je Mary Kathleen?“

Přikývl.

„Je to odtud daleko?“

„Tři hodiny jízdy,“ řekl a pokrčil rameny.

„Tak to bychom měli ihned vyrazit.“

„Prosím, milady?“ nechápal Marcus. Obrátil se ke Gavinovi a vrhl na něho tázavý pohled, chtěl vědět, jestli snad on pochopil výzvu jejich paní. Jamie zatím zmizela za zástěnou.

„Vyjíždíme,“ zvolala. Vykoukla zpoza rohu. „Nebude ti vadit, když mě doprovodíš, Marku?

Je pravda, že i kdybych znala směr, asi bych se ztratila.“

„Kam pojedeme?“ chtěl vědět Marcus.

„Navštívit mou dceru.“ Byla to samozřejmě lež, protože Jamie neměla v úmyslu dítě pouze navštívit. Nemohla však dost dobře říci vojákům plnou pravdu, alespoň dokud nezíská jejich spolupráci. Kromě toho, pomyslela si, stejně na to brzy přijdou.

Mary Kathleen se dostane domů, kam patří. A basta.

KAPITOLA 15

Alecova trpělivost byla téměř u konce. Přikládal svou špatnou náladu skutečnosti, že toho dopoledne výcvik ani trochu neprobíhal tak, jak měl. Byla to úmorná, deprimující práce, protože si právě vzal na starost mladší necvičené bojovníky.

Za celé Alecovo zoufalství mohl především mladý David, druhý syn zemana Timothyho. Zdálo se, že s chlapcem nic nepořídí, bez ohledu na to, jak dlouhý bude jeho výcvik. Alce už potřetí srazil Davida i s mečem k zemi pouhým hřbetem holé ruky, což bylo v této lekci obrany zvláště ponižující. Davidova zbraň prolétla vzduchem. Nalezla by cíl v noze jiného vojáka, kdyby starší válečník v posledním okamžiku neustoupil.

„Mohl bych tě zabít a byl by konec,“ řval Alec na chlapce. „Davide, nevydržíš v opravdovém boji ani chvíli, dokud se nenaučíš soustředit se na to, co děláš. A zvedni si svou zbraň, proboha.“

Než mohl plavovlasý bojovník odpovědět na jeho výtky, Alec mu pomohl na nohy. Držel teď Davida pod krkem a uvažoval, jestli by ho neměl maličko přiškrtit, aby si voják uvědomil, co po něm chce. Když se Davidova pihovatá tvář pokryla rudými skvrnami, Alecovi bylo jasné, že ho pořádně zahanbil.

„Alecu?“ vykřikl jeden z vojáků.

Alec pustil Davida a obrátil se k válečníkovi. Pak si povšiml ticha, které kolem nich zavládlo. Jeho vojáci přerušili výcvik, aniž měli jeho svolení. Ta skutečnost mu bleskla hlavou jen na prchavý okamžik, než si uvědomil, že všichni hledí na vrchol kopce.

Nemusel se tam ani podívat a bylo mu jasné, že za toto přerušení nějak může Jamie. Byla jediným člověkem, který mohl vzbudit u obvykle ukázněných starších vojáků takový úžas, jediným člověkem, který byl schopen vyvolat takový zmatek.

Rozkročil se, pak si pomyslel, že je připraven na vše, ale pohled na manželku ujíždějící z kopce na hřbetu Bouře mu vzal dech. Seděla na neosedlaném koni, vlasy jí poletovaly kolem hlavy a Alec se bál pohnout, aby ji nepostrašil. Vždyť i tak jistě upadne a srazí si tu svou paličatou hlavu.

Nesla se však jako královna. I z té vzdálenosti Alec rozeznával její jemný, okouzlující úsměv.

Bouře seběhla drobným klusem ze svahu, kde vyčkával Alec se svými muži. Za ní přijížděli na svých koních Gavin a Marcus.

Alec vyzývavým mávnutím ruky pokynul Jamii, aby přijela k němu. Přestože byl rozhodnut dát průchod svému hněvu nad tím, že ho tak hrubě vyrušila při jeho povinnostech, zjistil, že to nebude snadné. Jeho záměr mu narušila pýcha, pýcha na jezdecké umění jeho ženy.

Hněv ho přešel úplně, jakmile spatřil, že jí přes rameno visí luk a toulec s šípy. Pokoušel se zadržet smích.

Jamie poslechla příkazu svého manžela, aniž bylo znát hnutí otěží. Zastavila Bouři pouhým stiskem kolenou.

Alec náhle zatoužil, aby její kolena zase sevřela jeho. „Kam míníš jet?“

„Na projížďku.“

„S lukem a šípy?“

„Ano,“ odpověděla Jamie a divila se podráždění v manželově hlase. „Člověk musí být připraven na každou možnost,“ dodala. „Možná budu také trochu lovit.“

„Rozumím.“

Jeho nálada byla stejně nevypočitatelná jako vítr, usoudila, protože teď se zdálo, že se jí chce smát. V každém případě mu v očích tančily jiskřičky. Uslyšela z davu vojáků před sebou několik výbuchů zdušeného smíchu, vrhla na opovážlivce rozzlobený pohled a pak se obrátila zpátky k Alecovi.

„Myslíš to vážně, ženo?“

„Ano.“

„Nejsi schopna zasáhnout stěnu naší stáje,“ prohlásil Alec. „A přece si myslíš, že trefíš pohybující se cíl?“

„Ty myslíš, že ne?“

„Já to vím.“

„Měl bys své ženě víc důvěřovat,“ mumlala Jamie a pomalu stáhla z ramene luk a sáhla do toulce s šípy. Je načase ukázat manželovi, co umí, usoudila. Všimla si hnědé napjaté kůže, upevněné k velkému balíku sena dole na svahu. Kolem jejího středu čnělo asi patnáct šípů.

Ukázala na cíl a řekla. „Dovolíš mi vyjet na lov, když dokážu své umění?“

Marcus zakašlal ve snaze skrýt svůj smích. Jamie se na něho zamračila a čekala na manželovu odpověď.

„Nepřipustím, aby ses zostudila před mými vojáky,“ odpověděl Alec. Chtěl ji trochu pozlobit svou nevhodnou poznámkou, a když se obrátila k němu, věděl, že dosáhl svého cíle. Tvářila se, jako by ho chtěla uškrtit.

„Nezostudím se.“

Měl tu drzost se na ni ušklíbnout. „Jdi mi laskavě z cesty, muži,“ vyzývala ho. „Smát se můžeš později,“ vyštěkla, když viděla, jak jen s obtížemi se brání smíchu. „Pokud budeš mít čemu.“

Alce přikývl a ustoupil o několik kroků.

Jakmile Jamie vložila šíp do luku, vojáci začali utíkat do bezpečí. Jamie si pomyslela, že zřejmě ani oni jejím schopnostem příliš nevěří.

Bouře zůstala nehnutě stát. Jamie vyklouzla ze střevíců a postavila se klisně na hřbet, balancujíc elegantně jako tanečnice. Zamířila na cíl a vystřelila o okamžik dřív, než se u jejího boku objevil Alec. Pak se opět posadila Bouři na záda, poplácala uznale koně za to, že zůstal klidně stát, a usmála se na Aleca.

„Proč se tedy hněváš?“ chtěla vědět.

„Už nikdy nic takového nezkoušej, ženo.“ Jeho křik málem zvedl Bouři hřívu. Klisna se okamžitě začala vzpínat, avšak Alec ji chytil za otěže a v krátké chvíli ji utišil. Nerad si přiznával, že Jamie vůbec neztratila rovnováhu ani neprojevila sebemenší známku strachu.

„Co to chceš?“ ptala se Jamie. „O co se nemám pokoušet?“

Podle toho, jak se tvářila, usoudil, že vůbec netuší, proč se na ni tak rozzlobil. Zhluboka se nadechl a snažil se ovládnout. Když stála na hřbetu koně, zastavilo se mu srdce. „Mohla ses zabít,“ procedil sevřenými zuby. „A jestli tě někdo má zabít, pak to chci být jedině já. Už nikdy nestoupej na hřbet koně. Nikdy.“

„Zvykla jsem si tak jezdit, když se mi zachtělo, Alecu. Občas jsem tak jezdívala tryskem přes louku.“

„Ach, Bože.“

„Je to pravda,“ řekla. „Nechtěl bys mi ukázat…“

„Ne.“

„Nekřič na mne, Alecu. Rozčiluješ Bouři.“

„Chci rozčilit tebe,“ opáčil Alec. „Dej mi své slovo.“

„Tak tedy dobře,“ řekla Jamie. „Dávám ti své slovo. Jsi spokojen?“

„Jsem.“

„Tak už mi přestaň svírat nohu. Bolí mě to.“

„Ženo, uvědomuješ si, jaké nebezpečí ti hrozilo?“ Zdálo se, že ji jeho výhrůžky vůbec neděsí.

„Alecu?“

„Co je?“

„Jak dlouho už máš ten tik ve tváři?“ Neodpověděl.

„Její šíp není u ostatních,“ vykřikl mladý voják jménem David. Ochotný chlapec zdvihl Jamiiny střevíce a podal jí je. Jamie poděkovala a rychle si je obula.

„Jistěže můj šíp není mezi ostatními,“ řekla vojákovi.

„Ty víš, žes chybila?“

„Nechybila jsem,“ namítla. „Můj šíp najdeš v samotném středu. Jdi a přines ho prosím.“

David běžel dolů z kopce k terči. Zavýskl radostí. „Měla pravdu,“ volal. „Její šíp zasáhl střed.“

Jamie se dívala na Aleca, když zaznělo chlapcovo zvolání. Nevšímala si radostného výskání vojáků. Reakce jejího muže ji poněkud zklamala. Jen zdvihl obočí.

„Gavine? Chci, aby vás doprovázelo ještě deset mužů,“ vykřikl. Voják okamžitě obrátil koně zpátky ke stájím.

„Jamie, na něco jsi zapomněla,“ řekl, když se pokusil vložit jí zas otěže do rukou.

„Ach…“ Ihned se začala zardívat, pak se k němu sehnula a políbila ho na čelo.

Nedokázal skrýt svou rozmrzelost. „Chtěl jsem ti připomenout, že jsi zapomněla na sedlo,“ řekl.

„Nechci ho,“ odporovala Jamie. „Je příliš nové. Je tuhé a nepohodlné, Alecu.“

„Marku, přines mé ženě některé z mých starých sedel. Proč jsi mi neřekla, že umíš jezdit na neosedlaném koni? Myslel jsem, že vůbec nejsi zvyklá jezdit na koni. Přece jsi dnes ráno z koně spadla.“

„Neřekla jsem ti to, protože by sis myslel, že se to na dámu nesluší,“ odpověděla.

Musel se tomu bláhovému přesvědčení usmát. „Nikdy bych si nemohl myslet, že se nechováš jako dáma.“

Usmála se také. „Neustále mě překvapuješ,“ dodal. „Měl jsem si uvědomit, že jsi zkušená jezdkyně,“ připustil pak. „Beak mi řekl, že jsi byla jediná, kdo mohl sednout na tu klisnu.

Zároveň mi však tvrdil, že jsi nejezdila příliš často.“

„Chránil mě,“ vysvětlovala Jamie. „Myslel si, že budeš ohleduplnější, když si budeš myslet, že jsem v tom směru nezkušená.“

Alec se usmál. „Jamie? Už nikdy mě nelíbej tak jako teď.“

Pomyslela si, že nechce projevovat žádné city před svými vojáky. Znovu jí prstem pokynul, aby se naklonila k němu, a když měli tváře u sebe, zašeptal: „Polib mě takhle.“

Neměla ani čas se usmát. Jeho ústa se přitiskla na její žádostivě a majetnicky. Neotevřela svá ústa tak rychle, aby byl spokojen, ale tiché zamručení ji k tomu vyzvalo. Jeho jazyk vnikl vzápětí dovnitř a ochutnal její povzdech.

Neslyšela, jak muži vřískají radostí nad tím, že jsou svědky tak bezostyšného projevu vášně.

Slyšel je však Alec a váhavě ústa odtrhl.

Zdálo se mu, že Jamie je zcela zmatená. Byl nestydatě pyšný, že ji tak snadno dokáže omámit, pak si uvědomil, že ji drží v náruči. Ani si neuvědomil, kdy ji stáhl ze hřbetu Bouře.

Oba se usmáli. „Už jsi mě připravila o spoustu mého drahocenného času,“ řekl jí.

Jamie se zasmála. Pak ji upoutal dusot koní, na kterých přijížděla další část jejího doprovodu. „Proč mě musí doprovázet tolik vojáků?“

„I oni s oblibou jezdí na lov,“ odpověděl Alce. Nechal ji sklouznout na zem, když mu jeden z vojáků podával sedlo, které žádal. Jamie uchopila otěže a Alec utáhl řemen kolem břicha klisny. Zvedl ji pak na hřbet Bouře. „Dobrý lov, Jamie,“ řekl jí.

„Nevrátím se s prázdnýma rukama,“ prohlásila.

„Já vím,“ podotkl Alec.

Vlastně se jí vůbec nelíbilo takovým způsobem zatajovat pravdu, ale záměrně chtěla, aby si Alec myslel, že míní ulovit něco k jídlu. Kromě toho, pomyslela si, brzy si zvykne, když překoná svou prvotní rozpačitost. Určitě bude správným otcem.

Jamie se obrátila zpátky k Markovi, když dojeli k padacímu mostu. „Kudy teď, Marku?“ zavolala. „Na západ, milady.“

Bouře ujížděla plným tryskem, když ji Marcus dohonil. Pokynul jí, aby ho následovala, pak opsal půlkruh a vrátil se do směru, ze kterého vyrazil.

Marcus byl natolik zdvořilý, že jí nepřipomínal její špatný smysl pro orientaci. Ovšem Gavin jí to připomněl s radostí.

Oba muži však Jamii před chvílí tak potěšili, že se na ně nemohla zlobila. Neprozradili přece Alecovi, jaký je její skutečný záměr, a ona jim byla za jejich mlčení vděčná. Bylo jí jedno, jestli to udělali záměrně, nebo ne.

Alec si stále říkal, že nemá žádný důvod k obavám, ale když skončila večeře a jeho žena stále nebyla doma, přistihl se, jak přechází před krbem sem a tam. Ne, neměl starost. Marcus a Gavin se postarají, aby ji nic neohrozilo. Každou chvíli bude doma. Až se slunce schová za obzor, pak začne mít obavy, říkal si už posté.

Čas samoty využil naplno. Jakmile Jamie odjela, dal si připravit koně a odjel rovnou do Helenina klanu. Několik hodin tam hovořil s příbuznými, kteří si Helenu dobře pamatovali, a dověděl se několik zajímavých věcí o ženě, jež považovala manželství s ním za tak nesnesitelné, že v zoufalství se připravila o život.

Když se vrátil, vyhledal otce Murdocka a strávil s ním dlouhý čas, ve kterém především naslouchal jeho názorům. Kněz byl velmi překvapen, že jeho zeman začal o své mrtvé ženě hovořit právě teď. Nevyslovil přece její jméno ode dne pohřbu. Zemanovy otázky byly podivné, ale duchovní se raději nechtěl tázat, po čem Alec pátrá. Nepovažoval to za vhodné.

A nyní Alec chodil po velké síni sem a tam a snažil se udělat si v hlavě jasno.

Když se Jamie vrátila do hradu, zůstala stát na vrcholu schodiště a čekala, až ji Alec zpozoruje. Už už chtěla na něho zavolat, když se k ní obrátil.

Tak se mu ulevilo, když ji spatřil, že se na ni okamžitě pořádně zamračil. Odpověděla mu úsměvem.

Pak si všiml sukně, která se jí podivně pohupovala, a nakonec z ní uviděl vykukovat uprášenou tvářičku.

Po Jamiině boku stáli Marcus a Gavin. Oba shlíželi na dítě.

Jamie se zhluboka nadechla a vzala Mary Kathleen za ruku. „Pojď a přivítej se s tatínkem,“ zašeptala děvčátku.

Mary Kathleen neměla chuť ji poslechnout. Alec ji očividně děsil svou mohutností. Její zlatohnědé oči byly velké jako talíře. „Bude tě milovat z celého srdce,“ slibovala Jamie.

Než mohla holčička zavrtět hlavou, Jamie sevřela její ruku a vedla ji po schodech dolů.

Alec neměl ani tušení, co se to děje. Bosý andílek měl však na sobě jeho pléd, což naznačovalo, že patří ke Kincaidům. Špatně padnoucí pokrývka zahalovala celé dítě a pod bradou byla svázána na uzel. Alec si vůbec nepamatoval, že by je kdy byl viděl.

Bylo to líbezné děvčátko s hřívou vlnitých vlasů barvy medu, které na jedné straně tváře spadaly níž než na druhé. „Kdo je to?“ zeptal se Alec. „Tvoje dcera.“

„Cože?“

Jamie nedbala na manželův údiv. „No, vlastně je to teď naše dcera,“ vysvětlovala. „Pozdrav tatínka, Mary Kathleen.“

Holčička se pořád bála. Hleděla ustrašeně na Aleca a pohrávala si s pramenem vlasů. Jamie se sklonila a něco dítěti zašeptala. Pokoušela se dívenku uklidnit a také chtěla

Alecovi dát víc času, aby si na tu představu zvykl.

Jakmile se znovu napřímila, podle manželova výrazu poznala, že bude zřejmě potřebovat víc času.

„Je to Helenina dcera,“ ozval se Gavin, aby prolomil nepříjemné ticho.

„Ode dneška je to moje dcera,“ namítla Jamie. Pustila Mary a ta se opět schovala za její záda. „Je to přece tak snadné pochopit, Alecu. Když ses oženil s Helenou, stal ses Maryiným otcem. Chystal ses přece přivézt ji sem a starat se o ni, ne? A když jsem se provdala za tebe já,“ pokračovala, „nu, stala jsem se Maryinou novou matkou. Oba jsme zanedbali své povinnosti vůči tomu dítěti, muži.“

„Kincaid se chtěl dobře postarat o Helenino dítě,“ vložil se do řeči Marcus.

„Její babička zemřela před třemi měsíci. Víš, že Mary byla převezena ke vzdáleným příbuzným, kteří toužili jen po tvém majetku? Stydím se přiznat, že žena, která ji měla na starost, byla Angličanka, Alecu. A víš, že tvá dcera má na zádech a na nohách modřiny? Mohli ji do měsíce zabít, kdybych ji nechala u takových lidí.“

Nevěděl o ničem. Vypadal rozzuřeně. Jamie kývla hlavou. Pak začali mluvit všichni najednou. Alec jen stál, ruce založeny za zády, a hleděl na dítě vykukující zpoza Jamiiných sukní.

„Pojď sem, Mary,“ vyzval dítě.

Maličká zavrtěla hlavou a snažila se nacpat si do úst kus Jamiiných šatů.

Alec se rozesmál. „Můj ty Bože, stráví s tebou sotva půl dne a už je stejně paličatá jako ty,“ řekl Jamii. Zdvihl děvčátko do náruče a držel si ji před obličejem.

„Buď opatrný, Alecu. Je tak slabá.“

Alec dítěti něco zašeptal a usmál se, když přikývlo.

„Dovedl bys ji přimět, aby s tebou mluvila? Ještě mi neřekla ani slovo,“ zašeptala Jamie.

„Nemyslíš si, že má něco s hlasem?“

„Neměj obavy,“ odpověděl Alec. „Promluví, až bude chtít. Že je to tak, Mary?“ Holčička znovu přikývla.

„Nosila Kevinovy barvy,“ promluvil Gavin. „Obrátil by se v hrobě, kdyby viděl, jak ušpiněný oděv měla na sobě.“

„Kdo ji převlékl?“ zeptal se Alec.

„Já,“ odpověděla Jamie. „Tehdy jsem si všimla pohmožděnin a okamžitě mi bylo jasné, že ji musím přivézt k tobě,“ dodala.

„Tak to nebylo, ženo. Ty ses k tomu rozhodla ještě předtím, než jsi jí oblékla můj pléd.“ Ten muž byl na ni příliš prohnaný. „Ano, Alecu,“ přiznala se.

„Věděla jsi, že ji sem přivezeš, už když jsi odjížděla,“ pokračoval. „Proto jsi říkala, že se nevrátíš s prázdnýma rukama, že?“

Neznělo to hněvivě, ale Jamie si stále nebyla jistá, co si myslí. „Ano,“ odpověděla. „Už tehdy jsem se k tomu rozhodla.“

Alec si jemně děvčátko přitiskl do náruče, ale držel ho přitom tak trochu jako pytel zrní.

„Tak se dítě nedrží,“ vyhrkla Jamie. „Má teprve tři roky, Alecu.“ Zdálo se, že Mary Kathleen to nevadí. Zachichotala se.

„Co se stalo, když jsi uviděla podlitiny?“ zeptal se Alec.

„Začala jsem se… zlobit.“

„Jak zlobit?“

„Hodila jsem pléd na zem,“ řekla Jamie. „Byla to úmyslná urážka. Udělala jsem to schválně. Ale udržela jsem se. Měla jsem totiž chuť té strašné ženské také udělat pár pořádných podlitin, aby si na mne pamatovala.“

„Já jsem na něj plivl,“ přidal se Marcus. „Před svědky, Alecu.“

„Dobře.“

Markovi zmizela z čela vráska, když viděl zemanův souhlas.

„To znamená válku,“ připomněl mu.

„Dvě války,“ prohlásil Gavin. „Zapomněl jsi na Heleninu rodinu. Ti také s tím mají co dělat.“

„Ne,“ odporoval Alec. „Těm je to jedno. Proč si myslíš, že Annie odešla se sestrou, když si mě Helena brala? K oběma se jejich rodina chovala hanebně. I král si to uvědomoval.“

„Proto tedy byla provdána tak brzy po smrti svého manžela? Abys ji mohl chránit?“ ptala se Jamie.

Alec přikývl. Když pak pohlédl na manželku, usmíval se. „Děkuji ti.“

„Proč mi děkuješ, Alecu?“

„Protože jsi mi přivedla domů dceru,“ odpověděl.

Jeho soucit ji dojal. Oči se jí naplnily slzami a snad by se rozplakala, kdyby Alec nezačal předstírat, že mu Mary Kathleen vyklouzla z náruče. Jamie místo pláče vykřikla.

Otec i dcera se rozesmáli. Otec přehodil v rukou dítě vzhůru nohama a pak ho zas obrátil hlavou k sobě. „Ženo? Ta malá páchne stejně odporně jako otec Murdock. Vykoupej ji,“ poručil. „Marku, pošli někoho pro Edith a Annii. Budou chtít vidět svou neteř.“

„Takže tedy skutečně prohlásíš Mary Kathleen za svou dceru?“ ptala se ještě s obavami. Chvíli se na ni díval, než odpověděl. „Jak bych mohl udělat něco jiného?“

Byla přemožena takovým citem, že mu ani nemohla odpovědět. Když jí podal dítě, přitiskla je k sobě.

Ve chvíli, kdy Jamie zamířila do přístěnku pro necky, vešli do síně Angus a Elizabeth.

Rychle jim vylíčila celý příběh své nové dcery. Mary Kathleen se neustále styděla a skrývala obličej Jamii pod bradu. Elizabeth nabídla, že jí s vykoupáním pomůže. Jamie souhlasila, ale ještě předtím, než se toho úkolu ujala, uslyšela Angusovu poznámku o tom, jaká opatření byla už provedena před návštěvou krále.

„Chystá se tě navštívit tvůj panovník?“ zeptala se Aleca. Vyhlížela zděšeně. Alec pozvedl obočí při té podivné reakci. „Ano.“

„Edgar?“

„To je jediný skotský král, kterého máme,“ odpověděl.

„Kdy přijede?“

„Zítra. Netěší tě to snad, Jamie? Vypadáš rozladěně.“

„Je známý svou krutostí,“ vykoktala. Všichni přítomní na ni překvapeně pohlédli.

„Edgar?“ divil se Alec. „Jamie, on je přece známý svou laskavostí.“

Souhlasné bručení všech o mnoho nezlepšilo její pocity. Usmála se na Mary Kathleen a řekla: „Neměla jsem těm povídačkám věřit. Ne, nemohl udělat to, co jsem slyšela, když je tak laskavý, jak všichni říkají.“

„Co jsi slyšela?“ ptal se Marcus.

„Řekni nám to nejhorší,“ navrhoval Gavin. „A my ti povíme, je-li to pravda, nebo ne.“

„Slyšela jsem, že když se Edgar ujal trůnu, musel sesadit jiného a… no, oslepil ho, aby mu nemohl nijak škodit.“

Na její prohlášení nikdo neřekl ani slovo. Jen se dívali jeden na druhého.

„Já vím,“ pokračovala Jamie. „Všichni si myslíte, že je hanebné, abych věřila takovým klevetům.“

„Nu, Jamie, ten příběh je v každém případě pravdivý,“ nakonec přiznal Gavin, když si uvědomil, že nikdo jiný není ochoten začít něco vysvětlovat. „Ale nezabil svého předchůdce. Jen ho oslepil.“

„Ano, ten člověk dosud žije,“ přisvědčil Marcus.

Alec pozoroval, jak se jeho vojáci pokoušejí zmírnit Jamiin strach. Uvědomil si, že chtějí chránit její pocity zrovna tak jako on sám.

„Jak se můžeš usmívat, Alecu, takovému hříchu, který spáchal tvůj král?“

„Anglický král je mnohem nemilosrdnější,“ prohlásil Alec.

„Neměl bys o Jindřichovi hovořit neuctivě,“ napomenula ho.

„Neuctivě? Jamie, vždyť jsem ho právě pochválil.“

Tvářila se, jako by myslela vážně, co právě řekla. Pořádně se na něho zamračila, aby mu dala najevo, co si myslí o jeho chvále.

„Čeho se doopravdy bojíš, ženo?“

„Co když nebude chtít, aby s námi Mary zůstala?“

„Bude.“

„Jsi o tom přesvědčen, Alecu?“ Alec přikývl.

„Budu před ním muset pokleknout, že?“ tázala se.

„Pokud budeš chtít.“

„Bude to ode mne věrolomnost vůči Jindřichovi?“

Laskavě se usmál. Ta žena nevěděla o politických záležitostech vůbec nic. „Pochybuji o tom, Jamie. Edgar je přece Jindřichův švagr.“

Tato novina ji uklidnila, až vydechla úlevou. „Proč jsi mi to neřekl? Bála jsem se toho projevu věrnosti jako malé dítě, Alecu, a zbytečně. Mohl ses zmínit, že Edgar a Jindřich jsou dobří přátelé, muži.“

Jamie odnesla Mary Kathleen za zástěnu, než jí Alec mohl vysvětlit, jak pošetile uvažuje.

„Proč jsi ji nechal, aby si myslela, že Edgar a Jindřich jsou dobří přátelé?“ zeptal se Gavin.

„Ze stejného důvodu, proč jsi ty zjemnil svou odpověď o Edgarovi,“ suše odvětil Alec.

„Nikdo z nás nechce, aby se trápila. Všichni toužíme, aby byla šťastná, že?“ Gavin se zazubil. „Ano, to je pravda.“

Rozesmáli se oba najednou, ale zvuk jejich smíchu byl brzy přehlušen lomozem, který dělaly ženy. Jamie, Elizabeth, Edith a Annie se střídaly při koupání Mary Kathleen.

„Je to nádherná holčička,“ poznamenala Elizabeth.

„Musíme jí to říkat,“ radila Jamie. „Velmi často. Nesmí mít pocit, že sem nepatří.“ Koupání konečně skončilo. Jamie postavila Mary na stoličku a řádně jí pročesala vlasy.

Děvčátko se před ženami ani trochu neostýchalo, ale bylo zřejmé, že ze všech nejvíc má v oblibě Jamii. Jakmile mělo na sobě čistou bílou noční košili, kterou jí přinesla Edith, natáhlo se k Jamii, aby ji vzala do náruče.

Když Mary večeřela, Edith s Annií odešly nahoru, aby připravily dítěti ložnici. Bylo rozhodnuto, že Mary bude spát v komnatě vedle Aleca a Jamie. Kdyby snad holčička v noci začala křičet, Jamie věděla, že ji uslyší.

„Všechny matky mají lehké spaní,“ prohlásila. „Podvědomě víme, kdy nás naše děti potřebují. Pochopíš, o čem mluvím, Elizabeth, až se narodí to tvé.“

Jamiin hlas byl tak nadšený, že Elizabeth neměla to srdce připomínat jí, že je matkou teprve půl dne. Raději souhlasila.

„Angus se už nemůže dočkat, kdy bude mít venku stehy z hrudi,“ připomněla Jamii. „Čeká na tebe u stolu.“

„Posadíš se vedle něho,“ odpověděla Jamie. „Nebude tolik křičet, když budeš nablízku.“

„Bude ho to bolet?“

„Neboj se,“ uklidňovala ji Jamie. „Vůbec mu to neublíží. Ale bude křičet, protože je to nepříjemné.“

Elizabeth spěchala ke stolu, aby učinila, jak navrhla Jamie. Alec právě zapálil oheň v krbu. Byl otočen k Jamii zády, ale jakmile se zvedl a pohlédl na ni, měl jen čas uchopit dceru, kterou mu vložila do náruče.

„Už se mě nebojíš, Mary, že ne?“ zeptal se gaelsky. „Jsem teď tvůj tatínek.“ Děvčátko zavrtělo hlavou a usmálo se.

Alec úsměv opětoval. Chtěl ji postavit na zem, ale když to udělal, Mary mu dala najevo, že nemá v úmyslu se ho pustit. Chytila se jeho tuniky a ztuhla.

Alec ji opět zvedl na ramena. Maličké se to ohromně líbilo. Vesele zavýskla a se zjevným potěšením zatřepetala nožičkama.

Jamie málem upustila na zem své potřeby, které přinášela z přístěnku, když uviděla, co Alec provádí. „Takhle nemůžeš nosit dítě,“ zvolala. „A proboha, Alecu, nesahej teď na mne. Upustíš Mary.“

„Je to pro mne nové, Jamie,“ bručel Alec. „Ona je první dítě, které jsem kdy držel v náruči.“ Stáhl Mary z ramenou, uchopil ji opět do náruče a dál se mračil na svou ženu.

„Zvykneš si na ni,“ řekla Jamie.

Alec musel vrhnout výhružný pohled na Gavina a Marka, aby se přestali tak neuctivě pochichtávat.

Pak odnesl Mary k houpacímu křeslu, usadil si ji na klín a poručil jí, aby šla spát. Ale Mary se místo toho snažila vyšplhat mu na prsa. Nějak tomu podivnému křeslu nevěřila a on ji musel znovu uložit na svém klíně.

Jamie stála k těm dvěma zády a soustředila se na Anguse. Alec bubnoval prsty o opěrku křesla a uvažoval, co proboha by měl dělat teď. Usoudil, že nebude na škodu, když dcerce poví něco na dobrou noc. Trvalo mu chvíli, než si vzpomněl na svou oblíbenou historku, a pak jí začal do všech podrobností líčit jednu ze svých nejslavnějších bitev.

Za pár chvil Mary úplně uchvátil. Vyvalovala oči a zdálo se, že hltá každé jeho slovo.

Gavin a Marcus se také zajímali o tu krvavou historii. Vytáhli židle stojící nedaleko krbu a střídavě u vyprávění mručeli na souhlas.

Jamie slyšela v pozadí Alecův měkký přízvuk, ale nevěnovala pozornost tomu, co říká. Angus jí vysvětloval, jak je nešťastný, protože mu nedovolí odstranit laťky z jeho paže. „Už můžeš hýbat prsty, Angusi, ale to neznamená, že je konec léčení. Ne, zbývá ti ještě měsíc, možná i víc, kdy budeš nosit tenhle vynález – a basta. Elizabeth, rána na prsou se mu hojí dobře, že?“

„Hojí,“ odpověděla Elizabeth. „Oba za to vděčíme tobě, Jamie. Nemám pravdu, Angusi?“

„Ano, je to tak,“ odpověděl Angus.

Zdálo se, že to přiznání je pro něj bolestné. Jamie musela zadržet smích. Už věděla, že za Angusovými obhroublými způsoby se skrývá laskavé srdce.

Usmála se na Elizabeth, pak rychle odnesla své věci pryč. Bylo načase odvést Mary Kathleen nahoru. Maličká je jistě po tak dlouhém dni unavená. Avšak když se obrátila a spatřila Aleca, jak drží Mary na klíně, neměla odvahu je rušit. Bože, i ona se cítila tak vyčerpaná. V očích se jí objevily slzy, když se dívala na ten nádherný pár.

Vyprávěl své dceři pohádku na dobrou noc. Ne, je to jinak, uvědomila si s úsměvem.

Vyprávěl pohádku na dobrou noc Mary, Markovi, Gavinovi a Angusovi. Svatá pravda, zdálo se, že ty muže příběh uchvátil stejně jako tříleté dítě.

Milovala Aleca z celého srdce. Byl tak laskavý a ušlechtilý. Měla chuť se smát. Alec by se jistě na ni zlobil, kdyby se dověděl, že ho považuje za laskavého, a napadlo ji, jak by se zachoval, kdyby konečně přiznala, že ho miluje.

Nezáleželo na tom, jestli přijme její lásku, nebo ne, pomyslela si a najednou se zamračila.

Byla si jistá, že za čas pochopí, že by měl. Nu, když na něj náležitě zapůsobí, možná ji i on začne milovat.

Jak si jen mohla myslet, že Skotové jsou méněcenní? Musela zakroutit hlavou nad tím hanebným pomyšlením. Pak zamířila k němu, aby vyslechla příběh, který všechny tak okouzlil.

Když si všimla Elizabethina výrazu, zjistila, že nikdo není okouzlen. Angusova žena se tvářila zcela zděšeně.

A pak zaslechla, jak Alec říká: „Mocný úder mu utrhl paži…“

„Co to vyprávíš tomu dítěti?“ téměř zakřičela.

„Jen jednu historku,“ odpověděl Alec. „Proč?“

„Jakou historku?“ ptala se Jamie. Vrhla se k němu, aby mu vytrhla Mary z klína.

„O bitvě s Northumberlanďany,“ odpověděl.

„S barvitými podrobnostmi,“ poznamenala Elizabeth.

Jamiin hněv se zmírnil při pohledu na manželův zjevný údiv. Nechápal, co jí na tom vadí.

„Alecu, vždyť to dítě bude mít z tvého vyprávění zlé sny.“

„Líbilo se jí to,“ namítal Alec. „Podej mi ji zpátky, Jamie. Ještě jsem nepověděl konec.“

„Ano, musí dokončit vyprávění,“ podpořil ho Gavin.

„Půjde do postele.“ Pak se Jamie navzdory svým původním záměrům rozesmála. „Nemohu uvěřit, že jsi tomu nevinnému dítěti vyprávěl tak krvavou historii.“ Brzy jí začalo být jasné, že Alec a jeho vojáci nemohou uvěřit tomu, že ona může mít vůči té historii nějaké námitky.

„Dej Mary polibek na dobrou noc,“ nařizovala Jamie. Podala zas dítě otci a dívala se, jak jí vtiskl něžný polibek na čelo.

„Běž teď do postele, Mary,“ zašeptal Alec dítěti. „Dopovím ti to zítra.“

Když postavil dítě na zem, zamířila malá ke krbu a natáhla se na rákosové rohože. „Myslí si snad, že je to její místo na spaní?“ divil se Alec.

Jamie spěchala k Mary a zvedla ji, aniž mu odpověděla. „Zřejmě ano,“ řekla. „Její babička k ní však jistě byla laskavá. Mary má tak milou povahu. To je důkazem toho, že špatné zacházení netrvalo dlouho.“

„Proč myslíš, že je to důkaz?“ ptal se Alec.

„Když se s dítětem jedná krutě, někdy se pokřiví jeho mysl, Alecu, alespoň jsem to slyšela.

Proč se na mne tak díváš?“ dodala ustaraně. „Vypadáš… ohromeně. Nemusíš se o Mary bát, Alecu.“

Alce se nuceně usmál. „Nikdy se nebojím,“ řekl. „Udělala jsi hodně pro nás oba.“

Rozhodla se nedbat na tu podivnou poznámku. „Možná bychom se mohli vyspat nahoře, co říkáš, Alecu? Chci být Mary nablízku. Možná by mě mohla v noci potřebovat.“

On byl člověkem, který ji bude v noci potřebovat. Ta myšlenka mu zčistajasna bleskla hlavou a vyvolala mu na čele vrásku. Hrome, především ji bude potřebovat on.

Pohlédl na malou Mary. Tvářička dítěte se opírala Jamii o rameno. Oči měla zavřené, výraz téměř blažený. Bylo zjevné, že se jí u ní líbí.

Podlitiny ze zad a nohou dítěte bledly a Alec věděl, že Jamie bude schopná odstranit jakékoliv rány, které snad poškodily mysl děvčátka. Ano, jeho žena se postará, aby Mary Kathleen byla šťastná… tak šťastná, jak je díky její magické lásce i on.

Milovala ho tedy. Řekl mu to způsob jakým se na něj dívala. Možná si to sama ještě neuvědomovala, ale Alec si byl jist, že za čas a s patřičným vedením se usadí a přijme svůj osud. Musí. Musel tady jistě zasáhnout sám Bůh, když mu seslal Jamii, usoudil, protože kdyby mu ještě před rokem někdo řekl, že bude milovat tvrdohlavou, prchlivou a rozporuplnou Angličanku, napřed by se zasmál a pak by takového člověka za jeho slova srazil k zemi.

Napadlo ho, že by jí měl říci, jak ji miluje. Alec se přestal mračit. Řekne jí to dnes večer, rozhodl se. Gaelsky. Schválně.

„Alecu? Budeš chtít dnes večer se mnou mluvit?“ ptal se Angus a přerušil tak úvahy svého zemana.

„Ne, Angusi. Jdi s Elizabeth domů. Probereme si své plány až zítra.“

Gavin vyčkal, dokud Angus nevyšel s Elizabeth ven, a pak se začal ptát Aleca. I když si byl jist, že Elizabeth neprozradí nic z toho, co slyšela, nechtěl ji rozrušit. „Jaké plány myslíš, Alecu? Už víš, kdo se pokusil zabít Jamii?“

„Ty s námi ve svých plánech nepočítáš?“ zeptal se Marcus.

„Přestaň se mračit, Marku,“ vyzval ho Alec. „Ještě jsem neměl čas o tom s vámi dvěma mluvit. Prohlédl jsi jistě ložnice, Gavine, že?“

Voják přikývl. „A také jsem sledoval dveře. Edith čeká v Maryině pokoji. Chce získat Jamiino svolení, aby mohla spát dnes v noci s Mary pro případ, že by se dítě probudilo.“

„Vojáci stále drží stráž pod oknem, mylorde,“ dodal Marcus.

„Postav ještě další dva pod schody, Marku. Nikdo ať na schody nevkročí.“

„Už víš, kdo je to?“ zeptal se znovu Gavin.

„Jsem si téměř jist,“ odvětil Alec. Zachmuřil se. „Zítra nastražíme past. Díval jsem se špatným směrem. A pokud budu mít pravdu, až to skončí, bude muset otec Murdock vysvětit Helenin hrob.“

„Tomu nerozumím,“ zašeptal Marcus.

„Pokud mám pravdu, Helena nespáchala sebevraždu. Někdo ji zavraždil.“

Hlídá ji jako vzácný poklad. Ten blázen! Opravdu si myslí, že mě zastaví?

Mám víc chytrosti, než si Kincaid myslí. Je nejvyšší čas. Zabiju tu děvku už zítra. Dítě bude muset počkat… Mohu si dopřát jen jedno potěšení za čas.

Bože, dej mi sílu skrýt mou radost.

KAPITOLA 16

Jamie tvrdě spala, když Alec konečně přistoupil k posteli. Připadala mu krásná a zároveň klidná. Vlastně by ji neměl budit, myslel si, ještě když odhrnoval přikrývku a přitahoval si ji do náruče.

Zamumlala něco ze spaní, pak přehodila nohu přes jeho stehno. Ta žena mu spílala i ve spánku, protože jakmile jí přejel prsty po zádech, blábolila něco, čemu nerozuměl, ale co mu připadalo jako výčitka. Pak odsunul ruku, když se převalila na záda.

Vůbec ho to neodradilo. Noční košili měla omotanou kolem stehen a v měkkém světle svíček se její pleť zlatě mihotala. Nohy měla zavinuté do přikrývek. Alec odkopl pokrývky stranou, než se k ní přitiskl úplně. Během krátké chvilky jí svlékl noční košili a usmál se při mručení, které jeho čin vyvolal. Vypadala nevrle, dokonce i když spala.

Odhrnul jí vlasy, probíral se hedvábnými, po růžích vonícími prameny a začal ji laskat na

šíji.

Vydechla potěšením. Alec zvedl hlavu, aby se na ni podíval. Usmál se, když si uvědomil, že

už vůbec nevypadá nevrle. Políbil její pootevřené rty, bradu, ještě jednou šíji, pak sklouzl níž a políbil jí ňadra, na kterých už naskočila husí kůže.

Probudil ji chlad. Ale najednou tu vlastně žádný chlad nebyl. Ne, každým okamžikem jí bylo tepleji a tepleji… každým polibkem. Alec laskal její ňadra, její ústa, jazyk.

Miluje ji tak něžně, uvědomila si s údivem. Jeho doteky způsobují, že se mu rozplývá v náruči. Jeho ruka jí sjela k břichu, pohladila je, pak sklouzla ještě níž, až se prsty dotkly hebkých chloupků v klíně.

Její tělo na něj dychtivě čekalo. Byla horká a vlhká, a jak mu napověděly její vzrušené vzdechy, téměř tak roznícená touhou jako on. Přejížděl jí po břiše jazykem. Přitiskla se k němu a nakonec, když už měla dost té mučivé slasti, ho zatahala za vlasy.

„Způsobuješ mi bolest, Jamie,“ zašeptal.

„Vezmi si mě, Alecu,“ šeptala. „Už mě nenechávej čekat. Chci…“

Slastné zaúpění ukončilo její prosbu v okamžiku, kdy jeho prsty vklouzly hlouběji. Vzepjala se proti němu, i když se mu snažila ruku odsunout. „Už mě nemuč, muži. Pojď ke mně.“ Natáhla ruce k němu, aby ho uchopila. „Tohle je hra pro dva,“ zašeptala sevřeným hlasem.

Alec tiše zaúpěl, pak jí odsunul ruku. „Dnes nemůžeš,“ zašeptal. „Už bych to dlouho nevydržel, Jamie.“

Přitáhl se mezi její nohy, sevřel jí stehna a rázným pohybem vnikl do jejího nitra.

Vykřikla v extázi. Alec okamžitě znehybněl. „Ublížil jsem ti, lásko?“ zeptal se a v hlase měl obavy.

„Ne,“ odpověděla tiše. „Neublížil jsi mi.“

„Jsem trochu hrubý,“ zašeptal, stále v nejistotě, zda jí neublížil. Pokusil se uvolnit, ale její nohy ho držely v sevření, které mu to nedovolilo.

„Neopovažuj se přestat,“ zašeptala. „Zemřela bych, kdybys to udělal.“

„Já také, Jamie,“ vydechl z posledních sil. „Já také.“ Chtěl se usmát, ale nebyl si jist, jestli se mu to podařilo. Jeho tělo toužilo po uvolnění, ale byl rozhodnut nejprve uspokojit ji.

Zmocnil se jejích úst spalujícím polibkem a zároveň pronikal dál. Její tělo ho přijalo tak dokonale, tak těsně, tak nádherně. Toužil, aby ho zachvátil její žár, a byl překvapen, jak je schopná roznítit jej pokaždé víc a víc.

Jamie měla pocit, jako by s ní vzlétl ke hvězdám. Poddala se tomu zázraku a pevně držela muže, jehož milovala, aby s ním sdílela kouzlo, které jí mohl dát pouze on.

Jakmile ucítil první záchvěvy její rozkoše, naposledy vnikl do jejího nitra a vzápětí vytrysklo jeho horké semeno.

Nevěděl, jak dlouho zůstali spojeni. Pomyslel si, že ji už nikdy neopustí, a teprve když se mu uklidnilo rozbušené srdce a dech, vzpomněl si, že jí chtěl říci, jak ji miluje.

„Každým dnem jsi lepší a lepší, ženo,“ zašeptal a převalil se na bok.

Jamie se převalila s ním, stulila se mu hlavou pod bradu a usmívala se jeho protáhlému přízvuku. „Říkal jsi, že zkušenosti mě naučí,“ připomněla mu. „Nepředstavovala jsem si ovšem, že to budeme zkoušet tak často,“ přiznala pak.

Měl pocit, že je pyšná sama na sebe. Alec se znovu usmál, pak gaelsky zašeptal: „Já vím, že nerozumíš tomu, co říkám, Jamie, ale musím ti něco povědět svou rodnou řečí. Miluji tě z celé duše, děvče.“

Ucítil, jak při jeho slovech ztuhla, ale když se od něho pokoušela odtáhnout, držel ji pevně.

„Miluji tě, protože jsi tak jemná a laskavá a starostlivá. Máš zlaté srdce, moje milá.“ Tehdy mu v náruči celá roztála.

„Ale především tě, Jamie, miluji, protože jsi tak pravdomluvná. Ano,“ dodal, když znovu znehybněla. „Nikdy bych nemohl milovat ženu, která by se pokoušela mě klamat, ale tobě naprosto důvěřuji.“

Zdálo se mu, že se snad změnila v kámen. Musel se silně přemáhat, aby se nesmál. „Dobrou noc, Jamie,“ zašeptal anglicky.

„Co jsi mi před chvílí říkal?“ zeptala se Jamie. Pokoušela se, aby to znělo lhostejně.

„Řekl jsem ti dobrou noc,“ protáhl Alec.

„Předtím,“ zašeptala Jamie a hlas se jí chvěl.

„To není důležité,“ odbyl ji.

Odtáhla se od něho, aby viděl její zklamání. „Myslel jsi vážně všechno to, co jsi říkal?“

Pokrčil rameny. Jamie se v té chvíli málem přestala ovládat, ale byla rozhodnuta připravit druhého dne Alecovi překvapení: poklekne před Edgarem a složí mu slib věrnosti gaelsky.

Neměla v úmyslu nechat Aleca, aby ji o její překvapení připravil. Přesto jí však začala vrtat v hlavě jeho slova, že ji miluje, protože je tak pravdomluvná.

Byla zahnána do pasti. A proč měla najednou pocit, že to Alec věděl? Byla to jiskřička v jeho očích, řekla si. „Proč se na mne tak díváš?“ zeptala se.

„Protože vypadáš, jako by ses chtěla pokusit vyřešit všechny starosti celé Anglie,“ odpověděl.

„Myslela jsem jen na jednu malou starost, kterou bude třeba vyřešit,“ přiznala se Jamie.

„Pověz mi, co je to.“

Zavrtěla hlavou. „Vyřeším to zítra, Alecu. Koneckonců je to moje starost. Postarám se o to sama. To mi věř.“

„Ach, já ti přece věřím, ženo.“

„Opravdu?“ zeptala se a zdálo se, že ji svými slovy potěšil.

„Ovšem. Upřímnost a důvěra jsou jako levá a pravá ruka. Obě jsou důležité… Copak se děje?“ zeptal se a potlačoval přitom smích. „Už se zas mračíš.“

Usoudil, že už ji škádlil dost dlouho. „Je pozdě, Jamie,“ řekl a přitáhl si ji zpět do náruče.

„Určitě jsi po tak dlouhém dni vyčerpaná. Nepokoušej se teď řešit žádné problémy. Měla bys…“

„Spát,“ přerušila ho s povzdechem.

„Ne,“ namítl. „Měla bys potěšit svého manžela.“

„Přece jsem tě potěšila, nebo ne?“

„Musíš se ještě učit, děvče.“ Převalil ji na záda. „Ale máš veliké štěstí, že tvůj manžel je tak trpělivý.“

„Můj manžel je především nenasytný, Kincaide. Víš, kolikrát už jsme…“

„Mám počítat i naše milování?“

Jamie měla jen čas ovinout mu paže kolem krku, než ji uchvátil dlouhým polibkem. Pomalu a sladce se milovali. A celou tu dobu Jamii znělo v uších jeho vyznání lásky. Zítra,

slibovala si, zítra mu přednesu své vyznání gaelsky já.

Usnula dřív, než se od ní odtrhl. Alec oba přikryl svým plédem a vzápětí i on tvrdě usnul.

Jednou se během té krátké noci probudil, protože se otevřely dveře. Sáhl pro meč, když se k jeho posteli rozběhla Mary Kathleen.

Nejprve zamířila k Jamiině straně. „Nebuď maminku,“ zašeptal Alec. „Pověz mi, co se děje, Mary.“

Když svá slova doprovodil posunkem, Mary konečně poslechla. Ve tváři měla smutný výraz, a když přišla k němu, všiml si, že má v očích i slzy.

„Co se děje?“ ptal se znovu.

Mary zvedla okraj své noční košile. „Jsem celá mokrá,“ zašeptala. Slzy se draly do očí a koulely se po tvářích.

Alec jí přetáhl košilku přes hlavu a odhodil ji na podlahu. „Tak, a už nejsi mokrá,“ prohlásil.

Maryin hlas probudil Jamii. Předstírala však, že spí, protože věděla, že její manžel nemá rád ženy, které pláčou. Ne, nechtěla, aby viděl, že má v očích slzy. Nepochopil by cit, který ji přemohl, když viděla, jak zvedl svou dceru a houpe ji v náruči.

Zavřela oči v okamžiku, kdy vstal a odnesl už spící dítě ke dveřím, kde je podal jednomu z vojáků.

Téměř vykřikla, že by to měl být otec, a ne nějaký voják, kdo uloží dítě do postele, pak si uvědomila, že její muž je zcela nahý, a Edith by jistě zemřela rozpaky, kdyby se probudila a uviděla ho ve svém pokoji.

Ta představa ji tak pobavila, že se musela převalit na břicho, aby v polštáři zdusila smích.

Alec se vrátil do postele, přitáhl si ji k sobě a chrápal dřív, než se mohla pohodlně natáhnout.

Ložnicí se ozval její tichý spokojený povzdech. Už se nemohla dočkat rána. Zítra bude slavný den.

Byl to nejhorší den jejího života.

Zprvu začal docela příjemně. Jamie a Edith daly velkou síň do takového pořádku, že se jen leskla. Stoly byly ozdobeny kyticemi svěžích květů, podlahy pokryty novým rákosem a vysoké strohé křeslo, do kterého měl usednout král Edgar, bylo vydrhnuto, až se svítilo.

Ovšem Gavin a Marcus od počátku pokoušeli Jamiinu trpělivost. Vždy, když se obrátila, jeden z mužů stál přímo za ní. „Nemáte co na práci?“ zeptala se.

Vojáci nepochopili její jemnou narážku. „Dnes nemáme žádné povinnosti,“ vysvětloval Gavin.

Dívala se na něj, jako by mu nevěřila. Stejně na tom byl i Marcus.

„Ale proč se pořád točíte kolem mne?“ naléhala Jamie.

Vojáky zachránila před vymýšlením nějakých lží Mary Kathleen, která přiběhla k Jamii a chytila se jí za sukně. Holčička měla na sobě barvy Kincaidů. Oblečení jí věnovala rodina kováře a padlo jí jako ulité. Jamie zvedla dceru do náruče. Krátce ji políbila a zašeptala gaelsky několik pochvalných slov.

„Mohu vzít s sebou Mary do domu Frances?“ zeptala se Edith.

„Frances?“

„Ke kovářově ženě,“ vysvětlovala Edith. „Má několik párů bot, které bychom mohli Mary vyzkoušet.“

„Nezapomeň říci Frances, jak jsem jí vděčna za její pomoc,“ řekla Jamie. Edith zavrtěla hlavou. „Urazilo by ji to. Je její povinností pomoci.“

Jamie nevěděla, co si o jejích slovech má myslet. Podala Mary Edith, což byl těžký úkol, protože Mary chtěla zůstat u matky. Nechala se však přemluvit k odchodu, když jí Edith slíbila, že dostane nové botičky.

„Řeknu Frances, že tě potěšila,“ zavolala ještě při odchodu Edith.

Když se Jamie vracela, narazila do Marka. „Nemohu si pomoci, ale zajímalo by mě, proč mě neustále sleduješ,“ řekla. Podrážděně na něho pohlédla. „A proč se nad schody procházejí vojáci? Nemají žádné povinnosti, o které by se měli starat?“

Marcus zakroutil hlavou. „Jsou dnes zbaveni veškerých ostatních povinností,“ vysvětloval.

Alec vešel do síně právě ve chvíli, kdy Marcus pronášel svou nestydatou lež. Všiml si nedůvěřivého výrazu své ženy. „Jamie? Klan se blíží k poslednímu hřebenu. Budou tu za chvíli. Jede s nimi i někdo z Haroldova klanu. Chci, abys…“

„Budeme mít dnes hosty?“ vykřikla.

„Ano,“ odpověděl Alec.

Netušil, že se jeho žena umí tak rychle pohybovat. Vztáhl po ní ruku, když se pokoušela prolétnout kolem něho. Přitáhl si ji k sobě a přinutil ji, aby se na něho podívala.

Vypadala velmi ustaraně. Alec nemohl odolat. Sklonil se k ní a políbil ji na nakrčené obočí. Bezděčný projev citu byl pro něho nový, ale uvědomil si, že se mu líbí. Políbil ji ještě jednou.

„Nemám rád, když se mračíš,“ zašeptal. „Máš nějaké starosti?“ Zavrtěla hlavou. „Musím se jít převléknout,“ oznámila.

„Proč? Ať jsou tvé anglické šaty čisté, nebo špinavé, nezáleží na tom. Budou je nenávidět zrovna tak jako já.“

Neodpověděla na jeho poznámku. Zdálo se mu však, že ji spíš pobavila, než rozhořčila. Její chování ho mátlo. Znovu ji políbil dlouhým žhavým polibkem na sladká ústa, a když ho objala kolem pasu, vklouzl jazykem do jejích úst a začal ji laskat. Zdálo se mu, že ji dokonale zmátl, když konečně skončil. Zašeptal gaelsky, že ji miluje, pustil ji a sešel z posledních tří schodů do síně.

Pokynul Gavinovi a Markovi, aby přišli ke stolu. Všiml si, že se Jamie opírá o klenbu a dívá se na něho. „Nechtěla ses jít převléci?“ zvolal.

Odlepila se od stěny a běžela po schodech nahoru. Alec slyšel, že si celou cestu nahoru něco brnčí. Usmál se tomu.

Ten člověk dokáže, aby tak snadno zapomněla na své povinnosti, pomyslela si Jamie. Když ji políbil, jediné, na co dokázala myslet, bylo, že ho políbí na oplátku.

Musela se nutit na Aleca nemyslet. Měla přece ještě přichystat manželovi své překvapení a nemohla připustit, aby ji nějakým zdržováním o ně připravil.

Urovnala pokrývky na lůžku, pak se převlékla do smetanově bílé haleny sahající ke kotníkům. Ty dvě činnosti jí zabraly jen malou chvíli, ale obléci si pléd bylo úplně něco jiného.

Kus látky byl asi dvanáct stop dlouhý i poté, co třetinu odstřihla. Byl úzký, což by snad mohlo znamenat, že bude snadnější jej nařasit, ale ať se o to snažila, jak chtěla, nepodařilo se jí udělat to správně.

V zoufalství otevřela dveře a poručila jednomu z vojáků, aby přivolal otce Murdocka.

Kněz brzy přispěchal. Otevřela dveře na jeho váhavé zaklepání, pak ho doslova vtáhla do pokoje a přibouchla dveře.

Alec slyšel, jak duchovní supí cestou nahoru po schodech. Pozvedl obočí, když zjistil, že vešel do jejich ložnice. Uvažoval, k čemu proboha Jamie potřebuje Murdocka, a pak pustil celou věc z hlavy.

Přesto neustále sledoval dveře. Když se konečně otevřely a otec Murdock vyšel ven, Alec zpozoroval na jeho tváři široký úsměv.

„Otče Murdocku? Co jsi dělal v mé komnatě?“ vykřikl.

Kněz neodpověděl, dokud nestál u Aleca. „Pomáhal jsem tvé ženě,“ odpověděl.

„V čem jsi jí pomáhal?“

„To ti nemohu říci,“ prohlásil otec Murdock. Pořád se usmíval, i když viděl Alecův pochmurný výraz, pak dodal: „Připravuje pro tebe malé překvapení, Alecu. Dovol jí to. Jistě ji nechceš ranit tím, že se to dovíš předčasně.“

„Takže ty máš obavy o její city,“ odpověděl Alec suše. „Zdá se, že to je starost, kterou máme my všichni,“ pohlédl na Marka a pak se obrátil na Gavina.

Dveře ložnice se pak otevřely a on se na ně zvědavě zahleděl.

Ani si neuvědomil, že vstal. Zíral na stvoření, které procházelo kolem usmívajících se vojáků, a pocítil tak neuvěřitelnou pýchu, že sotva dýchal.

Měla na sobě jeho pléd. A to ho tak potěšilo, že nebyl schopen slova. Byl nejvyšší čas, říkal si, vskutku nejvyšší čas.

„Nedokázala si ho nařasit. To děvče dokonce naskládalo záhyby na podlaze a pokoušelo se do něho zabalit. Ano, zkoušela to dělat takovými způsoby, o nichž jsem jakživ neslyšel, dokud se k tomu nepřiznala.“

„A tak jsi jí pomohl,“ přerušil ho Gavin a kývl hlavou.

„Žádala mě, abych jí rychle pomohl,“ zašeptal kněz a díval se, jak Jamie schází dolů po schodech. „Můj Bože, je tak krásná.“

Jamie věděla, že upoutala pozornost všech mužů. Nesla se hrdě, ruce u boků, aby snad náhodou neuvolnila některý záhyb stažený opaskem. Když došla k úpatí schodiště, pozdravila svého muže lehkou úklonou.

Měl chuť ji zase políbit. Možná by jí i znovu řekl, jak ji miluje, kdyby spolu zůstali o samotě.

Když Alec postoupil k ní, Jamie lehce nadzvedla lem svého roucha a zamířila k němu. Natáhl se k ní, ale ona zavrtěla hlavou a o kousek ustoupila. „Nedotýkej se mne, Alecu.“

„Cože?“

„Ani na mne nezvyšuj hlas,“ varovala ho Jamie a zamračila se. „Můžeš mi říci, jak jsem tě potěšila i z místa, kde stojíš. Nechci, aby se porušily záhyby mého plédu dříve, než přijede král

– a basta.“

Teď se zdálo, že ho vůbec nepotěšila. „Nejsi se mnou spokojen, muži, že?“

„Jsem velmi spokojen.“

„A?“ vyzvala ho, doufajíc, že se jí dostane další chvály.

„A co?“

Rozesmála se. Alec rozhodně nebyl muž, který by plýtval poklonami. Ani si neuvědomil, že by to měl udělat. „Už nic,“ odpověděla. Pokrčila rameny a pak si vzpomněla na své sklady.

Jeden rychlý pohled jí však řekl, že se neporušily. „Nikdy si ten oděv nedokážu tak nařasit,“ podotkla.

„I tohle budeme zkoušet,“ sliboval Alec.

Začala se červenat, když se jí otec Murdock zeptal, co ještě zkoušeli. „Možná bych mohl nabídnout svou pomoc,“ navrhoval ochotně.

„To byla soukromá záležitost,“ koktala Jamie. „Nemůžeme tedy využít tvé pomoci, otče, ale v každém případě ti děkujeme za ochotu.“

Alecův ďábelský úsměv se ještě zvětšil. „Pojď se mnou, Jamie. Venku čekají hosté, aby se s tebou přivítali.“

„Jeden z tvých hostů je už zde,“ zavolal cizinec ode dveří.

Jamie se obrátila k jejich návštěvníkovi, pak usoudila, že by měla stát u svého manžela, když bude představována. Přistoupila k jeho boku a ihned žádala o náznak souhlasu.

Alec ji objal kolem ramen. Ten spontánní majetnický pohyb ji překvapil téměř stejně jako jeho pevné sevření.

„Dávej pozor na sklady,“ zašeptala.

Alec si jí však už nevšímal. Upíral temný pohled na muže, který přicházel k nim. Jeho vráska svědčila o tom, že příliš nestojí o člověka, kterého jí měl představit.

„Toužil jsem poznat tvou ženu, Alecu, a nemohl jsem odolat, abych tě nenavštívil.“ Alecova paže sevřela těsněji Jamiina ramena. „To je Haroldův syn Justin.“

„Těší mne, že se s tebou setkávám,“ řekla Jamie a usmála se tak, aby si myslel, že to myslí vážně. Ve skutečnosti ji to vůbec netěšilo. Plavovlasý muž si ji bezostyšně prohlížel. Takovým způsobem by se snad měl dívat jen ženatý muž na svou manželku.

Kdyby to byl zralý muž, snad by ho odkázala do patřičných mezí, avšak hladká tvář i paže návštěvníka svědčily o tom, že dosud neprošel žádnými bitvami. Také jeho způsoby potřebovaly zdokonalit.

„Jistě ne tolik, jak jsem naším setkáním potěšen já, milady,“ odpověděl Justin.

Krátce přikývla, pak ho pevným hlasem vyzvala, aby se vrátil k ostatním. „Alec i já se k vám brzy připojíme,“ slibovala.

On však její návrh hrubě ignoroval. Hleděl na ni nestoudně dál.

„Přál sis ještě něco říci?“

Justin vyhlížel zmateně. „Ne, milady. Jen… jen jsem naslouchal tvému neobvyklému přízvuku,“ vykoktal ze sebe.

„To je anglický přízvuk, Justine,“ připomněla mu. „A pro většinu Skotů je příjemný asi tak jako zvuk hřebu škrábajícího po tabulce skla.“

Marcus musel hlasitě zakašlat, aby zakryl svůj smích. Gavin se otočil zády, aby Justin neviděl jeho reakci.

Justin se však stále nevzdával. „Slyšel jsem, že se jmenuješ Jamie,“ řekl.

„To je pravda,“ odpověděla.

„Pěkné jméno,“ prohlásil.

„Je to mužské jméno,“ odsekla Jamie. Už byla se svou trpělivostí u konce. Justin jí hleděl na ňadra. Měla chuť ho nakopnout. Nemohla se dočkat, až se zbaví toho nestydatého hejska. Uvažovala, proč si Alec nevšímá jeho ostudného chování, a obrátila se, aby na něho pohlédla.

Alec se usmíval. Nevěděla, co si o jeho chování má myslet. Tu k nim přistoupil Gavin a prohlásil, že stůl bude připraven na nádvoří.

Alec přikývl. „Poruč služebnictvu, aby začali podávat jídlo. Jamie a já přijdeme co nevidět.

Marku, vezmi s sebou Justina. Zdá se, že není schopen odejít sám.“

Poslední poznámku pronesl Alec ostrým hlasem. Jamie si pomyslela, že si její muž konečně všiml přízemního způsobu, jakým na ni jejich host hleděl.

Jakmile ji Alec pustil, zamířila k přístěnku. Předchozího dne zanechala na truhlici svou dýku a chtěla si ji upevnit k opasku, než na to zapomene. Justin se pokusil vykročit za ní. Jamie byla nucena se na mladíka pořádně zamračit, když se jí pokusil dotknout. Ale Justin vyhlížel odhodlaně. Bylo to nepříjemné, protože je sledovali ostatní muži, ale Jamie musela jeho ruku prudce odstrčit.

„Nejsi náhodou příbuzný zemana McPhersona, Justine?“ zeptala se.

„Ne, lady Jamie,“ odvětil Justin a vypadal zmateně. „Nejsem jeho příbuzný. Proč se mě na to ptáš?“

„Připomínají mi ho tvé způsoby,“ odpověděla. Všimla si, že Justin neví, co si má z jejích slov vybrat.

Alec nicméně pochopil, že právě hocha urazila. Jeho smích dolehl až k ní za zástěnu.

Dýka nebyla tam, kde ji včera zapomněla. Jamie chvíli hledala svou zbraň a nakonec od hledání upustila. Pak se vyděsila, když se obrátila a viděla, že se na ni dívá Alec. „Polekal jsi mě.“

Alec si ji přitáhl do náruče, nedbaje na její prosby, aby jí neporušil záhyby na sukni. Zvedl ji do vzduchu, až se mu dívala přímo do očí. Jeho ústa byla těsně u jejích. „Zas ti tvé sklady upravím,“ sliboval ochraptělým hlasem.

Jamie se mu prsty prohrábla ve vlasech a pomalu se k němu naklonila.

Vyšel jí na půl cesty vstříc. Jeho ústa spočinula prudce a chtivě na jejích. Zatoužil se jí zmocnit, potlačit veškerý její odpor, ale když přitiskla svůj jazyk na jeho, uvědomil si, že ji nemusí přesvědčovat. Dychtila po něm.

Zachvěl se; Jamie mu v náruči zaúpěla. Alec odtrhl ústa. Chtěl vidět vášeň v jejích očích.

„Toužíš po mně, lásko, že?“ zašeptal.

Zatahala ho za vlasy, aby si ho přitáhla k sobě. Zaslechl její tiché smyslné zaúpění a zamručel. Ztišil zvuk polibkem, pak pokryl dalšími polibky celou její šíji.

Velice ho těšilo, když jí říkal, co všechno by chtěl, aby dělala svými malými ústy, jak touží, aby ho opět pevně tiskla. Hovořil ovšem gaelsky, aby ji zmátl.

Jeho hra se však obrátila proti němu, protože ho už rozvášnila natolik, že nebyl schopen přestat. Jeho ústa znovu a znovu dopadla na její a nedovolila jí, aby protestovala proti jeho zjevným záměrům. Ztlumil jejich pád do přikrývek paží. Prudce se přitiskl k jejím stehnům. Vzal její tvář do svých velkých dlaní a tiskl na ni svůj vzrušený úd.

Téměř se přestával ovládat. Jamiiny nehty se mu zarývaly do zad. Zvedla kolena, aby se k ní mohl tisknout ještě víc. Alec jí pronikl jazykem hluboko do úst a začal ji svlékat.

Jamie najednou v jeho pažích ztuhla. Začala se vzpouzet, bránila se jeho objetí a s překvapivou silou odtrhla jeho ústa od svých.

Pak uslyšel hluk, ale trvalo mu dost dlouho, než si uvědomil, jaká je denní doba a že ho čekají povinnosti a hosté.

S rozzlobenou kletbou na rtech se Alec zvedl. Opřel se o lokty a hleděl na svůdnou ženu ležící pod ním.

Vypadá naprosto úchvatně, pomyslel si s uspokojením. Rty měla trochu nateklé, růžové a příliš svůdné, než aby ho nechaly v klidu.

„Víš, proč jsem tě políbil, Jamie?“ Zavrtěla hlavou.

„Abych ti připomněl, komu patříš.“

Vytřeštila oči při jeho slovech. Alec ji zvedl na nohy, pak jí s neuvěřitelnou rychlostí urovnal pléd.

Už odcházel, když zvolala: „A víš, proč jsem tě políbila já, muži?“

Chtěla mu připomenout, že on zase patří jí, ale ten drzý muž jí to nedovolil. „Protože se ti to líbí.“

Jeho sklady se povedly, to se musí nechat. Uhladila si sukni, napřímila se a zamířila zpátky do síně.

„Jamie?“

„Ano, muži?“

„Otec Murdock tě vyprovodí ven. Já se k vám přidám později.“

Alec vyčkal, až jeho žena opustila síň, pak pokynul dvěma vojákům, aby zůstali na stráži nad schodištěm.

„Nespouštějte ji z dohledu,“ přikázal. „Nevzdalujte se od své paní na víc než deset kroků.“ Dva vojáci chvátali za ní, aby vyplnili jeho rozkaz.

„Pošlete za mnou Colina,“ zvolal Alec.

„Je tu také Haroldův pobočník?“ zeptal se Gavin.

Alec přikývl. „Má zprávy, o které by se chtěl s námi podělit,“ vysvětloval.

„Tvoji ženu příliš neokouzlil Justinův hezký zevnějšek, že?“ podotkl Gavin.

„Nikdy jsem si nemyslel, že by ho považovala za hezkého,“ lhal Alec.

Colin musel čekat hned za dveřmi, usoudil Alec, protože už se hnal po schodech do velké síně. Šedovlasý muž očividně hořel nedočkavostí, aby mohl předat Kincaidovi své zvěsti.

Čas Alecovi rychle ubíhal, protože se rozvinula vzrušená debata o případném spojení klanů na Vysočině. Trval na tom, že to není možné. Colin právě tak rozhodně prosazoval názor, že to možné je.

Alec nemohl připustit, aby nechal Colina odejít, aniž by ho přesvědčil. Colin, pokud se dalo soudit podle sevřených čelistí, byl zrovna tak rozhodnut zvrátit Alecovo mínění.

Do síně vběhla Jamie. Alec vrhl na svou ženu jen krátký pohled a věnoval se dál svému hostu.

Vzhlédl, až když se ocitla u jeho boku. Alec si pomyslel, že vypadá tak rozpáleně, až by se od ní mohl vznítit oheň. Zamračil se na ni, protože jí chtěl dát najevo, že nechce být rušen, a pak se obrátil zpátky ke Colinovi.

Neměla v úmyslu se nechat odbýt. Zatahala ho za rukáv. Vyslala mírný úsměv na vojáka, který hovořil s Alecem, a řekla: „Odpusť mi prosím, pane, že ruším váš rozhovor.“

Alec, který přičítal její hněv netrpělivé letoře, byl s odpovědí brzy hotov. „Budeš muset počkat, ženo.“

„Alecu, ta věc nemůže počkat.“

„Což nejsi schopna ten problém vyřešit?“

„Neřekla jsem, že nejsem schopna,“ namítala.

„Tak to udělej.“

Tón jeho hlasu ji rozčiloval, třebaže ne tolik jako jeho hrubé odmítnutí. Obrátil se k ní zády a klidně pobídl vojáka, aby pokračoval v hovoru.

Gavin i Marcus na ni vrhali soucitné pohledy. Pokynula jim a kráčela opět ke vchodu.

Alec zvedl hlavu, když se Jamie zastavila nedaleko klenutého průchodu. Hleděla na vystavené zbraně visící na stěně. Alec se pokusil věnovat soustředěnou pozornost Colinovi, ale zapomněl na své odhodlání, jakmile Jamie vztáhla ruku a sňala ze zdi dlouhou palici.

Váha zbraně musela být pro ni příliš těžká. Ruka se jí smekla a palice dopadla s ohlušujícím zaduněním na zem.

Ona však byla rozhodnuta. Všichni se obrátili. Nikdo neřekl jediné slovo, když viděli, jak Jamie vleče palici po schodech nahoru a vychází ze dveří.

Alec zaslechl její mumlání ve chvíli, kdy kyj narazil s rachotem na podlahu.

Hleděl k východu ještě hodnou chvíli poté, co zmizela za dveřmi, a uvažoval, k čemu proboha jeho křehká malá žena takovou věc potřebuje.

Náhle mu blesklo hlavou poznání. Justin!

Alec s hněvivým výkřikem vyskočil ze židle. Jeho hlas skoro přehlušil řev vycházející z nádvoří. Vyřítil se ven, doprovázen třemi vojáky. Scéna, která se mu naskytla před očima, ho tak překvapila, že zůstal stát jako přibitý. U Jamie stál kněz. Tvář otce Murdocka zkameněla údivem. Jamie se však na kněze nedívala. Ne, hleděla k zemi a usilovně se mračila na Haroldova syna. Budoucí zeman ležel na břiše a bez velkého úspěchu se snažil zvednout se na nohy.

„Jestli se mě ještě jednou pokusíš dotknout, udeřím tě dvakrát tolik,“ křičela Jamie. „Chci tvé slovo Justine, než ti dovolím vstát.“

„Milady,“ poznamenal otec Murdock sevřeně. „On nechápe…“

Jamie ho nenechala domluvit. Předpokládala, že jí chce vysvětlit, že Justin nerozumí jejímu jazyku. „Ach, on dobře ví, proč jsem ho udeřila,“ začala nyní gaelsky. „Dobře mi rozuměl.“

„Ale, Jamie, děvče,“ začal otec Murdock znovu.

Muž na zemi se tvářil rozzuřeně, místo aby projevil lítost.

Pomalu chápe mou lekci, usoudila Jamie. „Jak ses mohl opovážit na mne sáhnout?“ tázala se zuřivým hlasem. „Jsem žena Aleca Kincaida, ty blázne. A svého muže miluji s takovou vášní, jakou ty si vůbec nedovedeš představit.“

„Milady?“ přerušil její řeč Gavin.

„Nepleť se do toho, Gavine,“ utrhla se Jamie. Neodvážila se spustit pohled z vojáka na zemi ani pustit svou zbraň. „Alec mi poručil, abych si ten problém vyřešila sama a nemíním se nechat při tom rušit. Řekla jsem Justinovi, že se vrátím s něčím, co ho srazí na kolena, a to jsem také udělala.“

„To není Justin.“

Ta slova pronesl Alec. Stál tak blízko za Jamiinými zády, že téměř cítila jeho teplo. „Teď není čas na žerty, Alecu,“ prohlásila, aniž se k němu obrátila. „Ten nestydatý, nevychovaný mladík mě chytil a odvážil se mě políbit. Jen pohleď, co se stalo s mými sklady,“ dodala a zatočila se kolem dokola, aby mu poskytla důkaz.

„Udeřila jsi Philipa,“ řekl jí Alec. „Ne Justina.“

„Ne. To je…“

„Justinův bratr.“

„Philip, říkáš?“

Pomalu přikývl. Nevypadal na to, že žertuje.

Jamie ucítila náhle v žaludku těžký kámen. „Nerozumím tomu, Alecu,“ zašeptala. „Vypadá jako…“

„Jsou dvojčata.“

„Ach, Bože, to snad ne.“

Ještě jednou přikývl. „Identická.“

Byla zděšena. Kolem nich se začal shromažďovat dav a její ponížení bylo ještě bolestnější.

„Nu, čert to vem,“ zamumlala tentokát jen tak hlasitě, aby ji slyšel Alec. „Proč jsi mi to neřekl? Ublížila jsem nepravému muži.“

Jamie ihned upustila zbraň a pokoušela se pomoci na nohy své oběti, aby se nemusela už dál dívat na pochmurný výraz v manželově tváři. Nicméně Philip odmítl její pomoc.

Ubohý muž jistě myslel, že je šílená. „Mrzí mě, že jsem tě uhodila, Philipe. Nikdo se neobtěžoval mi říci, že máš bratra, který se ti tak podobá, víš,“ dodala s výmluvným pohledem směrem k manželovi. „Vykoupím ten hřích dalším odpustkem, Alecu.“

„Tys mě nechtěla srazit k zemi?“ zeptal se Philip a přitom od ní couval.

Už se jí nechtělo ho stíhat. „Pokud chvíli zůstaneš stát, pokusím se ti to vysvětlit,“ slibovala.

Philip se dál tvářil podezíravě, ale nakonec přestal ustupovat.

„Ovšemže jsem tě nechtěla uhodit,“ opakovala znovu. „Vždyť tě ani neznám, pane. Proč bych ti tedy měla chtít ublížit?“

Zdálo se, že její řeč Philipa uklidnila, ale rozmyslel si své rozhodnutí jí odpustit, když dodala lhostejným hlasem: „Chtěla jsem samozřejmě srazit k zemi tvého bratra.“

„Samozřejmě? Tys chtěla udeřit Justina?“ Philip už zase řval.

Vlastně měla v úmyslu uštědřit Justinovi několik pořádných ran. Usoudila, že celému případu ani trochu neuškodí, když to řekne jeho bratrovi. Zdálo se ovšem, že Philip má k takové poctě výhrady. Zjevně netušil, jak zkažené dítě je Justin. Měl chuť ho chránit. Jamie nemohla tu obdivuhodnou vlastnost odsuzovat, i když byla přesvědčena, že se projevuje na nepravém místě.

Rozhodla se zachovat diplomaticky. „Ano, chtěla jsem udeřit tvého bratra. Philipe, jistě si uvědomuješ, že Justin má značně neotesané způsoby.“

„Přiveď Justina ke mně.“

Alecův řev ji vyděsil. „Řekl jsi, že se mám o tu záležitost postarat sama, Alecu, a já jsem…“

„Já se o to postarám,“ řekl Alec.

„Jak?“ zeptala se, zděšena výrazem v jeho očích. „Nechceš tomu chlapci doopravdy ublížit, že, muži?“

„Sáhl na tebe, Jamie?“

„Ach, ano,“ odpověděla Jamie, když viděla, jak zuřivě se začíná tvářit. „Jen se mě maličko dotkl, Alecu. Na okamžik na mne sáhl a vtiskl mi jen malý polibek…“

„Za to toho bastarda zabiju,“ přerušil ji Alec. Nekřičel už, ale výhružný tón jeho hlasu u ní vyvolal mrazení v zádech.

Jamie začala svírat zbytek záhybů na svém plédu.

Za chvíli zjistila, že se ocitla v podivném postavení. Stála vlastně před Justinem a bránila jeho život. „Víš, Alecu, je to přece jen chlapec. Kincaidové nezabíjejí děti. Ty mlč, Justine,“ poručila mu, když se pokoušel protestovat proti volbě jejích slov. „Ty jsi chlapec, jinak bys věděl lépe, že není dobré popouzet Aleca. Alecu, prosím. Nechej ho žít, ať se může ještě naučit správným způsobům.“

Zdálo se, že má slzy na krajíčku. Když si to Alec uvědomil, znejistěl. Konečně přikývl na souhlas. Jamii poklesly nohy úlevou. Ten pocit však netrval dlouho. Jakmile ustoupila od Justina, Alec udělal krok vpřed. Najednou se mladý muž odlepil od země, a než ho mohla zadržet, letěl vzduchem jako šíp. Vzápětí přistál na zádech v mračnech prachu.

„Alecu, něco jsi mi slíbil.“

„Nezabiju ho, má milá,“ odpověděl Alec. „Jenom se snažím do něho natlouci dobré způsoby.“

Po tomto drsném prohlášení se ozvalo několik souhlasných výkřiků. Jamie si všimla, že i Colin přikyvoval na souhlas.

„Jestli ho potlučeš na kaši, Alecu, celý den budu mít práci s tím, abych ho dala dohromady.

Cožpak mi chceš zničit dnešní den tím, že bych ho měla strávit s Justinem?“

Alec teď držel Justina pod krkem. Pozvedl ho ze země, ale obrátil se k ní a zeptal se:

„Myslela jsi to vážně, Jamie?“

„Co?“ řekla a divila se, jak se teď proboha může usmívat.

„Že mě miluješ.“

Najednou si uvědomila, že oba hovoří gaelsky.

„Připravil jsi mě o mé překvapení,“ řekla Justinovi, nedbajíc na skutečnost, že hoch sotva dýchá, natož aby byl schopen se jí omluvit.

„Vykřikovala jsi o své lásce před všemi, ženo. Nesnaž se ji teď zapírat,“ naléhal Alec.

„Nejprve odkliď toho chlapce,“ vyžadovala.

„Nejprve mi odpověz.“

„Ano, miluji tě. Tak a teď jsi spokojen?“ Rychlým pohybem zápěstí odhodil Justina na zem.

Jeho nenápadná síla ji už neděsí, uvědomila si. Opak byl pravdou. Nejenže se jí jeho síla líbila – uvědomila si, že ji zároveň potřebuje. Jamie se na Aleca usmála, jen proto, že si to konečně v mysli ujasnila.

„Jsem velmi spokojen,“ řekl jí Alec.

„Říkám, že se jí Justin ani nedotkl,“ vykřikl Philip a všichni se obrátili k němu. Jamie zhluboka povzdechla a sáhla pro palici.

Alec si ji přitáhl k sobě. Zbytek jejích skladů vzal za své. Pléd by jí sklouzl na zem, kdyby si jej nepřidržela.

„Viděl ještě někdo ten útok?“ zeptal se shromážděných Alec.

Vojáci, jejichž úkolem bylo střežit Jamii, postoupili vpřed. „My dva jsme byli svědky,“ prohlásil jeden z vojáků.

„A přesto nikdo z vás nezasáhl?“ ptal se Alec a hrozivě se zamračil.

„Chtěli jsme zasáhnout,“ řekl mladší voják. „Ale tys nám poručil, abychom zůstali deset kroků za tvou ženou tak, aby nevěděla, že ji hlídáme, a v okamžiku, kdy jsme vyběhli vpřed, bylo už příliš pozdě.“

„Alecu, proč jsi poslal své muže, aby…“

Jamie zmlkla, když jí manžel stiskl rameno. Usoudila, že nechce teď o svých důvodech mluvit.

„Viděl jsem, jak ji Justin chytil, sotva vyšla zpoza rohu,“ pokračoval první z vojáků.

„A dál?“ Alec zatínal zuby potlačovanou zuřivostí.

„Justin vyjádřil obdiv ke tvé ženě,“ řekl voják. „Slyšel jsem, jak říká lady Jamii, že její fialkové oči mají sílu mu roztřást kolena. Protože je Harold náš spojenec, myslel jsem, že jeden z nás by měl zajít pro tebe, ale…“

„Byl váš spojenec,“ zařval Philip.

„Philipe, nemusíš se rozčilovat,“ vložila se do hovoru Jamie. „Měla jsem jen v úmyslu přivést Aleca ven, aby si s tvým bratrem otevřeně promluvil.“ Pohlédla na manžela a řekla.

„Měl jsi příliš mnoho práce.“

„A tak jsi vzala kyj.“

Zdálo se jí, že roznítila veselou jiskřičku v jeho očích, ale nebyla si tím jistá. „Alecu, jediný způsob, jak bych mohla Justina přimět, aby mě pustil, bylo slíbit mu něco, co mu skutečně roztřese kolena. Byla to prostá lest. Ten bláhový hoch myslel, že mu budu oplácet jeho snahu o nadbíhání, ale já jsem ve skutečnosti chtěla, abys ho zpražil křikem. Je přece pravda, že tvůj silný hlas působí na každého tak, že se mu roztřesou kolena.“

„Zneuctila jsi mne a ponížila mého bratra,“ prohlásil Philip, když skončila.

„Ne,“ odporovala Jamie. „Způsobili jste si to sami.“

Kdyby mohla Philipova tvář zrudnout ještě víc, určitě by vzplanula. „Můj otec se doví o těchto urážkách, Kincaide. To ti slibuji.“

Oba zemanovi synové se obrátili a dali se do běhu ke stájím. Dav jim ustupoval z cesty. Colin, Haroldův oddaný voják, mladíky nenásledoval. Zastavil se u Aleca. „Tvé podmínky,

Kincaide?“

„Má jeden týden.“ Colin přikývl.

Jamie počkala, až se voják vzdálil, a pak se zeptala Aleca. „Kdo má jeden týden?“

„Justinův otec.“

„A co má za ten týden udělat?“ tázala se zvědavě dál. „Pokusit se utišit můj hněv.“

„A když se mu to nepodaří?“

„Válka.“

Věděla, že vysloví to proklaté slovo, ale byla příliš ochromená údivem. Všechno to jaksi byla její chyba. Otec Murdock jistě nelhal, když jí předchozího dne říkal, že si myslí, že Vysočina je mírumilovný kraj. Než jsem přišla já, řekla si Jamie. Teď se Kincaidové budou bít s McPhersony kvůli chorému nemluvněti, a zároveň jsou jen o krok vzdáleni od války s Fergusony, protože Daniel se od chvíle, kdy poskytla útočiště Mary, chová nadmíru chladně. K tomu ještě zřejmě přibudou problémy s příbuznými Mary Kathleen. V současné době už asi jejich výprava míří k území Kincaidů. A teď se k seznamu nepřátel přidá Justinův otec. Pokud budou záležitosti pokračovat tímto podivným způsobem, během týdne nezůstane z Kincaidových válečníků ani jediný.

Najednou ji to všechno začalo tížit. Poprvé v životě se Jamie potřebovala pořádně vyplakat.

„Půjdu vyhledat Mary Kathleen,“ zašeptala.

„Je s Elizabeth. Zůstane s ní a s Angusem až do večera, Jamie.“

„Proč?“

„Neptej se mne.“

„Nemusíš na mne být hrubý, Alecu,“ zašeptala Jamie. „Proč nemohu jít a vzít si svou dceru.

Chci ji mít u sebe.“

Alec si všiml starosti v jejím hlase. „Připravila bys mne o mé překvapení,“ řekl jí.

Myslel si, že ji uklidnil, a ona zatím posmutněla ještě víc. Oči se jí zalily slzami. „I já jsem měla pro tebe krásné překvapení,“ naříkala. „A teď je po všem.“

Otec Murdock přiběhl k nim a nemotorně plácl Jamii po rameni. „No tak, děvče. Den ještě není u konce. Ještě je tu král…“

„Nakonec ani nemusí přijet,“ vložil se do řeči Gavin. Myslel si, že jeho slova Jamii potěší, protože měl na paměti její první reakci, když se dověděla, že Edgar přijede na návštěvu.

„K čertu s tím,“ naříkala Jamie. „Tak už je úplně po všem.“

Alec mínil to nedorozumění napravit, když se Jamie k němu obrátila. „Kde je Edith? Chtěla jsem ji požádat…“

„Balí si věci spolu s Annií. Marku?“ zvolal Alec. „Měl bys raději jít a také si připravit věci.“

„Proč se všichni balí?“ ptala se Jamie.

„Odjíždějí,“ prohlásil Alec.

„Kam odjíždějí?“

„Marcus bere Edith a Annii na Brackovo panství. Jsou to vzdálení příbuzní,“ vysvětloval Gavin.

„Na návštěvu?“ chtěla vědět Jamie a utírala si plédem koutky očí.

„Ne,“ odvětil Alec. „Zůstanou s Brackovou rodinou nastálo.“

„Proč? Tomu nerozumím, Alecu. Edith a já bychom se jistě staly dobrými přítelkyněmi,“ řekla. „A Annie je Helenina sestra. Nemůžeš se k ní obracet zády, Alecu. Nechceš ještě uvážit své rozhodnutí?“

„Ne.“

Jeho tvář jako by byla vytesána z kamene. Jamie se obrátila k Markovi. „Ty se však vrátíš, že?“

Marcus rychle přikývl. Jamie opět pohlédla na Aleca: „Vracím se do domu. Jestli zase přikážeš někomu, aby mě sledoval, vezmu na něho další hůl. Přeji si chvíli zůstat o samotě.“

Alce věděl, že bude v bezpečí, a proto souhlasně přikývl. Nemusí se obávat, uvědomil si, když Jamie vykročila ke schodům do hradu. „V síni čekají hosté,“ zavolal za ní.

Dveře se při jeho slovech zabouchly. Alec si povzdechl. Obrátil se ke svým vojákům a začal jim dávat nové příkazy. Chtěl být se svými rozkazy brzy hotov, aby se mohl vydat za Jamií.

Vypadala tak sklíčeně. Slzy v jejích očích ho také rozladily. Možná, že kdyby jí zas hezky upravil pléd, cítila by se lépe. A pak by mohl ještě jednou vyžadovat, aby mu znovu řekla, že ho miluje.

Jamie zpozorovala čtyři statné vojáky lelkující u vstupu, sotva za sebou přirazila dveře. Barvy jejich kostkovaného plédu ukazovaly, že patří k jinému klanu. Pak si povšimla pátého vojáka stojícího u krbu, když zavolal na své přátele, aby ji nechali projít. Obrátila se k němu a pozdravila ho lehkou úklonou. Voják jí okamžitě pokynul poněkud sebevědomým mávnutím ruky.

Nechtěla se teď s nikým pouštět do řeči. Přesto dobré způsoby vyžadovaly, aby se alespoň představila.

Jamie spěchala dolů po schodech a přidržovala si pléd u pasu. Byla odhodlána zvládnout tu nepříjemnou povinnost, aby ji měla co nejdříve za sebou. Pak teprve půjde nahoru do ložnice a vypláče se.

Starší šedovlasý voják se choval jako doma. V jedné ruce držel číši vína a v druhé řádný kus sýra.

Když stála jen krok nebo dva od něj, voják se přestal opírat o krbovou římsu. Jamii se podařilo vyloudit úsměv. Jakmile se podruhé pokusila o lehkou úklonu, pléd jí sklouzl na zem. A to byla poslední kapka, při které přetekla její trpělivost. Možná by se dokázala udržet, kdyby se ten voják netvářil tak laskavě a soucitně.

„Milá paní, co je příčinou tvého rozhořčení?“

Nu, k čertu, ten muž měl i laskavý hlas. V očích se mu zračila účast. Věkem byl blízký jejímu otci, což ovšem bylo ještě horší. Teď necítila jen zoufalství, ale navíc ji zachvátil stesk po domově.

„Jistě není všechno až tak zlé,“ dodal voják.

„Kdybys věděl, jakou hanbu jsem způsobila Kincaidům, nu, pak bys také naříkal,“ vyhrkla Jamie. „Způsobila jsem tolik válek, že je málem nedovedu spočítat.“

Voják při jejím prohlášení vytřeštil oči. Jamie na potvrzení svých slov kývla hlavou. „Je pravda, co ti říkám. Musím se k tomu stejně přiznat, protože jistě o tom všem uslyšíš při své návštěvě. Kdybych byla zbabělá, zalezla bych na zbytek svého života do postele.“

„Možná bych ti mohl pomoci.“

„Nikdo mi nemůže pomoci, leda snad král, a ten, jakmile se doslechne o těchto potížích, mě nejspíš dá zbičovat.“

Slova se jí řinula z úst jedno přes druhé, jak toužila rychle všechno vypovědět. „Snažila jsem se dělat správné věci, víš, ale všechno to, co se v Anglii pokládá za správné, tady je považováno za špatné. Člověk nemůže ani poděkovat, protože to tady berou jako urážku.

Nemůžeš ani zachránit život dítěte, protože si budou myslet, že jsi ho unesl. Nemůžeš…“

„Pomalu, drahá paní. Začni od počátku. Uleví se ti, když se s někým podělíš o své trápení, a já bych ti skutečně rád pomohl. Mám zde značný vliv.“

Jeho slova zněla upřímně. „Nevím, kde mám s tou politováníhodnou historií začít,“ přiznala Jamie.

„Začni s první válkou,“ navrhl host.

Přikývla. „Způsobila jsem válku s McPhersony, protože jsem pečovala o zemanova umírajícího syna. Když bylo dítěti lépe, přijel si pro ně zeman a obvinil mě, že jsem mu unesla syna.“

Voják se na ni soucitně podíval.

„Samozřejmě, že jsem to dítě neunesla, ale zachránila jsem je před jistou smrtí. Člověk by si myslel, že to jeho otec ocení.“

„Také bych si to myslel,“ odpověděl voják.

„Neocenil. Řekla jsem mu, že je osel.“

„Zeman?“

„Ne, vlastně myslím, že jsem ho nazvala kozlem,“ opravila se Jamie. „Na tom teď nezáleží.

Odjel domů uražen a teď se Kincaidové nemohou jeho hranici ani přiblížit. A nemůžeme vkročit ani na půdu Fergusonů, protože jsem poskytla útulek Danielově manželce.“

„Chápu.“

„Daniel samozřejmě zuřil.“

„Samozřejmě,“ přitakal voják. „Vyhlásil také válku?“

„Ne, ale uvažuje o ní. Mám v úmyslu sdělit králi, jak nedůtklivou povahu má Daniel, pokud se nebude chovat k mé sestře lépe.“

„A co myslíš, že udělá král?“

„Pravděpodobně si s Danielem důrazně pohovoří. Důkladně ho poučí o jeho povinnostech vůči manželce.“

„Takže máš v krále Edgara naprostou důvěru?“

„Ach, ano,“ chvatně odpověděla Jamie. „Nikdy jsem se s tím člověkem samozřejmě nesetkala, ale Alec může být oddán jen dobrému králi.“ Po posledních slovech mírně pokrčila rameny.

Voják se usmál. „Musela jsi tedy slyšet o králi Edgarovi jen to nejlepší,“ prohodil.

„Ach, Bože, to ne,“ odpověděla Jamie. Otřela si slzy z tváří a dodala: „Vlastně jsem slyšela, že je to netvor.“

V cizincově tváři se objevil výraz nelibosti. „Když jsem ještě žila v Anglii, samozřejmě,“ pokračovala. „Teď už vím, že ty řeči nebyly pravdivé. Alce by nepřísahal věrnost žádnému netvorovi.“

„Jsi tedy oddána Kincaidovi, je to tak?“

„Alecovi i Edgarovi,“ prohlásila Jamie a uvažovala, proč voják tak důsledně pokračuje v hovoru na toto téma. „Dokonce bych pochopila, kdyby mne Edgar chtěl zaškrtit, až se doví o potížích, které jsem způsobila.“

„Jsem přesvědčen, že je pochopí.“

„Pane, nikdo je nepochopí. Začala jsem ještě válku s rodinou Mary Kathleen. Zmínila jsem se už o tom? Říkají, že jsem jim unesla dítě.“

„Ale tys je neunesla.“

„Ale ano, unesla. A navíc jsem hodila jejich pléd na zem. A Marcus na něj plivl. To dítě bylo bito. Teď patří Alecovi a mně. Můj manžel je přesvědčen, že král Edgar by byl na naší straně.“

„Kdo je Mary Kathleen?“

„Helenina dcera.“

„A bylo s ní špatně nakládáno?“

„Velmi špatně,“ prohlásila Jamie. „Je to ještě malé dítě,“ pokračovala. „A vůbec se nemůže bránit. Gavin řekl, že Kevin, její pravý otec, by se obrátil v hrobě.“

„Král bude stát na vaší straně,“ oznámil pak voják. „Teď mi pověz o tom zmatku, který začal probíhat venku, když jsem přijel, budeš-li tak laskavá.“

„Justin mě chytil a políbil. Musela jsem mu to samozřejmě oplatit, a tak jsem mu podrazila nohy jednou z Alecových palic.“

Voják užasl při jejím sdělení. „Jsem si jista, že tvá žena by udělala totéž,“ pokračovala Jamie. „Žádná žena by nechtěla, aby se jí dotkl jiný muž než její manžel.“

„Nemám manželku,“ podotkl.

„Ale kdybys měl?“

„Jsem přesvědčen, že kdybych měl, pak by udělala totéž co ty.“

„Jsi velmi laskav, pane, že se mnou souhlasíš.“

„Věděl Alec, že jsi uhodila Justina?“

„Ano – vlastně ne. Víš, nebyl to Justin, koho jsem srazila na zem. Bylo snadné zmýlit se, pane, protože jsem nevěděla, že Haroldovi synové jsou identická dvojčata, dokud mi to Alec neřekl.“

„Až když jsi udeřila Philipa?“

„Pane, není na místě se smát. Ne, to je vážná záležitost.“

„Upřímně se omlouvám, paní,“ odpověděl voják. „A co se stalo pak?“

„Alec popadl zemanova syna a mrštil jím jako břevnem.“

„Philipa?“

„Ne, ne,“ odporovala Jamie. „Poslouchej pozorně,“ připomínala. „Odhodil Justina. Neměl to samozřejmě dělat, ale nemohu se na něj zlobit.“

„Na Justina?“

„Na Aleca,“ opravila ho opět. Vrhla na něho pohled, ze kterého bylo zřejmé, že nelibě nese, když věnuje tak malou pozornost tomu, co říká, a pak řekla: „Alec neměl Justina házet na zem, ale navíc mi překazil mé překvapení.“

Najednou se znovu rozplakala.

„Jak mohl Alce překazit tvé…“

„Alec nepřekazil nic,“ vzlykala. „Jestli chceš vyslechnout můj příběh, pak tě snažně prosím, soustřeď se na to, co říkám. Víš, co je na tom nejhorší? Chtěla jsem pokleknout před Edgarem a pronést svůj slib věrnosti gaelsky. Víš, Alec nevěděl, že hovořím jeho jazykem. Pak mě uslyšel, jak gaelsky křičím na Justina, a už mu to bylo jasné. Oblékla jsem si jeho pléd, ale nedovedu upravit sklady tak, aby se mi to líbilo. Chtěla jsem, aby všechno bylo dokonalé, až budu klečet před králem. Chtěla jsem mu také říci, že ho miluji.“

„Krále?“

„Ale ne, Aleca,“ odpověděla Jamie. „Svého krále ctím, pane, ale manžela miluji. Jistě chápeš, že je to tak správné, že?“

„Alec napraví pohromy, které si myslíš, žes způsobila,“ prohlásil voják. „Nechceš mi ukázat, jak jsi chtěla složit slib věrnosti svému králi?“

Jamii napadlo, že je to poněkud podivný návrh. Nechtěla však laskavého muže urazit. Tak trpělivě naslouchal líčení jejího trápení. „Vlastně myslím, že bych si to mohla vyzkoušet,“ připustila. „Možná si rád vyslechne můj slib, než mne dá zmrskat.“

Poklekla a sklonila hlavu. „Nevím jistě, jestli si mám položit ruku na srdce, nebo ne,“ přiznala se.

„Na tom mu nebude záležet,“ prohlásil voják. Jamie zavřela oči a odříkala slib věrnosti.

Voják jí pak pomohl vstát. Zdálo se, že ho její snaha velice potěšila.

„A nyní ti pomohu upravit pléd,“ oznámil pak. Jamie se vděčně usmála a obrátila se tak, aby se mohl ujmout svého úkolu.

Alec zůstal stát opřen o klenbu u vstupu a na tváři mu pohrával mírný úsměv, když pozoroval skotského krále, jak upravuje pléd jeho ženě.

KAPITOLA 17

Věděl, že by jí měl povědět, kdo je muž, kterému všechno vylíčila, ale neměl to srdce ji znovu rozrušit.

Jamie dostala mnohem lepší náladu, jakmile měla v pořádku pléd. Vypadala spokojeně a konečně se začala usmívat. Když spatřila manžela, postávajícího u vchodu, srdečně se na něho usmála. Aleca tak potěšilo, že už nepláče, že se na ni usmál také.

Ne, už se na ni nemohl zlobit. Počkal, až byli sami a nikdo nemohl být svědkem jejích rozpaků.

Jamie vyšla po schodech nahoru, ruce ostýchavě složeny na řasení plédu. Přistoupila k manželovi, sklonila hlavu a zašeptala gaelsky: „Miluji tě, Alecu.“

„I já tě miluji, Jamie.“

Pokusil se vzít ji do náruče, ale ona o krok ustoupila a zavrtěla hlavou. „Máme hosta,“ připomněla mu.

„Takže musím počkat, než na tebe… sáhnu?“

„Ty jsi všechno slyšel, že?“

„Ano,“ přiznal se. „Nezdá se, že by ti to nějak vadilo.“

„Tvůj král je velmi laskavý muž.“

Otevřel údivem ústa. „Takže tys to celou dobu věděla?“

„Opravdu si myslíš, že bych vyzvala toho člověka, aby dával pozor na to, co říkám, kdybych od počátku věděla, kdo je to?“ zašeptala. „Jsem trochu pomalá, Alecu, ale nejsem úplně hloupá. Uvědomila jsem si, kdo to je, až když jsem před ním poklekla.“

Alec se začal smát. „Nesmíš mu říci, že to vím,“ zašeptala.

„Proč?“

„Zranilo by to jeho city.“

„Myslíš?“

Jamie přikývla. „Myslí si, že chrání mé cítění, Alecu. Nesmíme ho zklamat.“

Uklonila se a opustila síň, než mohl na její podivnou poznámku cokoliv dodat. V tu chvíli ho zavolal král.

Alec řekl: „Myslíš, že ti budu vyčítat, Edgare, nebo ti poděkuji za to, žes mě přinutil ke sňatku s ní?“

„Samozřejmě mi poděkuješ,“ odpověděl Edgar. „A nám oběma by mohl něco vyčítat jen Jindřich, kdyby si uvědomil, jaký klenot nám věnoval.“

Alec i Edgar se té představě zasmáli. „Nebudeme zřejmě muset dlouho čekat,“ uvažoval Alec. „Moje žena jistě vyvolá válku s Anglií už tak za týden nebo dva. V některých chvílích jsem si dokonce myslel, že je Jindřichovou tajnou zbraní,“ přiznal.

Jamie slyšela jejich výbuchy smíchu za dveřmi. Uvažovala, jaký asi žert řekl Alec králi, pak usoudila, že to zřejmě byla ta odporná historka o mrtvé Angličance.

Málem se sesypala na kolena v okamžiku, kdy se za ní zavřely dveře. Začala jí vířit hlavou všechna ta strašná slova, která před chvílí pronesla před Edgarem. Bůh ji ochraňuj, vždyť ona před tím člověkem i plakala. A on pro ni projevil takové pochopení. Ta náhlá myšlenka jí zaplavila srdce vděčností. Byl to skutečně laskavý muž.

„Jamie, co tady děláš úplně sama?“ chtěl vědět Gavin.

„Proč mi kladeš takovou otázku, Gavine? Má mě snad neustále někdo hlídat?“

„Má,“ přiznal voják bezděčně.

„Na Alecův příkaz?“

Změnil téma, než jí odpověděl. „Jedna naše kuchařka si popálila ruku, Jamie. Chtěla by, aby ses jí nato podívala.“

Jamie okamžitě začala myslet na něco jiného. „Ach, ubohá žena,“ řekla. „Zaveď mě okamžitě k ní, Gavine, a já se podívám, co se dá dělat.“

Následující dvě hodiny strávila péčí o zraněnou ženu. Její popálenina nebyla příliš vážná, ale Jamie nakonec strávila příjemnou chvilku ve velké rodině kuchařky.

Gavin byl po celou dobu s ní. Když se vydali na cestu do hradu, Jamie řekla: „Chtěla bych dát čerstvé květy na Helenin hrob, Gavine. Doprovodil bys mě?“

„Doprovodím,“ souhlasil. Když míjeli stáje, kde si Marcus připravoval koně, sdělil mu, kam se chystají.

Jamie a Gavin zachovávali při trhání lučních květin poklidné mlčení. Když měla Jamie květů plnou náruč, začali stoupat do vršku k Heleninu hrobu. Minuli vysvěcený hřbitov, lemovaný starými borovými kůly, a pokračovali dál.

„Gavine? Byl jsi tady, když Helena zemřela?“

„Byl,“ odpověděl.

„Bylo mi řečeno, že se zabila,“ pokračovala Jamie. „Otec Murdock tvrdil, že skočila z útesu.“

Gavin přikývl. Ukázal k pahorku vlevo od Helenina hrobu. „Tam se to stalo.“

„Viděl ji někdo, jak skočila?“ Gavin přikývl. „Ano, Jamie.“

„Kde jsi byl ty? Viděl jsi…“

„Jamie, musíme o tom mluvit?“

Jamie poklekla vedle Helenina hrobu a odstranila uschlé květy. „Jenom se tomu snažím porozumět, Gavine,“ zašeptala. „Myslel by sis, že to nemám v hlavě v pořádku, kdybych ti řekla, že si myslím, že Helena chce, abych tomu porozuměla?“

„Možná ano,“ odpověděl Gavin a snažil se pronést to lhostejně. „Někdo už položil květiny na její hrob,“ pokusil se převést hovor jinam.

„To jsem byla já,“ vysvětlovala Jamie. „Předevčírem.“ Nepromluvila, dokud neskončila s úpravou pestrých květin na hrobě.

Gavin počkal, až se k němu obrátila zpátky, a pak se jí zeptal: „Jamie? Vysvětlila bys mi prosím, co myslíš tím, že Helena chce, abys pochopila?“ Klečel na jednom koleně a začal v prstech kroutit jeden z květů, zatímco čekal na odpověď. Všiml si pak, že Jamie urovnává hrob.

„Nedává to žádný smysl,“ najednou ze sebe vyrazila Jamie. „Jak to všechno budu moci jednou vysvětlit Mary Kathleen, až přijde čas? Napřed tomu musím porozumět sama.“

„Co je tady k porozumění? Helena byla zoufalá. Ona…“

„Ale připadalo ti, že je zoufalá, Gavine?“

Zavrtěl hlavou. „Neznal jsem tu ženu tak dobře, abych to mohl tvrdit tak jistě. Přiznávám, že jsem byl… překvapen, když…“

„Takže jsi žádné velké zoufalství neviděl. Otec Murdock byl překvapen stejně jako ty.

Připadala mu spokojená. Nemohla se dočkat, až sem přivede svou dceru. Kdyby měla obavy z Aleca nebo kdyby k němu cítila odpor, nechtěla by sem přivádět své dítě.“

„Možná nemyslela, že by tomu mohlo být jinak,“ poznamenal Gavin.

Jamie se zvedla a vydala se ke skále, ze které skočila Helena. „Mohla uklouznout. Ano, mohla to být nešťastná náhoda. Proč by ji pak měli všichni zatracovat?“

Na okraji se zastavila. V pažích ji zamrazilo. Začala si je třít, aby ten mrazivý pocit vypudila. „Když jsem se poprvé setkala s Alecem, trochu jsem se ho bála. Netrvalo mi ani den, než jsem si uvědomila, že je to dobrý člověk, a od samého začátku jsem věděla, že mu na mně záleží, Gavine. Helena měla stejný pocit, jsem o tom přesvědčená.“

Gavin přikývl. „Nesmíš zapomenout, Jamie, že Helena Aleca dobře neznala. Byl odvolán…“

„Zemřela rychle?“ zašeptala Jamie.

„Ne,“ odpověděl Gavin. „Dopadla na támhleten výstupek,“ řekl a ukázal na rozervané skalisko. „Když se Alec vrátil domů, už ji odnesli. Nemohla bys jí pomoci. Nikdo by nemohl. Měla zlomenou páteř.“

„Nebyla tedy mrtvá?“

„Zemřela o dva dny později,“ odpověděl Gavin. „Už neotevřela oči a nemyslím si, že trpěla bolestí, Jamie.“

„Ztratila rovnováhu,“ trvala na svém Jamie a snažila se té možnosti uvěřit.

„Měli bychom se vrátit, Jamie,“ prohlásil Gavin ve snaze odvést ji od tragické události.

„Alec tě bude hledat. Teď když král odjel…“

„On odjel?“ přerušila ho Jamie. „Kdy, Gavine? Vždyť přijel teprve před chvílí.“

„Vypravil se k odjezdu, když jsi trhala květiny, Jamie.“

„Ale k čertu,“ mumlala Jamie. „Ani jsem se s ním nerozloučila.“

„Brzy zas přijede,“ utěšoval ji Gavin. „Alec je pro něho jako syn. Jezdí sem často.“

Najednou Gavinovu pozornost upoutal nějaký zvuk. V okamžiku, kdy se obrátil, zasáhl ho do hlavy veliký kámen. Gavinovi se udělaly mžitky před očima a vzápětí se zhroutil k zemi.

Jamie se otočila, když Gavin padal. Další kámen ji zasáhl do čela a způsobil jí hluboký šrám. Vykřikla a vrhla se ke Gavinovi. Zoufale se snažila zabránit, aby přepadl přes okraj.

Něco ostrého ji zasáhlo do ramene. Jamie vyjekla bolestí. Gavin byl pro ni příliš těžký. Bála se, že se zřítí dolů, ale pak si uvědomila, že se hřeben na levé straně prudce svažuje… nebo to bylo na pravé? „Bože, prosím, pomoz nám,“ zaúpěla a pevně sevřela Gavinovo zápěstí. Využila každou unci své váhy, aby ho odtáhla z nízkého převisu. Nahoře nad nimi se po hřebeni rozléhal děsivý smích. Jamie se snažila chránit Gavinovu hlavu tak, že mu tiskla tvář pod své rameno. Ostrá bolest se jí šířila do celého těla. Vlekla Gavina po kamenech, a když se konečně doplazili na úzkou plošinu, Gavinovo tělo zachytilo nejprudší náraz.

Smích se ozýval blíž a blíž. Přes levé oko stékala Jamii krev, až jí zamlžila vidění. Setřela si ji hřbetem ruky a pak se snažila přitáhnout Gavina ke skalní stěně. Zoufale toužila ukrýt se před nepřítelem. Gavin zasténal, když ho tlačila pod převis. Přitiskla mu ruku na ústa a pak se natáhla na něj.

Uplynula dlouhá chvíle, než si uvědomila, že ohavný smích už utichl. V rameni a v paži cítila bodavou bolest. Sáhla si na bolestivá místa, aby je prozkoumala. Zaúpěla, když ucítila, že jí z paže ční jilec dýky, a ruka jí klesla k boku. Uvědomila si, že ostrý předmět je její dýka – její vlastní dýka, kterou po ní někdo hodil!

Uslyšela, že ji někdo volá, ale neodpověděla, dokud nepoznala, komu hlas patří. „Marku!

Tady jsem, dole na výstupku,“ křičela Jamie, ale byla tak slabá, že i její hlas zněl tiše.

„Můj Bože, Jamie, co se…“ řekl Marcus překvapeně, když se naklonil přes okraj útesu a spatřil, že k němu vzhlíží Jamiina zkrvavená tvář. „Podej mi ruku.“

„Buď opatrný, Marku. Neklekej tak blízko okraji. Někdo se snažil zabít Gavina a mne.

Podívej se za sebe, aby ses přesvědčil, že jsi v bezpečí.“

Marcus učinil, jak mu přikázala, a když se zas obrátil k ní, výraz jeho tváře jí poděsil.

„Gavin je zraněn,“ vykřikla, nedbajíc o jeho nataženou ruku. „Kdybych ho opustila, mohl by přepadnout přes okraj.“

Marcus přikývl. Když začal zvedat ruku, Jamie se natáhla a chytila ho. „Chci Aleca,“ vykřikla. „Ale nechci, abys nás tu nechával, Marku. Neopouštěj nás, prosím.“

Marcus jí pevně stiskl ruku. „Vydrž u Gavina. Neopustím tě. Zavolám pomoc.“ Pomyslela si, že je to nejlepší nápad, jaký kdy slyšela, a řekla mu to zmatenými, přerývanými slovy. Její mysl byla plna bolesti, takže sotva byla schopna hovořit jasně.

„Jamie, pusť se mě. Vím, že mi věříš.“

„Ano?“

Něžně se na ni usmál. „Proto ses mě chytila,“ řekl jí. „Teď mě však musíš pustit. Ochraňuj Gavina.“

Snažil se, aby jeho hlas zněl jemně a konejšivě. „Ano,“ přitakala a snažila se soustředit na to, co jí řekl. „Držet Gavina. Ano, Marku, ochráním ho.“

Konečně pustila jeho ruku. „Jsi hodná,“ uslyšela jen a pak se začala plazit zpátky ke Gavinovi. Položila si jeho hlavu do klína. „Alec tu bude za chvíli, Gavine. Do té doby bude naše bezpečí střežit Marcus.“

Při Markově silném křiku se ze svahu skutálelo několik kamínků. Jamie při tom hluku zavřela oči. Plošina se před jejíma očima najednou začala otáčet a spolu s ní začala vířit i její mysl.

A pak už nebyla schopná myslet vůbec.

Jamie se probudila, až ucítila, že ji někdo táhne za ruce. Otevřela oči a spatřila, že se nad ní sklání Alec. „Alecu,“ zašeptala udiveně. Pokusila se vztáhnout k němu ruku, ale bolest v rameni jí v tom zabránila. Podařilo se jí slabě se usmát, když si všimla, že dosud leží na výstupku.

Jeho tvář byla ponurá. Když si toho všimla, začala se mračit. „Nestloukej mi rakev. Slib mi to, Alecu. Nestloukej mi rakev.“

Podle jeho zmateného pohledu viděla, že neví, o čem to mluví. „Už jsi chtěl přece vyrobit rakev pro Anguse,“ připomněla mu. „Prosím…“

„Nebudu pro tebe stloukat rakev, lásko,“ zašeptal Alec. Znovu se usmála. „Jsem tak ráda, že tě vidím.“

Hlas se mu chvěl. „Já jsem rád, že vidím tebe,“ řekl jí sevřeným hlasem.

„Ztratila jsem svou dýku.“

Zdálo se, že je při těch slovech stejně překvapena jako on. Zamračila se na něj, když jí jemně odhrnoval vlasy z tváře, a snažila se vzpomenout si, na co se ho ještě chtěla zeptat.

Po chvíli to vzdala. „Alecu, ta dýka…“

„Nestarej se o dýku, má drahá,“ šeptal Alec. „Můžeš pohnout nohama, Jamie? Chci tě vzít do náruče a podat nahoru mým mužům. Miláčku, pusť už Gavina. Nechej…“

„Gavina?“

„Ano, lásko, Gavina,“ vysvětloval.

Jamie pohlédla dolů, když se Alec snažil odsunout jí ruku z Gavinovy hrudi. Pak si na všechno vzpomněla. „Udeřil ho kámen,“ řekla. „Rána ho srazila dozadu, Alecu. Málem přepadl přes okraj. Dostala jsem se k němu,“ vysvětlovala rychle. „Nedokázala bych zabránit jeho pádu, a tak jsem ho uchopila kolem pasu a skutálela jsem se s ním ze svahu.“

Usmála se na manžela, nevšímajíc si jeho ustaraného výrazu. „Nemohla jsem si vzpomenout, kterým směrem se mám pustit, ale asi jsem to udělala správně, že?“

„Ano,“ zašeptal chraptivě.

„Napřed musíš vytáhnout jeho,“ vyžadovala. Její hlas zněl nyní překvapivě zřetelně; byla tak ráda, že se o ni Alec stará, až se jí chtělo plakat.

Alec usoudil, že se s ní nebude přít. Zdvihl Gavina asi s takovou námahou, jako když si žena přehazuje přes ramena štolu, a pak vstal. Rozkročil se, aby získal rovnováhu, a pomalu vyzdvihl omráčeného Gavina vysoko nad hlavu.

„Držíme ho,“ křičel dolů Marcus.

Alec odsunul Gavinovy nohy dál od okraje skaliska, jakmile se zbavil jeho váhy. Pak znovu poklekl vedle Jamie. Jeho oči jí připadaly podivně zamžené. Uvědomila si, že mu způsobila velkou starost. „Budu zas v pořádku, Alecu. Slíbila jsem ti přece, že tě neopustím.“

Jen stěží mohl uvěřit tomu, že se ho snaží uklidňovat. „Ne, ovšemže mě neopustíš,“ mručel dojatě. „Vidím, že krev na tvé tváři je jenom rozmazaná na kůži,“ dodal, připomínaje si, že tato slova pronesla ona, když prohlížela Angusovu zraněnou hruď.

„Mám v rameni dýku,“ vyhrkla.

Na to neřekl ani slovo. Jamie okamžitě poznala, že zranění není tak hrozné, jak si myslela. Přesto však potřebovala, aby jí to potvrdil, než přestane mít obavy. „Je to moc vážné, Alecu?“

„Ne,“ odpověděl. „Nemáš ji v rameni, Jamie.“

„Cítím ji,“ namítala. Snažila se otočit hlavu a podívat se sama, ale Alec ji uchopil za bradu.

„Zůstala ve tvé paži,“ vysvětloval. „Měla jsi velké štěstí. Pronikla jen tukem.“

„Nemám žádný tuk,“ protestovala Jamie. Viděla, že trhá pruh látky ze svého plédu, ale zatím nechápala, co má v úmyslu. „Pronikla hluboko, Alecu? Ach, Bože, bude to bolet, když…“

Nikdy už větu nedokončila. Alec jí vytáhl dýku z rány rychle jako blesk a ovázal jí paži pruhem plátna dřív, než mohla sebrat sílu k výkřiku.

„Tak! Vůbec to nebolelo, že?“ zeptal se.

„Bolelo!“

„Tiše, lásko,“ konejšil ji. „Dělala by sis starosti s taháním dýky z rány, až bys z toho onemocněla.“

Měl pravdu a oba to věděli. „Kdyby ses musela bodnout sama, nemohla by sis vybrat lepší místo. Dýka nezasáhla kost.“

Hlasitě zaúpěla. „Věděla jsem, že si myslíš, že je to moje chyba,“ řekla mu. Zaměřila se na jeho rozporuplnou poznámku a sotva zpozorovala, že ji Alec zdvihl do náruče a pomalu se zvedá i s ní. „Neprobodla jsem se sama a ty to moc dobře víš.“

„Já vím, lásko, ale je dobré, žes mi to připomněla,“ řekl jí. Zvedl ji teď nad hlavu. Jamie pohlédla dolů. Ucítil, jak mu v pažích ztuhla. Pomyslel si, že ji měl varovat, aby se nedívala dolů, pak si to rozmyslel. Jeho výzva by ji jen upozornila na její ošemetné postavení. „Alespoň jsi nalezla svou dýku,“ podotkl a z jeho hlasu čišelo neskrývané veselí.

„Pozor,“ odsekla. „Alecu, ubližuješ mi,“ vykřikla, když jí jeho ruka nechtě zavadila o paži.

Zavřela oči při ostré bolesti.

„Nezlob se, Jamie. Nechtěl jsem ti ublížit.“

Utrpení v jeho hlase ji vzalo za srdce. „Nebolí to tak moc,“ řekla rychle. Ucítila, že ji někdo bere z Alecovy náruče, a otevřela oči. Na okamžik ji podržel v pažích Marcus a pak, jakmile Alec vystoupil znovu na převis, jemně mu ji předal zpátky.

Sotva vnímala svá zranění, když ji Alec vyzdvihl na svého hřebce. Držel ji v náruči tak něžně. Jeho síla na ni působila blahodárně. Povzdechla si, když mu spočinula v náruči.

„Proč se mě neptáš, jestli jsem viděla útočníka?“ zeptala se ho.

„Vím, kdo to byl,“ odpověděl.

„Myslím, že to vím i já,“ zašeptala Jamie. „Ale napřed mi to jméno řekni ty.“

Věděla, že to nemá žádný smysl, a Alecův pochmurný výraz jí dával najevo, že by o té věci raději neměla mluvit. Na ten pocit však samozřejmě nedbala a zeptala se. „Kdo byl svědkem?“

„Jakým svědkem?“ chtěl vědět on. Soustředil se na to, aby vedl koně v poklidném kroku, a sotva se věnoval tomu, aby pohlédl na tvář své ženy.

„Svědkem Heleniny smrti,“ zašeptala.

„Annie.“

O dvě hodiny později už Jamie ležela v posteli ve velké síni. Alec ve spěchu srazil zástěnu, když ji ukládal. Zástěnu pak odstranili a v sále se nyní tísnil celý klan.

Ošetřoval ji Alec. Radila mu, které přísady má použít, a chtěla, aby jí dvakrát převázal ránu na paži, než byla spokojena.

I Gavin byl při vědomí. Trpěl silnou bolestí hlavy. Jamie však nikomu nedovolila, aby mu podal pivo. Poručila, aby mu přikládali na hlavu studené obklady a dávali pít vodu. Bude muset bolest hlavy vydržet, nařizovala ze svého lůžka – a basta.

Jamie ani nezasténala, ani nezkřivila tvář, když ji ošetřovali. Ve skutečnosti byla hlavním důvodem její ješitnost, ne statečnost. Nechtěla se chovat slabošsky před svými příbuznými.

Snahu jí ulehčil otec Murdock, který se posadil na okraj lůžka a po celou dobu, kdy ji Alec ošetřoval, ji držel za ruku. Přivedli i malou Mary Kathleen a usadili poblíž matky. Děvčátko se rozplakalo, když spatřilo obvaz na Jamiině čele. Alec však maličkou uklidnil a vyzval ji, aby maminku políbila.

Mary okamžitě udělala, jak jí Alec přikázal, a byla odměněna ujištěním své matky, že se teď začala cítit mnohem lépe. Po chvíli holčička usnula, schoulená k Jamiinu boku.

Jamie zpozorovala, že Marcus kývl na Aleca.

„Takže jste ji tedy našli?“ zvolala.

Nikdo jí neodpověděl. Alec zamířil ke dveřím.

„Alecu, přiveď sem Annii,“ řekla. „Chci se jí zeptat, proč to udělala.“ Alec potřásl hlavou. „Vyslechnu ji venku.“

„A pak?“

„Rozhodnu se sám.“

Otec Murdock stiskl Jamii ruku, když znovu začala volat manžela. „Nechej to na něm, děvče. Je hodný člověk.“

Jamie přikývla. „Nerad to přiznává, ale opravdu hodný je. Annie má zamženou mysl,“ zašeptala. „Alec si to uvědomuje.“

Pak naplnil síň zvuk děsivého, nelidského smíchu a Jamie zjistila, že zoufale tiskne ruku kněze.

Anniina slova vyrazila jako bolestivé šlehnutí biče. Nenávist, se kterou vybuchla, ještě zhoršoval zpěvavý tón hlasu. „Já chci být tvou ženou, jen já. Nezaleží na tom, jak dlouho mi to bude trvat, Kincaide. Mám na to právo. Helena mi tě vzala. Pak jsem tě začala nenávidět, Alecu, a nenávidím tě pořád.“

Jamie uslyšela další hlasitý výbuch smíchu a pak Annie začala znovu monotónně vyzpěvovat. „Budu zabíjet znovu a znovu, dokud si to neuvědomíš. Je mým právem stanout po tvém boku. Je…“

Ďábelské zvuky náhle vystřídalo ticho. Jamii to vyděsilo. Pokusila se vstát z postele.

„Zůstaň, kde jsi, Jamie,“ přikazoval jí Gavin z druhého konce postele. Nakláněl se nad ní jako rozzlobený mstitel. Jeho hněv však brzy pominul, když si zvedl ruku k čelu a zaúpěl:

„Neměl jsem na tebe křičet, milady, ale Alec chce, abys zůstala ležet.“

„Neměl bys na mne křičet, protože tě pak začne bolet hlava,“ podotkla Jamie.

„To také,“ připustil Gavin.

Jamie odsunula nohy stranou a Gavin se během okamžiku zhroutil k nohám postele. Jakmile dopadl, vydal ze sebe další žalostný sten. Pomyslela si, že se pokouší odvést její pozornost od dění venku tím, že vyžaduje její soucit.

„Svému manželovi zcela důvěřuji,“ řekla Gavinovi. „Takže se nemusíš tolik snažit, abys na sebe upoutal pozornost.“

„Smím si tedy dát korbel piva?“ chtěl vědět Gavin.

„Nesmíš.“

„V té posteli je zatraceně plno,“ ozval se Alec, který se objevil nahoře na schodech. Jamie se usmála. Počkala, až ji jaksepatří políbil, než se ho zeptala: „Skončeno?“ Přikývl.

„Alecu? Ty ses s ní měl oženit, že?“

„Edgar měl v plánu spojit Kincaidy s jejich klanem, aby bylo dosaženo míru. Opravdu jsem byl zaslíben Annii.“

„Ale ona je o tolik let mladší než ty…“

„Je jen o rok mladší než ty, Jamie.“

„Vypadá opravdu jako dítě,“ zašeptala. „Edgar se rozhodl jinak, když zemřel Helenin manžel?“

Alec přikývl. „Ano. Helena čekala dítě a král se jí chtěl postarat o dobrý domov.“

Jamie chápavě přikývla. A pak se na něj krásně usmála. Musel zakroutit hlavou nad její podivnou reakcí.

„Ani ona tě nechtěla opustit, Alecu.“

Pořád nechápal její radost, dokud se neobrátila k otci Murdockovi a neřekla: „Zítra budeš muset vysvětit Helenin hrob. Musí být také sloužena mše. A musí u toho být celý klan, Alecu.“

„Chceš, aby byla pohřbena znovu v posvěcené zemi, Jamie?“ zeptal se otec Murdock. Zavrtěla hlavou. „Rozšíříme posvěcenou zemi, aby zahrnovala i půdu, kde je pohřbena.

Alec a já samozřejmě budeme pohřbeni vedle Heleny. Bude to tak v pořádku, muži?“

„Bude,“ prohlásil Alec hlasem sevřeným dojetím.

„Nemluv tak potěšeně,“ škádlila ho Jamie. „Zanechám příkazy, abys byl pohřben uprostřed, Kincaide. Budeš mít po obou stranách své manželky, aby ses mezi nimi usadil na celou věčnost.“

„Bůh mi pomáhej,“ zamručel Alec.

„Už ti pomáhá,“ prohlásil otec Murdock. „Dal ti ve tvém životě dvě dobré ženy, Alecu. Náš Stvořitel má také smysl pro humor.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Gavin.

„Něžná dívka, kterou začal Alec milovat, pochází z Anglie, a jestli to není úmysl z boží strany, tak už nevím.“

„Ach, Bože, už začíná mluvit jako ona,“ prohlásil Gavin se smíchem, čehož okamžitě začal litovat, protože ho opět rozbolela hlava.

Jamie si pak všimla, že v síni se objevila Edith. Viděla, jak je rozčilená. „Nechtěl jsi doopravdy poslat Edith pryč, že, Alecu?“ ptala se.

Jakmile Alec zavrtěl hlavou, Jamie pokynula Edith, aby přistoupila blíž.

„Edit, nemusíš nás opustit. Byl to jen plán, který měl přimět Annii, aby se pokusila mě opět napadnout.“

„Opět, ženo? Takže víš, že ten oheň…“

„Ne,“ přerušila ho Jamie. „Nevěděla jsem to, dokud jsem neuslyšela Anniin smích. Tehdy jsem ten hlas poznala. Byl to stejný zvuk, jaký jsem slyšela, když jsem byla uvězněna v té chýši.“ Odmlčela se a zamračila se na Aleca. „Nebylo od tebe ani trochu hezké, že jsi mě použil jako návnadu, Alecu.“

„Nemělo to proběhnout takovým způsobem,“ odvětil Alec tvrdým tónem. „Měl s tebou zůstat Gavin, a Marcus měl mít neustále Annii na očích.“

„Je to moje chyba,“ vyhrkla Edith. „Nevěděla jsem, že to má být past. Myslela jsem si, že Annie onemocněla. Odebrala se na lože, jakmile jsi jí řekl, že nás posílají odtud pryč. Byla jsem tak rozčilená, že jsem si ani nevšimla, kdy vstala a odešla.“

„Ne, sestro,“ ozval se Marcus. Přišel blíž a postavil se vedle ní. „Je to moje chyba. Nesu za to plnou zodpovědnost.“

„Ale já jsem ti řekla, abys připravil koně,“ připomínala mu Edith.

„Nebyla to ničí chyba,“ řekla Jamie. „Edith, chceš přece zůstat s námi, že? Nebudu si moci poradit bez tebe, dokud… si nevybereš správného manžela,“ dodala.

„Nikdy jsi neměla odtud odjet,“ řekl Edith Alec. „Ale chtěl jsem, aby Annie uvěřila, že vás dvě posílám pryč kvůli vašemu příbuzenství s Helenou. Vzpomínáš si, že když jsem vám poručil odjet, řekl jsem také, že nechci, aby mi nikdo připomínal moji bývalou ženu?“

Edith přikývla. „Vzpomínám si na to.“

Alec se usmál. „Ani jsi o tom nezapochybovala. Nebylo ti divné, že se to netýkalo Mary Kathleen?“

Edith zavrtěla hlavou. „Byla jsem příliš rozrušená, než abych o tom mohla přemýšlet,“ přiznala se.

„Napadlo mě to,“ řekl Alec. „I když až poté, co jsem vyšel z tvého domu.“

„Odpusť svému zemanovi, že ti způsobil takové nepříjemnosti,“ vyzvala Jamie Edith. Edith rychle přikývla. „Ach, už tomu rozumím.“

„Byla bys teď tak laskavá a vzala Mary nahoru do jejího pokoje?“ zeptala se Jamie, protože usoudila, že Edith ztrácí rovnováhu.

Jamie počkala, až Edith vynese Mary po schodech nahoru, a pak položila Alecovi otázku, která ji trápila nejvíc. „Co uděláš s Annií?“

Neodpověděl.

Alec byl hrozný. Nepustil Jamii z postele skoro celý týden. Očekával, že prolenoší celé dny a v noci bude tvrdě spát. Myslela si, že je směšné předpokládat, že mu bude schopná v něčem takovém vyhovět.

Zotavování jí ulehčily každodenní návštěvy její sestry. Mary jí pomáhala vyšívat tapiserii s Edgarovou podobiznou a nakonec se práce ujala sama, když zjistila, že Jamii chybí pro takovou práci trpělivost i zručnost.

Při své první návštěvě Mary zašeptala novinu, že Daniel s ní ještě nespal. Jamii to oznámení rozhořčilo ještě víc než ji, ale jakmile sestře vysvětlila, jak nádherné takové sblížení je – samozřejmě pečlivě volenými obecnými slovy – podnítilo to Maryin zájem.

„Drží si milenku,“ prohlásila Mary. „Ale každou noc spí v mé posteli.“

„Je načase, aby sis v tom udělala pořádek, Mary,“ radila Jamie. „Vyhoď tu ženskou.“

„On se na mne zlobí, Jamie,“ zašeptala její sestra. „Nechci ho zbytečně popuzovat. Začal se ke mně chovat velmi laskavě, jakmile jsem přestala plakat. Ten člověk nesnáší slzy. Začíná mi na něm záležet.“

Jamii to přiznání nadchlo. „Tak ho požádej, aby s tebou spal,“ navrhla.

„Mám svou hrdost,“ namítla Mary. „Ale promyslela jsem si určitý plán.“

„Jaký plán?“

„Napadlo mě, že mu řeknu, že si může držet milenku i mne.“

„Nemůžeš se přece chtít dělit o muže,“ tvrdila Jamie.

Mary zvedla ramena v bezmocném gestu. „Chci, aby mě Daniel měl rád, Jamie,“ přiznala.

Pak začala plakat, právě v okamžiku, kdy do síně vkročil Alec. Jamie se snažila dál se usmívat, aby Mary ukonejšila, ale působilo jí to námahu. Jakmile Alec zjistil, v jakém stavu je

Mary, obrátil se a zase vyšel ven. „Muži opravdu nesnášejí slzy,“ prohlásila v souladu s předchozími slovy své sestry.

„Řekni Danielovi, že si musí nechat milenku,“ doporučovala Jamie. „Nedívej se na mne tak, Mary. Pak bys mu měla říct, že si myslíš, že potřebuje víc zkušeností, a až je bude mít, může přijít k tobě.“

Alec se vrátil do síně, když uslyšel, že se Jamie a její sestra smějí.

Mary pak nenavštívila svou sestru dva dlouhé dny. Jamii to zneklidnilo, měla o ni starost, ale když konečně třetí den Mary přijela, podle jejího šťastného úsměvu viděla, že všechno probíhá dobře.

Mary toužila vylíčit Jamii podrobnosti. Jamie je nechtěla slyšet. Mary na ni naléhala a zrovna uprostřed jejího šepotání, jak byl Daniel úžasný, vstoupili do síně Alec, Gavin, Marcus i sám Daniel. Chtěli se také zúčastnit rozmluvy. Hovor okamžitě přešel na jiné téma.

Alec pečoval o Jamii dlouho do noci a miloval ji. Nedovolil jí, aby byla vášnivá, jak chtěla být, obávaje se, že ještě nemá dost sil. Nakonec před ní přiznal politováníhodnou skutečnost, že ačkoliv je on silnější, ona má určitě víc odolnosti.

Následujícího dne se vypravil za posláním, které vyžadoval král Edgar, a nebyl doma celý týden. Jamie využila ten čas k uskutečnění dalších menších změn v domácnosti.

Dala z velké síně vystěhovat postel a její podstavec. Za zástěnou teď měla místo spižírna.

Byla to další ukázka anglických zvyků, ale jakmile si vojáci uvědomili, že tak bude snazší dostat se k pivu, souhlasili s jejími příkazy bez většího reptání.

Alec se vrátil domů o tři dny později. Vojáci se opět seřadili do zástupu, připraveni vystoupit na její obranu.

Alec usedl do čela stolu. Čelisti měl pevně sevřené, když mu vysvětlovala nutnost umístit v přístěnku spíž.

Zvykal si na změny jen s obtížemi. Jamii ale potěšilo, že na ni vůbec nezvýšil hlas. Věděla, jaké úsilí se zatím skrývá. Tvář mu zrudla a svaly v obličeji zase začaly pulzovat. Cítila s ním soucit. Z tohoto důvodu ani nemrkla, když ji tichým, sevřeným hlasem požádal, aby ho nechala chvíli o samotě.

Alec věděl, že ji jeho žádost nepopudila, protože se nevrhla ke skříňce na římse krbu, aby z ní vybrala další minci. Pochopil už její jemný způsob, jakým mu dávala najevo, že ji rozčilil.

Nikdy v takovém případě neřekla jediné slovo, jen ho pro bodávala pohledem a pak sáhla pro další šilink. Nevěděla, že otec Murdock každý večer vrací všechny mince zpět do kazety.

Ještě se neusadila. Některé večery míval otec Murdock v ruce i devět šilinků. Jamiina sestra právě sesedala z koně, když Jamie vyšla ven i s Mary Kathleen.

„Nesu hrozné zprávy,“ vyrazila ze sebe Mary. „Jede sem Andrew.“

„Andrew?“

„Ten muž, kterému jsi byla zaslíbena,“ připomněla jí Mary. „Na mou věru, Jamie, jak jsi na něho mohla tak brzy zapomenout?“

„Nezapomněla jsem,“ odpověděla Jamie. Podala sestře Mary Kathleen. Jakmile Mary objala děvčátko, Jamie se pokoušela uklidnit. „Mary, proč by sem Andrew přijížděl? A jak ses to dověděla?“

„Zaslechla jsem, co říká Daniel jednomu ze svých mužů. To, že táhne sem, vědí už všechny klany na Vysočině, Jamie. On a jeho armáda musí projet přes jejich území.“

„Ach, můj Bože, míní sem přijet s celou armádou?“

„Ano.“

„Ale proč, Mary?“

„Půjčka,“ zašeptala Mary, když postavila neteř na zem. „Pamatuješ se na peníze, které si tatínek od Andrewa vypůjčil?“

„Jak bych na to mohla zapomenout? Tatínek mě prostě prodal Andrewovi,“ naříkala. „Ach, Mary, nemohu být tak ponížena před zraky vlastního klanu. Nemohu připustit, aby mě Andrew takovým způsobem zostudil. Milosrdný Bože, Mary, Alecovi nezbude než Andrewa zabít.“

Mary přikývla. „Právě to řekl i Daniel.“

„Takže zná důvod, proč sem Andrew přijíždí?“ tázala se Jamie v naprostém zmatku.

„Ano. Andrew musel sdělit důvod, proč přijíždí na Vysočinu. Nedostal by se daleko, kdyby to nevysvětlil, zabili by ho. Sestřičko, všimla sis, že Skotové nemají Angličany příliš v lásce?“

„Nu, k čertu, Mary, kdo by si toho nevšiml?“

„Jamie, neměla bys mluvit tak hrubě.“

„Nemohu si pomoci,“ vykřikla Jamie. „Vždycky jsem ta poslední, kdo se doví, co se kolem děje. Myslíš, že Alec o Andrewově výpravě ví?“

Mary zvedla ramena v bezmocném gestu. „Daniel říká, že všichni Skotové vědí, když se v blízkosti jejich území někdo objeví, řekla bych…“

„Nemohu připustit, aby k tomu došlo. Nechci být zodpovědná ještě i za válku s Anglií.“

„S Anglií? Alec pravděpodobně zabije jen Andrewa a jeho doprovod.“

„Myslíš, že král Jindřich nezpozoruje, že zmizel jeden z jeho baronů, Mary? Bude si myslet, že je podivné, když povolal vojsko, a nikdo z nich se nevrátil…“

Neobtěžovala se dokončit větu, ale vytrhla sestře z rukou otěže a rychle nasedla na Maryina koně.

„Co chceš dělat, Jamie?“

„Pojedu za Andrewem a promluvím si s ním. Slíbím mu, že mu vrátím jeho peníze.“

„Jamie, brzy se setmí. Proto mi také Daniel nechtěl dovolit, abych tě navštívila.“ Jamie se usmála. „Ale přesto ses za mnou vypravila, že Mary?“

„Musela jsem tě varovat, sestro. Myslela jsem, že by ses mohla na nějaký čas ukrýt.“

„To byla nejméně sobecká a zároveň nejodvážnější věc, kterou jsi udělala, když jsi mne varovala, ale velmi dobře víš, že to nikdy neudělám.“

„Doufala jsem, že to uděláš. Nikdy jsem si nemyslela, že se vypravíš za Andrewem. Byla jsem skutečně odvážná, Jamie?“

Jamie přikývla. „A teď dobře poslouchej, Mary. Chci, abys mi slíbila, že nikomu neřekneš, kam jsem odjela. Slíbíš mi to?“

„Slibuji.“

„Postarej se o Mary Kathleen, než se vrátím.“

„A co mám říci Alecovi?“

„Neříkej mu nic.“

„Ale…“

„Plač,“ vyhrkla Jamie. „Ano, plač, Mary. Alec se tě nebude na nic ptát, budeš-li plakat. A já se vrátím, než vůbec zpozoruje, že jsem zmizela. Teď mi jen ukaž správný směr, Mary.“

„Musíš jet přímo dolů z kopců, Jamie.“

Mary se chvatně pokřižovala, když viděla, že se sestra pustila na koni dolů z kopce. Vzápětí se k ní přihnal otec Murdock, popřál jí dobrý den, pak si všiml, že lady Jamie ujíždí ve spěchu pryč, a hned se ptal, jestlipak lady Mary neví, kam to děvče má namířeno?

Lady Mary se okamžitě rozplakala.

Dodržela slib, který dala své sestře. Neřekla Alecovi, kam zmizela Jamie. Ani nemusela.

Všechno vyzvonila Mary Kathleen.

Děvčátko zamířilo zpátky domů hned poté, co matka odjela. Běželo ihned k Alecovi, vylezlo mu na klín a dalo si řádný doušek piva, než si otec vůbec uvědomil, co se děje. Alec se vrhl po číši, odstranil ji z jejího dosahu a pak jí nabídl pohár vody. Jakmile se malá napila, téměř nepřítomně se jí zeptal, kde je její matka.

Mary Kathleen se opřela tatínkovi o prsa, začala si pohrávat s jeho rukama a s opaskem a přitom opakovala slovo od slova celou rozmluvu, kterou vyslechla.

Naštěstí pro ni Alec nezačal křičet, dokud nebyl venku.

Jakmile Jamiina sestra spatřila, jak se tváří, nemusela se už nijak zvlášť snažit o pláč.

Začala přímo hystericky štkát.

Otec Murdock vynaložil veškeré své síly na to, aby se pokusil uklidnit ubohou lkající ženu, ale jeho úsilí bylo marné. V době, kdy Alec opouštěl své panství s družinou vojáků, Mary naříkala jako polapená slepice. Kněz se odebral do kaple, aby se pomodlil za mír. Ještě přesněji, modlil se, aby přijel Daniel a odvezl si svou ženu.

Alec se vydal v Jamiiných stopách. Když se stopa jejího koně stočila k východu, oddechl si.

Mířila k území Fergusonů.

„Rozmyslela si to tedy?“ zvolal Marcus.

„Zabloudila,“ odpověděl mu Alce. „A díky Bohu za to,“ zamumlal pro sebe.

Dostihl Jamii o chvíli později. Přinutil ji, aby zastavila, když dal povel svým vojákům, aby ji obklíčili ze všech stran.

Muž a žena stáli nyní tváří v tvář. Ani jeden z nich nepromluvil. Ze všech sil se snažila přijít na nějaké hodnověrné vysvětlení.

Byl zvědav, jakou nehoráznou lež si vymyslí.

„Požádal jsi mě, abych tě nechala chvíli o samotě,“ řekla.

„To ano.“

Pobídla koně kupředu. Když se dostala po bok Alecovi, zašeptala. „Jen jsem se chtěla dostat k Andrewovi a vážně si s ním promluvit. Moje sestra ti řekla všechno o mých záměrech, že?“

„Řekla mi to tvoje dcera.“

Po jeho prohlášení nebyla schopna slova. Konečně řekla: „Příště nesmím mluvit tak otevřeně.“

„Příště nesmíš provádět nic tak bláznivého.“

„Nehněvej se na mne prosím, Alecu,“ žadonila. Alec ji chytil kolem krku a vtiskl j í dlouhý vášnivý polibek. „Proč jsi nepřišla za mnou, když ses doslechla, že Andrew…“

„Styděla jsem se,“ zašeptala, než mohl dokončit otázku. „Otec za mne vzal peníze. Nechtěla jsem, aby sis myslel, že mě můj otec skutečně prodal Andrewovi, ale i já jsem si začínala myslet…“

Alec potřásl hlavou. „Co udělal tvůj otec, nemá nic společného s tím, jak o tobě smýšlím. Toho bastarda však odplata nemine. Pojď se mnou, ženo. Musíme s tím něco udělat, ať je to za námi.“

Věděla své a nechtěla se tedy s ním hádat, přece jen však byla zvědavá, jaká odplata čeká barona Andrewa. Alec jel na neosedlaném koni a u pasu neměl ani pochvu s dýkou. Nesl však s sebou svůj meč. „Alecu, můžeme očekávat potíže?“

Neodpověděl jí. Zanechal Jamii všem jejím obavám, když vyjel jako první. Má pravdu, usoudila poté, co o tom chvíli přemýšlela, skutečně měla jít rovnou za ním. Manželé a manželky by se měli dělit o své starosti. Dělalo jí také dobře, že má někoho, kdo jí s tím břemenem pomůže. Ne, řekla si pak. To je slabé slovo. Je to přímo nádherné, že má jeho a může se na něho spolehnout, když je třeba.

Pak už nepromluvili, dokud nepřijeli do Andrewova tábora. Jamie se snažila dostat se před Aleca, ale on zatáhl za otěže jejího koně a přinutil ji, aby zůstala vzadu. Pozvedl ruku. Jeho vojáci se ihned seřadili po obou stranách zemana a jeho paní.

„Ach, Alecu, musel jsi brát s sebou tolik vojska?“

Když jí neodpověděl, dlouze si povzdechla. „Alespoň si snad ponechají moji hanbu pro sebe,“ mumlala.

Alec se usmál. Pak pokynul ještě jednou.

Před nimi se objevily další klany. Zatímco Jamie v úžasu hleděla, zemani a jejich vojáci zaujali své pozice. Vytvořili prostorný kruh, uvnitř kterého zůstal polapen Andrew a jeho družina.

Angličtí vojáci tasili zbraně. Alec vydal další pokyn. Kruh se začal stahovat, když koně postupovali vpřed.

Jakmile angličtí vojáci zpozorovali množství protivníků, které měli před sebou, odhodili zbraně.

Od vojáků se oddělil Andrew a zamířil k Jamii.

Zapomněla, jak je malý. Zdálo se jí vůbec někdy, že je hezký? Už si nevzpomínala. Teď jí ovšem připadal nepohledný a jeho krátce zastřižené vlasy jí připomínaly malého chlapce. Ne, pomyslela si, nevidí na něm vůbec nic přitažlivého.

Ten muž ani neuměl správně chodit. Vykračoval si pyšně jako páv. Zamrazilo ji, když si uvědomila, že mu mohla patřit. Najednou zatoužila obrátit se ke svému muži a poděkovat mu za to, že ji zachránil před jistým utrpením.

Jakmile se Andrew přiblížil na třicet stop, Alec znovu zvedl ruku. Baron pochopil příkaz beze slov. Ihned se zastavil.

„Skosíme každého muže, který neoprávněně vkročí na naše území.“

Zdálo se, že Alecova hrozba nahání Andrewovi strach. Baron couvl o pár kroků, než se zas vzpamatoval. Na jeho tváři bylo vidět obavy i pohrdání, když těkal očima z Aleca na Jamii.

„Nechtěla bys, aby to udělal, že ne, Jamie?“

Jamie se tvářila velmi vážně. Dívala se na Andrewa, když oslovila svého muže: „Jestli dovolíš, ráda bych mu odpověděla.“

„Máš mé svolení,“ řekl Alec.

„Andrewe,“ zvolala hlasem chladným a ostrým jako mrazivé zimní ráno, „můj manžel dělá, co uzná za vhodné. Někdy však mu mohu pomoci i já. Pokud se rozhodne tě zabít, já mu samozřejmě nabídnu svou pomoc.“

Jamie uslyšela Markovo tiché souhlasné zamručení, ale nepřestala upírat zrak na Andrewa a usmívat se.

Baron vypadal rozzuřeně. „Stala se z tebe divoška,“ vykřikl, zapomínaje v rozčilení na své ošemetné postavení. Ukázal na Aleca a dodal: „Udělal z tebe… Skotku.“

Věděla, že ji tím chtěl urazit. Jamie nevydržela už ani okamžik skrývat své pobavení. Její srdečný smích se rozléhal mezi kopci. „Andrewe, jsem přesvědčena, že ti tvá poklona zachránila život.“

„Starej se o své,“ zařval Alec. Chtěl s tím skončit co nejdříve, aby konečně mohl vzít Jamii do náruče. Zmíral touhou říci jí znovu, jak ji miluje, jak je šťasten v její blízkosti… a jak je pyšný na to, že ji má jen pro sebe.

Řevem dosáhl svého cíle. Andrew začal koktat vysvětlení. Jamie, ponížená do hloubi duše, hleděla k zemi, když baron hovořil o daru, který věnoval jejímu otci.

V okamžiku, kdy skončil s vysvětlováním, Alec vytáhl z pochvy meč.

„Hodláš ho tedy zabít, muži?“ zašeptala.

Alec se usmál. „Moc dobře víš, že něco takového nemám v úmyslu učinit. Zarmoutilo by tě to a já už vždy budu chtít, abys byla šťastná, ženo. Mám v úmyslu dát mu meč. Jeho cena…“

„Neprojevíš mu přece svou náklonnost tím, že mu dáš svůj skvělý meč, Kincaide,“ řekla Jamie a dívala se přímo před sebe. „Nebo zapomenu na svou důstojnost a udělám ti scénu, jakou jsi dosud nezažil. Budou o ní hovořit ještě řadu let, to ti slibuji.“

Uslyšela, jak si povzdechl, a věděla, že vyhrála. „Ano, byla bys toho schopna, ty vrtkavá ženo. Dej mi tedy svou dýku.“

Jamie učinila, co přikázal. Sledovala, jak Alec vyřezává jeden z rubínů z jilce svého meče.

Jakmile byl hotov, vrátil jí zbraň.

Dívala se na Andrewa, když Alec hodil drahým kamenem. Rubín dopadl baronovi k nohám.

„Vyrovnání, barone, za lady Jamii.“

Další veliký kámen zasáhl Andrewa do ramene. Jamie se obrátila směrem, odkud kámen vylétl, a spatřila, že i zeman McPherson drží v ruce meč. „Vyrovnání za lady Jamii,“ zařval stařec, než se k ní otočil.

Třetí kámen zasáhl Andrewa do tváře. „Vyrovnání,“ ozval se výkřik Daniela Fergusona.

„Vyrovnání,“ zaznělo ještě jednou jako ozvěna. Jamie tentokrát nepoznala zemana, který mrštil drahokamem.

„Alecu? Proč…“

„McPherson splácí, protože jsi zachránila život jeho synovi. Daniel platí, protože ses postavila před jeho ženu, abys ji chránila vlastním tělem. Ten smaragd hodil Harold. Strpěla jsi urážku jeho syna a pak prosila o jeho život.“

Pátý kámen prořízl Andrewovi kůži na čele. „Vyrovnání,“ zařval další muž. „Kdo je tohle?“

„Lindsayův otec,“ odpověděl Alec. „Myslíš, že jsem se nedověděl o tom kanci?“ Byla příliš užaslá, než aby mu odpověděla.

A zase další kámen dopadl ke špičkám Andrewových bot. Vrhl jím mladý válečník.

„Vyrovnání,“ vykřikl.

Alec promluvil, než se mohla zeptat. „Zeman Duncan. Jeho žena by chtěla, abys ji navštívila, až bude rodit. Splácí ti budoucí pomoc.“

„Jsem celá bez sebe,“ zašeptala Jamie. „Mám jim poděkovat, Alecu?“

„Oni děkují tobě, Jamie. Každý by za tebe dal život. Udělala jsi nemožné, lásko. Skutečně jsi spojila naše klany.“

Zavřela oči, aby se v nich neobjevily slzy. Hlas se jí chvěl dojetím, když řekla: „Udělal jsi z Andrewa bohatého muže.“

„Ne, Jamie. Já jsem mnohem bohatší. Mám tebe.“

Jeho hlas zněl tak něžně, byl tolik naplněn láskou. Slza se jí prodrala z oka a stékala po tváři. Alec ji uviděl. Ihned se zas obrátil k Andrewovi. „Vrať se domů, barone. Až příště vkročíš na půdu Vysočiny, probodne tě každý z nás svým mečem.“

Celým kruhem zaznívaly souhlasné výkřiky. Andrew klečel na zemi a sbíral své bohatství. Alec vzal Jamii do náruče. Ihned ovinula paže kolem jeho pasu.

Baron Andrew zíral na poklad, který měl v rukou. Když zvedl zrak, v dohledu nebyl jediný Skot.

Jamie zavřela oči a tiskla se ke svému manželovi. Pořád nechápala většinu starých zvyků na Vysočině a byla přesvědčena, že jí bude trvat ještě dobrých dvacet nebo třicet let, než jim skutečně porozumí.

V tom učení bude však radost, úžasné potěšení a láska. Možná, pomyslela si a ve skrytu se usmála, že až Alec a ona bok po boku zestárnou, nakonec se přece jen usadí.