Julie Garwood

Zemani z vysočiny 01. Tajemství

PROLOG

Anglie, 1181

Spřátelily se dřív, než vyrostly natolik, aby pochopily, že se vlastně měly nenávidět.

Poprvé, ještě jako malé holčičky, se setkaly na každoročních letních slavnostech, pořádaných na hranici mezi Skotskem a

Anglií. Pro malou Judith Hamptonovou to znamenalo první návštěvu skotských her v životě a zároveň první skutečný únik z osamění jejího domova na západě Anglie. Byla tak uchvácena kouzlem celé výpravy, že málem nedokázala zavřít oči, když měla po obědě spát. Na slavnostech bylo možné vidět tolik věcí, tolik zajímavého se tam dalo dělat a zvědavé čtyřleté děvčátko mělo také dost příležitostí provádět nejrůznější uličnictví.

Frances Catherine Kirkcaldyová už nějakou neplechu provedla. Její tatínek ji pořádně plácl přes zadeček, aby svého chování litovala, pak si ji přehodil přes rameno jako pytel zrní a přenesl na druhou stranu rozlehlého prostranství. Usadil ji na ohlazený balvan daleko od zpívajících a tančících davů a přikázal jí, aby se ani nehnula, dokud se pro ni zas nevrátí. Také ji vyzval, aby času, který zde stráví o samotě, využila ke zpytování svědomí.

Protože Frances Catherine neměla ani ponětí, co znamená

„zpytovat svědomí“, usoudila, že se něčím takovým nemusí zabývat. Sotva dospěla k tomuto rozhodnutí, objevilo se před ní další trápení, se kterým bylo třeba si poradit: kolem hlavy jí začala kroužit velká bzučící včela.

Judith viděla, jak tatínek potrestal nezbednou dceru. Bylo jí líto směšně vyhlížejícího pihovatého děvčátka. Věděla, že ona sama by určitě pořádně křičela, kdyby jí strýček Herbert naplácal, a tak ji udivilo, že rusovlasá holčička při výprasku ani nepípla.

Rozhodla se, že si s ní promluví. Počkala, až tatínek skončil se svou litanií a rázně zamířil zpátky přes louku, pak si vykasala sukni a oklikou se rozběhla ke skalisku, aby je mohla obejít a objevit se za ním.

„Můj tatínek by mě nikdy neuhodil,“ prohlásila pyšně na úvod. Frances Catherine se ani neotočila, aby si prohlédla příchozí.

Neodvažovala se spustit zrak ze včely, která teď usedla na kámen nedaleko jejího levého kolena.

Judith její mlčení neodradilo. „Můj tatínek už nežije,“ pokračovala. „Umřel, ještě než jsem se narodila.“

„Tak jak můžeš vědět, jestli by tě uhodil, nebo ne?“ Judith pokrčila rameny. „Prostě vím, že by to neudělal,“

odpověděla. „Mluvíš moc směšně, jako bys měla v krku knedlík. Máš ho tam?“

„Ne,“ odpověděla Frances Catherine. „Ty taky mluvíš směšně.“

„Proč se ke mně neotočíš?“

„Nemůžu.“

„Proč nemůžeš?“ zeptala se Judith. Čekala na odpověď a přitom kroutila cípem svých růžových šatů, až ho celý zmačkala.

„Musím dávat pozor na včelu,“ odpověděla Frances Catherine.

„Chce mě bodnout. Musím být připravená ji plácnout.“ Judith se přisunula blíž. Spatřila včelu poletující teď kolem levé nohy děvčátka. „A proč ji neplácneš teď?“

„Bojím se,“ řekla Frances Catherine. „Nemusela bych se trefit. Pak by mě určitě píchla.“

Judith o tom problému dlouho přemýšlela. „Chceš, abych ji plácla já?“

„Ty bys to udělala?“

„Možná ano,“ odpověděla. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se pak; chtěla získat čas, aby si dodala odvahy k boji se včelou. „Frances Catherine. A ty?“

„Judith. Jak to, že máš dvě jména? Nikdy jsem neslyšela, že by někdo měl víc než jedno.“

„Na to se mě ptají všichni,“ řekla Frances Catherine. Dramaticky povzdechla. „Frances se jmenovala moje maminka. Umřela, když jsem se narodila. Catherine bylo jméno mojí babičky, a ta umřela zrovna tak. Nemohli je pohřbít v posvěcené

zemi, protože církev říkala, že byly nečisté. Tatínek doufá, že budu hodná a dostanu se do nebe a když se Bůh doví, jak se jmenuju, vzpomene si na maminku a na babičku.“

„Proč říká církev, že byly nečisté?“

„Protože umřely při porodu,“ vysvětlovala Frances Catherine.

„Víš ty vůbec něco?“

„Vím dost věcí.“

„Já vím všechno,“ naparovala se Frances Catherine. „Aspoň tatínek říká, že si to myslím. Dokonce vím i to, jak se děti dostávají mamince do břicha. Chceš to taky vědět?“

„Ano.“

„Když mají dva svatbu, tatínek si odplivne do svého poháru vína a pak podá víno mamince, aby ho vypila. A když se ona

takového nápoje napije, objeví se jí v bříšku děťátko.“ Judith se při tak vzrušujícím a zároveň nechutném sdělení zašklebila. Chtěla požádat svou přítelkyni o podrobnosti, ale

Frances Catherine najednou hlasitě zakvílela. Včela se usadila na špičce jejího střevíce. Čím déle na ni Judith hleděla, tím jí připadala větší.

Povídání o tom, jak se rodí děti, už nebylo důležité. „Plácneš ji?“ zeptala se Frances Catherine.

„Už se chystám.“

„Bojíš se?“

„Ne,“ lhala Judith. „Ničeho se nebojím. Ty ses určitě taky nebála.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože jsi neplakala, když tě tatínek bil,“ vysvětlovala Judith.

„To proto, že mě nebil silně,“ prohlásila Frances Catherine.

„Nikdy moc nepřitlačí. Bolí ho to víc než mě. Aspoň to říkají Gavin a Kevin. Taky říkají, že tatínek má se mnou plné ruce práce a jenom mě kazí, takže chudák, kdo si mě vezme, až budu dospělá, protože tatínek mě tak rozmazluje.“

„Kdo jsou Gavin a Kevin?“

„Moji poloviční bratři,“ vysvětlovala Frances Catherine. „Můj tatínek je i jejich, ale měli jinou maminku. Už umřela.“

„Taky umřela při porodu?“

„Ne.“

„Tak proč?“

„Upracovala se,“ odpověděla Frances Catherine. „Tatínek to říkal. Musím zavřít pevně oči, jestli teď plácneš tu včelu.“ Protože Judith byla odhodlaná na svou novou přítelkyni zapůsobit, nemyslela už na následky. Přiblížila ruku ke včele, ale jakmile ji třepotající se křídla zalechtala do dlaně, instinktivně ji sevřela.

Pak zaječela. Frances Catherine seskočila z balvanu a rozhodla se pomoci jí jediným způsobem, který ji napadl. Začala ječet naprosto stejně.

Judith běhala ztřeštěně kolem balvanu a kvílela tak zoufale, že sotva popadala dech. Přítelkyně se rozběhla za ní a křičela zrovna tak hlasitě, i když spíš ze soucitu a strachu.

Brzy se objevil otec Frances Catherine. Když přiběhl k dívkám, chytil do náruče nejprve svou dceru, a jakmile vykoktala, do se stalo, rozběhl se za Judith.

Za malou chvíli se mu podařilo obě děvčátka utišit. Odstranil žihadlo z Judithiny dlaně a přiložil na ni obklad z chladného bahna. Cípem svého vlněného plédu jí jemně otřel slzy. Pak usedl na balvan, který před chvílí určil jako místo vyhnanství, na jedno koleno si usadil dceru, na drahé Judith a obě přivinul do náruče.

Judith ještě nikdy nebyla tak zmatená. Ohromně se styděla za rozruch, který způsobila. Ale neodmítala konejšení, jehož se jí dostávalo, vlastně je spíš vítala a s potěšením se tiskla do ochranitelské náruče ještě pevněji.

„Vy jste ale párek uličnic,“ prohlásil tatínek, když přestaly vzlykat a byly schopné ho poslouchat. „Ječely jste hlasitěji než trumpety ohlašující závody ve vrhání břevna a běhaly kolem dokola jako slepice bez hlavy.“

Judith nevěděla, jestli se otec zlobí, nebo ne. Jeho hlas zněl drsně, ale jeho tvář se nemračila. Frances Catherine se zachichotala. Judith tedy usoudila, že tatínek její přítelkyně asi přece jen žertuje.

„Moc ji to bolelo, tati,“ prohlásila Frances Catherine.

„To bych řekl,“ přisvědčil. Obrátil se k Judith a zjistil, že na něho upřeně hledí. „Jsi statečné děvče, když jsi chtěla pomoci mé dceři,“ chválil ji. „Ale až budeš něco takového dělat příště, nechytej včelu do ruky. Platí?“

Judith beze slova přikývla.

Pohladil ji po ruce. „Jsi moc hezká,“ podotkl. „Jak se jmenuješ, děvenko?“

„Jmenuje se Judith, tati, a je moje kamarádka. Mohla by s námi povečeřet?“

„Nu, to záleží na jejích rodičích,“ odpověděl otec.

„Její tatínek už nežije,“ oznámila Frances Catherine. „Je to smutné, že tati?“

„To je,“ souhlasil. V koutcích očí se mu objevily drobné vrásky, ale neusmál se. „Ovšem tvoje kamarádka má ty nejkrásnější modré oči, jaké jsem kdy viděl.“

„A já nemám ty nejkrásnější oči, jaké jsi kdy viděl, tati?“

„Ale máš, Frances Catherine. Ty máš zas nejkrásnější hnědé oči, jaké jsem kdy viděl. Určitě.“

Frances Catherine otcova chvála tak potěšila, že se k tatínkovi ještě víc přitiskla a znovu se zachichotala.

„Její tatínek umřel, ještě než se narodila,“ prohlásila. Byla si jistá, že taková informace bude otce zajímat.

Přikývl a řekl: „A teď bych, holčičko, chtěl, abys byla chvilku potichu, než si promluvím s tvou kamarádkou.“

„Ano, tati.“

Otec se obrátil k Judith. Trochu ho znervózňovalo, když na něho pořád upřeně zírala. Takový hezký drobeček a přitom tak vážná, až příliš vážná na svůj věk.

„Kolik máš roků, Judith?“ Ukázala čtyři prsty.

„Vidíš, tati? Tak stará jako já.“

„Ne, Frances Catherine, není stejně stará. Judith má čtyři roky, a ty už máš pět. Nepamatuješ si?“

„Pamatuji, tati.“

Usmál se na dcerku, pak znovu promluvil k Judith. „Nebojíš se mě, že ne?“

„Nebojí se ničeho. Říkala to.“

„Pšš, malá. Chci, aby mi tvoje přítelkyně něco pověděla. Judith, máš tady maminku?“

Zavrtěla hlavou. Začala si nervózně navíjet na prst dlouhý pramen světle plavých vlasů, ale pořád na něho přitom hleděla.

Mužovu tvář pokrývaly zrzavé vousy, a když mluvil, zvláštně se pohybovaly. Zatoužila se vousů dotknout, aby zjistila, jestli píchají.

„Judith? Je tady tvoje maminka?“ opakoval otec.

„Ne, maminka je u strýčka Tekela. Neví, že jsem tady. Je to tajemství, a kdybych je prozradila, už nikdy bych se nemohla na slavnost podívat. Říkala to teta Millicent.“

Když se dala do řeči, najednou zatoužila povědět všechno, co věděla. „Strýček Tekel říká, že je jako můj tatínek, ale on je jenom maminčin bratr a nikdy mě nevzal k sobě na klín. Ale ani bych k němu nemohla, i kdybych chtěla, takže je to vlastně jedno, ne?“ Otec Frances Catherine jen s obtížemi sledoval proud její řeči, ale jeho dceři bylo okamžitě všechno jasné. Navíc byla zvědavá.

„Proč bys nemohla, i kdybys chtěla?“ zeptala se.

„Má polámané nohy.“

Frances Catherine vydechla úžasem. „Tati, není to hrozné?“ Její otec dlouze povzdechl. Už se v záplavě sdělení vůbec nevyznal. „Ano, jistě,“ souhlasil. „Takže, Judith, jestliže je tvoje matka doma, jak ses sem dostala?“

„S maminčinou sestrou,“ odpověděla Judith. „Celý život jsem bydlela u tety Millicent a strýčka Herberta, ale maminka mi to už nechce dovolit.“

„A proč?“ zeptala se Frances Catherine.

„Protože maminka slyšela, jak říkám strýčkovi Herbertovi

‚tati‘. Hrozně se zlobila a dala mi pohlavek. Pak mi strýc Tekel řekl, že budu muset zůstat u něho a u maminky aspoň půl roku, abych věděla, kam patřím, a teta Millicent a strýček Herbert budou muset vydržet beze mne. Přesně takhle to řekl. Maminka mě nechtěla pustit ani za půl roku, ale Tekel se ještě po večeři nenapil, a tak věděla, že si bude pamatovat, co řekl. Vždycky si všechno pamatuje, když není opilý. Maminka pak zas zuřila.“

„Zuřila tvoje maminka proto, že jí budeš půl roku chybět?“ chtěla vědět Frances Catherine.

„Ne,“ zašeptala Judith. „Maminka říká, že je se mnou jenom trápení.“

„Tak proč nechtěla, aby ses odstěhovala?“

„Nemá ráda strýčka Herberta,“ odpověděla Judith. „Proto je tak paličatá.“

„Proč ho nemá ráda?“ ptala se dál Frances Catherine.

„Protože je příbuzný těch zatracených Skotů,“ odpověděla Judith, opakujíc slova, která tolikrát slyšela. „Maminka říká, že bych s těmi zatracenými Skoty neměla ani mluvit.“

„Tati, já jsem taky zatracený Skot?“

„Určitě ne.“

„A já?“ zeptala se Judith se zjevnou obavou v hlase.

„Ty jsi Angličanka, Judith,“ trpělivě vysvětloval otec její přítelkyně.

„A jsem zatracená Angličanka?“

Catherinin otec byl očividně zděšen. „Nikdo není zatracený,“ prohlásil. Chtěl ještě něco dodat, ale pak se najednou rozesmál.

Mohutné břicho se mu při záchvatech smíchu natřásalo. „Raději před takovými darebačkami nebudu říkat nic, co nechci, abyste pak opakovaly.“

„A proč, tati?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl.

Zvedl se, na jedné paži dceru, na druhé Judith. Obě děvčátka vypískla radostí, když na okamžik předstíral, že je upustí na zem.

„Nejlépe bude, když vyhledáme tvoji tetu a strýce, než si o tebe začnou dělat starosti, Judith. Ukaž mi, kde máte stan.“

Judith pocítila úzkost. Nemohla si vzpomenout, kde stojí jejich stan. Protože ještě nerozeznávala barvy, nedovedla jej tatínkovi Frances Catherine ani popsat.

Snažila se zadržet slzy. Sklonila jen hlavu a zašeptala.

„Nepamatuji si.“

Pak s napětím očekávala jeho hněv. Myslela si, že na ni bude křičet, říkat, že je hloupá, jak říkal strýček Tekel vždycky, když byl opilý a rozzlobeně jí vyčítal nějakou maličkost, kterou nechtě provedla.

Tatínek Frances Catherine se však nerozzlobil. Pohlédla na něho koutkem oka a zjistila, že se usmívá. Její úzkost pominula, když jí řekl, aby neměla obavy. Slíbil, že její rodinu brzy najde.

„Budou se o tebe bát, když se brzo nevrátíš?“ zeptala se Frances Catherine.

Judith přikývla. „Strýček Herbert a teta Millicent by plakali,“ řekla své nové přítelkyni. „Někdy bych si přála, aby byli mými rodiči oni. Opravdu.“

„Proč?“

Judith pokrčila rameny. Nevěděla, jak to vysvětlit.

„No, na takovém přání není nic špatného,“ řekl otec Frances Catherine.

Judith jeho podpora tak potěšila, že mu s radostí položila hlavu na rameno. Na krku ucítila teplé, drsné chloupky plédu. A zdálo se jí, že hezky voní zemí a vzduchem.

Pomyslela si, že je to ten nejúžasnější tatínek na celém světě. Protože se teď na ni nedíval, rozhodla se uspokojit svou zvědavost. Natáhla ruku a dotkla se jeho vousů. Chloupky ji zalechtaly, až se při tom pocitu zasmála.

„Tati, líbí se ti moje nová kamarádka?“ zeptala se Frances Catherine, když byli v polovině cesty přes louku.

„Ano.“

„Mohu si ji nechat?“

„Pro lásku… Ne, nemůžeš si ji nechat. Není žádná hračka. Ale můžeš s ní kamarádit,“ dodal váhavě, než jeho dcerka mohla začít protestovat.

„Napořád, tati?“

Otázka sice byla určena otci, ale odpověděla na ni Judith.

„Napořád,“ řekla stydlivě. A tak to všechno začalo.

Od této chvíle se dvě malá děvčátka od sebe neodloučila. Slavnosti trvaly tři týdny, přicházely sem různé klany a zase odcházely a poslední sobotu v měsíci se měly konat hlavní turnaje. Judit a Frances Catherine se samozřejmě o něco takového nezajímaly. V jednom kuse si jen povídaly a svěřovaly si všechna svá tajemství.

Bylo to nádherné přátelství. Frances Catherine konečně našla někoho, kdo byl ochoten poslouchat, co říká, a Judith konečně objevila člověka, který s ní toužil mluvit.

Pro své příbuzné byly ty dvě zkouškou trpělivosti. Frances Catherine začala v každé druhé větě užívat slovo „zatraceně“ a Judith stejně často vyslovovala slůvko ‚chudák‘. Jednoho odpoledne v době, kdy měly spát, ostříhaly jedna druhé vlasy. Když se teta Millicent pořádně podívala na zuby, které si na vlasech vytvořily, začala křičet a nepřestala, dokud jim nenasadila na hlavy bílé čepečky, které tu hrůzu zakryly. Zlobila se zároveň na strýčka Herberta, protože právě on měl na děvčata odpoledne dohlížet, a teď, místo toho, aby se alespoň při té katastrofě tvářil zkroušeně, smál se jako potrhlý. Přikázala manželovi, aby obě uličnice zavedl na druhou stranu louky a posadil je zase na kámen pokání, kde měly přemýšlet o svém nehorázném chování.

Děvčata tam sice opravdu přemýšlela, ale ne o tom, co provedla. Frances Catherine přišla se skvělým nápadem, že by i Judith měla mít dvě jména, aby se sobě ještě víc podobaly. Trvalo jim dlouho, než se shodly na jménu Elizabeth, ale jakmile se rozhodly, stala se z Judith jen a jen Judith Elizabeth a odmítala

komukoliv odpovídat, pokud ji neoslovil oběma jmény. Uplynul celý rok, a když se znovu setkaly, připadalo jim, jako by se od sebe odloučily jen na chvíli. Frances Catherine se nemohla dočkat, až bude s Judith o samotě, protože se dověděla

další překvapivou informaci o tom, jak se rodí děti. Žena se vůbec nemusí vdát, aby měla dítě. Ví to určitě, protože jedna žena od Kirkcaldyů měla v břiše miminko, a vůbec nebyla vdaná. Některé staré ženy z klanu po té chudince házely kamením, uzavřela své líčení Frances Catherine a nakonec dodala, že tatínek jim to zakázal.

„A házely kamením taky po tom muži, který jí plivl do vína?“ chtěla vědět Judith.

Frances Catherine zavrtěla hlavou. „Ona neřekla, kdo to byl,“ odpověděla.

Z celé historie jí bylo naprosto jasné, že když dospělá žena

vypije víno, do kterého plivl nějaký muž, začne jí určitě růst v břiše děťátko.

Přiměla Judith, aby jí slíbila, že něco takového nikdy neudělá. Judith si pak na Frances Catherine vyžádala stejný slib.

Následující roky v Judithině paměti jaksi splývaly a do její

mysli pomalu pronikalo povědomí o nenávisti panující mezi Skoty a Angličany. Uvědomila si, že její matka a strýc Tekel vždycky Skoty opovrhovali, ale byla přesvědčena, že důvodem jejich pohrdání byla pouhá neznalost.

Nevědomost přece často vyvolává pohrdání, ne? Tak to

alespoň tvrdil strýček Herbert. Věřila všemu, co jí říkal. Byl přece tak hodný a laskavý. Když Judith nadhodila, že Tekel a její matka jistě nestrávili ani chvíli s žádnou skotskou rodinou, a proto si neuvědomují, jak to jsou dobří a srdeční lidé, strýc Herbert ji políbil na čelo a prohlásil, že zřejmě má pravdu.

Podle smutku v jeho očích však Judith poznala, že s ní souhlasí, jen aby ji potěšil a ochránil před matčinými pošetilými předsudky.

Když jí bylo jedenáct a vydala se opět na každoroční slavnosti, dověděla se pravý důvod, proč matka Skoty tolik nenávidí.

Provdala se za jednoho z nich.

KAPITOLA 1

Skotsko, 1200

Iain Maitland klel jak pohan, když ho někdo rozčilil.

A teď rozčilen byl. Zachvátil ho vztek, když mu jeho bratr Patrick řekl o slibu, který dal své roztomilé ženě Frances Catherine.

Pokud chtěl Patrick bratra překvapit, podařilo se mu to dokonale. Po jeho vysvětlení zůstal Iain úplně bez dechu. Ale brzy se vzpamatoval. Zmocnil se ho hněv. Dalo by se říci, že ho ani tak nepopudil směšný slib, který jeho bratr dal své

manželce, jako skutečnost, že Patrick svolal radu, aby od ní získal oficiální stanovisko k oné věci. Iain by nejraději bratrovi zabránil, aby do soukromého rodinného problému zaplétal celou radu starších, ale nebyl v té době na panství, protože stíhal několik bastardů Macleanů, kteří za zálohy napadli tři nezkušené bojovníky Maitlandů. Když se vrátil domů, vyčerpaný, ale jako vítěz, všechno bylo již rozhodnuto.

Když člověk svěří Patrickovi jednoduchý úkol, udělá z toho nesmírně komplikovanou záležitost. Bylo ovšem jasné, že si vůbec neuvědomuje důsledky svého zbrklého jednání. Od Iaina, nově jmenovaného zemana klanu, se očekávalo, že nechá stranou povinnosti i loajalitu k vlastní rodině a bude vystupovat pouze jako poradce rady.

Iain však neměl v úmyslu zachovat se podle požadavků rady. Bude stát na straně svého bratra, bez ohledu na to, jaký odpor vyvolá u starších. Nedovolí, aby byl Patrick potrestán. A bude-li třeba, je připraven bojovat.

Iain své rozhodnutí bratrovi nesvěřil. Měl pro to dobrý důvod; chtěl, aby se Patrick ještě chvíli trápil nejistotou. Snad bude trest dost bolestný a možná se pak Patrick naučí být trochu zdrženlivější.

Pětičlenná rada se už shromáždila ve velkém sále, aby

vyslechla Patrickovu petici, když Iain po splnění svého úkolu mířil nahoru na kopec. Patrick čekal na nádvoří. Zdálo se, že je připraven k boji. Nohy měl pevně zapřené do země, ruce sevřené v

pěst držel u boků a vráska na jeho čele byla tak temná, že jeho tvář připomínala mrak před bouří.

Na Iaina bratrův zlověstný výraz ani trochu nezapůsobil. Odstrčil ho, když se mu pokusil zastoupit cestu, a stoupal po schodech k tvrzi.

„Iaine,“ vykřikl Patrick. „Ptám se tě, než vejdeš dovnitř, protože chci vědět, na čí straně stojíš. Jsi se mnou, nebo proti mně?“

Iain se zastavil a pomalu se otočil k bratrovi. Z výrazu v jeho tváři čišel hněv. Přesto však promluvil překvapivě klidným hlasem.

„A já bych rád věděl, Patricku, zda mě míníš záměrně svou otázkou popouzet?“

Patrick okamžitě obrátil. „Neměl jsem v úmyslu tě urazit, ale

jsi náš nový zeman a teď tě čeká nepříjemné jednání s naší radou. Neuvědomil jsem si až dosud, do jakého ošemetného postavení jsem tě dostal.“

„Máš snad nějaké záměry?“

„Ne,“ odpověděl s úsměvem Patrick a vykročil k bratrovi.

„Vím, že nechceš, aby se do toho rada pletla, zvlášť teď, když usiluješ, abychom vytvořili spojenecký svazek s Dunbary proti Macleanům, ale Frances Catherine je rozhodnuta získat jejich svolení. Chce, aby její přítelkyně zde byla vítanou návštěvou.“ Iain na jeho vysvětlení neřekl ani slovo.

Patrick pokračoval. „Také si uvědomuji, že nechápeš, proč jsem dal ženě takový slib, ale jednou, až i ty potkáš tu pravou, všechno pochopíš.“

Iain podrážděně potřásl hlavou. „Jako že je Bůh nade mnou, Patricku, nikdy to nepochopím. Žádná žena není ta pravá. Všechny jsou stejné.“

Patrick se zasmál. „Také jsem si to myslel, dokud jsem nepotkal Frances Catherine.“

„Mluvíš jako ženská,“ podotkl Iain.

Patricka bratrova poznámka neurazila. Věděl, že Iain nemůže pochopit lásku, kterou cítí ke své ženě, ale snad z boží vůle i on jednoho dne najde někoho, komu se oddá celým svým srdcem. Až takový den přijde, bude se nesmírně bavit tím, že připomene Iainovi jeho neomalené chování.

„Duncan naznačil, že se snad chtějí vyptávat mé ženy,“ řekl pak Patrick, vraceje se k původnímu tématu. „Myslíš, že starší se mnou jen žertovali?“

Iain se už neobrátil, když bratrovi odpovídal. „Nikdo z členů rady nikdy nežertuje, Patricku. Víš to stejně dobře jako já.“

„Zatraceně, za všechno mohu já.“

„Ano, je to tak.“

Patrick nedbal na bratrovu poznámku. „Nepřipustím, aby rada mou ženu zastrašovala.“

Iain si povzdechl. „Ani já ne,“ slíbil.

Patricka jeho slova tak překvapila, že se přestal mračit. „Myslí si, že mě přesvědčí, abych změnil názor,“ řekl. „Měl by sis uvědomit, že ať řeknou cokoliv, nic se nezmění. Dal jsem Frances Catherine své slovo a chci ho dodržet. Svatá pravda, Iaine, pro svou ženu bych byl ochoten projít plameny pekelnými.“

Iain se obrátil a usmál se na bratra. „Bude stačit, když teď projdeš do velkého sálu,“ protáhl. „Ať to máme za sebou.“ Patrick přikývl, pak spěchal kupředu, aby bratrovi otevřel první z dvojitých dveří.

„Ještě ti dám jednu radu, Patricku,“ řekl Iain. „Zanechej svůj hněv za těmito dveřmi. Když uvidí, že se třeseš rozčilením, půjdou ti po krku. Je třeba, abys přednesl svůj požadavek klidným hlasem. Ať tvou mysl vede rozum, ne city.“

„A pak?“

„O zbytek se postarám já.“

Při těchto slovech se dveře zavřely.

O chvíli později vyslala rada starších posla, který měl přivést Frances Catherine. Tímto úkolem pověřili mladého Seana. Zastihl Patrickovu ženu sedět doma u ohně a ihned jí oznámil, že má přijít do tvrze a počkat za dveřmi, než se pro ni manžel zastaví a přivede ji dovnitř.

Frances Catherine se rozbušilo srdce. Patrick jí řekl, že ji snad povolají před radu, ale ona mu nevěřila. Bylo neslýchané, aby žena mohla vyslovit svůj názor veřejně před radou nebo zemanem na oficiálním místě. A neutěšila ji ani skutečnost, že novým zemanem je starší bratr jejího manžela. Ne, příbuzenský vztah neznamenal vůbec nic.

Mysl jí těkala od jedné znepokojivé myšlenky ke druhé a za malou chvilku byla značně rozrušená. Rada si jistě myslí, že se zbláznila. Patrick už všem řekl o slibu, který jí dal, a právě proto ji teď volali do velkého sálu, aby podala vlastní vysvětlení. Jistě se chtějí jen přesvědčit, že skutečně přišla o rozum, a pak ji na celý zbytek života někam zavřou.

Její jedinou nadějí byl zeman. Frances Catherine neznala Iaina Maitlanda příliš dobře. Nepromluvila s ním snad ani padesát slov za ty dva roky, co byla provdána za jeho mladšího bratra, ale Patrick ji ujišťoval, že Iain je čestný muž. Uzná, že její žádost je oprávněná.

Předpokládala, že nejprve předstoupí před radu. Protože to bude oficiální jednání, čtyři členové rady s ní nebudou hovořit

přímo. Předloží své otázky jejich představenému, Grahamovi, a on sám se bude muset ponížit a vyslýchat ji. Je přece jenom žena, navíc cizí, protože se narodila a vyrostla na hranici, a ne na slavné Vysočině. Frances Catherine se vlastně ulevilo, že Graham bude jediný, kdo s ní promluví, protože ze všech starších ji děsil nejméně. Starý válečník byl rozvážně hovořící muž, kterého si jeho klan nesmírně vážil. Patnáct let byl zemanem a ze svého postavení odstoupil až před třemi měsíci. Grahama se nebála, alespoň ne příliš, ale věděla, že využije veškerý svůj důvtip, aby Patrickovi jeho slib rozmluvil.

Chvatně se pokřižovala a cestou k tvrzi se ještě pomodlila. Připomněla si, že je třeba, aby podstoupila takové trápení. Ať se stane cokoliv, ona neustoupí. Patrick Maitland jí dal svůj slib den předtím, než souhlasila s jejich sňatkem, a musí se přece postarat o jeho splnění.

Na něm závisí vzácný život.

Frances Catherine vystoupila na poslední stupeň schodiště a zastavila se. Po nádvoří prošlo několik žen a zvědavě pohlédly na ženu vyčkávající u zemanových dveří. Frances Catherine neměla chuť se pouštět do hovoru. Odvrátila tvář a modlila se, aby ji žádná z nich neoslovila. Nechtěla, aby ženy z klanu věděly, co má v úmyslu, dokud nebude po všem. Jistě se pak objeví nepříjemné klevety, ale už nebudou moci uškodit.

Zdálo se jí, že už nedokáže déle čekat. Agnes Kerryová, stará

klepna, která vždycky nosila nos nahoře, protože doufala, že se její krásná dcera určitě stane zemanovou manželkou, už dvakrát obešla nádvoří ve snaze zjistit, co se děje, a spolu s ní se blížilo i několik dalších žen z jejího doprovodu.

Frances Catherine si urovnala záhyby plédu na vypouklém břichu a přitom si uvědomila, jak se jí třesou ruce. Okamžitě se pokusila ovládnout se a zbavit se strachu. Zhluboka si povzdechla. Obvykle nebývala tak ustrašená a nejistá, ale od chvíle, kdy zjistila, že čeká dítě, se její chování podstatně změnilo. V poslední

době byla velmi přecitlivělá a často plakala i kvůli bezvýznamným věcem. Se zvětšujícím se břichem získávala pocit neohrabanosti, připadala si vypasená jako dobře krmená klisna, a to jejímu sebevědomí také nepřidalo. Měla za sebou téměř sedm měsíců těhotenství a nadváha už výrazně omezovala její pohyblivost. Tok jejích myšlenek se však ani trochu nezpomalil. Proudily jí hlavou jako vítr, když se snažila přijít na to, jaké otázky jí Graham bude klást.

Konečně se dveře se skřípotem otevřely a Patrick vyhlédl ven. Tak se jí ulevilo, když ho spatřila, že se málem rozplakala. Mračil se, ale jakmile si všiml, jak je bledá a utrápená, objevil se na jeho tváři úsměv. Vzal ji za ruku, stiskl ji a pak na ni zamrkal. Nezvyklý projev citu během dne měl na ni stejně konejšivý účinek, jako když jí v noci masíroval záda.

„Ach, Patricku,“ vyhrkla. „Je mi moc líto, že ti působím takové nepříjemnosti.“

„Znamená to, že nechceš, abych splnil svůj slib?“ zeptal se jí sytým, hlubokým hlasem, který tolik milovala.

„Ne.“

Její upřímnost ho rozesmála. „To jsem si myslel.“

Neměla náladu na škádlení. Chtěla se jen soustředit na zkoušku, kterou měla před sebou. „Je tam?“ zeptala se sotva slyšitelným šepotem.

Patrick samozřejmě věděl, koho má na mysli: Frances měla naprosto nepochopitelný strach z jeho bratra. Snad proto, že Iain je zemanem celého klanu. Vždyť počet jeho bojovníků převyšoval tři stovky. V tak mocném postavení připadá ženám nepřístupný, usoudil Patrick.

„Odpověz mi, prosím,“ naléhala.

„Ano, lásko, Iain je uvnitř.“

„Takže o tvém slibu ví?“ Byla to bláhová otázka, uvědomila si, sotva slova vypustila z úst. „Ach, proboha, ovšemže ví. Zlobí se na nás?“

„Miláčku, všechno dopadne dobře,“ uklidňoval ji. Pokoušel se postrčit ji do otevřených dveří. Ale nedala se.

„Ale co rada, Patricku?“ koktala. „Co říkali na tvoje vysvětlení?“

„Ještě soptí vzteky.“

„Ach, bože.“ Zůstala stát jako přimražená.

Uvědomil si, že jí neřekl pravdu. Objal ji kolem ramen a přivinul si ji k sobě. „Všechno bude v pořádku,“ zašeptal konejšivým hlasem. „Uvidíš. Jestli budu muset do Anglie, abych přivedl tvoji přítelkyni, udělám to. Věříš mi přece, ne?“

„Ano, věřím ti. Neprovdala bych se za tebe, kdybych ti zcela nedůvěřovala. Ach, Patricku, chápeš, jak je to pro mne důležité?“

Políbil ji na čelo, než odpověděl. „Ano, chápu. Slíbíš mi něco?“

„Co budeš chtít.“

„Až sem tvoje přítelkyně přijede, budeš se zas smát?“

Usmála se. „Slibuji,“ zašeptala. Objala ho kolem pasu a pevně se k němu přitiskla. Chvíli pak zůstali stát v objetí. Měl v úmyslu dopřát jí čas, aby zas nabyla rovnováhy. Ona se v té chvíli snažila rozpomenout na slova, která použije, až ji rada bude zpovídat.

Žena spěchající kolem nich s košem plným prádla se při pohledu na zamilovanou dvojici usmála.

Patrick a Frances Catherine byli opravdu pěkný pár. On byl zrovna tak tmavovlasý jako ona plavá. Oba byli urostlí, i když Patrick byl samozřejmě mnohem vyšší: měřil dobrých šest stop a ona mu temenem hlavy sahala pouze po bradu. Jen vedle svého bratra se zdál být Patrick malý, protože zeman ho převyšoval o několik palců. Patrick měl ovšem stejně široká ramena a stejné hnědočerné vlasy. Jeho oči byly snad o nepatrný odstín šedi tmavší než oči Iainovy a neměl tolik jizev ze soubojů, které by hyzdily jeho přitažlivou tvář.

Frances Catherine byla zrovna tak štíhlá jako on svalnatý. Měla

hezké hnědé oči, ve kterých, alespoň jak tvrdil Patrick, jiskřilo zlato, když se smála. Ale největším bohatstvím byly její vlasy. Sahaly jí až do pasu, měly barvu zářivého světlého kaštanu a kadeře překrásně rámovaly její tvář.

Patricka kdysi upoutal nejprve její vzhled, protože byl smyslný muž, který oceňoval především krásu ženy. Nakonec ho nejvíc uchvátila její duchaplnost. Neustále ho okouzlovala. Měla zajímavé názory na život a doutnala v ní vášeň, s níž toužila vyzkoušet každý nový zážitek. Nic nedělala polovičatě, naplno ho milovala i hýčkala.

Patrick cítil na vlastním těle, jak se jeho žena chvěje, a usoudil, že je nejvyšší čas vejít dovnitř a podrobit se nepříjemnému výslechu, aby se konečně zbavila strachu. „Tak pojď, má milá. Už na nás čekají.“

Zhluboka se nadechla, odtáhla se od něho a vešla do dveří. Rázně vykročil, aby jí mohl kráčet po boku.

Ocitli se na schodišti vedoucím dolů do velkého sálu, když se Frances Catherine náhle naklonila ke svému muži a zašeptala:

„Patricku, tvůj bratranec Steven říkal, že když se Iain rozzlobí, mračí se tak, až se člověku zastaví srdce. Musíme se snažit, abychom ho nerozzlobili. Slíbíš mi to?“

Protože její slova zněla tak vážně a ustaraně, Patrick usoudil, že by nebylo na místě se smát, ale nedokázal svůj údiv skrýt.

„Frances Catherine, s tvým nesmyslným strachem budeme muset opravdu něco udělat. Můj bratr…“

Sevřela mu paži. „Uděláme s ním něco později,“ vyhrkla. „Jen mi to slib.“

„Dobrá,“ přisvědčil s povzdechem. „Nerozzlobíme ho.“

Zmírnila sevření, kterým mu tiskla paži. Patrick nad jejími obavami jen zakroutil hlavou. Rozhodl se, že jakmile se začne cítit lépe, bude muset najít způsob, jak ji strachu zbavit. Ale co se týče rozhovoru se Stevenem, nebude dlouho otálet. Ne, při první příležitosti bude muset vzít svého bratrance stranou a přikázat mu, aby přestal strašit ženy tak nehoráznými historkami.

Bylo ovšem snadné přehánět tvrzení o Iainově tvrdosti a neúprosnosti. Jen málokdy hovořil s ženami, s výjimkou těch, kterým byl jako zeman nucen dávat zvláštní instrukce, a jeho

strohé způsoby byly často považovány za hněv. Steven věděl, že většina žen se Iaina bojí, a působilo mu potěšení občas jejich strach podněcovat.

Patrickův bratr právě neúmyslně děsil Frances Catherine. Stál sám před krbem čelem k nim a paže měl zkříženy na mohutné hrudi. Jeho postoj byl nedbalý, ale oči na ně hleděly ostrým, žhnoucím pohledem. Ve srovnání s ním se zdál chladný i oheň v krbu.

Frances Catherine začala sestupovat po schodech, ale zároveň se rozhlédla po místnosti a postřehla, jak se Iain mračí. Málem klopýtla. Patrick ji v posledním okamžiku zachytil.

Iain poznal, že se bojí. Domníval se však, že se obává rady. Obrátil se doleva, kde seděli starší, a pokynul Grahamovi, aby začal. Čím dříve bude nevyhnutelný spor za nimi, tím dříve se jeho švagrová zbaví strachu.

Rada starších ji pozorovala. Pětice mužů připomínala podle velikosti stupínky. Nejstarší z nich, Vincent, byl zároveň nejmenší. Seděl na opačném konci řady než Graham, jejich mluvčí. Mezi nimi pak seděli Duncan, Gelfrid a Owen.

Vlasy starších hrály rozličnými odstíny šedi a jizvy v jejich tvářích připomínaly hrbolatý kámen ve zdech tvrze. Frances Catherine pohlédla na Grahama. Představenému se v koutcích očí objevily vrásky a ona zatoužila uvěřit, že je tam má od častého smíchu. Při tom pomyšlení ji zároveň napadlo, že by snad přece jen mohl pochopit její přání.

„Tvůj manžel nám vylíčil podivnou historku, Frances Catherine,“ začal Graham. „Abych řekl pravdu, sotva je možné jí uvěřit.“

Starší zdůraznil svá slova kývnutím hlavy a odmlčel se. Nevěděla, má-li začít mluvit, nebo vyčkat. Pohlédla na Patricka, a když na ni povzbudivě mrkl, řekla: „Můj manžel vylíčil čistou pravdu.“

Další čtyři členové rady se zamračili. Graham se usmál.

Tichým hlasem se jí zeptal: „Uvedeš nám důvod, proč se domáháš, aby byl slib dodržen?“

Frances Catherine zareagovala, jako by na ni Graham křičel. Věděla, že slovo ‚domáháš‘ použil úmyslně jako urážku. „Jsem

žena a od svého manžela se nebudu nikdy ničeho domáhat. Jen jsem si od něj vyžádala slib, a teď se ptám, zda Patrickovo slovo bude ctěno, jak náleží.“

„Výborně,“ prohlásil stále klidným hlasem Graham.

„Nedomáháš se tedy, ale žádáš. Teď bych byl však rád, kdybys mohla naší radě vysvětlit důvod, proč přicházíš s tak nehorázným požadavkem.“

Frances Catherine ztuhla. Tak tedy nehorázným. Zhluboka se nadechla. „Než jsem slíbila Patrickovi, že se za něj provdám, chtěla jsem, aby mi slíbil, že ke mně v době, kdy budu očekávat dítě, přivede moji nejmilejší přítelkyni, lady Judith Elizabcth. Mé těhotenství se chýlí ke konci. Patrick s mojí prosbou souhlasil a oba bychom si přáli, aby bylo možněji co nejdříve vyplnit.“

Výraz na Grahamově tváři říkal, že ho její vysvětlení ani trochu netěší. Odkašlal si a řekl: „Lady Judith Elizabeth je Angličanka, ale to ti, zdá se, nevadí?“

„Ne, pane, vůbec mi to nevadí.“

„Myslíš si, že dodržení manželova slibu je důležitější než rozruch, který způsobíš? Hodláš záměrně vnášet neklid do našeho života, děvče?“

Frances Catherine zavrtěla hlavou. „Nic takového nemám v úmyslu.“

Grahamovi se očividně ulevilo. Pomyslela si, že ji teď zřejmě bude nutit, aby od svého požadavku upustila. Jeho další slova její tušení potvrdila.

„To rád slyším, Frances Catherine.“ Odmlčel se a čekal na souhlasné přikývnutí svých čtyř společníků. „Ani na okamžik jsem nevěřil, že by naše dívka mohla vyvolat takové pobouření. Určitě na nesmyslné přání zapomene…“

Nenechala ho dopovědět. „Lady Judith Elizabeth nezpůsobí žádný rozruch.“

Grahamovi poklesla ramena. Změnit názor Frances Catherine

přece jen nebude tak snadný úkol. Mračil se, když na ni opět pohlédl. „Nu, děvenko, Angličané zde nikdy nebudou vítáni,“ prohlásil. „Ta žena bude s námi jíst…“

Na stůl dopadla pěst. Hlučný projev temperamentu měl na svědomí bojovník jménem Gelfrid. Pohlédl na Grahama a řekl tichým, ostrým hlasem: „Patrickova žena dělá svým požadavkem hanbu jménu Maitlandů.“

V očích Frances Catherine se objevily slzy.

Cítila, že se jí zmocňuje panika. Nedokázala si vzpomenout na jediný rozumný argument, kterým by se bránila Gelfridovu prohlášení.

Patrick vykročil a postavil se před manželku. Hlas se mu třásl hněvem, když promluvil ke členovi rady. „Gelfride, můžeš projevovat svou nelibost, jak se ti zachce, ale před mojí ženou nebudeš zvyšovat hlas.“

Frances Catherine vyhlédla za manželovými zády, aby viděla Gelfridovu reakci na Patrickova slova. Starší přikývl. Pak Graham mávnutím ruky požádal o klid.

Vincent, nejstarší ze skupiny, na jeho gesto nedbal. „Nikdy jsem neslyšel, že by žena měla dvě jména, dokud k nám nepřišla Frances Catherine. Myslel jsem, že je to podivínství obyvatel na hranici. A teď slyším o další ženě, která má dvě jména. Co z toho usuzuješ, Grahame?“

Představený si povzdechl. Vincentovy myšlenky se občas vzdalovaly od tématu. Popuzoval tím každého, kdo se s ním dal do hovoru. „Nevím, co si z toho mám vybrat,“ odpověděl Graham.

„Ale o to teď nejde.“

Obrátil se opět k Frances Catherine. „Ptám se tě ještě jednou, zda míníš záměrně rozvracet náš život,“ opakoval.

Než mu odpověděla, postoupila vpřed a zastavila se Patrickovi

po boku, aby nevypadala jako zbabělec. „Nevím, proč si myslíš, že by Judith Elizabeth mohla cokoliv rozvracet. Je to laskavá, vlídná žena.“

Graham zavřel oči. V jeho hlase se ozval náznak pobavení, když znovu promluvil. „Frances Catherine, Angličany nemáme nijak v lásce. Za léta strávená u nás jsi to jistě poznala.“

„Vyrostla na hranici,“ připomněl svému představenému

Gelfrid. Válečník se poškrábal po vousaté bradě. „Nemůže to nevědět.“

Graham přikývl. V očích mu náhle zajiskřilo. Obrátil se ke svým společníkům, sklonil hlavu a začal s nimi tiše hovořit. Jakmile skončil, všichni přikyvovali na souhlas.

Frances Catherine pocítila nevolnost. Podle vítězného výrazu v Grahamově tváři dospěla k jedinému možnému závěru: přišel na způsob, jak zamítnout její požadavek, ještě než se leptá zemana. Patrick zřejmě usoudil totéž. Tvář mu potemněla zlostí.

Postoupil ještě o krok kupředu. Chytila ho za ruku. Věděla, že její manžel je pevně rozhodnut dodržet slib, který jí dal, ale nechtěla, aby si vysloužil trest rady starších. Byl by krutý i pro muže tak hrdého a zdatného, jako byl Patrick, a ponížení by pro něj bylo nesnesitelné.

Stiskla mu ruku. „Chcete rozhodovat, protože já toho nevím dost, abych chápala, co je prospěšné, a tak pokládáte za svou povinnost určovat sami, co je pro mne nejlepší. Nemám pravdu?“ Graham byl překvapen bystrostí, s jakou odhalila, co má na mysli. Už už jí chtěl odpovědět, když se ozval Patrick. „Ne, Graham nebude rozhodovat o tom, co je pro tebe nejlepší. To by mě urazilo, ženo.“

Představený rady se na Patricka dlouze zadíval. Silným hlasem pak zavelel. „Podřídíš se rozhodnutí rady, Patricku.“

„Maitland dal své slovo. Je nutné je ctít.“

Burácející Iainův hlas se nesl celým sálem. Všichni obrátili zraky k němu. Iain hleděl na představeného rady. „Nepokoušej se zakrývat podstatu celé záležitosti,“ přikázal. „Patrick dal ženě své slovo a musí je dodržet.“

Velmi dlouho nikdo nepromluvil. Pak se zvedl Gelfrid. Dlaněmi se opřel o stůl, naklonil se a zlobně pohlédl na Iaina.

„Máš jen poradní hlas, nic víc.“

Iain pokrčil rameny. „Jsem váš zeman,“ namítl. „Zvolili jste mě,“ dodal. „A teď vám radím, abyste ctili bratrovo slovo. Pouze Angličané porušují své sliby, Gelfride, Skotové nikoliv.“ Gelfrid váhavě přikývl. „Máš pravdu,“ připustil.

Jeden by byl, zbývají ještě čtyři, pomyslel si Iain. Zatraceně, nesnášel, když musel používat diplomacie k tomu, aby dosáhl

svého. Mnohem raději bojoval pěstmi než jazykem. Nyní jen s přemáháním žádal o povolení bratrova záměru. Silou vůle se ovládl a soustředil se na problém, který měl před sebou. Obrátil se ke Grahamovi. „Copak jsi už tak zestárl, Grahame, že se zabýváš bezvýznamnými záležitostmi, jako je tahle? Bojíš se snad nějaké Angličanky?“

„Jistěže ne,“ zamumlal Graham a na jeho tváři bylo vidět, jak ho taková představa urazila. „Nebojím se žádné ženy.“

Iain se ušklíbl. „To rád slyším,“ odpověděl. „Na okamžik jsem už začínal mít obavy.“

Představený však na jeho léčku nenaletěl. Graham se usmál.

„Předhodil jsi mi chytrou návnadu a já jsem ti na ni málem skočil.“ Iain se k jeho bystrému odhalení nevyjádřil. Graham se nepřestal usmívat, když se opět obrátil k Frances Catherine. „Stále tvé žádosti nerozumíme a ocenili bychom, kdybys nám vysvětlila, proč chceš mít tu ženu u sebe.“

„Ať ti také poví, proč mají dvě jména,“ poznamenal Vincent. Graham nedbal na žádost staršího. „Objasníš nám své důvody, děvče?“

„Jméno Frances jsem dostala po matce, a po babičce pak ještě Catherine, protože…“

Graham ji netrpělivým gestem přerušil. Stále se usmíval, takže jí bylo jasné, že se na ni příliš nezlobí. „Ne, ne, děvče, nechci teď slyšet, jak jsi přišla ke svým dvěma jménům. Chtěl bych se dovědět, co tě vede k tomu, že tady toužíš mít tu Angličanku.“ Ucítila, že se při jeho slovech začervenala. „Lady Judith

Elizabeth je moje přítelkyně. Ráda bych ji měla u sebe, až nastane čas a budu rodit dítě. Dala mi své slovo, že za mnou přijede.“

„Angličanka a přítelkyně? Jak je to možné?“ zeptal se Gelfrid. Zdálo se, že je naprosto zmaten. Měla pocit, že nic z toho, co řekla, starší nepochopili. Vlastně se jí zdálo, že ani Patrick plně neporozuměl svazku, který se mezi oběma ženami před tolika lety vytvořil, a přitom její manžel nebyl zdaleka tak zkostnatělý ve svých názorech jako Graham a ostatní starší. Věděla, že se bude muset pokusit jim to vysvětlit.

„Setkaly jsme se na každoročních slavnostech na hranici,“ začala. „Judith byly teprve čtyři roky a mně bylo pět. Nepřipadalo

nám, že se… od sebe nějak lišíme.“

Graham povzdechl. „Ale nakonec jste to pochopily?“ Frances Catherine se usmála. „Na tom nezáleží.“

Graham potřásl hlavou. „Abych řekl pravdu, pořád tomu nerozumím,“ přiznal. „Ale náš zeman měl pravdu, když nám připomněl, že my Skotové sliby neporušujeme. Tvoje přítelkyně bude u nás vítána, Frances Catherine.“

Zaplavila ji taková vlna radosti, že se musela opřít o svého manžela. Pak se odvážila pohlédnout na ostatní členy rady. Vincent, Gelfrid a Duncan se usmívali, ale Owen, který, jak se zdálo, během předchozí rozmluvy spal, kroutil hlavou.

Iain si jeho reakce všiml. „Ty nesouhlasíš s rozhodnutím, Owene?“

Starší pohlédl na Frances Catherine a odpověděl: „Souhlasím,

ale myslím, že bychom Patrickovu ženu měli varovat. Neměla by si dělat velké naděje. Stojím za tebou, Iaine, protože i já z vlastní zkušenosti vím, že Angličané nedovedou dodržet své sliby. Je zřejmé, že se řídí zvyklostmi svého krále. Ten ničema mění svůj názor každým okamžikem. A tahleta Angličanka se dvěma jmény jí mohla sice dát slib, ale možná ho nebude chtít dodržet.“

Iain souhlasně přikývl. Už předtím ho napadlo, jak dlouho asi bude trvat, než rada dospěje k takovému závěru. Všichni její členové se teď tvářili mnohem radostněji. Frances Catherine se však nepřestávala usmívat. Zdálo se, že ji myšlenka na takovou věrolomnost přítelkyně ani trochu neznepokojuje. Iain pociťoval nesmírně velkou zodpovědnost za každého jednotlivého člena svého klanu. Ale zároveň si byl vědom, že nemůže uchránit ženu svého bratra před drsnou životní realitou. Se zklamáním se bude muset vyrovnat sama, ale jakmile se s ním smíří, jistě si uvědomí, že se může spoléhat pouze na vlastní rodinu.

„Iaine, koho pověříš tímto posláním?“ zeptal se Graham.

„Já bych mohl jet,“ ozval se Patrick.

Iain zavrtěl hlavou. „Tvé místo je teď po boku manželky. Její čas se blíží. Pojedu sám.“

„Ale ty jsi zeman,“ namítl Graham. „Něco takového není hodno tvého postavení…“

Iain ho nenechal domluvit. „Jedná se o rodinnou záležitost,

Grahame. Patrick se teď nemůže vzdálit od své ženy, a tak se musím té povinnosti zhostit já. Už jsem se rozhodl,“ dodal a zamračil se, aby je varoval před dalšími námitkami.

Patrick se usmál. „Nikdy jsem přítelkyni své ženy neviděl, Iaine, ale dovedu si představit, že jakmile tě spatří, přejde ji chuť na návštěvu u nás.“

„Ach, Judith Elizabeth s potěšením přijme Iainův doprovod,“ vyhrkla Frances Catherine. S úsměvem se obrátila k zemanovi.

„Jsem přesvědčena, že se tě vůbec nebude bát. Ze srdce ti děkuji za to, že sis vzal na starost její cestu. Judith se s tebou bude cítit bezpečně.“

Iain při posledních slovech pozvedl obočí. Pak dlouze povzdechl. „Frances Catherine, já jsem zas zrovna tak přesvědčen, že se sem nebude chtít vydat dobrovolně. Chceš, abych ji nutil násilím?“

Protože se dívala na Iaina, nevšimla si, že Patrick na svého

bratra nenápadně kývl. „Ne, ne, nebudeš ji muset nutit. Určitě bude chtít za mnou přijet.“

Patrick i Iain se rozhodli, že se už nebudou pokoušet zbavovat

ji marných nadějí. Graham zdvořile propustil Frances Catherine z jednání. Patrick ji vzal za ruku a vykročili ke dveřím.

Toužila být co nejrychleji venku, aby mohla svého muže obejmout a říct mu, jak je ráda, že se za něj provdala. Byl tak… úžasný, když ji obhajoval. Nikdy o něm samozřejmě nepochybovala, ale přece jen ho chtěla pochválit, protože si myslela, že lichotku rád uslyší. Manželé přece potřebují, aby je ženy občas pochválily, ne?

Vystoupila už téměř na poslední stupeň schodiště, když uslyšela, že Graham vyslovil jméno Maclean. Zastavila se a naslouchala. Patrick se snažil pobídnout ji k chůzi, a tak si jakoby náhodou shodila střevíc a pokynula mu, aby jí ho podal.

Nezáleželo jí, jestli si bude myslet, že je nešikovná. Byla příliš zvědavá na to, o čem se dole mluví. Graham se ozval tak rozzlobeně.

Rada jí už nevěnovala pozornost. Slovo měl Duncan. „Jsem proti jakémukoliv spojenectví s Dunbary. Nepotřebujeme je.“ Svá slova téměř vykřikl.

„A co když se Dunbarové spojí s Macleany?“ zeptal se Iain a hlas se mu třásl vzteky. „Nesmíš tolik lpět na minulosti, Duncane. Uvaž důsledky.“

Pak se ozval Vincent. „Proč to musí být Dunbarové? Jsou slizcí jako mokrý losos a proradní jako Angličané. S takovým řešením nemohu souhlasit. Rozhodně ne.“

Iain se snažil být trpělivý. „Chtěl bych ti připomenout, že území Dunbarů leží mezi Macleany a námi. Pokud se s nimi nespojíme, mohlo by se lehce stát, že by hledali ochranu u těch bastardů Macleanů. To nesmíme připustit. Máme na vybranou mezi špatným a ještě horším.“

Frances Catherine už nic víc neslyšela. Patrick jí nasadil střevíc na nohu a znovu ji pobídl k cestě ven.

Úplně zapomněla, že chtěla svého muže pochválit. V okamžiku, kdy se za ní zavřely dveře, obrátila se k Patrickovi a řekla: „Proč Maitlandové nenávidí Macleany?“

„Jedná se o velmi starý spor,“ odpověděl. „Vznikl mnohem dříve, než jsem se narodil.“

„A nemohli se nikdy smířit?“

Patrick pokrčil rameny. „Proč se zajímáš o Macleany?“

To mu samozřejmě nemohla říct. Kdyby řekla, porušila by slib, který dala Judith, a takové zrady se nemohla dopustit. Také by se mohlo stát, že by se Patrick nadmíru rozčilil, kdyby se dověděl, že Judithin otec je zeman Maclean. To byl neméně důležitý důvod.

„Vím, že Maitlandové jsou ve při s Dunbary a s Macphersony, ale o Macleanech jsem ještě neslyšela. Proto mě to zajímá. Proč s dalšími klany nevycházíme po dobrém?“

Patrick se zasmál. „Jen málokteré můžeme nazývat přáteli,“ řekl.

Rozhodla se tedy změnit téma a začala ho chválit, jak si původně předsevzala. Patrick ji doprovodil k jejich domovu, a jakmile jí vtiskl dlouhý polibek na rozloučenou, vydal se zpátky k nádvoří tvrze.

„Patricku, uvědomuješ si, že jsem ti z celého srdce oddána?“ zavolala na něj Frances Catherine.

Obrátil se k ní. „Ovšem.“

„Vždycky jsem brala ohled na tvé pocity, že?“

„Ano.“

„Takže kdybych se dověděla něco, co by tě rozzlobilo, bylo by lépe, kdybych o tom pomlčela, ano?“

„Ne.“

„Kdybych ti o tom pověděla, porušila bych slib, který jsem někomu dala. To bych nemohla udělat.“

Patrick vykročil zpátky k manželce. „Co se snažíš přede mnou zatajit?“

Zavrtěla hlavou. „Nechci, aby Iain Judith nutil,“ vyhrkla doufajíc, že odvrátí jeho pozornost od hovoru o starých slibech.

„Když sem nebude chtít jet, nesmí ji nutit.“

Snažila se přimět Patricka, aby jí to slíbil. Váhavě souhlasil,

aby ji potěšil, ale neměl v úmyslu svůj slib dodržet. Nechtěl, aby se jeho žena kvůli Angličance trápila. Ovšem lhát Frances Catherine se mu příčilo, a tak se celou cestu nahoru na kopec rozladěně mračil.

Jakmile Iain vyšel z tvrze, bratr na něho zavolal. „Musíme si promluvit, Iaine.“

„Hrome, Patricku, jestli mi chceš povědět ještě o nějakém dalším slibu, který jsi dal své ženě, tak tě upozorňuji, že nic takového nechci slyšet.“

Patrick se zasmál. Vyčkal, až bratr dojde k němu, a řekl: „Chci s tebou mluvit o přítelkyni své ženy. Je mi jedno, jak se zachová, Iaine. Přitáhni ji sem třeba násilím, budeš-li muset, ano? Nechci, aby má žena zažila zklamání. Má dost starostí se svým stavem.“ Iain zamířil ke stájím. Ruce založil za záda a zamyšleně sklonil hlavu. Patrick vykročil po jeho boku.

„Uvědomuješ si, že pokud tu ženu budu nutit, mohlo by lehce dojít k válce s její rodinou, a kdyby se o to začal zajímat král, snad i k válce s celou Anglií?“

Patrick pohlédl na bratra, aby zjistil, jestli

tak

nepravděpodobnou možnost míní vážně. Iain se usmíval. Patrick zakroutil hlavou. „Jan se nebude plést do ničeho, z čeho mu nekyne prospěch. Její rodina ovšem může znamenat problém. Jistě ji nebudou chtít jen tak pustit na dalekou cestu.“

„Z toho by mohla být pěkná polízanice,“ podotkl Iain.

„Záleží na tom?“

„Ne.“

Patrick si povzdechl. „Kdy se vydáš na cestu?“

„Zítra za rozbřesku. Dnes večer promluvím s Frances Catherine. Chci se dovědět co nejvíc o rodině té ženy.“

„Je tu něco, o čem Frances Catherine se mnou nechtěla

mluvit,“ řekl Patrick váhavě. „Ptala se mě na spor s Macleany…“ Odmlčel se. Iain na něho hleděl, jako by přišel o rozum. „A tys nežádal, aby ti vysvětlila, co ksakru před tebou tají?“

„Není to tak jednoduché,“ odpověděl Patrick. „Na ženu se musí… opatrně. Časem mi poví, co ji trápí. Musím být trpělivý.

Kromě toho, možná je odpověď zcela prostá. Moje žena se v těchto dnech trápí vším možným.“

Při pohledu na Iainův výraz Patrick zalitoval, že se mu o podivném chování Frances Catherine zmínil.

„Chtěl jsem ti poděkovat, že ses toho úkolu ujal, ale tím bych tě jen urazil.“

„Není to povinnost, kterou bych vítal,“ připustil Iain. „Bude mi trvat šest nebo sedm dní, než se dostanu na hranici naší země, a zřejmě alespoň osm, než se vrátím zpátky s ufňukanou ženskou na krku. U sta hromů, raději bych táhl sám proti celému vojsku Macleanů, než trápit se s takovou výpravou.“

Iainův pochmurný tón Patricka málem rozesmál. Zasmát se nahlas se však neodvážil: kdyby to udělal, bratr by mu určitě úsměv oplatil ranou pěstí.

Oba bratři kráčeli chvíli mlčky, pohrouženi do svých myšlenek. Najednou se Patrick zastavil. „Nemůžeš tu ženu nutit. Když nebude chtít přijet, nech ji být.“

„Tak proč tam, kruci, vůbec jedu?“

„Možná má moje žena pravdu,“ prohlásil Patrick. „Lady Judith Elizabeth snad opravdu touží mou ženu navštívit.“

Iain na bratra ostře pohlédl. „Že touží? Musel ses zbláznit, když tomu věříš. Je přece Angličanka.“ Odmlčel a unaveně povzdechl. „Nebude sem chtít jet dobrovolně.“

KAPITOLA 2

Čekala na zápraží.

Lady Judith byla samozřejmě upozorněna předem. Před dvěma dny spatřil její bratranec Lucas čtyři skotské jezdce, jen co by kamenem dohodil od hranice vedoucí přes Hortonův hřeben. Lucas se tam neobjevil náhodou, ochotně totiž plnil příkaz tety Millicent a téměř po měsíci nudného hlídkování, kdy za dlouhých letních večerů jen lelkoval a snil, se Skotů přece jen dočkal. Tak ho překvapilo, že čistokrevné muže z Vysočiny spatřil, že málem zapomněl, co je jeho úkolem. Paměť se mu však brzy vrátila, pobídl koně a zničujícím tempem cválal celou cestu ke vzdálenému sídlu lady Judith, aby oznámil, že nastal čas připravit se na návštěvu.

Judith byla s přípravami brzy hotova. Protože zpráva, že Frances Catherine čeká dítě, k ní dospěla lavinovitě se šířícím

proudem klepů, měla v podstatě většinu zavazadel sbalenu a dárky pro přítelkyni navíc ovázány hezkými růžovými stuhami.

Frances Catherine si snad nemohla vybrat vhodnější čas. Judith se právě vrátila na panství strýčka Tekela, kde měla strávit obvyklý půlrok, když se k ní zpráva dostala. Nemohla se tedy jen tak sebrat

a vrátit se k tetě Millicent a ke strýčkovi Herbertovi, protože by tím vyvolala otázky, na které by nemohla odpovědět, a tak ukryla svá zavazadla i dary na půdu ve stáji a čekala, až se matka, která byla zrovna doma na jedné ze svých vzácných návštěv, začne nudit a zas odjede. Pak půjde oznámit svou cestu do Skotska strýci Tekelovi.

Starší bratr její matky byl klidný, přívětivý člověk, pravý opak své výbušné sestry, lady Cornelie: pokud se ovšem nenapil. Pak se z něj stal zlý pes. Tekel byl mrzákem už tolik let, že Judith si ho zdravého ani nepamatovala. Když byla malá, často kvůli ní ztrácel trpělivost, zvláště navečer: to bolest v jeho znetvořených nohách zesílila natolik, že ji nemohl snést. Postřehla jeho trápení obvykle

ve chvíli, kdy si začal třít nohy a žádal služebné, aby mu donesli číši svařeného vína. Sloužící časem poznali, že je lépe přinést mu hned celý džbán. Někdy se mohla Judith vytratit do svého pokoje dříve, než strýček začal klít, ale jindy vyžadoval, aby zůstala u něho. Tehdy býval melancholický a chtěl, aby ho držela za ruku, zatímco vyprávěl o své minulosti, o časech, kdy byl mladým bojovníkem, plným síly, na něhož bylo možné se spolehnout. Když mu převržený vůz rozdrtil kolena, bylo mu sotva dvaadvacet. Od té doby tišil bolest jen vínem, které mu zároveň rozvazovalo jazyk, a proklínal nespravedlivý osud, jenž ho postihl tak krutým údělem.

Proklínal i Judith. Nedávala mu však najevo, jak ji jeho hněv pohoršuje. Svíraly se jí sice útroby, ale neodešla od něho, dokud jí sám nedovolil.

Tekelovo pití se s přibývajícími léty zhoršovalo. Vyžadoval víno čím dál častěji a s každou další vypitou číší se jeho stav

podstatně měnil. Za soumraku buď lítostivě naříkal sám nad sebou, nebo častoval Judith nesouvislými kletbami.

Druhého dne ráno si Tekel nevzpomínal na jediné slovo, které předchozího večera vyslovil. Judith si pamatovala vše. Zoufale se snažila odpustit mu všechny urážky, kterých se vůči ní dopustil. Pokoušela se uvěřit, že jeho bolest je mnohem nesnesitelnější než její. Že strýc Tekel potřebuje porozumění a soucit.

Judithina matka, lady Cornelia, pro svého bratra žádný soucit neměla. Naštěstí se doma nezdržela nikdy déle než měsíc. I tehdy strávila s Tekelem nebo se svou dcerkou jen velmi málo času.

Když byla Judith mladší a chladné, odměřené matčino chování ji více zraňovalo, strýček ji utěšoval tvrzením, že matce neustále připomíná svého otce, barona, kterého její matka milovala tak, že se ani po mnoha letech nemůže smířit s jeho smrtí. Když se podívá na svou dceru, říkal, bolest ze ztráty v jejím srdci ji ovládne tak, že už nezbývá místo na jiné city. Protože v oněch dobách se strýc Tekel ještě tolik neopíjel, Judith neměla důvod o jeho vysvětlení pochybovat. Nechápala však takovou lásku mezi mužem a ženou a nedostatkem mateřské lásky a vlídnosti velmi trpěla.

První čtyři roky svého života prožila Judith se strýčkem Herbertem a tetou Millicent. Pak, při své první opravdové návštěvě u strýčka Tekela a matky, se náhodou zmínila o strýčkovi

Herbertovi jako o svém otci. Judithinu matku posedl vztek. Ani Tekela tím nepotěšila. Usoudil, že by měla trávit víc času s nimi, a přikázal Millicent, aby k němu Judith poslala na šest měsíců v roce.

Tekel byl znechucen, když slyšel, že jeho neteř považuje Herberta za svého otce. Proto si ji vždy ráno, kdy jeho mysl nebyla omámena vínem, volal k sobě a vyprávěl jí o jejím skutečném otci. Dlouhý meč, který visel nad krbem, její otec používal, aby srazil hlavy proradníkům snažícím se připravit Anglii o jejího právoplatného vladaře, a nakonec ten šlechetný muž při ochraně svého pána přišel o život, říkával Tekel.

Takové historky neměly konce… a byly plny fantazie. V Judithině mysli se z otce brzy stal světec. Bylo jí řečeno, že zemřel prvního května, a tak ve výročí toho dne vždy nasbírala plnou náruč jarních květů a posypala jimi jeho hrob. Pomodlila se za jeho duši, i když byla přesvědčena, že za něho není nutno orodovat. Její otec je už jistě na nebesích a působí Stvořiteli stejnou radost, jako dělal svému králi na zemi.

Teprve když bylo Judith jedenáct let a cestovala zas na obvyklé hraniční slavnosti, dověděla se o svém otci pravdu. Nezemřel při obraně Anglie před nepřítelem. Nebyl ani Angličan. A její matka kvůli němu netruchlila; naopak ho nenáviděla tak vášnivě, že její nenávist nezeslábla ani po tolika letech. Tekel jí řekl jen poloviční pravdu. Judith neustále matce připomínala, jak strašlivé chyby se ona sama kdysi dopustila.

Teta Millicent se jednou posadila k Judith a svěřila jí všechno, co věděla. Její matka se provdala ze vzdoru za skotského zemana, protože anglického barona, o něhož stála, považovala její rodina i král za nepřijatelného. Lady Cornelia nebyla zvyklá vzdávat se svých přání. Provdala se za Skota z Vysočiny pouhé dva týdny poté, co se s ním setkala u dvora v Londýně. Cornelia zatoužila pomstít se svému otci. Chtěla ho zranit a jistě svého cíle dosáhla, ale svazkem, který uzavřela, ublížila nejvíc sobě.

Manželství trvalo pět let. Pak se Cornelia vrátila do Anglie. Požádala svého bratra Tekela, aby ji vzal k sobě, a zpočátku odmítala hovořit o tom, co se stalo. Později, jakmile bylo jasné, že čeká dítě, pověděla bratrovi, že ji její muž zapudil, když zjistil, že

je těhotná. Nechtěl už ani ji, ani dítě.

Tekel chtěl své sestře uvěřit. Byl osamělý a představa, že bude moci vychovávat neteř nebo synovce, se mu líbila. Avšak jakmile se Judith narodila, Cornelia nesnesla pomyšlení, že by dítě mělo zůstat v jejich tvrzi. A Millicent s Herbertem dokázali Tekela přesvědčit, aby jim Judith svěřil. Museli se však zavázat, že nikdy Judith nepovědí pravdu o jejím otci.

Millicent neměla v úmyslu slib dodržet, ale vyčkávala do doby, až bude Judith dost velká, aby vše pochopila. Teprve pak se jí se vším svěřila.

Judith měla tisíce otázek. Milicent však na málokterou dovedla odpovědět. Nebyla si ani jistá, zda skotský zeman ještě žije. Znala jen jeho jméno. Znělo Maclean.

Nikdy se s tím mužem nesetkala, a tak ani nevěděla, jak vypadá. Ale vzhledem k tomu, že Judith se nepodobala své matce

ani v nejmenším, předpokládala, že plavé vlasy a modré oči zdědila po něm.

Na Judith toho bylo najednou moc. Jediné, na co dokázala myslet, byly lži, kterým tolik let věřila. Taková zrada jí hluboce otřásla.

Frances Catherine na ni čekala na slavnostech. Sotva přítelkyně konečně osaměly, vypověděla jí Judith všechno, co se dověděla. Žádná z nich nechápala příčinu takového klamu. Když spolu celou věc důkladně probraly, dospěly k závěru, že důvod není důležitý.

Vymyslely vlastní plán. Rozhodly se, že Judith nepoví pravdu ani matce, ani strýčku Tekelovi. Kdyby zjistili, že jí o jejím otci pověděla Millicent, pravděpodobně by jí nedovolili zůstat u ní už ani den.

Taková možnost byla děsivá. Teta Millicent, strýc Herbert a Frances Catherine se stali Judithinou rodinou. Byli to jediní lidé, kteří znali pravdu, a Judith nemohla dovolit své matce, aby jí je vzala.

Bez ohledu na to, jak se její úkol zdál obtížný, Judith byla rozhodnuta obrnit se trpělivostí. Počká, až bude starší. Pak, bude-li po tom stále toužit, přijde na způsob, jak se dostat na Vysočinu a vyhledat muže, který ji zplodil. Frances Catherine jí přislíbila

pomoc. Následující léta dívce, která se chtěla postavit světu, rychle míjela. Frances Catherine se zaslíbila muži z pohraničí, ale tři měsíce před svatbou se Kirkcaldyové se zemanem Stewartem nepohodli. Jejich sporu využil Patrick Maitland a požádal o ruku Frances Catherine sotva týden poté, co byla zrušena smlouva se Stewarty.

Jakmile se Judith dověděla, že se její přítelkyně provdala za muže z Vysočiny, věřila, že jí osud podává pomocnou ruku. Už předtím slíbila Frances Catherine, že za ní přijede, až se přiblíží den narození jejího dítěte. A až se ocitne na Vysočině, myslela si Judith, bude mít jistě příležitost svého otce vyhledat.

Alespoň že její matka byla nyní opět v Londýně. Domácnost byla vždy vzhůru nohama, když Judithina matka zůstávala doma, ale tentokrát už nemohla nudou vydržet a odjela do Londýna o týden dříve, než měla původně v úmyslu. Lady Cornelia milovala ruch a klevety života u dvora, uvolněnou morálku a především intriky a tajemství, kterými byly propojeny mnohé vztahy.

Soustavně pokukovala po baronu Ritchovi, přitažlivém muži, který se oženil s jednou z jejích nejmilejších přítelkyní, a spřádala plány, jak by ho dostala co nejdřív do postele. Judith vyslechla, jak se tím matka chlubila Tekelovi a jeho pohoršené reakci se pak vysmála.

Nic, co matka dělala, už Judith nepřekvapilo. Teď byla ráda, že doma zůstal jen Tekel. Vyčkala až do večera před jejím odjezdem, než se mu svěřila se svými plány. Nehodlala ho žádat o svolení, ale cítila, že by nebylo správné odejít a nepovědět mu, k čemu se chystá.

Obávala se hádky. Cestou do jeho ložnice se jí v žaludku

objevil známý kámen. V modlitbě projevila přání, aby strýc Tekel měl po dnešním pivu melancholickou, a ne výbušnou náladu.

V komnatě byla téměř tma. Vzduchem se nesl zatuchlý, navlhlý pach. Judith měla v jeho pokoji vždy pocit, jako by se dusila. Ovládl ji i teď a musela se zhluboka nadechnout, aby se uklidnila.

Vedle Tekelova lože stála na truhle jediná svíce a slabým světlem ozařovala nejbližší okolí. Strýčkova tvář byla ve stínu sotva viditelná. Judith často trápily obavy z požáru způsobeného zapomenutou svící, protože strýc mnohdy upadal do opileckého

spánku dříve, než plamen svíčky zhasil.

Zavolala na něho. Neodpověděl. Přikročila tedy blíž, až si jí konečně všiml a vyslovil její jméno.

Hlas se mu třásl. Mávnutím ruky jí pokynul, aby přistoupila, a jakmile se ocitla u jeho postele, uchopil ji za ruku.

Slabě se na ni pousmál. Vydechla úlevou. Měl tedy melancholickou náladu.

„Posaď se ke mně a já ti povím, jak jsem jednou mířil do boje po boku tvého otce. Říkal jsem ti už, že měl ve zvyku zpívat svou

oblíbenou baladu, jakmile trubky daly povel k útoku. Vždycky si v boji zpíval.“

Judith usedla na židli u postele. „Strýčku, než budeš

pokračovat, ráda bych si s tebou pohovořila o jedné velmi důležité věci.“

„Poslouchat o svém otci nepovažuješ za důležité?“ Nedbala na jeho otázku. „Musím ti něco říct,“ začala.

„Copak to je?“

„Slibuješ, že se kvůli tomu nebudeš na mne zlobit?“

„Copak jsem se kdy na tebe zlobil?“ zeptal se, zcela pomíjeje stovky večerů, kdy jí zle spílal. „Pověz mi tedy, co tě sužuje, Judith. Budu se přitom na tebe jenom usmívat.“ Přikývla a složila ruce do klína. „Každé léto mě tvoje sestra Millicent a její manžel brávali s sebou na hraniční slavnosti. Strýček Herbert má příbuzné, kteří tam bydlí.“

„Vím, že je tam má,“ poznamenal Tekel. „Podej mi pohár a pospěš si s dalším povídáním. Chci vědět, proč jsi mi o slavnostech nikdy nevyprávěla.“

Judith počkala, až se její strýc řádně napije piva a nalije si další dávku, než odpověděla.

Žaludek se jí sevřel ještě víc. „Millicent myslela, že by bylo lepší, kdybych o tom neříkala ani tobě, ani matce… myslela, že by tě popudilo, kdyby ses dověděl, že se přátelím se Skoty.“

„Co říkáš, je pravda,“ přisvědčil Tekel. Znovu si dopřál pořádný doušek z poháru. „Já obvykle takovou nenávist necítím,

ale tvoje matka má dobrý důvod Skoty nenávidět. Chápu, proč jsi o těch slavnostech mlčela. Vím, že ses tam určitě náramně bavila.

Nejsem tak starý, abych si na ně nepamatoval. Ale musíš tomu

udělat konec. Na hranice už nepojedeš.“

Judith se zhluboka nadechla, aby ovládla hněv. „Na první slavnosti, kterou jsem navštívila, jsem poznala dívku jménem Frances Catherine Kircaldyová. Okamžitě se z nás staly dobré kamarádky. Až do dne, kdy se Frances Catherine provdala a odstěhovala z pohraničí, jsme každoročně na slavnostech utvrzovaly své přátelství. Něco jsem jí slíbila a teď nastal čas slib splnit. Musím na nějaký čas odjet,“ dopověděla už jen slabým šepotem.

Strýc na ni hleděl očima podlitýma krví. Bylo zřejmé, že jen s obtížemi sleduje její vysvětlování. „Co tím chceš říct?“ naléhal.

„Kam chceš proboha odjet?“

„Napřed bych ti ráda pověděla o slibu, který jsem dala, když

mi bylo jedenáct let.“ Počkala, až přikývne, a pokračovala. „Matka Frances Catherine umřela při porodu a podobně zemřela i její babička.“

„Na tom není nic zvláštního,“ zamumlal strýc. „Mnoho žen umírá při plnění své ženské povinnosti.“

Snažila se nedat najevo, jak ji jeho neomalený přístup pohoršuje. „Před několika lety jsem se od Frances Catherine dověděla, že její babička zemřela ve skutečnosti až někdy během týdne po narození dítěte, a to je samozřejmě velmi příznivá zpráva.“

„Proč je to příznivá zpráva?“

„Protože její smrt nemohla být zaviněna úzkými boky.“ Judith věděla, že své vysvětlování poněkud zapletla, ale Tekel se mračil tak, že nebyla schopna plně se soustředit.

Strýc pokrčil rameny: „Přece však její smrt způsobil porod,“ řekl. „A ty by ses neměla starat o tak důvěrné záležitosti.“

„Frances Catherine si myslí, že také zemře,“ prohlásila Judith.

„Proto se musím starat.“

„Řekni mi raději, jak je to s tvým slibem,“ vyzval ji Tekel. „A nalej mi ještě trochu piva, ať mám přitom co pít.“

Judith dolila celý zbytek piva z druhého džbánu.

„Frances Catherine mě žádala, abych jí slíbila, že za ní přijedu, až se bude blížit čas narození jejího dítěte. Chtěla, abych byla u jejího boku, až bude umírat. Na nic jsem se neptala a okamžitě

jsem souhlasila. Dala jsem jí ten slib už dávno, ale každé léto jsem jí připomínala, že platí. Nechci, aby má přítelkyně zemřela,“ dodala. „A proto jsem se rozhodla, že se dovím o porodech co nejvíc. Věnovala jsem uskutečnění svého záměru spoustu času.

Teta Millicent mi ohromně pomohla. V posledních dvou letech vyhledala mnohé uznávané porodní báby, se kterými mi umožnila promluvit.“

Zdálo se, že Tekela Judithino přiznání šokovalo. „Považuješ se za spasitelku té ženy? Bude-li Bůh chtít tvou přítelkyni povolat k

sobě, mohla by ses svým zásahem dopustit hříchu. Jsi nicotný tvor, a přesto se považuješ za tak významnou, aby sis myslela, že můžeš něco změnit?“ dodal a pohrdavě odfrkl.

Judith se s ním nepřela. Tak si na jeho urážky zvykla, že ji už

ani nebolely. Těšilo ji, že dosáhla takové vyrovnanosti, ale přála si, aby byla schopna zbavit se i bolesti v žaludku. Zavřela oči, znovu se zhluboka nadechla a pokračovala: „Čas Frances Catherine se blíží a její příbuzní jsou na cestě sem. Budu cestovat naprosto bezpečně. Jsem přesvědčena, že v mém doprovodu budou alespoň dvě ženy a dostatečný počet mužů, kteří se o moji bezpečnost jaksepatří postarají.“

Tekelova hlava klesla na polštář. „Dobrotivý bože, ty se mě ptáš, jestli se můžeš vypravit k hranici? A co mám říct tvé matce, až se vrátí a zjistí, že tu nejsi?“

Judith se ho na dovolení neptala, ale rozhodla se nepřipomínat mu to. Strýček zavřel oči. Zdálo se, jako by usínal. Věděla, že si bude muset pospíšit, aby mu vylíčila zbytek plánu, než upadne do hlubokého spánku.

„Nechci jet do pohraničí,“ začala. „Mám v úmyslu navštívit

kraj, kterému se říká Vysočina, vzdálenou oblast nahoře na severu, až u Moray Firth.“

Strýc otevřel oči. „Něco takového nechci ani slyšet,“ zařval.

„Strýčku…“

Natáhl se a chtěl ji chytit za ruku. Judith však už před chvílí odsunula židli z jeho dosahu.

„A už ani slovo,“ vykřikl. Byl tak rozčilen, že mu na krku výrazně vystoupily žíly.

Judith s jeho hněvem počítala. „Ale já jsem ještě neskončila,“

prohlásila.

Tekel strnul. Judith bývala vždy tak tiché, hodné dítě. Nikdy předtím se s ním nepřela. Co ji to napadlo? „Ty hloupé nápady ti nasadila do hlavy teta Millicent?“ naléhal.

„Dověděla jsem se o svém otci.“

Dlouze se na ni zadíval a pak sáhl pro pohár s pivem. Judith zpozorovala, že se mu třese ruka.

„Ovšemže ses dověděla o svém otci. Přece jsem ti o tom skvělém muži tolik vyprávěl. Byl…“

„Jmenuje se Maclean a žije někde na Vysočině. Není žádný anglický baron. Je skotský zeman.“

„Kdo ti napovídal takové nesmysly?“

„Už dávno mi to řekla teta Millicent.“

„To je lež,“ zaječel. „Proč ji posloucháš? Moje sestra…“

„Když to není pravda, proč ti tak vadí, že pojedu na Vysočinu?“

Byl příliš omámen pivem, než aby dokázal rozumně odpovědět. „Nikam nepojedeš a konec. Rozumíš?“

„Sám ďábel by mi musel zabránit, abych odjela za Frances Catherine,“ namítla klidným hlasem.

„Odjedeš-li, nemusíš se už vracet.“ Přikývla. „Nevrátím se.“

„Ty nevděčná mrcho,“ zařval. „Snažil jsem se dělat pro tebe to nejlepší. Co jsem ti vyprávěl o tvém otci…“

Nedopověděl. Judith zavrtěla hlavou. „Proč sis ty historky vymýšlel?“ zeptala se.

„Chtěl jsem ti dát něco, v čem bys mohla najít oporu, zvlášť proto, že tě tvoje matka nemohla vystát. Věděla jsi to. Litoval jsem tě a snažil jsem se ti nějak pomoci.“

Judith se sevřel žaludek tak, že se málem zkroutila bolestí. Zdálo se jí, že se na ni řítí stěny pokoje. „Slyšela jsem, jak matka říkala, že strýček Herbert je méněcenný, protože mu v žilách proudí nečistá krev. O mně si myslela totéž, že?“

„Na to není jednoduchá odpověď,“ prohlásil strýc. Jeho hlas zněl teď vyčerpaně a odevzdaně. „Mohl jsem se jenom snažit zmírňovat její nenávist k tobě.“

„Ten meč, který visí nad krbem… komu skutečně patřil?“

zeptala se.

„Mně.“

„A rubínový prsten, který nosím na řetízku kolem krku?“ pokračovala. Zvedla prsten s řetízkem z ňader. „I ten je tvůj?“ Zafuněl. „Prsten patří tomu bastardu Macleanovi. Složitý ornament kolem kamene má pro jeho rod nějaký význam. Jeho matka ho ze vzdoru vzala s sebou, když zemana opouštěla.“ Judith poklesla ruka, která před okamžikem křečovitě svírala prsten. „A co jeho hrob?“

„Je prázdný.“

Už se na nic neptala. Seděla ještě chvíli s rukama složenýma v klíně. Když se pak na strýce podívala, tvrdě spal. Za okamžik začal chrápat. Vzala mu z ruky prázdný pohár, zvedla podnos ležící na okraji postele, sfoukla svíci a vyšla z pokoje.

Náhle věděla, po čem touží. Chtěla udělat konec jedné lži. Slunce právě vycházelo nad obzor, když přeběhla padací most a hnala se nahoru ke hřbitovu. Zpomalila až u prázdného hrobu.

Odkopla povadlé květy, pak sáhla na ozdobně tesaný náhrobek na vrcholku mohyly. Chvíli trvalo, než těžký kámen vypáčila se ztvrdlé půdy, a ještě déle, než hrob zcela rozbořila.

Následujícího dne byla připravena k odjezdu. Už se nevrátila do ložnice svého strýčka, aby se s ním rozloučila.

Služebnictvo se kolem ní jen hemžilo – každý chtěl s něčím pomoci. Judith si až dosud neuvědomila, že jejich oddanost patří spíš jí než jejímu strýci. Byla jejich snahou skoro zahanbena. Paul, podkoní, už připravil těžkou kobylu s širokým hřbetem, která poveze její zavazadla. Sedlal právě její oblíbenou klisnu, grošovanou Mary, když Jane vyšla ven s dalším vakem plným jídla, jež jí mělo vydržet na celou cestu. Podle objemu zavazadla a zjevné námahy, se kterou Jane kráčela ke stájím, Judith usoudila, že jí služebná připravila zásobu potravin, která by stačila celé armádě.

Samuel, strážný u brány, vykřikl, že Skotové jsou už v

dohledu. Okamžitě byl spuštěn padací most. Judith zůstala stát na nejvyšším stupni schodiště k tvrzi, ruce založené v bok, na tváři přívětivý, ale vynucený úsměv, protože náhle pocítila děsivý neklid.

Jakmile muži dojeli k mostu a kopyta jejich koní zaburácela na jeho dřevěných trámech, její úsměv se vytratil.

V zádech ji zamrazilo. Ve skupině nebyla jediná žena. Tvořili

ji pouze muži, čtyři bojovníci, kteří, jak se jí zdálo, vyhlíželi jako obrovití barbaři. Když se přiblížili ještě víc a ona spatřila jejich tváře, strachy se jí opět sevřel žaludek. Žádný se neusmíval. Svatá pravda, připadalo jí, že se tváří vysloveně nepřátelsky.

Všichni měli na sobě lovecké plédy. Judith věděla, že každý

klan používá dva druhy plédů. Tlumené zlaté, hnědé a zelené barvy měl pléd používaný při lovu na divokou zvěř… nebo na lidi, protože barvy splývaly s barvami lesa a majitele plédu lépe ukryly před kořistí. Barevnější plédy pak používali pro ostatní příležitosti.

Jejich odhalená kolena Judith nepřekvapila. Byla zvyklá na

jejich neobvyklý oděv, protože všichni muži, kteří navštěvovali hry na hranici, nosili plédy v délce ke kolenům. V Anglii barvy barona ukazoval jeho prapor, ale ve Skotsku, jak jí vysvětlila Frances Catherine, byli zeman a jeho lidé rozeznatelní podle barev plédů.

Co však Judith překvapilo, byl jejich nevlídný výraz. Nechápala, proč se tváří tak podivně. Usoudila, že je zřejmě unavila dlouhá cesta. Byla to chatrná omluva, ale jediná, na jakou dokázala přijít.

Žádný z jezdců nesesedl z koně, když se ocitli u ní. Tři z nich se seřadili za mužem, který byl podle všech předpokladů jejich vůdcem. Dlouho nikdo z nich nepromluvil. Všichni na ni jen neomaleně hleděli. Nemohla si pomoci a oplatila jim stejným pohledem, ale středem jejího zájmu byl především jejich velitel.

Připadalo jí, že někoho tak úchvatného ještě v životě neviděla. Ten muž ji přímo fascinoval. Byl zcela jistě ze všech nejvyšší. Jeho široká ramena clonila slunce tak, že pouze několik paprsků pronikalo kolem něj, a jejich aura mu dodávala neporazitelný, magický vzhled.

Nebyl však žádnou nadpřirozenou bytostí. Byl to jen muž, vyznačující se drsnou krásou a nejmohutnějšími svaly ze všech. Pléd zčásti odhaloval jeho levé stehno. Pletenec štíhlých svalů se zdál být pevný jako ocelové lano. Protože ji napadlo, že není slušné dívat se na takovou část těla, přesunula zrak k jeho tváři. Jeho výraz nenaznačoval, že si všiml jejího předchozího pohledu, a

při tom zjištění si ulehčeně vydechla.

Bože, pomyslela si, na takového válečníka by mohla zírat celý den. Jeho vlasy byly tmavé, sytě hnědé a vlnily se jen mírně. Nahé paže měly stejný odstín bronzu jako jeho obličej. Charakterizoval ho výrazný profil. Ano, byl po všech stránkách nádherný, ale nejvíc na ni přece jen zapůsobila barva jeho očí. Byly zářivě šedé. Jeho upřený pohled ji znepokojoval. Vyzařovala z něho taková síla, že jí téměř brala dech. Hleděl na ni tak zaujatě, že se musela červenat, i když vůbec nechápala proč. Milosrdný bože, doufala jen, že to není manžel Frances Catherine. Připadal jí nesmírně chladný a odměřený. Judith si pomyslela, že se jistě často nesměje. Přesto však bylo na tom muži něco, co ji vzalo za srdce, něco,

co v ní vzbuzovalo touhu dotknout se ho. Bylo to podivné přání, i když ne podivnější než skutečnost, že čím déle na něho hleděla, tím víc se její obavy vytrácely.

Bude to cesta plná dobrodružství. Ta myšlenka, která jí náhle bleskla hlavou, jí sice nedávala žádný smysl, ale byla tak zmatena vlastními dojmy vyvolanými tímto mužem, že se v nich ani nepokoušela vyznat. Věděla jen, že ji zčistajasna všechny obavy opustily. Cítila bezpečí. Výraz ve velitelově tváři svědčil o tom, že úkol, který má před sebou, ho nijak netěší, ale zároveň v ní vzbudil pocit, že bude na dlouhé cestě jejím spolehlivým ochráncem.

Už jí ani nevadilo, že v doprovodné skupině nejsou žádné ženy. K čertu s konvencemi! Nemohla se dočkat, až vyjedou. Chtěla nechat za sebou lži, rány, ústrky, všechnu tu zradu. Dospěla k rozhodnutí, že už se nikdy nevrátí. Nikdy. Nepřijede sem ani na

návštěvu, byť by měla být jen krátká. Zůstane u své tety Millicent a u strýčka Herberta a, dá-li Bůh, bude je nazývat otcem a matkou.

Nic jí v tom nezabrání.

Judith pocítila téměř nepřekonatelnou touhu nahlas se zasmát, aby dala najevo štěstí, které cítila. Nutkání však potlačila, protože věděla, že by jí Skotové nerozuměli. Jak by mohli? Vždyť sotva rozuměla sama sobě.

Zdálo se, že mlčení trvá celé hodiny, třebaže uplynulo sotva několik minut. Pak Paul otevřel vrata stáje. Zvuk starých závěsů, jejich skřípění a sténání, jako by volaly po namazání, pobídlo muže k činu. Všichni kromě velitele se obrátili směrem ke stájím. Judith

si všimla, že dva z nich sáhli po meči. Pak si uvědomila, že válečníci zřejmě považují toto území za nepřátelské, a jsou tedy ve střehu pro případ náhlého útoku.

Není divu, že se chovají podivně. Už věděla, proč se mračí. Judith se obrátila k jejich vůdci. „Jsi manžel Frances Catherine?“ Neodpověděl. Už už chtěla opakovat svou otázku gaelsky,

když bojovník, stojící hned za ním, vyhrkl: „Patrick zůstal u své ženy. Jsme příbuzní.“

Promluvil s tak silným přízvukem, že mu sotva rozuměla. Bojovník pobídl svého koně vpřed. Jakmile se ocitl po boku svého velitele, ozval se znovu: „Ty jsi lady Judith Elizabeth?“

Usmála se. Nikdo kromě Frances Catherine jí neříkal oběma jmény. Byla to pro ni milá vzpomínka na dny strávené s přítelkyní.

„Ano,“ přisvědčila. „Ale můžeš mi říkat jen Judith. Pověz mi, pane, co dělá Frances Catherine?“

„Tloustne.“

Zasmála se jeho stručné odpovědi. „To je obvyklé,“ řekla. „Ale cítí se dobře?“

Přikývl. „Paní, máme za sebou dlouhou cestu a chtěli bychom se dovědět, jestli se s námi vydáš zpátky. Můžeš nás odmítnout a my se ihned vypravíme domů.“

Vytřeštila oči překvapením. Muž, který tak nesmyslně promluvil, měl tmavě kaštanové vlasy a hezké zelené oči. Obrátila se k ostatním. „Vy si myslíte, že nechci jet s vámi?“ zeptala se nevěřícně.

Všichni přikývli.

Ztuhla údivem. „Ujeli jste tedy takový kus cesty jen proto, abyste slyšeli mé odmítnutí?“

Opět kývli hlavou. Judith už nedokázala skrýt pobavení. Vybuchla smíchy.

„Směješ se naší Frances Catherine, protože bezelstně usoudila, že dodržíš své slovo?“ zeptal se jeden z mužů.

„Ne, pane,“ vykoktala. „Směju se tobě.“

Uvědomila si, že neměla být ke Skotovi tak upřímná. Tvářil se teď, jako by ji chtěl zaškrtit.

Přinutila se k vážnému výrazu. „Ze srdce se omlouvám, jestli jsem tě urazila, pane,“ řekla. „Smála jsem se ti, ale jen trochu. Tvá

slova mě totiž překvapila.“

Nezdálo se, že by ho její omluva uklidnila.

Judith si lehce povzdechla nad politováníhodným zahájením rozhovoru a rozhodla se začít znovu. „Jak se jmenuješ, pane?“

„Alex.“

„Jsem ráda, že tě poznávám, Alexi,“ prohlásila a kývla hlavou na pozdrav.

Zoufale obrátil oči v sloup. „Paní, jen ztrácíme čas,“

odpověděl. „Řekni jen slovo a dáme se na zpáteční cestu. Nemusíš nám vysvětlovat důvody svého odmítnutí. Stačí, řekneš-li nepojedu.“

Všichni znovu potvrdili jeho slova kývnutím hlavy. Pomyslela si, že kdyby se ještě jednou zasmála, zaškrtil by ji zcela jistě.

„Obávám se, že vám nepovím to, v co zřejmě doufáte,“ začala.

„Jsem pevně rozhodnuta splnit slib, který jsem své přítelkyni dala. Nemohu se dočkat, až Frances Catherine zas uvidím. Myslím, že čím dříve vyrazíme, tím lépe. Budete-li se však nejprve chtít trochu občerstvit, ráda počkám.“

Její krátká řeč je velmi překvapila. Alex vypadal užasle. Ostatní, s výjimkou velitele, na kterém nebylo dosud znát jediné hnutí mysli, se tvářili poněkud rozladěně. Judith se neubránila mírnému úsměvu. Záměrně promluvila gaelsky, aby na ně zapůsobila, a podle jejich pohledů usoudila, že se jí podařilo dosáhnout cíle.

Judith si pomyslela, že si musí zapamatovat každou maličkost z jejich projevů při setkání, aby mohla Frances Catherine vše podrobně vylíčit. Její přítelkyně se jistě bude bavit stejně jako ona.

„Takže opravdu chceš s námi odjet?“ zeptal se Alex.

Copak to právě neřekla? Judith nedala na sobě znát pobouření.

„Ano, opravdu s vámi míním odjet,“ odpověděla silným, rozhodným hlasem. Pak stočila pohled k veliteli. „Měl by sis uvědomit, že nezáleží na tom, zda se vám líbí mě doprovázet, nebo ne. Nic mě nemůže odradit od dodržení mého slova. Kdybych měla do domova Frances Catherine dojít pěšky, pak, u všech svatých, se tam přece dostanu.“ Tišším hlasem pak dodala: „Vysvětlila jsem ti vše dost jasně?“

Vůdce ani nepřikývl, ani neodpověděl, jen pozvedl obočí.

Judith považovala jeho gesto za souhlas.

Vzápětí upoutal jejich pozornost Paul, který dlouze zahvízdal. Pokynula mu, aby vyvedl koně. Pozvedla lem svých modrých šatů a spěchala dolů po schodech. Když míjela skotské bojovníky, zaslechla, jak jeden z nich zamumlal: „Říkám, že s ní budou jenom potíže, Iaine.“

Ani se nepokusila předstírat, že poznámku neslyšela.

„Je pravda, že se mnou možná budete mít starosti,“ zvolala až z úpatí schodiště a pokračovala v cestě ke stájím. Za ní se nesl její smích.

Protože se už neobrátila, neviděla, že se její upřímnosti také smějí.

Zdálo se, že Iain není schopen spustit z ní oči. Velmi ho udivilo už to, že má v úmyslu své slovo dodržet, ale že ho ta žena bude natolik přitahovat, nečekal ani v nejmenším. Zároveň byl zaskočen svou vlastní reakcí a nebyl si jist, zda na tom dokáže něco změnit. Dlouhé vlasy barvy pšenice jí poletovaly kolem ramen, jak se hnala k podkonímu. Iain se nemohl ubránit, aby mu zrak neulpěl na jejích vlnících se bocích… a zjistil, že se mu líbí. V každém jejím pohybu bylo tolik půvabu. Ano, byla opravdu krásná. Oči měly tak nádherný odstín modři, jaký snad ještě nikdy neviděl, ale co ho uchvátilo nejvíce, byl její okouzlující smích. Čišela z něho neskrývaná radost.

Iain se už dříve rozhodl, že kdyby nechtěla, přinutí ji vydat se s ním na cestu do jeho domova, ale se svým rozhodnutím se nikomu nesvěřil. Až přijde čas, jeho druhové udělají, co jim přikáže, pomyslel si. Ovšem lady Judith ho skutečně překvapila. Dovedla stát za svým slovem. A přitom byla Angličanka. Nad takovým rozporem musel zakroutit hlavou.

„Co si o ní myslíš?“

Tu otázku položil Iainovi jeho vzdálený bratranec Gowrie. Hleděl za vzdalující se Angličankou a nepřítomně se škrábal v tmavých vousech, jako by mu tato činnost mohla pomoci dospět k nějakému závěru. „Hezká kůstka, co? Tak se mi zdá, že bych měl chuť ji trochu zahřát.“

„Mně se zdá, že moc žvaníš,“ zamručel Alex. „Hrome, Gowrie, ty máš chuť zahřívat všechno, co nosí sukně.“

Gowrie se usmál. Urážlivá poznámka jeho druha ho ani trochu nepohoršila. „Hodlá dodržet slib, který dala naší Frances Catherine. To je jediný důvod, proč mám chuť tuhletu Angličanku trochu rozpálit.“

Iain už měl dost jalových řečí. Chtěl co nejrychleji vyrazit na cestu. „Ať už jsme odtud,“ zvolal. „Špatně se mi dýchá, když jsem v Anglii.“

Ostatní bouřlivě souhlasili. Iain se obrátil v sedle a pohlédl na Brodicka. „Pojede s tebou,“ řekl. „Uvaž si její vak k sedlu.“ Plavovlasý válečník zakroutil hlavou. „Žádáš po mně příliš mnoho, Iaine.“

„Nežádám,“ namítl Iain hlasem tvrdým jako kámen. „Přikazuji ti to. Zkus mi odporovat.“

Brodick to raději neudělal. „Ksakru,“ zamumlal. „Jak si přeješ.“

„Může jet se mnou,“ navrhl Gowrie. „Mně by to nevadilo.“ Iain se na vojáka hněvivě zadíval. „Vím, že by ti to nevadilo. Ale pamatuj si, ani se jí nedotkneš, Gowrie. Ani teď, ani nikdy jindy. Rozumíš?“

Nečekal na Gowrieho odpověď a obrátil se opět k Brodickovi.

„Kupředu,“ zavelel.

Judith se právě vyhoupla na svou klisnu, když ji Skot dostihl.

„Pojedeš se mnou,“ prohlásil. Zarazil se, když uviděl množství zavazadel připevněných ke hřbetu koně. Pak zakroutil hlavou.

„Budeš muset nechat…“

Nestačil ani dokončit větu. „Děkuji ti za nabídku, pane, ale není třeba, abych jela s tebou. Moje klisna je silná dost. Určitě zvládne cestu bez obtíží.“

Brodick nebyl zvyklý, aby mu nějaká žena odporovala.

Nevěděl, jak se má zachovat. Vztáhl k ní ruku, ale pak se uprostřed pohybu zarazil.

Iain si všiml, že jeho voják zaváhal. Pak se Brodick ohlédl a z jeho tváře bylo zřejmé, že je zmatený.

„Dělá potíže už teď,“ zamumlal Alex.

„To je pravda,“ souhlasil se smíchem Gowrie. „Spletl jsem se, Iaine. Není hezká. Je zatraceně krásná.“

Alex přikývl. „Máš pravdu,“ připustil.

„Podívej se na Brodicka,“ ozval se pak Gowrie. „Tak se mi zdá, že nám tady omdlí.“

Alexovi ta poznámka připadala zábavná, Iain jen potřásl hlavou a pobídl koně vpřed. Judith si Brodickových rozpaků

nevšímala. Pečlivě si urovnávala sukni kolem kotníků. Přes ramena si přehodila těžkou pláštěnku, uvázala na mašli černou stuhu a nakonec sáhla po otěžích, které jí Paul trpělivě držel.

Iain pokynul Brodickovi, aby ustoupil z cesty, pobídl svého

koně a dojel k Judith. „Můžeš si s sebou vzít jen jedno zavazadlo.“ Jeho hlas nepřipouštěl žádné námitky. „Vezmu si všechna,“ protestovala. „Většinou jsou to dárky, které jsem pro Frances Catherine a její děťátko sama ušila, a nehodlám je nechat tady.“ Myslela, že si počíná velmi odvážně, když odporuje urostlému válečníkovi, jenž se ji ostrým pohledem snaží přimět k poslušnosti. Bylo zjevné, že je zvyklý prosadit svůj názor. Chvatně se nadechla a dodala: „A také nechci jet s tím mladým mužem. Moje klisna mě uveze zrovna tak dobře.“

Dlouho jí neodpovídal. Mračila se na něho stejně jako on na ni, dokud nevytáhl z pochvy u boku meč. V tom okamžiku zaúpěla. Než mu mohla ustoupit z cesty, zvedl zbraň, naklonil se a ostřím přejel po provazech upevňujících její vzácné vaky.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Uklidnila se, až když zasunul meč zpět. Kývnutím přivolal své druhy k sobě a pak jim přikázal, aby si rozebrali její zavazadla. Judith neřekla ani slovo, když si rozladěně se tvářící vojáci uvazovali její vaky k sedlům, ale znovu vyděšeně zaúpěla, jakmile se ji jejich velitel pokusil zvednout ze sedla.

Odstrčila mu ruce.

Byla to ovšem chabá obrana proti tak silnému muži a bylo zřejmé, že ho její snaha pobavila. Poznala mu to na očích. „Do hor není snadná cesta, děvče, a bude lepší, když pojedeš s jedním z nás.“

Zavrtěla hlavou. Představa, že bude cestovat v důvěrné blízkosti tohoto hezkého muže, nebyla sice nepříjemná, ale nechtěla, aby si o ní myslel, že se mu jezdeckými schopnostmi nevyrovná. Podceňování si v životě užila dost.

„Cestu zvládnu docela snadno,“ vychloubala se. „Nemusíš mít obavy, že nebudu stačit.“

Iain se stále tvářil rozladěně. „Přijdou chvíle, kdy budeme muset projet nepřátelským územím,“ vysvětloval trpělivě. „Naši koně jsou vycvičeni tak, aby se pohybovali tiše…“

„Můj kůň bude stejně tichý jako vaši,“ přerušila ho. Náhle se na ni usmál. „Stejně tichý jako ty?“ Ihned přikývla.

Povzdechl si. „To jsem tušil.“

Neuvědomila si, že ji urazil, dokud k ní znovu nevztáhl ruce. Tentokrát byl jeho pohyb tak rychlý, že ho nestačila odstrčit. Byl rozhodnut dosáhnout toho, co si zamanul. Nezacházel s ní příliš ohleduplně, když ji zvedl ze sedla a usadil si ji na klín. Neviděl zřejmě na takovém posazení nic neslušného. Nohama objala sedlo právě tak, jak činí muži. Nijak ji to nepřivedlo do rozpaků, ale skutečnost, že se její stehna v této poloze tiskla k jeho, jí vyvolala ruměnec na tvářích.

Nedovolil jí, aby z tak nestydaté blízkosti uhnula. Levou paží ji pevně objal kolem pasu. Nemohla se ani hnout, sotva dýchala a usoudila, že se s tím bude muset smířit. Zamávala přihlížejícímu služebnictvu na rozloučenou.

Trochu se na válečníka zlobila, že použil tak panovačných způsobů k prosazení svého přání. Uvědomila si však, jak hřejivě se cítí v jeho pažích. Jeho mužná vůně jí připadala nesmírně přitažlivá.

Judith se opřela o jeho hruď. Temenem hlavy mu spočinula

pod bradou. Neodvážila se k němu zvednout zrak, když ho žádala, aby jí řekl, jak se jmenuje.

„Iain.“

Narazila do jeho brady, když kývala, že rozumí, co jí sotva slyšitelně zašeptal. „Jaký je tvůj příbuzenský vztah s Frances Catherine?“

„Její manžel je můj bratr.“

Projížděli teď po padacím mostě a začali stoupat do kopce v blízkosti rodinného hřbitova. „Jmenuje se Patrick?“

„Ano.“

Bylo zřejmé, že nemá náladu na nějaké řeči. Judith se od něho odtáhla a obrátila se, aby mu viděla do tváře. Díval se vpřed a vůbec si jí nevšímal. „Mám jen jedinou otázku, Iaine,“ řekla.

„Slibuji, že pak tě ponechám tvým myšlenkám.“

Konečně na ni pohlédl. Judith se zarazil dech v hrdle. Bože, měl tak překrásné oči! Udělala chybu, že ho požádala, aby jí věnoval pozornost, protože jeho pronikavý pohled ji zbavoval rozumu.

Na tom, že jí připadá hezký, není přece nic špatného, usoudila nakonec. Nebude to mít žádné důsledky. Jede s ním do jeho domova, ale bude tam cizí, pouhá návštěvnice. Už proto s ní jistě nebude chtít mít nic společného a ona s ním také ne.

Navíc je Angličanka. Ne, takové nevinné sympatie nemohou nic způsobit.

„Jsi ženatý?“ vyhrkla.

Jako by ji vlastní otázka překvapila víc než jeho.

„Ne, nejsem.“ Usmála se.

Nevěděl, co si o ní má myslet. Odpověděl na její otázku a dál si jí nemusel všímat. Kamenem úrazu však bylo, že to nedokázal. Nemohl z ní spustit zrak.

„Chtěla bych ti položit ještě jednu otázku,“ zašeptala. „Pak už tě nebudu obtěžovat.“

Dlouho se jeden druhému dívali do očí. „Na co se mě chceš zeptat?“

Jeho hlas teď něžně šeptal. Připadal jí jako pohlazení. Vlastní pocity ji mátly tak, že raději odtrhla oči od toho hezkého pekelníka a snažila se opět nalézt rovnováhu.

Povšiml si jejích rozpaků. „Tvoje otázka zřejmě není příliš důležitá.“

„Ale ano, je důležitá,“ namítla. Na chvíli se odmlčela a pokoušela se vzpomenout si, na co se ho vlastně chtěla zeptat. Dívala se mu teď na bradu, aby se dokázala soustředit. „Už jsem si vzpomněla,“ prohlásila s úsměvem. „Je Patrick na Frances Catherine hodný? Chová se k ní laskavě?“

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl a pokrčil rameny. Pak, jakoby mimochodem, dodal: „Nikdy ji nebije.“

Pohlédla mu do očí a on v nich spatřil záblesk pobavení. „Je mi jasné, že ji nebije.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Kdyby na ni jen vztáhl ruku, utekla by od něho.“

Její prohlášení připadalo Iainovi tak nehorázné, že nevěděl, co odpovědět. Rychle se však vzpamatoval. „A kam by utekla?“

„Ke mně.“

Protože promluvila tak bezelstně, usoudil, že myslí naprosto vážně, co právě řekla. Nikdy nic tak nesmyslného neslyšel. Žena přece od svého muže neutíká, i kdyby k tomu měla jakýkoliv důvod.

„Nikdo z Maitlandů by se ženy v hněvu ani nedotkl.“

„Iaine, co si myslíš o tomhle?“

Ta slova vykřikl Alex a přerušil tak jejich rozhovor. Judith se otočila právě ve chvíli, kdy bojovník ukazoval na hrob, který předešlého dne rozbořila. Okamžitě se odvrátila a začala bloudit pohledem po linii stromů na vrcholu hřebene.

Iain ucítil v pažích její napětí. „Ty víš, kdo to udělal?“

„Ano,“ odpověděla slabým hlasem.

„Kdo ten hrob…“

Přerušila ho. „Byl to hrob mého otce.“

V té chvíli se ocitli po boku Alexovi. Válečník se zelenýma očima pohlédl na Iaina a pak opět na Judith. „Chtěla bys, abychom umístili náhrobek tam, kam patří, než pojedeme dál?“

Zavrtěla hlavou. „Kdybyste to udělali, musela bych ho zase zbořit, ale děkuji za tvoji nabídku.“

Alex nedokázal zakrýt údiv. „Chceš říct, že to je tvoje dílo?“ Na její tváři nebyla ani stopa rozpaků, když mu odpovídala.

„Ano, udělala jsem to já. Trvalo mi to nejméně hodinu. Zem byla tvrdá jako kámen.“

Skot se zdál být zděšený. Pak ji Iain přiměl k vysvětlení. Zvedl jí hlavu tak, aby se mu dívala do tváře, a řekl: „Proč jsi provedla takovou věc?“

Odevzdaně zvedla ramena. „Zdálo se mi, že je to zapotřebí.“ Potřásl hlavou. Pomyslel si, že krutost, ke které se mu právě přiznala, vůbec neodpovídá její povaze. Soudil, že je laskavá, nevinná žena. Zároveň ovšem tvrdohlavá. O tom ho přesvědčila, když rozhodně trvala na tom, že pojede na vlastním koni. Přesto však nevypadala jako někdo, kdo je schopen znesvětit svatou půdu.

„Tohle je tedy hrob tvého otce?“ zeptal se znovu, rozhodnut

dostat se na kloub té podivné hádance.

„Ano,“ odpověděla. „Nemusíš si dělat starosti. Je prázdný.“

„Prázdný?“

„Ano.“

Nehodlala nic dál vysvětlovat. Rozhodl se, že ji nebude nutit. V jeho pažích teď úplně ztuhla. Bylo zřejmé, že ji celá záležitost rozrušuje.

Iain pokynul Alexovi, aby se opět ujal vedení, a pak se se svým koněm zařadil za něj. Jakmile měli hřbitov daleko za sebou, Judith se viditelně ulevilo.

Od té doby už nepromluvili, až když se slunce sklonilo nad obzor a nastal čas utábořit se na noc. Ujeli velký kus cesty. Muži dostali mnohem veselejší náladu, jakmile překročili hranici a ocitli se na skotské půdě.

V okamžiku, kdy se konečně zastavili, byla už Judith velmi vyčerpaná. Iain zpozoroval její únavu, když jí pomáhal z koně. Sotva stála na nohou. Chytil ji kolem pasu, aby se nezhroutila, a vyčkal, až ji nohy opět začnou poslouchat.

Ucítil, že se chvěje. Díval se na ni, ona však klopila oči k zemi. Nezmínila se o své únavě, a tak i on mlčel. Držela se jeho paží, ale jakmile se vzpamatovala a pustila se ho, uvolnil svůj stisk.

Okamžitě se obrátila k jeho hřebci. Pomalu ho obešla a

zamířila k prameni u malé mýtiny, skryté za řadou stromů, jehož si cestou všimla. Iain ji sledoval pohledem a opět byl uchvácen jejím vznešeným držením těla. Pohybuje se jako princezna, pomyslel si. Bože, je tak krásná. A nevinná. Ruměnec, který se jí objevil na tváři při každé maličkosti, hovořil za vše. Okouzlila ho.

Taková žena by se mohla zmocnit jeho srdce. Při tom

pomyšlení Iain strnul a trochu zbledl. Hleděl ke stromům, za nimiž Judith zmizela, a mračil se.

„Co tě tak rozladilo?“ zeptal se za ním Alex.

Iain se opřel paží o sedlo svého koně. „Bláhové myšlenky,“ odpověděl.

Jeho přítel na okamžik pohlédl za stromy, ale pak se opět otočil k Iainovi. „Snad ne bláhové myšlenky o krásné Angličance?“ Iain pokrčil rameny. „Možná,“ připustil.

Alexovi bylo jasné, že je třeba změnit téma. Jeho zeman se při

svých slovech netvářil příliš spokojeně. „Máme ještě dalekou cestu domů,“ podotkl s povzdechem a odvrátil se, aby se postaral o svého koně.

Judith se nezastavila v chůzi, dokud nebyla bezpečně skryta za hradbou stromů. Pak se sesula k zemi a začala se ohmatávat. Bože, tělo ji tak bolelo. Nejhůř na tom byly její zadek a stehna; připadalo jí, jako by na ně dostala pěkných pár ran.

Zvedla se a chvíli se procházela, až si zas uvolnila ztuhlé nohy. Pak si v chladné vodě opláchla obličej a ruce. Hned jí bylo lépe, dokonce pocítila hlad. Rychlým krokem se vydala zpátky na paseku. Slyšela, že muži spolu hovoří, ale jakmile se objevila v jejich blízkosti, všichni umlkli.

Všimla si, že Iain zmizel. Na okamžik se jí zmocnila panika. Ucítila, že se v nitru chvěje, tak na ni zapůsobila jeho nepřítomnost. Pak spatřila jeho hřebce. Strach z ní okamžitě opadl. Skotský válečník by jistě mohl opustit ji, ale svého koně by tu určitě jen tak nenechal.

Ocitla se teď sama v lese se čtyřmi muži, kteří jí byli naprosto cizí. Kdyby se o této situaci doneslo jen slůvko do Anglie, byla by její pověst tatam. Matka by ji snad zabila. Zvláštní bylo, že to pomyšlení Judith příliš netrápilo. Připadalo jí, že už k matce nic necítí. Připomněla si, jak jí strýc Tekel vysvětloval chladný vztah své sestry k jediné dceři lží, že Judith matce neustále připomíná muže, jehož milovala a pak ztratila.

Lži, nic než lži.

„Měla by ses uložit k odpočinku, děvče.“

Judith až poskočila, když se za ní ozval Alexův silný hlas, a ruce jí vylétly k ňadrům. Zhluboka se nadechla, než mu odpověděla. „Musíme se navečeřet, než se uložíme k odpočinku. Cos udělal se zavazadly?“

Alex ukázal na druhou stranu mýtiny. Judith chvatně přešla k vakům, aby z nich vybalila jídlo. Nejprve vytáhla velký plátěný šátek, který také vzala s sebou, a rozprostřela ho na zem. Na něj pak skládala své zásoby. Byly mezi nimi velké vypečené bochníky černého chleba, klíny červeného i žlutého sýra, pořádné kusy soleného vepřového a čerstvá, kyselá zelená jablka.

Když všechno připravila, pozvala muže k jídlu. Chvíli čekala.

Pak si uvědomila, že se s ní nechtějí najíst. Usedla na zem, nohy schovala pod sukni a ruce složila do klína. Sklonila hlavu a dívala se do země, aby nikdo neviděl její ponížení.

Byla to hloupá chyba, že jim nabídla, aby se s ní navečeřeli. Je přece Angličanka a oni jistě nemohou přenést přes srdce, že by měli usednout k večeři vedle ní.

Řekla si, že se nemá za co stydět. Nezachovala se jako neotesaný barbar. Oni ano.

Na mýtinu vstoupil Iain a ihned se zastavil. Jediný pohled na Judith mu řekl, že něco není v pořádku. Tvář jí hořela plamenem. Pak se obrátil ke svým mužům. Alex a Gowrie seděli na zemi na protější straně paseky a zády se opírali o kmeny stromů. Alex byl vzhůru, ale Gowrie vypadal, jako by usnul Brodick, mlčenlivý jako vždy, už tvrdě spal. Byl tak zachumlán do svého plédu, že mu z něj vyčnívala jen kštice plavých vlasů.

Iain si všiml hromady jídla před Judith a uhodl, co se stalo. Povzdechl si, založil ruce za záda a zamířil k ní. Ani na něho nepohlédla. Jakmile zjistila, že se k ní blíží, začala se věnovat uklízení pokrmů. Snažila se zas všechno sbalit zpátky do vaku. Přistoupil k ní a posadil se.

Uchopil jablko. Vytrhla mu je z ruky. Znovu jí je vzal. Jeho troufalost ji tak překvapila, že se neubránila pohledu na něj. V očích mu zářily šibalské jiskřičky. Nechápala, co mu připadá tak zábavného. Zatímco se na něho dívala, ukousl si kousek jablka. Pak se k ní naklonil a jablko jí podal. I ona si ukousla, než si vůbec uvědomila, co dělá.

Náhle se vedle ní objevil Alex. Beze slova se posadil a sáhl do vaku. Vytáhl všechny zásoby, které tam před chvílí vsunula.

Ulomil kus chleba, podal jej Iainovi a mezitím si strčil do úst kus sýra.

Vzápětí se k nim přidružil Gowrie. Judith si vzala jedno jablko

do klína a ostýchavě vysvětlovala, že je chce odložit stranou, aby si je mohl ráno sníst voják, který teď spí.

„Brodick musí být nesmírně unavený, když ani nechtěl jíst,“ podotkla.

Alex pohrdavě odfrkl. „Brodick není unavený, jen paličatý. To jablko si nevezme ani zítra, jsi pro něho prostě Angličanka a tím to

končí. Ne, on…“

Judith se zamračila tak, že se zarazil. Obrátila se k Brodickovi, odhadla vzdálenost k němu a zvedla jablko z klína. „Když říkáš, že si jablko nevezme zítra, bude je muset sníst dnes.“

Měla v úmyslu mrštit jablkem po nevrlém Skotovi, ale když namířila na cíl, Iain ji chytil za ruku.

„To přece neuděláš, že ne?“ řekl.

Nemínil ji pustit. Judith se chvíli vzpouzela, ale pak se vzdala.

„Máš pravdu,“ řekla. „Byla by škoda tak dobrého jablka, skvělého anglického jablka, měla bych dodat, na nevychovaného Skota.“ Odmlčela se a potřásla hlavou. „Nemohu uvěřit, že je spřízněn s Frances Catherine. A teď už můžeš moji ruku pustit, Iaine.“ Zřejmě jí nevěřil. Nakonec ji sice pustil, ale jablko jí vzal. Jeho úsměv překvapil Judith tak, že ani neprotestovala.

„Jistě nechceš, aby se Brodick stal tvým nepřítelem, Judith,“ řekl Alex.

„Ale on už mým nepřítelem je,“ odpověděla. Sotva byla schopná odtrhnout oči od Iaina, když odpovídala jeho příteli.

„Brodick se rozhodl, že mě nebude mít rád ještě dřív, než jsme se setkali, že?“

Nikdo jí neodpověděl. Pak Gowrie začal o něčem jiném. „Když budeš odpovídat útokem vždy, jakmile získáš pocit, že tě někdo nemá rád, budeš muset házet jablky celý den, až se dostaneme na Vysočinu.“

„Skvělými skotskými jablky,“ dobíral si ji Alex.

Judith se na muže zamračila. „Nezajímá mě, kdo mě má rád a kdo ne,“ řekla. „Frances Catherine mě potřebuje. To je jediné, na čem záleží. Na mých pocitech ne.“

„Proč tě potřebuje?“

Tentokrát se ozval Brodick. Judith byla tak překvapena, když na ni zavolal právě on, že se neubránila úsměvu.

Než mohla odpovědět, dodal: „Má přece Patricka.“

„A nás,“ podotkl Alex. „Svou rodinu.“

Obrátila se k němu. „Jsem přesvědčena, že ji taková oddanost těší, ale jste přece jenom muži.“

Iain při jejích slovech udiveně pozvedl obočí. Zjevně nechápal, co chce říct. A nebyl v rozpacích sám. Gowrie a Alex vyhlíželi

stejně zmateně.

„Frances Catherine má mezi příbuznými i ženy,“ prohlásil Gowrie.

„To jistě má,“ přisvědčila Judith.

„Proč tedy potřebuje tebe?“ chtěl vědět Gowrie. Sáhl už po třetím plátku vepřového, ale očima u ní stále hledal odpověď.

„K porodu,“ uhodl Iain.

„Takže si myslí, že bude mít potíže?“ zeptal se zemana Gowrie.

Iain přikývl. „Zdá se.“

Alex zafuněl. Judith jeho neomalenou reakci pominula.

„Frances Catherine má právo dělat si starosti. Není zbabělá, pokud myslíte tohle. Je to jedna z nejstatečnějších žen, jaké jsem kdy potkala. Je silná a…“

„Nemusíš pokračovat,“ přerušil ji s úsměškem Alex. „Všichni

si uvědomujeme, že Frances Catherine má mnohé přednosti. Není třeba ji před námi bránit.“

„Myslí si snad, že zemře?“ zeptal se Gowrie. Vypadal vyděšeně, jako by ho ta myšlenka překvapila právě teď.

Než mu mohla Judith odpovědět, ozval se opět Brodick: „Když si Patrickova žena myslí, že zemře, proč posílá pro tebe, pro Angličanku?“

Obrátila se k postavě zabalené v plédu s hněvivým pohledem. Pak se však odvrátila. Rozhodla se nevšímat si nezdvořilého muže. Může na ni vykřikovat třeba stovky otázek, ona mu neodpoví na žádnou.

Všichni dlouho čekali na Judithino vysvětlení. Ale ona se začala zabývat ukládáním potravin zpět do vaku.

Brodickova zvědavost byla větší než jeho odpor k ní. Nezdvořák však nepřisedl na volný prostor vedle svých druhů.

Šťouchl do Alexe loktem a odstrčil ho z cesty, aby se mohl posadit vedle ní. Poposedla, aby udělala mohutnému muži místo, ale jeho paže se přesto dotýkala její, když se usadil. A neuhnul. Pohlédla na Iaina, co na to říká. Z jeho tváře však nic nevyčetla. Sebral jablko a hodil je po Brodickovi. Judith se stále na Skota nedívala, myslela, že se na ni ještě mračí, ale vzápětí uslyšela, že se zakousl do jablka. Pak na ni Iain zamrkal. Usmála se na něho.

„Mám se tě zeptat ještě jednou, Angličanko?“ zamumlal Brodick plnými ústy.

Pomyslela si, že by měl. „Na co se mě chceš zeptat, Brodicku?“ řekla a snažila se, aby to znělo upřímně.

Vydechl tak silně, že málem převrhl nádoby s jídlem. Judith se musela kousnout do rtu, aby zadržela smích.

„Chceš mě schválně popouzet?“ zeptal se. Přikývla.

Alex i Gowrie se zasmáli. Brodick na ně rozzlobeně pohlédl.

„Jen odpověz na moji otázku,“ vyzval ji. „Když si Frances Catherine myslí, že umře, proč, u sta hromů, posílá právě pro tebe?“

„Tomu bys nerozuměl.“

„Protože jsem Skot?“

Zdálo se, že ji jeho slova pobouřila. „Víš, vždycky mi říkali, že Skotové jsou umínění. Nikdy jsem samozřejmě takovému nesmyslu nevěřila, ale teď, když jsem potkala tebe, mám dojem, že budu muset své mínění změnit.“

„Nedráždi ho,“ varoval ji se smíchem Alex.

„Ano, Brodick se dokáže pěkně rozčilit, když má špatnou náladu,“ řekl Gowrie.

Vytřeštila oči. „Chcete říct, že teď má dobrou náladu?“ Gowrie i Alex zároveň přikývli. Judith se rozesmála. Byla přesvědčena, že s ní žertují.

Oni si mysleli, že přišla o rozum.

„Všechny nás zajímá, proč pro tebe Frances Catherine poslala,“ promluvil Alex, jakmile se utišila.

Přikývla. „Protože mě ještě vůbec neznáte, musím se vám přiznat k některým svým velkým chybám, abyste všechno pochopili. Jsem nesmírně umíněná a také domýšlivá, i když ve

skutečnosti nemám proč. Jsem hříšně zatvrzelá… o tom jsem se už zmiňovala?“

Všichni kromě Iaina kroutili hlavami. Ale Judith hleděla jen na jejich velitele. V jeho očích se objevil hřejivý svit. Blízkost hezkého muže ji poněkud znervózňovala a znemožňovala jí soustředit se. Násilím se musela odtrhnout od jeho očí a zaměřit se na to, co řekne.

Sklopila oči do klína. „Ano, jsem zatvrzelá,“ zašeptala.

„Frances Catherine o mých chybách dobře ví. Vlastně se dá říct, že s nimi počítá.“

„Proč?“ chtěl vědět Brodick.

„Protože si myslí, že zemře,“ vysvětlovala Judith. Slabě povzdechla a dodala: „A já jsem příliš umíněná, než abych jí to dovolila.“

KAPITOLA 3

Nevysmáli se jí. Iain se usmál, ale nikdo jiný nedal na sobě znát žádnou reakci na její hříšné chvástání. Cítila, že se červená. Snažila se zakrýt zjevný příznak rozpaků tím, že začala znovu přerovnávat zásoby.

Nakonec nezbylo žádné jídlo, které by mohla odložit stranou. Jakmile se Brodick pustil do jídla, nezastavil se, dokud v něm nezmizelo poslední sousto.

Judith se omluvila a odešla k potoku, aby si umyla ruce, potřísněné sladkou jablečnou šťávou. Posadila se na travnatý svah u vody a pročesávala si vlasy, až jí hlava mravenčila. Byla vyčerpaná, ale těšila se pohledem na krásnou a mírumilovnou pustinu, která ji obklopovala.

Jakmile slunce opustilo oblohu a zanechalo po sobě jen nazlátlé stíny, přišel za ní Iain. Její vstřícný úsměv ho překvapil. Promluvil o něco drsněji, než bylo jeho zvykem. „Měla bys spát, Judith. Zítřejší den bude pro tebe vyčerpávající.“

„Pro tebe bude také vyčerpávající?“ zeptala se. Vstala, uhladila si zmačkané šaty a vydala se dolů ze svahu. Ve spěchu zapomněla na kartáč. Zakopla o něj, zavrávorala a padala. Iain zareagoval na tak mohutného muže překvapivě rychle. Zachytil ji dřív, než se dotkla země.

Byla zděšena vlastní neobratností. Obrátila se k němu, aby mu poděkovala za pomoc, ale slova se jí zarazila v hrdle a jen na něho

zmateně hleděla. Síla jeho pohledu ji rozechvěla. Vůbec nechápala, proč válečník způsobuje takový chaos v jejím nitru a protože neznala důvod svého zmatku, nedokázala se mu ani ubránit.

„Ne.“

Svou odpověď jen zašeptal. Neměla ponětí, o čem mluví. „Co ne?“ zašeptala i ona.

„Ne, zítřek pro mne nebude vyčerpávající,“ vysvětlil jí. V jeho očích zase zasvítily veselé jiskřičky. Usmál se.

Podlomila se jí kolena. Bože, byl tak hezký. Musela údivem zakroutit hlavou. Násilím se přiměla odvrátit se od něho. Sehnul se a zvedl její kartáč. Měla v úmyslu udělat totéž. Vzápětí se srazili hlavami. Její ruka sáhla po kartáči první. On ji pak sevřel do své.

Teplo jeho prstů vyvolalo v jejím nitru sladké rozechvění. Hleděla na jeho ruku a divila se, jak je veliká. Zdála se jí dvakrát taková jako její. Ucítila i jeho sílu. Mohl by její ruku rozdrtit, kdyby se mu zachtělo, pomyslela si. Energie, která z něho vyzařovala, ji uchvacovala, ale zároveň cítila i jemnost jeho dotyku. Věděla, že by se mohla z jeho sevření snadno vymanit, kdyby chtěla.

Napřímila se zároveň s ním, ale stále ponechávala svou ruku v jeho. Stáli tak chvíli, ale Judith připadala dlouhá jako věčnost. Iain na ni shlížel se zmateným výrazem na tváři. Nevěděla, co si o jeho váhání má myslet. Pak náhle ruku odtrhl. Prudkost jeho pohybu vyvolala v jejím nitru zmatek.

„Vzbuzuješ ve mně rozpaky, Iaine.“

Teprve až dopověděla, uvědomila si, že své myšlenky vyslovila nahlas. Ustoupila a chvatně se rozběhla dolů ze svahu.

Iain se díval za ní. Ruce svíral za zády. Když si uvědomil, že stojí jako zkamenělý, přiměl se je uvolnit.

„Zatraceně,“ zamručel si pro sebe. Toužil po ní. Přiznal si tu pravdu bez váhání. Snažil se omluvit svou touhu, říkal si, že by se líbila každému normálnímu muži. Je to koneckonců zpropadeně krásná dívka, neuvěřitelně něžná a plná ženského půvabu.

Co však Iaina vyvedlo z míry, bylo zjištění, že právě tak on přitahuje ji. Ani to ho však nepotěšilo. Věděl, jak ovládnout svou touhu, ale netušil, jak zvládne její.

Napohled jednoduchý úkol nebyl takový, jak se zdálo.

Iain dospěl k názoru, že nejlepší bude, když se od ní na zbytek

cesty co nejvíce vzdálí. A také si jí nebude všímat.

Když vymyslel tento plán, hned se cítil lépe. Vrátil se do tábora

a zjistil, že Judith už zmizela ve stanu, který pro ni postavili Alex a Gowrie. Iain zamířil ke stromu vedle Brodicka, posadil se a zády se opřel o kmen. Alex i Gowrie už tvrdě spali. Iain si myslel, že i Brodick spí, ale ten k němu náhle promluvil. „Je to Angličanka, Iaine. Uvědom si to.“

Iain rozmrzele pohlédl na přítele. „No a co?“

„Toužíš po ní.“

„Jak ksakru víš, že po ní toužím?“

Rozzlobený tón Iainova hlasu Brodicka nezastrašil. Měl na

srdci Iainovo dobro, a věděl, že jeho druh si uvědomí, jak jsou jeho úmysly upřímné.

„Jestli se ti nepodaří své zalíbení skrýt, Alex a Gowrie je na tobě brzy poznají.“

„Zatraceně, Brodicku…“

„I já po ní toužím.“

Iain byl zděšen. „Nemůžeš ji mít,“ prohlásil, dřív než si uvědomil, co říká.

„Promluvil jsi, jako by ti patřila, Iaine.“

Jeho přítel na zjevnou pravdu neodpověděl. Brodick dlouze povzdechl.

„Myslel jsem, že Angličany nesnášíš, Brodicku,“ podotkl Iain po chvíli mlčení.

„Ano,“ odpověděl Brodick. „Ale když se podívám na ni, ani si na to nevzpomenu. Její oči, to je… úplná pohroma.“

„Zapomeň na to.“

Iainův hlas byl tvrdý jako kus ledu.

Brodick pozvedl obočí při tak rozhodném příkazu. Iain nemínil v rozhovoru pokračovat. Zavřel oči a zhluboka se nadechl.

Nedovedl pochopit vlastní nevoli, když se mu přítel přiznal, že touží po Judith. Zuřil. Zuří vlastně ještě teď. Proč se stará, jestli Brodick tu ženu chce, nebo ne? Na něčem takovém by mu nemělo záležet, ale pouhé pomyšlení, že by se jí někdo dotkl… někdo jiný než on… způsobovalo, že se mu pěnila krev v žilách.

Iain nemohl dlouho usnout. Snažil se udělat si jasno ve své zmatené mysli.

Ráno se jeho nálada příliš nezlepšila. Čekal co nejdéle, než Judith probudil. Během noci spala, jako by ji do vody hodil. Věděl to, protože ji celou dobu pozoroval. Stan skrýval téměř celé její tělo, jen špičky nohou a kotníky trochu vyčnívaly, takže viděl, že se ani nepohnula.

Teprve až byli připraveni koně, zamířil Iain ke stanu, aby Judith probudil. Stáhl kožešiny z tyče a hodil je Alexovi, pak poklekl na jedno koleno a jemně se dotkl Judithina ramene. Zavolal ji jménem.

Ani nevzdechla. Iain jí ramenem mírně zacloumal.

„Panebože, ta ale tvrdě spí, že?“ ozval se Gowrie. Došel k Iainovi a zastavil se nad ním. „Dýchá vůbec?“

Judith konečně otevřela oči. Spatřila mohutné muže naklánějící se nad ní a málem vykřikla. Rychle se však vzpamatovala a nakonec jí uniklo jen tiché, vyplašené zaúpění.

Iain si všiml jejího strachu. Když se ho chytila za ruku, zvedl se a pomohl vstát také jí.

„Je čas vyrazit, Judith,“ řekl. „Měla by ses opláchnout v potoce, aby ses pořádně probrala.“

Přikývla.

Konečně vykročila. Brodick ji však zadržel. Chytil ji za ramena a pomalu ji obrátil, aby mohla pokračovat v cestě správným směrem. Pak ji zas musel pobídnout k pohybu.

Muži se Judithinou rozespalostí velmi bavili, ale žádný z nich se neusmál, dokud nezmizela z dohledu.

„Myslíte, že se zastaví až ve vodě?“ zeptal se Alex.

„Možná se probudí ještě předtím,“ prohlásil se smíchem Gowrie.

Než Judith došla na břeh potoka, její ospalost byla ta tam.

Voda ji pak skutečně osvěžila. Co nejrychleji se umyla a spěchala zpátky do tábora.

Všichni kromě Iaina už byli v sedlech a čekali. Judith nevěděla, ke komu má dnes nasednout. Alex i Gowrie na ni kývali, aby jela s nimi. Iain stál se svým koněm na druhé straně paseky. Dívala se, jak nasedá, a když si jí nevšímal, rozhodla se, že pojede s tím, koho má nablízku – s Alexem.

Iain si během noci umínil, že se bude Judith vyhýbat. Jakmile

však zjistil, že míří k Alexovi, na svůj záměr zcela zapomněl. Právě podávala vojákovi ruku, když se to stalo. Iainův hřebec se najednou ocitl u ní. Velitel ji objal kolem pasu a zvedl si ji k

sobě do klína, aniž by koně zastavil. Neměla ani čas se ho pořádně chytit. Iain pobídl koně vpřed. Uslyšela za sebou hlasitý smích, ale když se pokusila ohlédnout, kterému z vojáků je tak veselo, Iain si ji přivinul k hrudi a nedovolil jí ani se pohnout.

Jeho objetí až bolelo. Nemusela ho však žádat, aby sevření uvolnil. Jakmile se dotkla jeho paže a poddala se mu v náručí, pevný stisk polevil.

Několik dalších hodin bylo pro Judith utrpením. Opustili rozbitou severní cestu a ujížděli, jako by jim bylo v patách celé peklo. Vyčerpávající tempo neustalo, dokud nedorazili do rozervaného horského terénu. Tam museli zpomalit.

Iain dal konečně povel ke krátkému oddechu. Zastavili se na malé mýtině obklopené hustým bodláčím. Pichlavé rostliny byly pokryty zářivými purpurovými a žlutými květy. Judith se okolní krajina zdála být překrásná. Vydala se na procházku po pasece a dávala pozor, aby nešlápla na žádný barevný květ, když náhle ucítila bodnutí v noze. Napadlo ji, že bolest zřejmě způsobil trn v patě, a chtěla si ho vytáhnout, ale neodvážila se, protože muži sledovali každý její pohyb.

Nikomu, zdá se, nebylo příliš do řeči, a tak během krátké přestávky jen zkoumala překvapivě tuhé rostliny a čichala jejich zvláštní vůni.

Pak Judith zamířila k rybníku, o kterém jí pověděl Gowrie, a pořádně se napila chladné vody. Když se vrátila ke skupině, Alex jí podal kus sýra a tlustý krajíc chleba.

Posadila se na ohlazený kámen a pomalu pojídala oběd. Iain

stál s ostatními u koní a hovořili spolu. Občas se podíval směrem k ní, jako by se chtěl ujistit, že je stále tam, kde má být.

Za chvíli dojedla. Mezitím přemýšlela o Iainovi a jeho mužích. Napadlo ji, že o žádném z nich toho moc neví, až na to, že se jedná o příbuzné Frances Catherine. A také věděla, že jsou jí oddaní.

Doufala, že si její drahá přítelkyně uvědomuje, jaké je štěstí, že má kolem sebe tolik milujících lidí. Samozřejmě i oni mohou být šťastní, že mají Frances Catherine v rodině.

Najednou si vzpomněla na jejich první setkání. Tehdy byla

příliš malá, aby jí zůstala v paměti každá podrobnost toho dne, ale v následujících letech otec Frances Catherine často vzpomínal na chvíle, kdy se s Judith poprvé setkal. Tolikrát od něj slyšela historku o včele, která ji bodla, že už ani nevěděla, co jsou její vlastní vzpomínky a co jí řekl on.

Vzpomínala teď na ten nepříjemný zážitek. Podle tatínka Frances Catherine to byla právě ta protivná včela…

„Proč se usmíváš?“

Judith měla zavřené oči a byla tak hluboko pohroužena ve vzpomínkách, že vůbec neslyšela, kdy k ní Alex přistoupil. Otevřela oči a zjistila, že stojí sotva krok od ní.

„Vzpomínala jsem na první den, kdy jsem se setkala s Frances Catherine,“ odpověděla.

„Kdy to bylo?“ chtěl vědět Alex.

Zdálo se, že má upřímný zájem. Usoudila, že se chce dovědět něco o dětství Frances Catherine. Vyprávěla mu, jak se stalo, že se seznámila s přítelkyní, a když se svým příběhem končila, naslouchali jí už i Gowrie a Iain. Alex jí položil několik otázek.

Judith své odpovědi nijak nepřikrašlovala, dokud nepřišlo na řadu povídání o otci Frances Catherine. Podrobně líčila, jak se s tím nádherným člověkem setkala, popsala i to, jak vypadal. Jeho hlas jí připadal srdečný a konejšivý. Iain si všiml, jak se změnil tón jejího vyprávění, zaznamenal, že se alespoň třikrát zmínila, jak k ní byl otec Frances Catherine laskavý. Připadalo mu, jako by ji ten zážitek ještě po letech překvapoval.

„Myslela si Frances Catherine o tvém otci totéž, co ty o jejím?“ zeptal se Gowrie.

„Můj otec tam nebyl.“

Úsměv se z jejího hlasu vytratil. Vstala a zamířila ke stromům, aby tam vyhledala soukromí. „Dopřejte mi ještě pár minut,“ zavolala přes rameno.

Zbytek dne Judith mlčela. Ani během večeře nepromluvila. Gowrie, nejhovornější z mužů, se jí otázal, zda jí něco neschází. Usmála se, poděkovala za starost a omluvila své chování únavou.

Tu noc spali pod širým nebem a stejně tak i následující čtyři

noci. Šestý den cesty byla už Judith zmožena únavou. V chladných

nocích si příliš neodpočinula. S postupem na sever byl vítr čím dál mrazivější. Usnout bylo skoro nemožné, a když přece jen zdřímla, trval její přerušovaný spánek vždy jen pár minut. Stan poskytoval slabou ochranu před ostrým větrem a během noci byly chvíle, kdy měla pocit, že jí chlad proniká až do morku kostí.

Iain byl zrovna tak vyčerpaný. Trval stále na tom, aby jela na koni s ním, ale sotva s ní promluvil.

Dověděla se od Alexe, že Iain se stal nedávno zemanem klanu,

a ta zpráva ji nijak nepřekvapila. Byl rozený vůdce a pomyslela si, že je to jen dobře, protože při své hrdosti by stěží mohl někoho poslouchat. Rád dělal vše po svém. To jí bylo brzy jasné.

„Máš doma nějaké starosti, které tě souží?“ zeptala se jednou, když už jí ticho v průběhu dlouhé cesty začalo drásat nervy. Projížděli právě rozeklaným horským průsmykem a pohybovali se jen pomalu. Judith se k němu obrátila a čekala na odpověď.

„Ne.“

Nic víc ke své odpovědi nedodal.

Další hodina uplynula mlčky. Pak se k ní Iain sklonil a zeptal se: „A ty?“

Nevěděla, o čem mluví. Znovu se k němu obrátila. Jeho ústa byla jen nepatrně vzdálena od jejích. Prudce se odtáhla a otočila zpátky. „Co?“ zašeptala sevřeně.

„Máš doma nějaké trápení, které tě souží?“

„Ne.“

„Překvapilo nás, že ti tvoje rodina dovolila s námi odjet.“ Pokrčila rameny. „Bývá tady v létě tepleji, nebo je tu pořád tak chladno?“ zeptala se ve snaze změnit téma hovoru.

„Je tady zrovna takové počasí jako obvykle,“ odpověděl. Veselí v jeho hlase ji zmátlo. „Nezůstal snad tam u vás nějaký baron, který žádal o tvou ruku, Judith? Zaslíbila ses někomu?“

„Ne.“

Ten člověk nemínil přestat s důvěrnými otázkami.

„Proč ne?“

„To je složité,“ odpověděla. Rychle pak dodala. „Nechci o tom mluvit. Proč nejsi ženatý?“

„Neměl jsem na takové věci čas ani chuť.“

„Já na ně také nemám chuť.“

Zasmál se. Jeho reakce ji tak překvapila, že se k němu znovu otočila. „Proč se směješ?“ zeptala se.

Zatraceně, byl tak přitažlivý, když se smál. V koutcích očí se

mu objevily veselé vějířky a zorničky zajiskřily stříbrem. „A tys se mnou nežertovala?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. Rozesmál se ještě hlasitěji. Nevěděla, co ho k tomu vede. Nechápal to ani Gowrie. Obrátil se v sedle, aby zjistil, co se děje. Tvářil se poněkud udiveně. Judith napadlo, že voják asi není zvyklý slyšet smích svého zemana.

„Na Vysočině nezáleží na tom, má-li žena chuť, nebo ne,“ vysvětloval Iain. „Myslel jsem, že v Anglii je to stejné.“

„Je to stejné,“ řekla. „Žena nemá žádné právo rozhodovat o své budoucnosti.“

„Tak proč…“

„Už jsem přece říkala,“ prohlásila, „že je to složité.“

Iain už nenaléhal. Zanechal otázek. Judith mu byla nesmírně vděčná. Nechtěla hovořit o své rodině. O své budoucnosti nikdy příliš neuvažovala. Ale pochybovala, že by se o její manželství mohla postarat matka. Dosud vlastně byly obě, matka i dcera, majetkem zemana Macleana… pokud ještě žil. Jestli snad už umřel, pak se jejím poručníkem stane strýc Tekel… nebo ne?

Ano, je to velmi složité. Dospěla k názoru, že je příliš unavená, než aby měla chuť o tom přemýšlet. Opřela se o Iaina a zavřela oči. O chvilku později se k ní Iain naklonil a zašeptal: „Asi za hodinu budeme projíždět nepřátelským územím, Judith. Musíš mlčet, dokud ti nedovolím znovu mluvit.“

Věděla, že její bezpečí je v jeho rukách, a tak ihned přikývla na souhlas. Brzy nato usnula. Iain si ji uložil do náruče a nohy jí přehodil na jednu stranu. Její tvář si opřel o rameno.

Pokynul Gowriemu a Alexovi, aby ho předjeli, a Brodickovi dal příkaz zajišťovat skupinu před útokem zezadu.

Pustá oblast, kterou projížděli, byla porostlá křovinami a lučními květy. Zvuk vodopádu, přecházející do mohutného burácení, přehlušoval klapot kopyt jejich koní.

Gowrie náhle přitáhl koně a zvedl do vzduchu pěst. Iain se ihned obrátil k východu a pobídl koně směrem k hustému houští. Ostatní následovali svého vůdce a skryli se v zeleni stromoví.

Z pěšiny, lomící se asi dvacet stop od místa, kde se skrýval Iain s Judith, se ozval smích. Brzy následoval další. Iain napínal uši, aby v rachotu vodopádu uslyšel co nejvíc. Odhadoval, že se blíží skupina asi patnácti Macphersonů. Ruka mu sklouzla k jilci meče. Zatraceně, nejraději by nepřítele překvapil. Je pravděpodobné, že by se mu to podařilo. S Gowriem, Alexem a Brodickem by v takovém případě vítězství nad patnácti nebo dvaceti Macphersony ani nestálo za řeč.

Ovšem napřed se musí postarat o Judithino bezpečí, Iain ji instinktivně objal pevněji kolem pasu. Přivinula se k němu, pak tiše povzdechla. Přiložil jí ruku na ústa. Přitom se probudila. Otevřela oči a překvapeně se na něho zadívala. Ani v té chvíli nespustil ruku z jejích úst. Uvědomila si, že se ocitli na území nepřítele. Na okamžik vytřeštila oči hrůzou. Pak se uklidnila.

Pokud bude s ním, je v bezpečí. Judith nechápala, proč tolik důvěřuje jeho schopnostem, ale v srdci cítila, že by nedopustil, aby jí někdo ublížil.

Uplynula snad půlhodina, než jí konečně ústa uvolnil. Prstem něžně přejel po jejích rtech. Nevěděla, proč to udělal, ale tělem jí přitom projelo příjemné chvění. Pak zakroutil hlavou a ona usoudila, že je to znamení, aby dál mlčela. Kývla, aby viděl, že pochopila.

Musí od něho konečně odtrhnout oči. Žaludek se jí chvěl, srdce zrovna tak, a věděla, že za okamžik se začne červenat, nebude-li schopna zbavit se svých myšlenek. Pomyslela si, že by snad musela zemřít, kdyby měl jen nepatrné tušení, jaké pocity v ní vyvolává. Zavřela oči a opřela se o něho. Oběma rukama ji držel kolem pasu. Nebylo těžké představovat si, že touží po tom, aby ji tak mohl držet, nebylo těžké snít bláhové sny o krásném zemanovi.

Říkala si, že by si neměla takové úvahy připouštět. Není přece tak slabá, aby nedokázala zvládnout své city i své myšlenky. Čekali dál. Když si byl konečně Iain jist, že Macphersonové jsou v bezpečné vzdálenosti od jejich úkrytu, povolil pevné sevření. Jemně zvedl Judithin obličej a přinutil ji, aby na něho pohlédla.

Chtěl jí říct, že hrozba je už zažehnána, ale zapomněl na svůj úmysl, když se setkal s jejím pohledem. Zachvátila ho touha, jakou

nikdy předtím nepoznal. Opustila ho sebevláda. Najednou si uvědomil, že je proti tomuto zalíbení bezmocný. Nemohl odolat touze políbit ji. Pomalu se k ní sklonil, dopřál jí čas, aby se od něho odtáhla, kdyby chtěla. Judith se však nepohnula. Ústy jemně přejel po jejích rtech. Jednou. Dvakrát. Pořád se nehýbala.

Zachtělo se mu vzít si víc. Vzal ji za bradu a vášnivě se přitiskl ústy k jejím rtům. Ztišil její zaúpění. Měl v úmyslu jediným prudkým polibkem učinit vášni konec. Říkal si, že prostě uspokojí svou zvědavost. Pozná, jak chutná, ucítí její hebké rty a dost. Bude nasycen.

Nemělo se to stát, uvědomil si Iain vzápětí. Zdálo se, že se jí nemůže nabažit. Hrome, chutnala tak nádherně! A byla v jeho náruči tak hebká, hřejivá a poddajná. Chtěl ještě víc. Přinutil ji, aby otevřela ústa, a než odhalila jeho záměr, vklouzl jí jazykem do úst a hledal její.

V tom okamžiku se pokusila od něho odtrhnout, ale jen na okamžik. Pak mu ovinula paže kolem pasu a přitiskla se k němu. Jazykem bloudil v jejích ústech, až se třásl touhou. Už se nestyděla. Oplácela mu stejně vášnivým polibkem.

Z hrdla se mu ozvalo tiché zamručení. Judith zasténala. Oba v sobě pocítili vášeň. Jeho ústa se znovu a znovu tiskla k jejím, ale když si uvědomil, že nebude mít klid, dokud se nezmocní celého jejího těla, náhle se zarazil.

Iain byl jako omráčen a zároveň na sebe zuřil. Děsila ho vlastní neschopnost ovládnout se. Dívala se na něho tak zmateně. Rty měla celé naběhlé… a zatoužil ji opět políbit.

Opřel jí hlavu o své rameno, trhl otěžemi a pobídl koně znovu k cestě.

Judith byla teď ráda, že jí nevěnuje pozornost. Ještě se třásla po polibcích, kterými ji zasypal, ještě byla příliš rozrušená uvědoměním, jak na ni zapůsobil. Byl to ten nejkrásnější a zároveň nejděsivější zážitek, jaký v životě měla.

Také ona zatoužila získat víc. Nenapadlo ji však, že totéž cítí i Iain. Neřekl jí jediné slovo, ale prudký pohyb, kterým se od ní odtrhl, a hněv, který se mu objevil v očích, považovala za zcela jasné příznaky toho, že ho nepotěšila.

Náhle pocítila podivný, zneklidňující zmatek. Nejraději by se

rozkřikla na toho ukrutníka, který tak zranil její city a pýchu. Oči se jí naplnily slzami. Zhluboka se nadechla ve snaze nabýt zas rovnováhu. Po krátké chvíli rozrušení trochu polevilo, a když už myslela, že bitvu s vlastními emocemi vyhrála, zranil ji Iain znovu. Zastavil koně u Alexova hnědáka, a než mohla Judith vytušit, co má v úmyslu, hodil ji ten hrubián Alexovi rovnou do klína.

Tak ať. Když s ní už nechce mít nic společného, ona mu oplatí stejným. Snažila se ani na něho nepohlédnout. Pečlivě si urovnala sukni a přitom celou dobu hleděla k zemi a modlila se ke Stvořiteli, aby Iain neviděl, jak se červená. Připadalo jí, že má tvář jako v ohni.

Iain se opět zařadil do čela skupiny. Gowrie pobídl svého koně

za něho, pak následoval Alex s Judith. Brodick opět uzavíral řadu a chránil je zezadu.

„Není ti zima?“ zašeptal jí Alex u ucha. V jeho hlasu zaslechla starost.

„Ne,“ odpověděla.

„Tak proč se třeseš?“

„Protože je mi zima.“

Uvědomila si rozpor ve své odpovědi a tiše povzdechla. Pokud si Alex myslel, že řekla hloupost, byl natolik laskavý, že to nedal najevo. Nepromluvil pak na ni celé dlouhé odpoledne a ona se už také neozvala.

V jeho náručí se jí ale necestovalo příjemně. Zády se několikrát dotkla jeho hrudi, ale nedokázala se uvolnit a pohodlně se o něho opřít.

Za soumraku už byla tak vyčerpaná, že sotva udržela oči otevřené. Zastavili se u pěkného kamenného stavení s doškovou střechou stojícího na úbočí hor. Jižní stěnu domu pokrýval hustý břečťan a od blízké stáje vedla ke dveřím domu úzká pěšina z kamenů.

Na zápraží stál šedovlasý muž s hustým vousem a širokými rameny. Usmíval se na pozdrav a spěchal jim vstříc.

Pak si Judith všimla, že se ve dveřích objevila žena. Stála za svým mužem, ale jakmile vykročil ven, ustoupila do stínu.

„Strávíme zde noc,“ řekl Alex. Sesedl z koně, pak pomohl dolů Judith. „Budeš mít střechu nad hlavou a konečně si pořádně

odpočineš.“

Přikývla. Všimla si, že se Alex chová velmi starostlivě. Když jí pomohl z koně, nepustil ji hned. Věděl, že by upadla. Nezmínil se o jejím politováníhodném stavu a nechal ji, aby se ho přidržela, dokud se jí nepřestaly třást nohy. Držel ji kolem pasu a ona věděla, že cítí, jak se chvěje.

„Ruce pryč, Alexi,“ ozval se za Judith Iainův ostrý hlas. Alex ji okamžitě pustil. Judith se podlomila kolena. Iain ji zachytil v posledním okamžiku. Levou paží ji pevně sevřel kolem pasu a nepříliš jemně si ji přitáhl k sobě. Alex při zemanově rozhněvaném pohledu o krok ustoupil, obrátil se a vykročil k domu. Iain zůstal stát na místě a ještě chvíli Judith objímal. Ramena měla pevně přitisknuta k jeho hrudi. Hlavu klopila k zemi. Byla tak vyčerpaná, že toužila jen zavřít oči a nechat ho, aby ji odnesl dovnitř.

Uvědomovala si však, že by se to nehodilo.

Jak může muž po dlouhé cestě tak nádherně vonět? Cítila z něj pach vzduchu a půdy a mužství. Sálalo z něho teplo. Přitahovalo ji, a když si to uvědomila, napadlo ji, že by se od něho měla odtrhnout.

Mezi nimi je přece taková propast. Judith věděla, že ji drží v náručí jen proto, že potřebuje jeho pomoc. Cítil se za ni zodpovědný a konal prostě svou povinnost.

„Děkuji ti za pomoc,“ řekla. „Můžeš mě pustit. Už jsem se vzpamatovala.“

Pokusila se odsunout jeho paže. On však zamýšlel něco jiného. Mírně se pootočil a pak jí zvedl bradu.

Usmíval se. Nevěděla, co si o tom má myslet. Před okamžikem se choval jako nevrlý medvěd, i když, uvědomovala si, jen vůči Alexovi.

„Pustím tě, až budu chtít,“ vysvětloval jí tichým šeptem. „Ne když mi to dovolíš, Judith.“

Jeho arogance byla nehorázná. „A kdy předpokládáš, že to bude?“ zeptala se. „Smím se tě vůbec zeptat?“

Udiveně zvedl obočí, když slyšel podráždění v jejím hlase. Pak zakroutil hlavou. „Zlobíš se na mne,“ řekl. „Pověz mi proč.“ Pokusila se odtáhnout mu ruku z brady, ale on ji stiskl ještě pevněji.

„Nepustím tě, dokud mi neřekneš, proč se zlobíš,“ řekl jí.

„Líbal jsi mě.“

„I tys mě líbala.“

„Ano,“ připustila. „Nelituji toho. A co ty?“

V jejím hlase i v očích byla výzva. Každý muž by přišel o rozum, kdyby se dal omámit její krásou. To byla jeho jediná myšlenka, když jí odpovídal. „Ani já toho nelituji.“

Rozmrzele na něho pohlédla. „Možná jsi nelitoval, ale teď jistě lituješ, že?“ Pokrčil rameny. Měla pocit, jako by ji udeřil. „Raději se mě už nedotýkej, Iaine.“

„Neopovažuj se mi rozkazovat.“

V jeho hlase se objevil tvrdý tón. Nedbala toho. „Co se týče líbání, mohu dávat příkazy, jaké chci. Nejsem tvůj majetek,“ dodala už klidněji.

Zatvářil se, jako by ji chtěl uškrtit. Pomyslela si, že se k němu asi chovala příliš panovačně. Zdálo se, že Iain je značně nedůtklivý.

„Nemyslela jsem to zle,“ začala. „A vím, že jsi zřejmě zvyklý jednat podle svého, protože jsi přece zeman. Přesto však jako cizinka nemusím poslouchat každý tvůj rozkaz,“ pokračovala mírným hlasem. „V tomto případě jako host…“

Zarazila se při vysvětlování, když začal kroutit hlavou. „Judith, uvědomuješ si, že v době, kdy budeš pod střechou mého bratra, budeš i pod jeho ochranou?“

„Ano.“

Přikývl. A usmál se. Choval se, jako by zvítězil v důležitém sporu, a ona přitom ani nevěděla, o co se přeli.

Pustil ji a odcházel. Rozběhla se za ním. Když ho dostihla, chytila ho za ruku. Rázem se zastavil.

„Ano?“ zeptal se.

„Proč se usmíváš?“

„Protože jsi se mnou souhlasila.“

„V čem?“

Nebylo jejím úmyslem si ho dobírat. Viděl v jejím pohledu jen zmatek. „Než se zas vrátíš do Anglie, nesu za tebe zodpovědnost já. Budeš se tedy řídit mými příkazy,“ řekl a zdůraznil svá slova kývnutím hlavy. „Právě jsi na to přistoupila.“

Zavrtěla hlavou. Je to blázen. Jak proboha mohl z její žádosti, aby ji už nelíbal, dospět k tak podivnému závěru?

„Na nic takového jsem nepřistoupila,“ řekla.

Nepustila jeho ruku. Pochyboval, jestli si uvědomuje, že se ho stále drží. Mohl se jí vytrhnout. Ale neudělal to.

„Řekl jsi mi, že budu pod Patrickovou ochranou,“ připomněla mu. „Takže za mne bude zodpovědný on, Iaine, ne ty.“

„Ano,“ souhlasil. „Ale já jsem zeman, a proto je Patrick zas zodpovědný mně. Už chápeš?“

Vytrhla ruku z jeho sevření. „Chápu, že mi můžeš dávat příkazy ty i Patrick,“ odpověděla. „Porozuměla jsem tomu.“ Usmál se a přikývl. Judith se zasmála. Netušil, co má její reakce znamenat.

Nemusel přemýšlet dlouho.

„Znamená to tedy, že ty i Patrick jste oba zodpovědní za mé jednání?“

Přikývl. „A moje prohřešky budou vašimi prohřešky?“ Založil ruce za zády a zamračil se na ni. „Chceš dělat potíže?“

„Ach, ne, ovšemže ne,“ odpověděla rychle. „Jsem ti vskutku velice vděčná za to, že jsi mi dovolil navštívit svůj domov, a rozhodně netoužím po nějakých nešvarech.“

„Tvůj úsměv ve mně vzbuzuje pochybnosti o tvé upřímnosti,“ poznamenal.

„Usmívám se úplně z jiného důvodu,“ vysvětlovala.

„Uvědomila jsem si, jak jsi nerozumný,“ dodala.

Zatvářil se nevěřícně. „Nejsem ani trochu nerozumný,“ odsekl. Neuvědomila si, že ho právě urazila. „Ano, jsi,“ namítla.

„Ledaže bys mi vysvětlil, jak moje výzva, abys mě nelíbal, souvisí s tvým podivným závěrem.“

„To, jestli tě budu nebo nebudu líbat, se naší debaty vůbec netýká,“ odpověděl. „Nemá to žádný význam.“

Jako by ji udeřil do tváře. Jeho lhostejně pronesená slova ji nesmírně bolela. Nechtěla však, aby poznal, jak jí ublížil. Přikývla, pak se obrátila a vzdalovala se od něho.

Dlouho stál na místě a díval se za ní.

Pak unaveně povzdechl. Judith zatím nepochopila, že už teď je příčinou problémů. Jeho muži z ní nemohou spustit zrak. Ani on

ne.

Byla krásná a všichni muži si to uvědomovali. Ano, to bylo jasné. A pochopitelné. Avšak silný majetnický pud, který vůči ní pociťoval, byl něco úplně jiného. Ani trochu ho nechápal.

Řekl jí, že bude za ni bez výhrad zodpovědný… než se vrátí do Anglie. Málem při těch slovech ztratil dech. Pomyšlení, že ji bude někdy vyprovázet zpátky, se mu ani trochu nelíbilo. Co se to s ním, u sta hromů, děje?

Dokáže vůbec nechat ji odejít?

KAPITOLA 4

Judith se nemohla dočkat, až se ho zbaví. Věděla, že neuvažuje rozumně. Dlouhá, nekonečná cesta ji vyčerpala natolik, že se jí v hlavě všechno pletlo. Musela připustit, že její reakce na Iainova drsná slova byla přemrštěná. Nedokázala si však vysvětlit, proč se její city tak bouří. Uvědomila, si, že dosud cítí osten jeho urážky.

„Judith, pojď sem a přivítej se s Cameronem,“ zavolal na ni Alex.

Všichni se obrátili k ní. Rychle vykročila a zastavila se až před jejich hostitelem. Pozdravila krátkou úklonou a usmála se. Nebylo to pro ni snadné, protože Cameron na ni zíral, jako by se před ním zjevil ďábel… nebo ještě něco horšího. Výraz v jeho tváři nenechával nikoho na pochybách, co o ní soudí. Očividně ho děsila samotná její existence.

Ach, bože, zdálo se jí, že je nad její sílu snést takové přivítání. Tiše povzdechla a řekla: „Přeji ti dobrý večer, pane.“

„Je to Angličanka.“

Cameron vykřikl zjevnou pravdu s takovou vervou, že mu vystoupily žíly na spáncích. Judith promluvila dokonalou gaelštinou, ale neubránila se anglickému přízvuku. Rovněž šaty svědčily o jejím původu. I když plně chápala hanebnou nedůvěru, která vládla mezi Skoty a Angličany, Cameronovo nepřátelství bylo tak nepochopitelné a vášnivé, že ji děsilo. Instinktivně ustoupila o krok, aby se alespoň trochu chránila před jeho hněvem. Vrazila do Iaina. Pokusila se proklouznout kolem něho, ale on postřehl, co má v úmyslu, a zadržel ji. Objal ji kolem ramen a

pevně přitáhl k sobě.

Dlouho stál mlčky. Za okamžik se u něj objevil Alex a zůstal mu stát po boku. Přešel k němu i Gowrie a postavil se na druhou stranu. Nakonec se pohnul i Brodick. Díval se na Iaina, čekal na pokyn, a jakmile se mu ho dostalo, zamířil k nim a zastavil se přímo před Judith.

Tísnila se teď mezi dvěma bojovníky. Pokoušela se vyhlédnout za Brodickovými zády, ale Iain se k ní přitiskl tak, že se nemohla ani hnout.

„Už jsme si všimli, že je Angličanka, Camerone,“ prohlásil Brodick tichým, ale rozhodným hlasem. „Teď bych byl rád, kdyby sis uvědomil, že lady Judith je pod naší ochranou. Doprovázíme ji k nám domů.“

Zdálo se, že starcovo zděšení se pomalu vytrácí. „Ano, ovšem,“ koktal. „Jen mě překvapilo, víte, když jsem slyšel její… hlas, a tak.“

Cameronovi se pohled zemana Maitlanda ani trochu nelíbil. Usoudil, že by měl co nejrychleji změnit své chování. Ustoupil kousek doleva, aby se mohl podívat té Angličance přímo do očí, až se jí bude omlouvat.

Brodick se pohnul zároveň s ním a zabránil mu ve výhledu.

„Jsme u tebe vítáni?“

„Ovšemže jste,“ odpověděl Cameron. Nervózně si projel prsty hřívu bílých vlasů a zoufale si přál, aby si jeho zeman nevšiml, jak se mu třese ruka. Poslední, po čem by toužil, bylo urazit mocného, nemilosrdného muže… protože kdyby se Iaina nějak dotkl, byl by to asi poslední čin, kterého by se na tomto světě dopustil.

Cameron odolal naléhavému nutkání pokřižovat se. Nemohl snést Iainův upřený pohled, proto se raději obrátil k Brodickovi.

Odkašlal si a řekl: „Ode dne, kdy se tvůj bratr oženil s mojí jedinou dcerou, jste u mne vítáni ty i ostatní členové Maitlandova klanu.

Samozřejmě i žena zemana Maitlanda,“ dodal rychle. Pootočil se a zavolal na manželku: „Margaret, přichystej na stůl večeři pro hosty.“

Judith uvažovala, proč nepromluvil Iain, ale jakmile se

Cameron zmínil o tom, že se Brodickův bratr oženil s jeho dcerou, pochopila, proč zeman nechal řešení nepříjemné situace na něm.

Cameron pobídl všechny ke vstupu do domu. Judith zatahala Brodicka za pléd. Okamžitě se k ní zvědavě obrátil. „Děkuji, že ses mě zastal,“ zašeptala.

„Nemusíš mi děkovat, Judith.“ Hlas měl ochraptělý rozpaky.

„Ale ano, musím,“ namítla. „Brodicku, byl bys tak laskav a vysvětlil svým příbuzným, že nejsem Iainova žena? Zdá se, že došlo k nedorozumění.“

Brodick na ni dlouho beze slova hleděl a pak se obrátil k Iainovi.

Proč tak váhá? „Jenom tě žádám, abys uvedl věci na pravou míru,“ řekla.

„Ne.“

„Ne?“ podivila se. „Proč ne?“

Brodick se přímo neusmál, ale v koutcích úst mu nepatrně

cuklo. Zřejmě ho tedy její údiv pobavil. „Protože jsi Iainova žena,“ protáhl.

Potřásla hlavou. „Jak jsi přišel na takovou hloupost? Jsem jenom host…“

Nepokoušela se o další vysvětlování, protože Brodick se otočil a vešel do domu. Judith zůstala stát na místě. Za Brodickem zamířili i Alex a Gowrie. Oba se zeširoka zubili.

Judith se stále nehýbala. Pak ji Iain konečně pustil a pobídl kupředu.

Stála jako vrostlá do země. Sklonil k ní hlavu. „Už můžeš dovnitř.“

„Proč jsi něco neřekl, když o mně Cameron mluvil jako o tvé ženě?“

Pokrčil rameny. „Neměl jsem chuť.“

Samozřejmě lhal. Cameron se sice zmýlil, Judith nebyla jeho žena, ale jemu se ta domněnka zalíbila natolik, že nic nenamítal. Bože, asi je už na konci svých sil, když si připouští tak pošetilé myšlenky. „Jdi dovnitř,“ vyzval ji znovu Iain, tentokrát poněkud drsnějším hlasem, než měl původně v úmyslu.

Zavrtěla hlavou a sklopila oči k zemi.

„Co se děje?“ naléhal. Vzal ji za bradu a přinutil ji, aby zvedla hlavu.

„Nechci jít dovnitř.“

Její hlas zněl velmi žalostně. Snažil se ubránit se úsměvu.

„Proč nechceš?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. Jemně se dotkl její tváře. Věděla, že ji

nepustí, dokud mu nedá řádnou odpověď. „Nechci chodit tam, kde o mne nestojí,“ zašeptala. Jeho úsměv byl plný něhy. Náhle jí bylo do pláče. Oči se jí zamžily. „Jsem nesmírně unavená,“ vymlouvala se.

„Ale to není důvod, proč chceš zůstat venku, že?“

„Už jsem ti vysvětlila… ponížil mě,“ vyhrkla. „Vím, že bych si jeho slova neměla brát osobně. Všichni z Vysočiny nenávidí Angličany a většina Angličanů nenávidí Skoty, i Skoty z pohraničí… a já nenávidím tu nenávist. Je… nesmyslná, Iaine.“ Přikývl na souhlas. Zbavila se alespoň zčásti svého rozhořčení. Bylo těžké dál se zlobit, když se s ní nepřel.

„Vyděsil tě?“

„Vyděsil mě jeho hněv,“ přiznala. „Je naprosto nepochopitelný. Nebo zase přeháním? Jsem tak vyčerpaná, že už ani nevím.“ Byla skutečně vyčerpaná. Nevěnoval jí zřejmě dost pozornosti, jinak by si všiml temných kruhů, které se jí objevily pod očima.

Vzala ho za ruku, když přiznávala, že se cítila být ponížena, a stále se ho držela.

Ano, Judith vyhlížela unaveně a sklíčeně, a zároveň mu připadala nesmírně krásná.

Náhle hrdě napřímila ramena. „Musíš jít do domu. Já budu ráda, budu-li moci zůstat zde.“

Usmál se a vyprostil svou ruku z její. „Ale já bych byl raději, kdybys šla se mnou dovnitř,“ prohlásil.

Už nemínil dál diskutovat. Ovinul jí paži kolem ramen, povzbudivě ji stiskl a vedl ji s sebou směrem ke dveřím.

„Řekla jsi, že se možná chováš příliš přecitlivěle,“ poznamenal cestou. Neřekl, že mu teď spíš připomíná dubovou palici. Její tvrdohlavost se mu docela líbila. Dosud žádná žena neprojevila vůči němu ani náznak nespokojenosti, ale Judith byla úplně jiná než všechny ženy, se kterými se kdy setkal. Dívala se na něho popuzeně každou chvíli, nebo mu to tak alespoň připadalo. Její reakce se však zdály být naprosto upřímné. Nesnažila se na něho udělat dojem a rozhodně neměla v povaze zbaběle ustupovat. Její

smělé chování ho kupodivu jaksi osvěžovalo. S Judith nemusel jednat jako zeman ve vztahu k podřízenému. Skutečnost, že byla cizinka, zřejmě rušila tradice, které musel jako zeman klanu dodržovat.

Iain se marně snažil zapudit otázku, která se mu vtírala do

mysli. „Kdy myslíš, že ses poprvé chovala přecitlivěle?“ zeptal se.

„Když jsi mě políbil.“

Dorazili právě k zápraží, když zašeptala své přiznání. Prudce se zastavil a pevně ji sevřel. „Nerozumím ti,“ řekl. „Proč si to myslíš?“

Cítila, že se jí do tváře žene horko. Vyprostila paži z jeho sevření. „Určitě ses na mne zlobil… pak, a to mě rozzlobilo. Nemělo mi na tom záležet,“ dodala.

Nečekala, co řekne na její bezelstné přiznání. Spěchala dál.

Starší žena, kterou předtím zahlédla stát ve stínu za Cameronem, jí vyšla vstříc. Její úsměv připadal Judith upřímný a napětí, které před chvílí cítila, polevilo. Oplatila jí také úsměvem.

Margaret byla hezká žena. Vrásky kolem očí a v koutcích úst jí mnoho půvabu neubraly. Měla nádherné zelené oči se zlatavým nádechem a husté hnědé vlasy prokvetlé pramínky stříbra spletené do copu. Přestože byla o dobrou stopu vyšší než Judith, nepůsobila hrozivým dojmem. Vyzařovala z ní laskavost.

„Děkuji za dovolení, že smím vkročit do vašeho domu,“ řekla Judith, když se uklonila, jak náleží.

Margaret si otřela ruce do zástěry a také se uklonila. „Než se posadíte ke stolu, budu tu s večeří.“

Judith se nelíbilo, že by měla sedět s muži. Iain se už připojil k ostatním a Cameron se právě nakláněl nad stůl a naléval mu víno. Judith se rázem sevřel žaludek. Rychle se nadechla, aby se uklidnila. Jeden pohár vína přece Iaina nezmění… nebo ano? Tak proč jsou mé reakce tak podivné, říkala si. A neovladatelné.

Žaludek ji pálil, jako by v něm měla oheň. Iain je přece úplně jiný než Tekel. Nezačne být zlý. Nezmění se.

Iain bezděčně zvedl hlavu. Jediný pohled na Judith stačil, aby mu bylo jasné, že něco není v pořádku. Z tváře jí vyprchala barva. Vypadala, jako by se jí zmocnila bůhvíjaká panika. Chtěl se zvednout od stolu a zjistit, co ji trápí. Vtom si uvědomil, že upírá

oči na džbán s vínem.

Co to proboha do ní vjelo?

„Judith? Chtěla by ses napít…“

Prudce zavrtěla hlavou. „Nebyla by po tak vyčerpávajícím dni voda… vhodnější?“

Opřel se o opěradlo židle. Takže jí připadá důležité, co pijí. Neměl nejmenší ponětí proč a myslel, že na tom vůbec nezáleží. Napohled bylo znát, že je rozčilená. Když tedy chce, aby pili vodu, budou pít vodu.

„Ano,“ souhlasil. „Voda nás víc osvěží.“ Ramena jí klesla úlevou.

I Brodick si povšiml jejího chování. „Budeme brzy vstávat, Camerone,“ řekl, ale díval se přitom na Judith. „Vína se napijeme, až přijedeme domů.“

Margaret také vyslechla jejich rozhovor. Přispěchala hned ke stolu se džbánem plným čerstvé vody z pramene. Judith jí pomohla přinést poháry.

„Posaď se a odpočiň si,“ řekla jí Margaret.

„Raději bych ti pomohla,“ odpověděla Judith.

Margaret přikývla. „Přines stolici a usaď se ke krbu. Můžeš míchat maso, které se tam dusí, a já zatím nakrájím chleba.“ Judith si oddechla. Muži teď zaníceně diskutovali a podle toho, jak se chmuřili, usoudila, že zřejmě projednávají důležitou věc. Nechtěla je přerušovat. Nebo spíš nechtěla sedět vedle Camerona, když jediná prázdná židle byla na konci stolu po jeho levici.

Judith si přenesla stolek od stěny ke krbu a dala se do práce, ke které ji Margaret vyzvala. Všimla si, že na ni žena vrhá kradmé pohledy. Bylo zřejmé, že s ní touží promluvit, ale obává se manželových námitek. Sledovala pohledem také Camerona, aby se přesvědčila, jestli jim věnuje pozornost.

„Málokdy máme společnost,“ zašeptala Margaret. Judith přikývla. Margaret se znovu zadívala na manžela a teprve pak se zas obrátila k ní.

„Zajímalo by mě, proč jedeš do Maitlandova domova,“ zašeptala.

Judith se usmála. „Moje přítelkyně se vdala za Maitlanda a žádala mě, abych k ní přijela, jakmile se bude blížit den narození

jejího prvního dítěte,“ odpověděla stejně tichým hlasem.

„Kde jste se poznaly?“ chtěla vědět Margaret.

„Na hraničních slavnostech.“

Margaret přikývla. „Stejné slavnosti pořádáme i na Vysočině, ne však na jaře, ale na podzim.“

„Navštěvovala jsi je?“

„Jezdívali jsme tam, ještě když s námi žila Isabelle,“ odpověděla Margaret. „Pak už Cameron neměl čas,“ dodala a pokrčila rameny. „Vždycky se mi tam líbilo.“

„Slyšela jsem, že se Isabelle provdala za Brodickova bratra,“ řekla Judith. „Bylo to někdy v poslední době?“

„Ne, už je tomu přes čtyři roky,“ odpověděla Margaret.

Z Margaretina hlasu zazníval smutek. Judith přestala míchat směs masa a zvedla hlavu od krbu. I když si byly naprosto cizí, pocítila najednou podivnou touhu ženu utěšit. Vypadala tak osaměle a Judith pocit osamění velmi dobře znala.

„Nemáš čas jezdit na návštěvu ke své dceři?“

„Od svatby jsem svoji Isabelle neviděla,“ odpověděla Margaret. „Maitlandové žijí sami pro sebe. Nevítají u sebe cizince.“

Judith nemohla uvěřit svým uším. „Ty přece nejsi žádná cizinka,“ namítla.

„Isabelle nyní patří Winslowovi. Nebylo by správné žádat, aby nás mohla navštěvovat, a nebylo by ani vhodné požadovat návštěvu u ní.“

Judith zakroutila hlavou. Ještě nikdy neslyšela nic tak nesmyslného. „A poslala vám někdy alespoň zprávu?“

„Kdo by nám ji přinesl?“

Uplynula chvíle mlčení. „Já,“ zašeptala Judith. Margaret pohlédla na manžela a pak se obrátila zpátky k Judith. „Ty bys to pro mne udělala?“

„Ovšem.“

„Bojím se, že to není správné,“ řekla Margaret.

„Jistěže je to správné,“ protestovala Judith. „Nebude to nic těžkého, Margaret. Máš-li nějaké zprávy, které bys chtěla předat Isabelle, slibuji ti, že ji vyhledám a vyřídím jí je. A cestou zpátky do Anglie ti přivezu zas její vzkazy. Možná i s pozváním k

návštěvě,“ dodala.

„Půjdeme se podívat na koně, ženo,“ ozval se hromovým hlasem Cameron. „Nemělo by nám to trvat dlouho. Večeře je hotová?“

„Ano, Camerone,“ odpověděla Margaret. „Než se vrátíte, bude na stole.“

Muži opustili stavení. Cameron za nimi zavřel dveře. „Zdá se mi, že tvůj muž mluví rozzlobeně,“ poznamenala Judith.

„Ale ne, nezlobí se,“ rychle prohlásila Margaret. „Je jen trochu nervózní. Je to přece velká čest hostit v domě zemana Maitlanda. Cameron se tím bude chvástat ještě dva měsíce.“

Margaret postavila na stůl tácy, pak přinesla další džbán vody. Chléb už měla rozkrájený na díly. Judith naložila naběračkou dušené maso do velké dřevěné mísy a postavila ji doprostřed dlouhého stolu.

„Možná by ses během večeře mohla Brodicka zeptat, jak se daří Isabelle,“ navrhla Judith.

Margaret se zatvářila zděšeně. „Mohlo by to ode mne vypadat jako urážka,“ vysvětlovala. „Budu-li se ptát, je-li šťastná, jako bych pochybovala, že se Winslow patřičně stará o její spokojenost. Chápeš, jak je to složité?“

Nic nebylo složité, podle Judithina mínění to bylo jenom směšné. Cítila, že se na Margaret za takové řeči začíná zlobit. Maitlandové zřejmě nemají srdce, když mohou jednat tak krutě. Copak žádný z nich nemá ani trochu pochopení pro blízké příbuzné, jako je matka a otec?

Nevěděla, co by udělala, kdyby se už nikdy nemohla vidět s

tetou Millicent a se strýčkem Herbertem. Při pouhém pomyšlení na to jí stouply slzy do očí.

„Kdyby ses zeptala ty…“ Margaret se na Judith usmála a čekala, zda pochopí.

Judith přikývla. „Brodick by mohl myslet, že neznám způsoby, protože jsem Angličanka.“

„Ano.“

„Ráda se zeptám, Margaret,“ slibovala. „Jsou všechny klany na Vysočině jako Maitlandové? Všechny se tak straní cizinců?“

„Dunbarové a Macleanové ano,“ odpověděla Margaret. „Pokud

jeden s druhým nebojuje, žijí sami pro sebe,“ vysvětlovala. „Půda Dunbarů leží mezi Maitlandy a Macleany a Cameron mi řekl, že neustále bojují kvůli právu na území. Žádný z nich nejezdí na slavnosti, ale ostatní klany ano. Jsou všichni Angličané jako ty?“ Judith se snažila soustředit na Margaretiny otázky. Bylo to obtížné, protože se jí do hlavy stále vracela Margaretina náhodná poznámka, že Macleanové jsou nepřátelé Maitlandů.

„Milady?“ ozvala se Margaret. „Není ti něco?“

„Ach, cítím se výborně,“ odpověděla Judith. „Ptala ses, jestli jsem jako ostatní Angličané, že?“

„Ano,“ přisvědčila Margaret a při pohledu na pobledlou tvář návštěvnice se zamračila.

„Nevím, jsem-li jako ostatní, nebo ne,“ řekla Judith. „Žila jsem vlastně velmi osaměle. Margaret, jak si tady proboha může najít muž ženu, když se klany mezi sebou nestýkají?“

„Ach, mají na to své způsoby,“ odpověděla Margaret.

„Winslow přijel sem k nám, aby koupil grošovanou klisnu. Setkal se s Isabelle a ihned si ji odvedl. Protestovala jsem proti tomu manželství, protože jsem věděla, že svou dceru už neuvidím, ale Cameron mě neposlouchal. Kromě toho, Maitlandovi nemůžeš říct ne, alespoň jsem nikdy neslyšela o někom, kdo by to udělal, naštěstí se Isabelle pomyšlení na sňatek s Winslowem líbilo.“

„Vypadá Winslow stejně jako Brodick?“

„Ano, ale mluví mnohem méně.“

Judith se zasmála. „Pak je zřejmě němý,“ podotkla. „Vždyť Brodick promluví sotva jednou za den.“

Margaret se zakuckala smíchy. „Je to podivné plemeno, tihle Maitlandové, ale na jejich obranu ti povím, že kdyby na Camerony někdo zaútočil nebo kdyby potřebovali opravdovou pomoc, stačilo by zemanu Iainovi říct slovo.

Před svatbou se nám tu a tam ztrácely ovce. Ale jakmile se roznesla zpráva, že se naše Isabelle provdala za muže z Maitlandova klanu, loupení ustalo. A Camerona si všichni začali vážit. Ovšem to, jak tě zpočátku vítal, by ho mohlo o jeho vážnost připravit.“

„Máš na mysli jeho překvapení, že jsem Angličanka?“

„Ano, byl překvapen jako snad ještě nikdy.“

Ženy na sebe pohlédly a daly se do smíchu právě v okamžiku, kdy se muži vrátili do domu. První vešel Iain. Kývl na Margaret, pak se zarazil a na Judith se zamračil. Usoudila, že se mu zřejmě nelíbí, jak se baví. A rozesmála se ještě víc.

„Jdi a usaď se u stolu,“ vyzvala ji Margaret.

„Ty se k nám nepřidáš?“

„Napřed budu podávat jídlo, pak si přisednu.“

Ať si toho všimla, nebo ne, poskytla Judith záminku, aby se nemusela posadit vedle Camerona. Muži zaujali stejná místa jako předtím. Judith zvedla stolek od krbu a přenesla ho na druhou stranu stolu. Pak se vtěsnala mezi Iaina a Brodicka.

Ať již její bezostyšnost válečníky překvapila, nebo ne, nedali to na sobě znát. Brodick ještě o kousek poposedl, aby měla dost místa.

Večeřeli mlčky. Judith počkala, až muži dojedli, a teprve pak začala hovořit o Isabellině životě.

Rozhodla se začít nenápadně. „Margaret, to tvé dušené bylo velmi chutné.“

„Děkuji za pochvalu,“ odpověděla Margaret a zrůžověla. Judith se obrátila k Brodickovi. „Často navštěvuješ svého bratra?“

Voják na ni pohlédl a pokrčil rameny.

„Vídáš se s jeho ženou?“ pokračovala.

Znovu pokrčil rameny. Šťouchla do něj pod stolem nohou. Při její neomalenosti zvedl obočí. „Tys mě kopla?“

Judith se rozhodla, že postupovat jemně nemá smysl. „Ano, kopla jsem tě.“

„Proč?“

Tuto otázku položil Iain. Obrátila se k němu. „Nechtěla jsem, aby Brodick místo odpovědi zas pokrčil rameny. Chtěla jsem ho přimět k hovoru o Isabelle.“

„Ale vždyť tu ženu ani neznáš,“ namítl Iain.

„Chtěla bych se o ní něco dovědět,“ řekla Judith. Iain se tvářil, jako by přišla o rozum. Povzdechla si. Pak začala prsty bubnovat na desku stolu.

„Vyprávěj mi o Isabelle, prosím,“ požádala zase Brodicka. Nedbal na ni.

Opět si vzdychla. „Brodicku, mohl bys jít se mnou na chvíli ven? Chtěla bych ti říci o samotě něco velmi důležitého.“

„Ne.“

Už se neudržela. Znovu ho kopla. Pak se otočila k Iainovi. Brodickova úšklebku si vůbec nevšímala, „Iaine, přikaž prosím Brodickovi, aby se mnou vyšel ven.“

„Ne.“

Opět zabubnovala prsty o stůl a přitom vymýšlela další lest. Zvedla hlavu, zachytila Margaretin žalostný pohled a rozhodla se, že i když bude možná vypadat jako blázen, prosadí svou stůj co stůj.

„Tak dobrá,“ prohlásila. „Promluvím si s Brodickem zítra při cestě. Pojedu s tebou,“ pokračovala s nevinným úsměvem. „A budu pravděpodobně mluvit od východu slunce až do západu, Brodicku, takže teď by sis měl jít raději odpočinout.“

Hrozba zapůsobila. Brodick se odsunul od stolu a vstal. Z jeho zachmuřené tváře sršely blesky. Všem u stolu dával najevo, jak se zlobí.

Judith se nezlobila. Přímo zuřila. Svatá pravda, nemohla se dočkat, až dostane toho nebetyčného ťulpase ven. Přinutila se k úsměvu, a dokonce se jí podařilo pozdravit úklonou hostitele. Pak se obrátila a zamířila ke dveřím. Při odchodu se ještě obrátila a s úsměvem za sebou zavřela.

Když se hnala za Brodickem, ve spěchu zapomněla na okna po stranách dveří.

Margaret a Gowrie seděli ke dveřím zády, ale Iainovi a Alexovi okna poskytovala dobrý výhled ven.

Netřeba dodávat, že všechny posedla zvědavost. Gowrie se pootočil na židli, aby i on viděl, co se bude dít.

Iain upíral oči na Brodicka. Bojovník stál čelem k němu. Nohy měl rozkročené a ruce svíral za zády. Nepokoušel se skrývat před Judith své rozhořčení. Brodick měl vznětlivou povahu.

Iain věděl, že by se Judith ani nedotkl, i kdyby ho kdovíjak rozzlobila, ale mohl by jí ublížit krutými poznámkami.

Iain vyčkával, nebude-li zapotřebí, aby zasáhl. Poslední, co by dnes večer potřeboval, by byla plačící žena v náručí. Věděl, že Brodick dovede nahánět strach skoro stejně jako on sám.

Náhlý Brodickův úsměv ho překvapil. Nemohl uvěřit tomu, co viděl. Ani Alex ne. „Vidíš?“ zašeptal.

Musela Brodickovi pořádně vyčinit, usoudil Iain. Judith měla ruce založené v bok, a když vykročila ke svému protějšku, vypadalo to, že nezastaví. Brodickovi nezbylo, než ustupovat. Vypadal užasle.

Její hlas tlumil vítr a vzdálenost, ale Iainovi bylo jasné, že nešeptá. Ne, křičela, a při její řeči sebou Brodick občas trhl.

Iain se obrátil k Margaret. Rukama si zakrývala ústa, a jakmile si uvědomila, že se na ni dívá, sklopila zrak k desce stolu. Nebyla však dost rychlá. Zahlédl v jejích očích obavy a bylo mu jasné, že má s celou záležitostí něco společného.

Dveře se otevřely. Judith vyloudila na tváři úsměv a spěchala zpět ke stolu. Posadila se, složila ruce do klína a povzdechla si. Brodick vešel za ní. Jakmile se i on usadil na své místo, všichni se k němu obrátili. Judith se zdálo, že už může bez obav na Margaret kývnout. Zároveň na ni mrkla.

Iain její gesto postřehl. Vyvolalo v něm ještě větší zvědavost. Brodick si odkašlal. „Isabelle a Winslow mají dům asi stejně velký, jako je tenhle,“ zabručel. „To rád slyším,“ řekl Cameron. Brodick přikývl. Zdálo se, že se cítí nepříjemně. „Isabelle bude mít brzy dítě.“

Margaret vydechla štěstím. Slzy jí vstoupily do očí. Vztáhla ruku a sevřela manželovu dlaň. „Budeme mít vnoučátko,“ zašeptala.

Cameron přikývl. Judith si všimla, že i jemu se začaly lesknout oči. Obrátil se raději ke svému poháru.

Iain konečně pochopil, co bylo cílem Judithiny hry. Ztropila scénu, obrátila na sebe pozornost, a všechno jen proto, že chtěla, aby se Margaret dověděla, jak se daří její dceři. Judith byla skutečně ušlechtilá. Nikdy by ho nenapadlo, že Isabellini rodiče touží po zprávách o své dcerce, ale cizince to bylo hned jasné a rozhodla se pomoci.

„Chtěli byste, abych vám odpověděl na nějakou otázku o vaší dceři?“ zeptal se Brodick.

Margaret neměla připravenu jen jednu otázku, měla jich v zásobě stovky. Na některé z nich dokonce odpověděli Alex a

Gowrie.

Judith nic nemohlo potěšit více. Jen ji mrzelo, že jediným důvodem, proč ji nakonec Brodick poslechl, byly její výhrůžky, že pojede zítra s ním. Pomyšlení, že by se jí musel dotýkat, ho odpuzovalo víc než rozmluva o soukromých rodinných záležitostech. Co však záleží na jejích pocitech? Radostný výraz na Margaretině tváři přiměřeně vyvažoval Brodickovo nevrlé chování. Ve stavení bylo příjemně teplo, téměř horko. Judith se snažila sledovat hovor, ale byla příliš vyčerpaná. Všimla si, že Cameron chtěl dolít Brodickovi ještě trochu vody, ale džbán byl prázdný.

Judith postavila stolek, na kterém seděla, zpátky ke stěně u krbu a přinesla ke stolu další džbán vody. Cameron jí kývnutím hlavy poděkoval.

Bože, byla tak unavená. Muži se zatím roztáhli do prostoru,

kde předtím seděla, a záda ji bolela tak, že už ani neměla chuť si k nim přisednout. Vrátila se ke stolku u krbu, posadila se a opřela se zády o chladnou kamennou stěnu. Zavřela oči a během několika okamžiků tvrdě spala.

Iain z ní nemohl spustit oči. Byla tak líbezná. Její tvář mu připomínala anděla. Díval se na ni nekonečně dlouho a brzy si všiml, že sedí na stolku téměř bezvládně.

Kývl na Brodicka, aby pokračoval ve vyprávění, které začal, a sám vykročil k Judith. Postavil se vedle ní, zkřížil paže na hrudi a poslouchal Brodickovu historku o Isabelle a Winslowovi. Margaret a Cameron hltali každé jeho slovo. Oba se usmáli, když Brodick poznamenal, že Isabelle dovede velkoryse odpouštět chyby.

Judith v té chvíli ztratila rovnováhu. Upadla by na zem, kdyby

ji Iain nezachytil. Opřel ji znovu zády o zeď, zvedl jí hlavu a opřel si ji o bok.

Uplynula snad hodina, než Iain přikázal, aby hovor ukončili.

„Odjíždíme za rozbřesku, Camerone. Máme před sebou ještě dva dny cesty, než dorazíme domů.“

„Tvoje žena může spát v posteli,“ navrhl Cameron. Promluvil hlasitě, jak bylo jeho zvykem, ale když si uvědomil, že Judith spí, ztišil hlas do šepotu.

„Vyspí se s námi venku,“ řekl Iain. A aby se jeho odmítnutí nezdálo tak příkré, dodal: „Judith by nechtěla, abyste se kvůli ní

vzdávali své postele.“

Margaret ani Cameron proti Iainovu rozhodnutí nic nenamítali, Iain se sklonil, uchopil Judith do náruče a napřímil se.

„Ta dívka už neví o světě,“ podotkl s úsměvem Alex.

„Chtěl bys nějaké pokrývky? Dnes fouká ledový vítr,“ upozorňovala Margaret.

Gowrie otevřel Iainovi dveře.

„Máme všechno, co

potřebujeme.“

Iain vynesl Judith ven, ale vzápětí se zastavil. Obrátil se.

„Děkuji za večeři, Margaret. Moc jsme si pochutnali.“ Slova díků zazněla i jemu samotnému jaksi rozpačitě. Ale Margaret zřejmě potěšila. Tvář jí zčervenala jako pivoňka. I

Cameron se zatvářil, jako by ho někdo pochválil. Hruď se mu nadmula, až se zdálo, že praskne pýchou.

Iain zamířil ke stromům za chlévem. Porost jim poskytne ochranu před větrem a potřebné soukromí. Držel Judith v náručí, zatímco Alex pro ni stavěl přístřešek. Pak poklekl a uložil ji na pléd, který rozprostřel v malém stanu z kožešin.

„Slíbil jsem jí, že dnes bude mít teplou postel v domě,“ podotkl Alex.

Iain zavrtěl hlavou. „Zůstane s námi,“ prohlásil.

Nikdo se nad jeho slovy nepozastavil. Když jejich velitel vytáhl další pléd a přikrýval jím Judith, muži se obrátili a odešli.

Judith vůbec neotevřela oči. Iain přejel hřbetem ruky po její tváři.

„Co mám s tebou dělat?“ zašeptal.

Nečekal na odpověď a žádnou ani nedostal. Judith se zavrtala pod pokrývky a jen tiše zavzdychala.

Nechtělo se mu ji opustit. Přiměl se vstát a cestou k

nejbližšímu stromu si vzal jeden z plédů, které mu připravil Alex. Poškrábal si ramena o kůru stromu, posadil se, opřel se o kmen a zavřel oči.

Uprostřed noci ho probudil nezvyklý zvuk. Uslyšeli ho i ostatní muži.

„Co to proboha bylo?“ zamručel Brodick.

Hluk způsobila Judith. Náhle se probudila a zdálo se jí, že zemře zimou. Roztřásla se a nemohla se chvění zbavit. Zuby jí začaly drkotat, až nakonec všechny probudila.

„Nechtěla jsem tě probudit, Brodicku,“ zvolala. Hlas se jí třásl tak, že málem nebyla schopna vyslovit, co chtěla. „Jenom se třesu zimou.“

„Tobě je chladno, děvče?“ ptal se Alex. V jeho hlase se ozývalo překvapení.

„To jsem přece právě řekla,“ odpověděla.

„Pojď sem,“ vyzval ji Iain poněkud nevrle. Judith odpověděla klidně a stručně. „Ne.“

Usmál se v temnotě. „Pak budu muset přijít já za tebou.“

„Drž se ode mne dál, Iaine Maitlande,“ varovala ho. „A máš-li snad v úmyslu přikázat mi, abych se netřásla zimou, upozorňuji tě, že to nepomůže.“

Zastavil se před jejím stanem. Viděla venku jen špičky jeho

bot, ale vzápětí strhl kožešiny, zničil její útulek a objevil se přímo před ní.

„Tohle ovšem pomohlo,“ zamumlala. Posadila se, aby si ho mohla změřit rozzlobeným pohledem.

Iain ji zas uložil na zem a natáhl se vedle ní. Lehl si na bok a hřál ji teplem svých zad.

Náhle se po její druhé straně objevil Brodick. I on se uložil vedle ní a obrátil se k ní zády. Judith se instinktivně přitiskla k Iainovi. Brodick se však posunul za ní, až se jí zas dotýkal.

Konečně se zahřála. Teplo sálající ze zad obou mužů bylo nádherné. Cítila se skvěle.

„Připadá mi jako kus ledu,“ podotkl Brodick.

Judith se zasmála. Radostný zvuk smíchu vyvolal úsměv na tváři obou mužů.

„Brodicku?“

„Co je?“

Promluvil zas rozmrzele. Nedala se tím znechutit. Už znala

jeho způsoby, věděla, že se durdí jen navenek. Pod drsnou slupkou

však tlouklo laskavé srdce. „Děkuji.“

„Za co?“

„Za to, že jsi byl ochoten vyprávět o Isabelle.“ Brodick jen zabručel. Znovu se rozesmála.

„Judith?“

Přivinula se k Iainovi blíž a řekla: „Ano, Iaine?“

„Přestaň povídat a spi.“

Ráda ho poslechla. Za okamžik opravdu usnula.

Uplynula dlouhá chvíle ticha a pak se znovu ozval Brodick. Chtěl, aby bylo jisté, že Judith spí a neslyší, o čem bude mluvit.

„Vždycky, když má možnost vybrat si, vybere si tebe.“

„Jak to myslíš, Brodicku?“

„Tiskne se teď k tvým zádům, ne k mým. Chce s tebou jezdit. Nevšiml sis, jak smutně se tvářila, když jsi ji dnes přiměl, aby jela s Alexem? Vypadala dočista zoufale.“

Iain se usmál. „Všiml jsem si,“ přiznal. „Ale dává-li přednost mně, je to jen proto, že jsem Patrickův bratr.“

„Je v tom zatraceně víc než jen tohle.“ Iain na poslední poznámku neodpověděl.

Po chvíli promluvil Brodick. „Chci, abys mi něco, řekl, Iaine.“

„A co to má být?“

„Jestli si ji míníš nechat pro sebe, nebo ne.“

„A když ne?“

„Pak ji budu chtít já.“

KAPITOLA 5

Trvalo ještě dva dny, než se dostali na území Maitlandů. Poslední noc strávili v překrásném lese zvaném Údolní vodopády.

Břízy, borovice a duby byly v té oblasti tak mohutné, že koně sotva mohli projít po úzké pěšině mezi nimi. Mlha, spíš bílá než šedivá, na některých místech dosahující do výše pasu, se převalovala v zeleni a dodávala tomuto ráji nádech tajemná.

Judith byla okouzlena. Vkročila do mlhy, až jí byla zcela obklopena. Iain ji sledoval pohledem. Obrátila se, postřehla jeho zájem a zašeptala hlasem naplněným posvátnou úctou, kterou v ní vzbudilo vědomí, že se nalézá na nejkrásnějším místě na zemi.

„Tak si představuji ráj, Iaine,“ řekla.

Zdálo se, že je překvapen, rozhlédl se kolem a pak svým vyzývavým způsobem podotkl: „Možná.“

Bylo zřejmé, že nikdy nevěnoval ani pohled kráse kolem sebe. Dlouze a soustředěně si prohlédl její postavu od hlavy ke špičkám střevíců. Přistoupil k ní, jemně se dotkl její tváře a řekl: „Všímám si všeho.“

Ucítila, že se jí žene červeň do tváří. Obracel se k ní, to bylo jasné. Opravdu si myslel, že je krásná. Byla v příliš velkých rozpacích a nedovedla pohotově odpovědět. On však odvedl její pozornost jiným směrem, když poznamenal, že by se mohla vykoupat.

Byla uchvácena. Voda, proudící v kaskádách po mírném svahu byla ledová, ale ona byla tak ráda, že má příležitost se pořádně umýt, že jí chlad vůbec nevadil. Umyla si i vlasy. Musela si pak zaplést cop ještě vlhký, ale ani to jí nevadilo.

Chtěla vypadat co nejkrásněji, až se znovu setká se svou přítelkyní. Judith byla poněkud naplněna úzkostí z opětného shledání s Frances Catherine. Od poslední schůzky uplynuly téměř čtyři roky. Nebude si její družka myslet, že se příliš změnila… a pokud ano, bude si myslet, že to je změna k horšímu, nebo k lepšímu?

Judith nepřipustila, aby znepokojující myšlenky trvaly dlouho. V duši věděla, že všechno dopadne dobře. Přestala se trápit pošetilými obavami a ve chvíli, kdy dojídali večeři, už netrpělivě přecházela kolem ohně.

„Věděli jste, že Cameronova manželka byla celou noc vzhůru a připravovala pro nás jídlo na cestu?“ prohodila jen tak mimochodem. „Poslala Isabelle její oblíbené vdolky, ale pro nás jich také upekla dost.“

Alex, Gowrie a Brodick seděli v kruhu u ohně. Iain se opíral o vysokou břízu a pozoroval ji. Na její poznámku o Margaret nikdo neodpověděl. Nedala se tím odradit. Nic nemohlo zchladit její nadšení. „Proč jsme dnes rozdělali oheň? Včera jsme žádný neměli,“ poznamenala.

Odpověděl jí Gowrie. „Teď jsme na území Maitlandů. Předtím jsme byli na cizím.“

Vzdechla údivem. „Ta nádherná země patří tobě?“

Alex i Gowrie se usmáli. Brodick se zamračil. „Nemohla bys přestat přecházet kolem ohně? Už jen z pohledu na tebe mě bolí hlava.“

Obdařila Brodicka úsměvem, když ho míjela. „Tak se na mne nedívej,“ vyzvala ho.

Chtěla ho trochu podráždit, ale on ji překvapil úsměvem.

„Proč chvíli nepostojíš?“ zeptal se Iain.

„Jsem příliš vzrušena ze zítřka, než abych mohla klidně sedět. Uplynul dlouhý čas od chvíle, kdy jsem Frances Catherine viděla naposledy, a mám jí tolik co říct. Pochybuji, že dnes budu schopná zamhouřit oko.“

Iain se v duchu sázel, že zamhouří. A měl pravdu. Judith usnula, sotva ulehla a zavřela oči.

Když přišlo ráno, nechtěla, aby ji pobízeli ke spěchu. Upozornila všechny, že si dá na čas, a když se vrátila do tábora,

kde už na ni Iain s ostatními netrpělivě čekali na koních, vyhlížela kouzelně. Oblékla si zářivě modré šaty, které dokonale ladily s výraznou barvou jejích očí. Vlasy si nechala rozpuštěné a husté kadeře jí při každém pohybu poletovaly kolem ramen.

Iainovi se sevřely útroby. Měl pocit, že z ní nedokáže spustit zrak. Nedostatek sebeovládání ho děsil. Kroutil hlavou nad svou slabostí a mračil se na ni za to, že ho dohání k šílenství.

Judith došla na paseku a zastavila se. Iain nechápal, proč váhá, dokud se neotočil a nezjistil, že všichni jeho muži k ní napřahují ruce. Každý ji vybízel, aby nasedla k němu.

„Pojede se mnou.“

Jeho hlas nepřipouštěl žádný odpor. Pomyslela si, že se zlobí, protože jí dnes tak dlouho trvalo, než se připravila.

Pomalu vykročila k němu. „Upozorňovala jsem tě, že dnes budu potřebovat víc času, nemusíš se tedy hned mračit.“ Povzdechl si. „Pro ženu se nesluší, aby se mnou mluvila takovým tónem,“ vysvětloval.

Vytřeštila oči. „Jakým tónem?“

„Panovačným.“

„Já jsem nemluvila panovačně.“

„Ani bys mi neměla odporovat.“

Nedokázala skrýt podráždění. Založila si ruce v bok. „Iaine, chápu, že když jsi zeman, jsi zvyklý lidem kolem sebe poroučet. Ale…“

Nedokončila. Sklonil se k ní, uchopil ji kolem pasu a zvedl ji k sobě do klína. Ale nebyl k ní hrubý. Ne, byla to jeho překvapující rychlost, která způsobila, že zůstala bez dechu.

„Ty a já budeme muset dospět k porozumění,“ prohlásil pevným, rozhodným hlasem.

Obrátil se ke svým druhům. „Jeďte,“ vyzval je. „Dohoníme vás.“

Zatímco čekal, až se jeho muži vzdálí, pokoušela se obrátit se k němu zády. Sevřel ji kolem pasu a beze slov jí dal najevo, aby zůstala, kde je.

Štípla ho do paže, aby povolil stisk. Díval se za svými odjíždějícími společníky, čekal, až budou sami, aby s ní mohl promluvit v soukromí, ale přece jen sevření povolil. Okamžitě se přestala zmítat.

Obrátila se k němu. Toho rána se neoholil. Vypadal trochu neupraveně a velmi, velmi mužně.

Náhle se na ni upřeně zahleděl. Dlouho se dívali jeden

druhému do očí. Napadlo ho, jak ji proboha bude schopen opustit, až se dostanou domů. Ona uvažovala, jak může mít tak dokonalý profil. Pak ji upoutala jeho ústa. Zdálo se, že není schopna popadnout dech. Bůh ji ochraňuj, zatoužila najednou, aby ji políbil. Chtěl ji políbit. Zhluboka se nadechl, aby ovládl své pošetilé nápady. „Judith, naše vzájemná přitažlivost je pravděpodobně způsobena skutečností, že jsme byli celý týden nuceni cestovat ve vzájemné blízkosti. Taková blízkost…“

Okamžitě se začala nad jeho volbou slov pohoršovat. „Máš pocit, že jsi byl nucen trpět mou společnost?“

Nedal se přerušit. „Až se dostaneme do mého sídla, všechno se samozřejmě změní. Tam vládnou určitá pravidla a každý v klanu Maitlandů se drží patřičných zásad.“

„Proč?“

„Aby nedošlo ke zmatku.“

Počkal, až přikývne na souhlas, a pokračoval. Snažil se přitom vyhýbat se pohledu na její rozkošná ústa.

„Zásady, které všichni dodržujeme… nebo spíš patřičná hierarchie byla během této cesty z nutnosti zanedbávána, ale jakmile se dostaneme domů, nebude mezi námi panovat tak neuspořádaný vztah.“

Opět se odmlčel. Předpokládala, že čeká na její souhlas. Nuceně přikývla. Zdálo se, že se mu ulevilo, než se ho ovšem zeptala: „A proč?“

Povzdechl si. „Protože jsem zeman.“

„Už přece vím, že jsi zeman,“ odvětila. „A jsem přesvědčena,

že jsi dobrý zeman. Přesto by mě zajímalo, jak to myslíš. Myslím, že už jsem ti připomněla, že nejsem členkou tvého klanu.“

„A já jsem si jist, že jsem ti vysvětlil, že v době, kdy budeš hostem na mé půdě, budeš se řídit stejnými pravidly jako všichni ostatní.“

Pohladila mu paži. „Pořád se obáváš, že budu působit nesnáze a těžkosti, že?“

Najednou měl chuť ji uškrtit.

„Věř mi, že se budu snažit s každým vycházet v dobrém,“ zašeptala. „Nevyvolám žádné problémy.“

Usmál se. „Nejsem přesvědčen, že to dokážeš. Až si lidé uvědomí, že jsi Angličanka, zatvrdí se proti tobě.“

„To přece není správné, nemyslíš?“

Neměl chuť se s ní přít. „Nejde o to, jestli je to správné. Jenom se snažím tě na to připravit. Jakmile se všichni přenesou přes prvotní překvapení…“

„Chceš snad říci, že nevědí o mém příjezdu?“

„Nepřerušuj mě, když s tebou mluvím,“ přikázal jí. Znovu ho pohladila po paži. „Nezlob se,“ zašeptala. Připadalo mu, že není ani trochu zkroušená. Vzdychl si.

„Patrick, Frances Catherine a členové rady vědí, že přijedeš. Judith, nechci, abys měla potíže s… přizpůsobováním.“ Opravdu začínal mít obavy. A pokoušel se zakrýt je drsným hlasem a hněvivým zamračením. „Jsi velmi laskavý,“ řekla a hlas se jí chvěl dojetím.

Zatvářil se, jako by ho urazila. „Hloupost.“

Judith usoudila, že mu někdy vůbec nerozumí. Shrnula si vlasy dozadu přes rameno, povzdechla si a řekla. „Čeho se vlastně tak

bojíš? Myslíš si, že mě budou považovat za méněcennou?“

„Zpočátku snad ano,“ začal. „Ale jakmile…“

Znovu ho přerušila. „To se mě nedotkne. Už dříve mě považovali za méněcennou. Ne, to mi vadit nebude. Mé city snadno nezraní. Přestaň se tím trápit, prosím.“

Potřásl hlavou. „Ale ano, budeš se cítit ublíženě,“ namítl při vzpomínce na výraz její tváře, když k ní první večer jeho muži nepřisedli na večeři. Odmlčel se a zkoušel si vzpomenout, co jí chtěl vlastně říct. Pak téměř zakřičel: „Kdo si k čertu myslí, že jsi méněcenná?“

„Moje matka,“ odpověděla bez přemýšlení. „Nemám však náladu hovořit o své rodině,“ dodala a energicky kývla hlavou.

„Nemohli bychom už jet?“

„Judith, jen se ti snažím vysvětlit, že kdyby ses dostala do nějakých vážnějších problémů, řekni to Patrickovi. Můj bratr mě vyhledá,“

„Proč nemohu jít prostě rovnou za tebou? Proč musím obtěžovat manžela Frances Catherine?“

„Hierarchie…“ Její úsměv ho zarazil. „Co je ti k smíchu?“ Mírně pokrčila rameny. „Ráda se dovídám, že máš o mne starost.“

„Že se o tebe starám, nemá nic společného s naším sporem,“ řekl jí velmi rozmrzelým hlasem. Úmyslně se choval hrubě, protože chtěl, aby pochopila, jak je důležité, co jí říká. Ksakru, vždyť se snaží uchránit ji před nepříjemnostmi! Ženy mají prý tak křehké cítění, pokud se dají brát vážně Patrickovy poznámky.

Nechtěl Judith rozzlobit. Chtěl, aby se přizpůsobila co nejsnadněji, a věděl, že nebude-li se chovat podle jejich představ, členové klanu jí znepříjemní život. Každý krok se jí stane utrpením. Judith měla pravdu. Bezdůvodná nenávist je nesmyslná. Nebylo by správné, kdyby k ní cítili nenávist jen proto, že je Angličanka, Iain byl však realista a věděl, že o to, co je správné, nepůjde. Půjde o přežití.

Téměř se ho zmocnila touha všemožnými způsoby ji chránit, a kdyby to mělo znamenat děsit ji výhrůžkami, aby pochopila svou prekérní situaci, pak ji tedy bude takto zastrašovat.

„Opravdu je mi jedno, že se na mne mračíš, Iaine. Neudělala jsem nic špatného.“

Bezmocně zavřel oči. Nedala se zastrašit. Bože, jak se mu chtělo smát. „Mluvit s tebou je nesmírně vyčerpávající,“ poznamenal.

„Protože jsem cizinka, nebo protože jsem žena?“

„Asi pro obojí,“ odpověděl. „Nemám velké zkušenosti v hovoru s ženami.“

Užasle na něho pohlédla. „Proč ne?“

Pokrčil rameny. „Zatím to nebylo nutné,“ vysvětloval. Nemohla jeho slovům uvěřit. „Říkáš to, jako by mluvit se ženami bylo utrpení.“

Ušklíbl se. „Je.“

Zřejmě ji právě urazil, ale nevadilo jí to. Jeho úsměv příkrá slova zmírnil. „Jsou ve tvém domově nějaké ženy, s nimiž hovoříš rád?“

„O to teď nejde,“ namítl.

Chtěl se vrátit se k původnímu tématu, ale ona mu to překazila.

„Já vím, já vím,“ mumlala. „I když by se tvá pravidla neměla vztahovat na mne, slibuji, že se pokusím je dodržovat, dokud budu hostem na tvém území. Jsi teď spokojenější?“

„Judith, nestrpím žádné drzosti.“

Jeho hlas byl tichý a nebyla v něm ani stopa hněvu. Prostě jen konstatoval skutečnost. Odpověděla laskavě. „Nechtěla jsem být drzá,“ řekla. „Alespoň ne záměrně.“

Její upřímnost byla zřejmá. Spokojeně přikývl. Pak se znovu pokusil objasnit jí její postavení. „Pokud budeš na mé půdě, budeš poslouchat mé příkazy, protože jen já jsem za tebe zodpovědný.

Chápeš?“

„Chápu, že jsi hříšně majetnický,“ odpověděla. „A přísahámbůh, už začínám mít těch řečí dost.“

Zdálo se, že její poznámka na něho nijak nezapůsobila. Rozhodla se změnit téma. „Iaine, ty nemáš rád společnost, že?“ Proč je k němu tak prostořeká? Nevěděl. „Jen málokterému cizinci je povoleno vstoupit na naši půdu,“ připustil.

„A proč?“

Neměl připravenu odpověď. Nikdy o tom nepřemýšlel. „Tak tomu bylo vždycky,“ podotkl.

„Iaine?“

„Ano?“

„Proč jsi mě políbil?“

Náhlý obrat v hovoru ho překvapil. „Ať do mne hrom uhodí, jestli to vím,“ odvětil.

Tváře jí zrůžověly. „Uhodil by do tebe, kdybys to věděl?“ Nerozuměl, na co se ptá. Bylo mu to vidět na očích. Potlačila rozpaky. Pomyslela si, že tento okamžik samoty bude možná posledním, který budou spolu sdílet, a rozhodla se bezostyšně využít příležitosti. Vztáhla ruku a konečky prstů se dotkla jeho tváře.

„Co to děláš?“ Uchopil její ruku, ale neodstrčil ji.

„Dotýkám se tě,“ odpověděla. Snažila se mluvit nenuceně, ale věděla, že se jí to nedaří. Přesvědčila ji o tom vášeň v jeho tváři.

„Byla jsem zvědavá, jak škrábou tvoje vousy.“ Usmála se. „Teď už to vím.“ Odtáhla ruku a nechala ji klesnout do klína. „Lechtají.“ Cítila se jako blázen, Iain ji jejích zmatených pocitů nezbavil.

Tvářil se, jako by se mu nedostávalo slov. Její smělost ho překvapila. Tiše si povzdechla. Možná si myslí, že je jen opovážlivá holka bez špetky studu. Určitě se tak zachovala. Co se to s ní děje? Nebývá přece tak troufalá.

Pohladila ho po paži, zatímco přemítala, co si asi o ní myslí. Ani si nebyla vědoma, co dělá. On však ano. Jemné gesto, lehké jako dotek motýlích křídel, ho přivádělo k šílenství.

Dívala se mu na bradu a rozpačitě se mu omlouvala. „Obvykle nejsem tak zvědavá ani troufalá.“

„Jak to víš?“

Jeho otázka ji tak vyplašila, že na něho tázavě pohlédla. Dobírá si ji snad?

Vypadala, jako by jí právě zlomil srdce. „Ptal jsem se naprosto vážně, Judith.“ Teď zas jeho prsty pohladily její tvář. Její reakce ho potěšila. Poddala se jeho doteku, instinktivně čekala na víc, jako kotě, které se tulí k ruce, jež je hladí a laská.

„Stále mám v paměti, jak jsi mě políbil, a byla bych ráda, kdybys mě políbil ještě jednou. Je ostudné přiznat něco takového, že? Vedla jsem velmi osamělý…“

Jeho ústa jí zabránila pokračovat. Políbil ji velmi jemně, bez špetky vášně, dokud mu neovinula ruce kolem krku a nezmalátněla

v jeho náruči. Pak už nebyl schopen se ovládat. Jeho polibek byl náhle prudký, žhavý, majetnický. Nesmírně vzrušující. Cítila, jak se v jeho pažích rozplývá. Jeho chuť jí připadala nádherná, dotek jeho jazyka ji nesmírně vzrušoval, i pocit, který se v ní šířil, když se jeho ústa znovu a znovu tiskla k jejím. Líbilo se jí jeho tiché zamručení, které se mu ozvalo hluboko v hrdle, i drsná něha, se kterou ji tiskl v náruči.

Ale nelíbilo se jí, jak se na ni díval, když ji od sebe odtrhl. Byl to stejný výraz, jaký se mu objevil na tváři, když ji políbil poprvé. Srdce jí zběsile bušilo. Jemu také. Slyšela jeho tlukot u ucha.

Polibek na něho zapůsobil snad stejně silně jako na ni. Proto je rozladěný? Zřejmě se mu nelíbí se jí dotýkat.

Taková možnost v ní probudila smutek. A zároveň zmatek. Náhle zatoužila, aby byl od ní na hony daleko. Obrátila se mu v klíně, až se zas zády opírala o jeho hruď. Snažila se mu

vyklouznout z klína. Nedovolil jí to. Sevřel jí boky a hruběji k sobě přitiskl. „Nehýbej se,“ poručil jí. Hlas měl přitom ochraptělý a zlostný.

Myslela, že mu nějak ublížila. „Nezlob se,“ řekla. Klopila oči k zemi. „Neměla jsem tě žádat, abys mě políbil. Už to nikdy neudělám.“

„Opravdu?“

Jako by se mu v hlase zachvíval smích. Ztuhla. Iain měl pocit, že drží na klíně kus ledu. „Judith, pověz mi, co se děje,“ vyzval ji drsným šepotem.

Snad by mu to byla schopná vysvětlit, kdyby se k ní nenaklonil a nedotýkal se bradou její tváře. Tělem jí proběhl záchvěv radosti.

Bože, jak se nenáviděla! Proč se neumí ovládnout v jeho blízkosti?

„Odpověz mi.“

„Vím, že naše společná budoucnost je nemyslitelná,“ začala. Hlas se jí přitom chvěl. „Nejsem úplný blázen, i když vím, že se tak leckdy chovám. Jedinou mojí omluvou, proč jsem si myslela, že moje přitažlivost není nijak nebezpečná, je právě ten důvod.“ Nemluvila ani trochu rozumně. Ji samu vlastní slova popudila.

Rozhněvaně sevřela ruce v pěst.

„Jaký důvod?“ zeptal se.

„Že jsem Angličanka, a ty ne,“ odpověděla. „Teď se však už

necítím bezpečně.“

„Necítíš se se mnou bezpečně?“

Jeho hlas zněl popuzeně. „Nerozumíš mi,“ zašeptala. Pořád klopila oči do klína, aby neviděl její rozpaky. „Myslela jsem, že nemůže nijak uškodit, když se mi líbíš, protože ty jsi zeman a já Angličanka, ale teď jsem dospěla k závěru, že je to nebezpečné. Mohl bys mi zlomit srdce, Iaine Maitlande, kdybych se nebránila. Musíš slíbit, že se ke mně nebudeš přibližovat. Není to… možné.“ Opřel si bradu o její temeno. Vdechoval sladkou vůni jejích vlasů a snažil se zapomenout na to, jak je příjemné držet ji v náruči. „Je to možné,“ zamumlal. „Ale nesmírně složité.“

Neuvědomil si dosah toho, co říká, dokud nedopověděl

poslední slovo. Teprve pak pochopil všechny důsledky. Problémy by mohly narůst do ohromných rozměrů. Usoudil, že potřebuje čas a odstup od Judith, aby si mohl celou věc promyslet.

„Jsem přesvědčena, že by bylo jednodušší, kdybychom si jeden druhého nevšímali,“ navrhla. „Až se dostaneme na tvé sídlo, vrátíš se ke svým důležitým povinnostem a já se budu starat o Frances Catherine. Ano, tak to bude nejlepší, že, Iaine?“

Neodpověděl. Uchopil otěže a pobídl koně do cvalu. Paží chránil oba před větvemi, které stínily úzkou pěšinu. Cítil, že se

Judith chvěje, a jakmile se octli v polích v blízkosti jeho sídla, stáhl ze sedla plášť a přehodil jí ho přes ramena.

Ani jeden z nich nepromluvil slovo. Projížděli nádherným řepkovým polem; oslňující žluť tak zářila do očí, že je musela přivřít před tou krásou. Na úbočí se choulily domky stíněné statnými borovicemi, které pokrývaly svah za nimi. Květy všemožných duhových barev zářily na celé stráni a kolem nich se prostíraly polštáře trávy zelené jako smaragd.

Projeli po klenutém mostě nad jiskřivým potokem, pak začali prudce stoupat do svahu. Vzduch byl prosycen vůní léta. S pachem země se mísila vůně květin.

Skotové, muži i ženy, vyšli ze svých obydlí a sledovali průvod projíždějící kolem nich. Členové klanu byli oděni v plédy stejné barvy, jako měl Iain, a tak poznala, že jsou konečně doma.

Náhle zatoužila co nejdříve spatřit Frances Catherine a sotva vydržela klidně sedět. Obrátila se s úsměvem k Iainovi. Díval se

přímo před sebe a nevšímal si jí.

„Pojedeme rovnou k domu Frances Catherine?“

„Budou čekat na nádvoří nahoře na hřebeni,“ odpověděl.

Při těchto slovech jí nevěnoval jediný pohled. Opět se od něj odvrátila. Nehodlala připustit, aby jí jeho podrážděnost zkazila náladu. Byla okouzlena drsnou krásou přírody kolem sebe a nemohla se dočkat, až se se svými pocity svěří Frances Catherine. Pak se důkladně zadívala na Iainovu tvrz. Bože, jak byla ošklivá! Hrubá kamenná budova stála na vrcholku kopce a nebyla

ani obehnána zdí. Iain se jistě neobával, že do jeho domova vtrhne nepřítel. Usoudila, že by měl dost času, aby se připravil k boji, než by nějaký cizí vetřelec vyšplhal do prudkého kopce.

Šedivá mlha se převalovala kolem obrovité stavby. Hlavní budova měla hranatý tvar a byla ponurá a šedivá jako oblaka na nebi.

Nádvoří vyhlíželo podobně. Bylo špinavější než tráva a omšelé stejně jako otlučené dvoukřídlé dveře do tvrze.

Judith se zahleděla na dav lidí, sbírající se před ní. Muži kynuli Iainovi, ale ženy na jejich příjezd nijak nereagovaly. Většinou zůstávaly stát za svými muži, mlčely, dívaly se a vyčkávaly.

Judith hledala pohledem Frances Catherine. Vůbec nebyla naplněna úzkostí, dokud neobjevila svou dávnou družku a nepohlédla jí do tváře.

Frances Catherine měla slzy na krajíčku. Její tvář byla bledá

jako smrt. Očividně se bála. Judith nechápala důvod jejího strachu, ale úzkost její přítelkyně se brzy přenesla i na ni.

Iain zastavil koně. Gowrie, Alex a Brodick učinili totéž.

Frances Catherine postoupila o krok kupředu. Muž stojící vedle ní ji uchopil pod paží a přinutil zůstat na místě.

Judith se obrátila k Patricku Maitlandovi. Poznala ho okamžitě. Velmi se podobal Iainovi, a přestože byl štíhlejší tělesné konstrukce, mračil se stejně výhružně, jak to míval ve zvyku Iain.

I on vypadal znepokojeně. Když pohlédl na svou ženu, Judith si uvědomila, že má o ni starost.

Její přítelkyně křečovitě svírala ruce. Dlouho hleděla na Judith, pak udělala další váhavý krok vpřed. Tentokrát ji Patrick nezastavil.

Byl to velmi nepříjemný okamžik, protože okolní hlouček je napjatě sledoval. „Čeho se Frances Catherine bojí?“ zašeptala Judith Iainovi.

Sklonil se k jejímu uchu a odpověděl jí také otázkou. „Čeho se bojíš ty?“

Chystala se popřít jeho slova, ale zároveň si uvědomila, že se pevně drží jeho paže. Svírala ho tak křečovitě, že se mu podařilo jen stěží se vymanit.

Povzbudivě jí ruku stiskl a sesedl z koně. Kývl Patrickovi na pozdrav, obrátil se a pomohl Judith dolů na zem.

Už na něho nepohlédla. Obrátila se a pomalým krokem zamířila ke své přítelkyni. Několik kroků od ní se zastavila. Nevěděla, co říct, aby zbavila strachu Frances Catherine i sebe.

Vzpomněla si, že když byly malé a některá z nich se dala do pláče, druhá se k ní ihned přidala. Ta vzpomínka vyvolala další a brzy jí bylo jasné, co říct nejmilejší družce na přivítanou.

Zadívala se na vypouklé břicho Frances Catherine. Postoupila ještě o krok a pohlédla jí do očí. Tiše zašeptala, aby si byla jistá, že ji uslyší jen její přítelkyně: „Vzpomínám si, že jsme si slíbily, že nikdy nepřijmeme číši vína, kterou nám nabídne nějaký muž. Když se na tebe dívám, Frances Catherine, zdá se mi, že tys svůj slib porušila.“

KAPITOLA 6

Frances Catherine tiše zaúpěla. Oči se jí rozšířily úžasem. Pak se dala do smíchu a vrhla se Judith do náruče. Vzpomněla si, jak byla sebevědomá a přesvědčená o své pravdě, když svěřovala

Judith, že žena může otěhotnět, napije-li se z číše, do níž plivl muž. Sotva objala svou přítelkyni, zmáčela ji slzami. Obě ženy se smály a plakaly zároveň a skupina lidí kolem nich si myslela, že snad přišly o rozum.

Z Patricka vyprchaly obavy i napětí. Obrátil se k Iainovi a kývl hlavou. Bratr mu odpověděl stejným gestem.

Cesta stála za všechno trápení, usoudil Patrick. Založil ruce za zády a čekal, až si jeho žena opět vzpomene na zdvořilé způsoby. Radost v její tváři zcela omlouvala pošetilé chování. A, bože, jak

mu chyběl její smích! Málem se mu zachtělo vzít Angličanku do náruče a stisknout ji stejně pevně, jako ji objímala jeho žena, aby jí dal najevo, jak velice si váží její oddanosti.

Musel však ještě chvíli počkat, než se jeho žena vzpamatovala. Obě přítelkyně mluvily jedna přes druhou, kladly si spoustu otázek a hned si na ně odpovídaly. Vytvářely obraz radostného zmatku.

Iaina jejich setkání potěšilo stejně jako bratra. Byl však zároveň poněkud překvapen, protože až do tohoto okamžiku si

neuvědomoval, že ženy se mohou stát tak oddanými přítelkyněmi. Síla svazku mezi Judith a Frances Catherine byla vskutku nezvyklá. Uchvátila ho. Vzpomněl si, jak mu Judith vyprávěla, že se spřátelily dříve, než byly tak velké, aby chápaly, že by se měly nenávidět. Uvědomil si, že obdivuje obě ještě víc proto, že jejich vzájemná oddanost přetrvala i časy, kdy bylo oběma vštěpováno, že si nesmějí důvěřovat… a přátelit se.

Judith si uvědomila dříve než Frances Catherine, že je sledují diváci. „Musíme toho tolik dohánět,“ řekla. „Ale nejprve bych chtěla poděkovat Iainovi a ostatním za to, že mě k tobě přivedli.“

Frances Catherine ji chytila za ruku. „Napřed tě musím

představit svému muži,“ řekla. Obrátila se s úsměvem k Patrickovi.

„To je Judith.“

Patrickův úsměv byl navlas podobný Iainovu. „Už jsem pochopil,“ řekl manželce. „Jsem rád, že se s tebou setkávám, Judith.“

Byla by se bývala zdvořile uklonila, kdyby ji Frances Catherine pustila. Ale takhle se mohla jen usmát. „A já jsem ráda, že jsem zde, Patricku. Děkuji ti za pozvání.“

Pak se obrátila k Iainovi. Držel otěže svého koně a právě

vykročil ke stájím. Judith se vytrhla Frances Catherine, slíbila jí, že se hned vrátí, a spěchala za svým průvodcem. „Iaine, počkej prosím,“ zvolala. „Chci ti poděkovat.“

Ani se nezastavil, jen se ohlédl. Krátce kývl hlavou a pokračoval v cestě. Poděkovala i Alexovi, Gowriemu a Brodickovi, když ji míjeli. Odpověděli jí stejně. Krátce a odměřeně.

Judith si říkala, že by od nich neměla očekávat víc. Splnili svou povinnost a konečně se jí zbavili. Nepřestala se usmívat a obrátila

se zpátky. Když procházela kolem skupiny žen, zaslechla zašeptání; „Dobrotivý bože, myslím, že je to Angličanka, ale to přece nemůže být pravda?“ Kdyby Judith neprozradily její šaty, určitě by ji odhalil přízvuk v řeči.

Kráčela zpátky k Frances Catherine a přitom se usmívala na zírající ženy. „Ano, jsem Angličanka.“

Jedna žena zůstala stát s otevřenými ústy. Judith potlačila nutkání zasmát se, protože cítila, že by bylo velmi nevychované dávat najevo pobavení nad zjevnými rozpaky někoho jiného.

Jakmile došla ke své přítelkyni, řekla: „Zdá se, že všichni jsou mou přítomností nadšeni.“

Frances Catherine se rozesmála. Patrick zareagoval opačně. Zcela jistě myslel, že svou poznámku míní vážně. „Judith, nemyslím, že nadšeni je to pravé slovo. Vlastně bych se vsadil, že jsou…“

Pohlédl na manželku, aby mu pomohla najít ohleduplný výraz. Frances Catherine mu však nijak neporadila. Nemohla se přestat smát.

Judith se na Patricka usmála. „Nebylo by lépe říct ‚otřeseni‘?“

„Ne,“ prohlásila Frances Catherine. „Pobouřeni, rozhořčeni, znechuceni nebo…“

„Dost,“ přerušil je tichým, výhrůžným hlasem Patrick. Ale jiskřičky v jeho očích říkaly, že se ve skutečnosti nezlobí. „Takže jsi se mnou žertovala, když jsi říkala…“

Judith přikývla. „Ano, žertovala jsem. Vím, že zde nejsem vítána, Iain mě už varoval.“

Než mohl Patrick cokoliv podotknout, zavolal na něho postarší bojovník. Uklonil se tedy Frances Catherine a Judith a zamířil k hloučku mužů postávajících u schodiště k tvrzi. Frances Catherine vzala Judith pod paží a vydaly se dolů po svahu.

„Budeš bydlet v našem domě,“ vysvětlovala. „Je tam možná trochu těsno, ale chci tě mít nablízku.“

„Je ve vašem domku víc než jedna místnost?“

„Ne. Patrick chce přistavět další, až se narodí maličké.“ Patrick vykročil za nimi. Jeho zachmuřený výraz vzbuzoval v Judith přesvědčení, že už musel její pobyt před ostatními muži obhajovat.

„Budeš mít nějaké nepříjemnosti, Patricku, protože jsi mě sem pozval?“

Neodpověděl jí přímo. „Zvyknou si na tebe.“

Došli k domku. Stál v řadě hned na začátku. Kolem průčelí

byly vysázeny květiny, některé růžové, jiné červené, a kámen zářil neposkvrněnou bělobou.

Po obou stranách dveří bylo čtvercové okno. Místnost uvnitř byla stejně příjemná jako prostor před domem. Uprostřed jedné stěny se tyčil kamenný

krb. Mohutná postel pokrytá

pestrobarevnou přikrývkou měla místo u protější zdi a kulatý stůl se šesti stolicemi vyplňoval zbytek prostoru. U dveří stál stojan s umyvadlem.

„Do setmění přineseme polní lůžko,“ slibovala Frances Catherine.

Patrick přikývl na souhlas, ale zdálo se, že ho takové uspořádání příliš netěší. Tvářil se však odevzdaně.

Bylo to ožehavé téma, ale museli ho rozřešit co nejdříve. Judith přistoupila ke stolu a posadila se. „Patricku, prosím, neodcházej ještě,“ zavolala, když se vracel ke dveřím. „Ráda bych si s tebou promluvila o uspořádání na noc.“

Obrátil se, opřel se o dveře, zkřížil paže na hrudi a čekal na vysvětlení. Myslel si, že mu hodlá navrhnout, aby si našel místo někde jinde, zatímco ona se usídlí tady, a už se připravoval na manželčino zklamání, až Judithin návrh odmítne. Třebaže teď nebyla vhodná doba na intimní styk s Frances Catherine, pořád se po celou noc těšil z její blízkosti a přisámbůh, neměl v úmyslu se jí vzdát.

Přiznal si ovšem, že se mu to podaří jen v případě, když na

něho Frances neobrátí oči naplněné slzami. Pak se vzdá všeho, jen aby jí udělal radost.

Judith se zarazila, když zpozorovala, jak pochmurně se Patrick tváří. Zdálo se, že manžel Frances Catherine má stejně nevrlou povahu jako Iain. Přesto se jí však líbil: z pohledu, kterým se díval na svou ženu, bylo zřejmé, jak ji miluje.

Sepjala ruce. „Nezdá se mi vhodné, abych zde zůstávala s vámi. Oba byste měli mít každou noc své soukromí,“ dodala

chvatně, když se jí zdálo, že Frances Catherine se chystá protestovat. „Prosím, nezlob se,“ řekla. „Ale myslím, že muž a žena by měli trávit noc spolu. Není někde nablízku místo, kde bych mohla zůstat?“

Frances Catherine energicky kroutila hlavou, ale Patrick promluvil. „Jeden domek o kousek dál je prázdný. Je menší než náš, ale jsem přesvědčen, že by ti stačil.“

„Patricku, chci, aby zůstala s námi.“

„Právě vysvětlila, že nechce, lásko. Nechej ji, ať činí, jak uzná za vhodné.“

Judith byla v rozpacích. „Není to proto, že bych nechtěla zůstat…“

„Tak vidíš! Přece jen chce…“

„Frances Catherine, v tomto sporu neustoupím,“ prohlásila Judith. Kývla přitom rozhodně hlavou.

„Proč?“

„Protože je řada na mně,“ vysvětlovala. „Ty možná zvítězíš v dalším sporu.“

„Bože, jak jsi paličatá! Tak dobrá. Můžeš zůstat v Elmontově domě. Pomohu ti ho upravit, aby ses cítila pohodlně.“

„Nic takového neuděláš,“ vložil se do hovoru Patrick. „Musíš se šetřit, ženo. O pohodlí tvé přítelkyně se postarám sám.“ Patrick teď vypadal mnohem spokojeněji. Judith usoudila, že se mu ulevilo, když se rozhodla spát jinde. Dokonce se na ni

usmál. I ona se na něho usmála. „Jen doufám, že tam Elmont nyní nebydlí a nebude mu to vadit.“

„Zemřel,“ řekl Patrick. „Rozhodně mu to vadit nebude.“ Frances Catherine potřásla hlavou nad řečí svého manžela. Ten na ni zamrkal a vyšel z domu „Můj manžel se nechtěl vyjádřit tak neomaleně, ale Elmont byl velmi starý, když zemřel, a odešel z tohoto světa v pokoji. Patrick jen trochu žertoval. Myslím, že sis získala jeho sympatie, Judith.“

„Velmi ho miluješ, že, Frances Catherine?“

„Ach, ano,“ odpověděla její přítelkyně. Usedla ke stolu a strávily pak dobrou hodinu vyprávěním o jejím muži. Frances Catherine líčila Judith, jak se seznámili, jak jí byl neúnavně v patách, a nakonec vyjmenovala snad stovku jeho dobrých

vlastností.

Zdálo se, že jedinou věcí, kterou nedovede, je chodit po vodě… alepoň zatím, jak musela Judith podotknout, když se Frances odmlčela, aby se nadechla.

Frances Catherine se rozesmála. „Jsem tak šťastná, že jsi tady.“

„Nevadí ti, že chci spát někde jinde?“

„Ne, ovšemže ne. Kromě toho, budeš dost blízko, abys slyšela mé volání, kdybych tě potřebovala. Nesmím zanedbávat Patricka. Můj manžel se snadno urazí, když se mu zdá, že mu nevěnuji dost pozornosti.“

Judith přemáhala smích. Patrick byla prostě typický muž. Myšlenka, že by se mohl urazit, ji vskutku pobavila.

„Podobá se svému bratrovi.“

„Trochu snad,“ přisvědčila Frances Catherine. „Ale je mnohem hezčí.“

Judith měla úplně opačný názor. Iain byl přece mnohem hezčí než Patrick. Ženin názor na mužův vzhled je zřejmě ovlivněn láskou, usoudila.

„Patrick je úžasně jemný a něžný.“

„Iain také,“ podotkla Judith, než si uvědomila, co říká. Její přítelkyně ji okamžitě chytila za slovo. „A jak víš, že je Iain něžný?“

„Políbil mě.“ Své přiznání jen zašeptala a vzápětí ucítila, že se jí žene ruměnec do tváří. Sklopila oči. „Dvakrát.“ Frances Catherine strnula. „A tys mu polibek oplatila?“

„Ano.“

„Už rozumím.“

Judith zavrtěla hlavou. „Ne, nechápeš,“ namítala. „Přitahovali jsme jeden druhého. Nejsem si jistá proč, ale na tom teď nesejde. Přitažlivost pominula. Opravdu,“ dodala, když viděla nedůvěřivý pohled své přítelkyně.

Frances Catherine jí nevěřila. Kroutila hlavou. „Vím, proč ho přitahuješ,“ řekla.

„Proč?“

Frances Catherine obrátila oči k nebi. „Svatá pravda, nemáš v sobě kouska marnivosti. Podívala ses někdy na sebe do zrcadla? Jsi krásná, Judith.“ Odmlčela se a dramaticky povzdechla. „A nikdo se

neobtěžoval, aby ti to řekl.“

„To není pravda,“ protestovala Judith. „Millicent a Herbert mi často lichotili. Dávali mi znát, jak mě milují.“

„Ano,“ souhlasila Frances Catherine. „Ale ta, od níž jsi potřebovala nejvíc lásky, se k tobě obrátila zády.“

„Nemluv takhle, Frances Catherine,“ žádala Judith. „Matka nemůže za to, jaká je.“

Frances Catherine zasupěla. „Tekel se pořád každý večer opíjí?“

Judith přikývla. „Pije už i přes den,“ řekla.

„Co myslíš, že by se s tebou stalo, kdybys neměla tetu Millicent a strýčka Herberta, kteří tě chránili, když jsi byla tak mladá a zranitelná? Přemýšlím teď o takových věcech víc, když čekám vlastní dítě.“

Judith nevěděla, co má na její slova odpovědět. Její mlčení přítelkyni napovědělo, že by měla tón zmírnit.

„Měla jsi velké starosti s odjezdem?“ zeptala se Frances Catherine. „Bála jsem se o tebe, protože jsem tušila, že jsi zřejmě nucena žít v Tekelově sídle. Bývala jsi u něho vždy šest měsíců v roce a já jsem si nemohla vzpomenout, kdy to období končí. Moc jsem se proto trápila.“

„Byla jsem u Tekela, ale s odjezdem jsem neměla potíže,“ odpověděla Judith. „Matka už odjela do Londýna na královský dvůr.“

„A Tekel?“

„Byl namol opilý, když jsem mu řekla, kam se chystám. Nejsem si jista, jestli si to druhý den ráno vůbec pamatoval. Millicent a Herbert mu o mé cestě ještě řeknou, bude-li třeba.“ Nechtěla už dál mluvit o své rodině. V očích Frances Catherine viděla smutek a byla odhodlána zjistit jeho příčinu.

„Cítíš se dobře? Kdy se má děťátko narodit?“

„Cítím se neohrabaná,“ odpověděla Frances Catherine. „A myslím, že uplyne ještě osm nebo devět týdnů, než přijde jeho čas.“

Judith stiskla přítelkyni ruku. „Pověz mi, co se děje.“ Nemusela vysvětlovat, co má na mysli. Její družka chápala, co jí leží na srdci. „Kdyby nebylo Patricka, nevydržela bych tady.“

Prudkost v hlase Frances Catherine napověděla Judith, že své zoufalství nepřehání. „Chybí ti otec a bratři?“

„Ach, ano,“ odpověděla. „Neustále.“

„Pak tedy požádej Patricka, aby se za nimi vypravil a přivezl je sem na návštěvu.“

Frances Catherine zavrtěla hlavou. „Už nemohu chtít něco takového,“ zašeptala. „Jen kvůli tvému příjezdu jsme museli žádat o svolení radu starších.“

Judith chtěla vysvětlení a její družka jí vylíčila všechny podrobnosti o postavení a moci rady. Vyprávěla Judith, jak Iain zasáhl, když se rada chystala její žádost zamítnout, a jak ji během celého slyšení sužovaly obavy.

„Vůbec nechápu, proč ses musela rady dovolovat,“ řekla Judith. „I když jsem Angličanka, nechápu, proč museli s mým příjezdem souhlasit.“

„Většina Maitlandů má pádný důvod Angličany nenávidět,“ vysvětlovala Frances Catherine. „V bojích s nimi ztratili rodiny a přátele. Nenávidí také krále Jana.“

Judith odevzdaně pokrčila rameny. „Musím říct, že i většina baronů v Anglii krále nenávidí.“ Odolala nutkání pokřižovat se, aby se nedostala do pekel za hanobení svého vladaře. „Je sobecký a nadělal už mnoho strašlivých panovnických chyb, jak mi alespoň říkal strýc Herbert.“

„Víš, že tvůj král byl zaslíben Skotce, a pak závazek zrušil?“

„O tom jsem neslyšela, ale nepřekvapuje mě to. Frances Catherine, co jsi myslela tím, když jsi řekla, že nemůžeš Patricka o nic žádat? Proč sem nemůže přivést tvého otce?“

„Maitlandové nemají rádi cizince,“ odpověděla. „Mě také nenávidí.“

Měla hlas jako dítě, když vyhrkla tato slova. Judith si pomyslela, že příčinou jejího citového zmatku je její choulostivý stav. „Jsem přesvědčena, že tě mají všichni rádi.“

„Nevymyslela jsem si to,“ namítla Frances Catherine. „Ženy si myslí, že jsem zhýčkaná a zvyklá dělat si, co chci.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Řekla mi to jedna porodní bába.“ Po tvářích Frances Catherine se kutálely slzy. Setřela je hřbetem ruky. „Trápím se

proto. Trápím se kvůli tobě. Vím, že bylo ode mne sobecké zvát tě k nám.“

„Před lety jsem ti dala své slovo, že přijedu,“ připomněla jí Judith. „Mrzelo by mě, kdybys pro mne neposlala. Neříkej takové hlouposti.“

„Ale slib, ke kterému jsem tě přiměla… byl vyřčen ještě

předtím, než jsem se ocitla zde,“ koktala Frances. „Zdejší lidé jsou tak… chladní. Bojím se, že tě budou urážet.“

Judith se potěšeně usmála, že se její přítelkyně stará o to, aby

se cítila dobře. „Frances Catherine, bylas zde vždycky tak osamělá, nebo jsi začala nenávidět své okolí, až jsi otěhotněla?“

Její přítelkyně dlouho zvažovala odpověď. „Zpočátku jsem

byla šťastná, ale brzy mi bylo jasné, že se sem nehodím. Cítím se méněcenná. Jsem vdaná už tři roky, a pořád mě nepovažují za jednu z Maitlandů.“

„Proč ne?“

„Snad proto, že jsem vyrostla na hranici,“ odpověděla.

„Myslím, že to je částečný důvod. Patrick se měl oženit s jinou dívkou. Nepožádal sice o ni, ale očekávalo se, že to učiní. Pak poznal mě.“

„Mluvila jsi o svém trápení s Patrickem?“

„Několikrát jsem se mu o něm zmínila,“ řekla. „Moje nespokojenost ho velmi rmoutí. Nechci zde zemřít. Přála bych si, aby mě Patrick ještě před porodem odvezl k otci a zůstal tam se mnou, než bude po všem.“

„Ty přece nezemřeš!“ Judith svá slova téměř vykřikla. „Po všech těch starostech a zmatcích, které jsem prožila, ti radím, aby sis to dobře rozmyslela.“

Hněv v hlase přítelkyně Frances Catherine uklidňoval. „Pověz mi o starostech, které jsi zažila,“ vyzvala ji hlasem plným zvědavosti.

„Za poslední dva roky jsem mluvila snad s padesáti porodními bábami a přísahám, že si pamatuji každé slovo, které mi řekly. Millicent mi pomáhala stejně odhodlaně a vyslala služebné, aby pročesali každý kout venkova, když pátrali po porodních bábách. Nevím, co bych si bez její pomoci počala.“

„Millicent je ohromná.“

„Ano, je,“ přisvědčila Judith. „Mám ti od ní vyřídit co nejsrdečnější pozdrav.“

Frances Catherine přikývla. „Pověz mi, co ses od těch žen dověděla.“

„Abych byla naprosto upřímná, napřed jsem vyslechla tolik protichůdných názorů, že jsem málem ztratila odvahu. Jedna mi radila, aby místnost, ve které se dítě narodí, byla rozpálená jako pec, a druhá stejně tvrdošíjně prosazovala opak. Bylo to k zlosti, Frances Catherine. Pak přišel zázrak. Jednoho dne přišla do tvrze porodní bába jménem Maude a chovala se tam, jako by jí všechno patřilo. Byla stará, křehká jako věchýtek, se shrbenými zády a zkroucenýma rukama. Nevypadala na pohled příjemně. Přiznám se, že jsem měla o jejích znalostech silné pochybnosti. Ale rychle jsem si uvědomila, že můj odhad byl ukvapený. Frances Catherine, je to skvělá žena. Má schopnost vyvodit ze svých pozorování správné závěry a řekla mi, že většina jejích názorů je založena jen na zdravém rozumu. Dělala porodní bábu celý život, ale její metody jsou velmi moderní. Sledovala i všechno, co s porody souvisí, a říkala mi, že se vždy zajímala o nové informace a postupy. Věnuje se své práci celým srdcem. Kdyby nebyla tak stará a slabá, požádala bych ji, aby se k tobě vypravila se mnou. Ale taková cesta by byla pro ni příliš namáhavá.“

„Ženy by nikdy nedovolily, aby zde nějak zasahovala,“ řekla Frances Catherine. „Tomu ty nerozumíš, Judith.“

„Pomoz mi tedy, abych porozuměla. Mluvila jsi se zdejší porodní bábou o svých obavách?“

„Milosrdný bože, ne,“ odpověděla Frances Catherine rychle.

„Kdybych se jí svěřila se svým strachem, bylo by všechno ještě horší. Jmenuje se Agnes a nechci ji u sebe, až přijde můj čas. Ona a další žena jménem Helen jsou jediné dvě zdejší porodní báby. Obě jsou velmi povýšené. Agnesina dcera Cecilia se prý má provdat za Iaina, až se vyjádří, a myslím, že to je důvod, proč Agnes nosí nos tak nahoru. Myslí si, že se stane zemanovou tchyní.“

Judith se zdálo, že se jí srdce změnilo v kámen. Sklopila zrak

ke stolu, aby Frances Catherine nepostřehla, jak ji ta zpráva ranila. Přítelkyně si jejího pohnutí nevšimla. Pokračovala ve svém vyprávění. „Na jejich manželství nemyslí nikdo jiný než Agnes a

Patrick vůbec nevěří, že by Iain měl v úmyslu požádat Cecilii o ruku.“

„Tak proč tomu věří Agnes?“

„Její dcera je krásná. Abych řekla pravdu, je to snad nejkrásnější dívka z celého klanu. Je to sice chatrný důvod, ale Agnes je přesvědčena, že stačí k tomu, aby Iain po ní nakonec zatoužil. Cecilia je ovšem mdlého rozumu a není schopna zapamatovat si jedinou myšlenku.“

Judith potřásla hlavou. „Styď se, že o té dívce hovoříš tak hanebně.“ Snažila se, aby její slova zněla vážně, ale její úsilí brzy zmařil smích. „Ani jedinou, Frances Catherine?“

Její přítelkyně přikývla. Pak se rozesmála i ona. „Ach, Judith, jsem tak šťastná, že jsi se mnou.“

„Já zrovna tak.“

„Co budeme dělat?“

Změna nálady Frances Catherine přišla tak náhle, že Judith užasla. Před okamžikem byla její družka samý smích, a teď se zdálo, že má zas na krajíčku pláč.

Maude řekla Judith, že nastávající matky trpívají náhlými zvraty nálady a bouřlivými projevy citů. Říkala také, že klidný, vyrovnaný stav mysli je důležitý pro nekomplikovaný průběh

porodu. Vždy když je matka rozčilená, je třeba ji nejprve co nejvíc ukonejšit.

Judith se teď snažila řídit jejím doporučením. Pohladila Frances Catherine po ruce a usmála se na ni. Pokusila se mluvit přesvědčivě. „Co bychom měli dělat? Všechno bude v pořádku, Frances Catherine.“

„Agnes ti nedovolí, abys mi pomáhala, až dojde k porodu. A já tu odpornou ženskou nechci mít u sebe. Tak co budeme dělat?“

„Zmínila ses ještě o jedné porodní bábě, o Helen? Co ta?“

„Agnes ji naučila všemu, co zná,“ odpověděla Frances Catherine. „Ale myslím, že ani jí bych nedůvěřovala.“

„Musí tady přece být ještě další,“ prohlásila Judith. „Podle počtu domů a spousty lidí, které jsem spatřila při svém příjezdu, bych hádala, že zde žije přinejmenším pět stovek obyvatel.“

„Já bych řekla, že asi dvakrát tolik,“ řekla Frances Catherine.

„Neviděla jsi ještě všechna obydlí na druhé straně pahorku. Když

počítám jen bojovníky, v těchto dnech jejich počet dosahuje přes šest set.“

„Takže jsou zde jistě další porodní báby,“ opakovala Judith. Frances Catherine zavrtěla hlavou. „Všechno řídí Agnes,“

trvala na svém. „A protože jsem zemanova švagrová, bude trvat na tom, aby dítě rodila sama. Pokud jsou mezi ženami další porodní báby, nepřiznají se. Nebudou chtít proti sobě Agnes popudit.“

„Už rozumím.“

Judith se najednou zmocnila úzkost. V nitru se jí začal šířit zmatek. Nebesa, ona přece takový úkol není schopna sama provést! Ano, dověděla se velmi mnoho o všemožných metodách a postupech při porodu, ale nikdy u žádného nebyla přítomna a naprosto se necítila být schopná ujmout se veškeré péče o Frances Catherine.

Proč je všechno tak těžké? Judith si dovedla představit sama

sebe, jak během porodu otírá čelo své přítelkyně, jak ji drží za ruku a občas zašeptá „už to bude“, zatímco zkušená porodní bába se stará o naléhavější povinnosti.

Na tváři Frances Catherine se znovu zaleskly slzy. Judith tiše povzdechla. „Jedno je jisté,“ prohlásila. „Budeš mít děťátko. Jsem tu, abych ti pomohla, a když jsme na to dvě, jistě vyřešíme každý problém, ať se zdá jakkoliv obtížný.“

Její věcný tón hlasu Frances Catherine uklidnil. „Ano,“ přitakala nakonec.

„Je možné Agnes získat, nebo na ni nebudeme spoléhat?“

„Nebudeme na ni spoléhat,“ rozhodla Frances Catherine.

„Nezmění své chování. Má kruté srdce, Judith. Při každé příležitosti pronáší děsuplné poznámky o bolestech, které budu muset vytrpět. Ráda vypráví též historky o různých obtížných porodech.“

„Nesmíš ji poslouchat,“ řekla Judith. Hlas se jí chvěl rozhořčením. Ještě nikdy neslyšela nic tak hanebného. Zdálo se, že Agnes je skutečně bezcitná. Zavrtěla hlavou, když si uvědomila bezvýchodnost celé situace.

„Vím, co uděláš,“ zašeptala její přítelkyně. „Budeš se snažit Agnes porozumět, že? Jakmile přijdeš na příčinu jejího jednání, pokusíš se je změnit. Ale buď jak buď,“ dodala, „i kdyby se

proměnila v anděla, nechci ji mít u sebe.“

„Ne, nebudu se snažit jí porozumět. Já vím, proč se tak chová. Touží ovládat jiné, Frances Catherine. Využívá strachu a zranitelnosti žen, aby dosáhla, čeho chce. Zneužívá jejich slabosti. Maude mi o podobných ženách také vyprávěla. Není nic, čím bych mohla její jednání změnit. Neboj se. Nedovolím jí, aby se k tobě přiblížila. Slibuji.“

Frances Catherine přikývla. „Už se necítím tak osamělá,“ přiznala se. „Když se snažím promluvit si o porodu s Patrickem, rozzlobí se. Bojí se o mne a vždycky ho nakonec musím utěšovat.“

„Miluje tě,“ řekla Judith. „Proto se tak bojí.“

„Nedovedu pochopit, proč mě miluje. Má se mnou v poslední době jen trápení. V jednom kuse pláču.“

„Na tom není nic špatného.“

Frances Catherine se usmála. Judith byla vždycky spolehlivá ochranitelka. Byla skutečně šťastná, že je její přítelkyní. „Už jsem dost dlouho mluvila o svých problémech. Teď chci slyšet zas něco o tvých starostech. Pokusíš se vyhledat svého otce, zatímco budeš u nás?“

Judith pokrčila rameny. „Poněkud se to zkomplikovalo. Především jsem si vůbec neuvědomila, jak je Vysočina rozlehlá,“ řekla. „A pak, slyšela jsem, že Macleanové jsou s Maitlandy ve sporu.“

„Jak jsi na to přišla?“

Judith jí vylíčila rozhovor s Isabellinou matkou. Když Frances všechno vyslechla, zamračila se.

„Je pravda, co jsi říkala. Macleanové jsou nepřátelé.“

„Možná můj otec už nežije.“

„Žije.“

„Jak to víš?“

„Požádala jsem Patricka, aby mi řekl, jak vypadá zeman Maclean, předstírala jsem samozřejmě jen mírnou zvědavost, a on řekl, že je to starý muž, který vládne svému klanu už řadu let.“

„Co ti ještě řekl?“

„Už nic,“ odpověděla Frances Catherine. „Nechtěla jsem ho znepokojovat. Kdybych měla příliš mnoho otázek, chtěl by vědět, proč se o Macleany zajímám. Slíbila jsem ti, že nikdy nikomu

nepovím, kdo je tvůj otec, a protože jsem ten slib dala předtím, než jsem se provdala za Patricka, nemohla jsem to říct ani jemu.

Kromě toho by se asi rozčilil. Judith, o tvém otci se nesmí nikdo dovědět, alespoň pokud jsi tady. Bylo by to pro tebe nebezpečné.“

„Iain by mě ochránil.“

„Neví o Macleanovi,“ namítla Frances Catherine. „Nevím, co by dělal, kdyby zjistil pravdu.“

„Myslím, že by mě i pak chránil.“

„Bože, ty jsi si tím nějak jistá.“

Judith se usmála. „Jsem si jistá,“ řekla. „Ale na tom teď nezáleží. Iain se o něm nikdy nedoví. Ani nevím, jestli se chci se

svým otcem setkat. Myslela jsem, že bych si ho mohla prohlédnout jen zdálky.“

„Co by se tím vyřešilo?“

„Uspokojila bych svou zvědavost.“

„Měla bys s ním promluvit,“ trvala na svém Frances Catherine.

„Nevíš přece, zda tvou matku zapudil, nebo ne. Musíš zjistit pravdu. Jistě nevěříš matčině historce po všech těch výmyslech, kterými tě častovala.“

„Vím jistě, že si pro nás do Anglie nikdy nepřijel,“ namítla Judith. Instinktivně zvedla ruku k ňadrům. Prsten jejího otce visel na zlatém řetízku kolem krku, skryt na prsou pod šaty. Měla prsten nechat doma, ale nedokázala to. Nedovedla si vysvětlit proč. Bože, cítila takový zmatek!

Ruka jí klesla zpátky na stůl. „Slib mi, že pokud nenastane vhodná příležitost, nebudeš se o něm zmiňovat. Souhlasíš?“ Frances Catherine souhlasila, jen aby přítelkyni uklidnila.

Věděla, že je to pro Judith bolestný rozhovor. Rozhodla se tedy přejít na jiné téma a začala vzpomínat na některé příhody ze společných chvil na slavnostech.

Brzy se obě ze srdce smály.

Patrick slyšel manželčin smích až ven. Byl rád. Její přítelkyně už jim pomohla. Spolu s Patrickem mířil do domu i Brodick. I on se usmíval. „Frances Catherine je šťastná, že je u ní Judith,“ podotkl.

„Ano, je,“ přisvědčil Patrick.

Radostně vkročil do dveří. Tentokrát si jeho žena vzpomněla

na dobré způsoby. Ihned vstala a vyšla manželovi vstříc. Judith se také zvedla. Pozdravila oba muže.

Brodick přinášel tři její vaky. Patrick nesl další dva. Muži položili zavazadla na postel. „Jak dlouho máš v úmyslu zůstat?“ zeptal se Patrick.

Jeho hlas zněl ustaraně. Judith nemohla odolat, aby ho nepoškádlila. „Asi tak rok nebo dva,“ odpověděla. Pokoušel se nedat na sobě znát zděšení. Zasmála se. „Jen jsem žertovala,“ dodala rychle.

„Brodicku, musíš s námi povečeřet,“ řekla Frances Catherine.

„Judith, nedobírej si Patricka. Podívej, jak mu zmizela barva z tváře.“

Oběma připadla ta skutečnost náramně zábavná. Smály se, ještě když se v otevřených dveřích objevili Alex a Gowrie. Oba válečníci se zatvářili rozpačitě. I je pozvala Frances Catherine na večeři.

Zdálo se, že tolik návštěvníků Patricka překvapilo. Judith pomáhala přítelkyni s přípravou jídla. Frances Catherine právě dokončovala dušené jehněčí a měla už upečeno několik okrouhlých bochníků kyprého tmavého chleba.

Muži se sesedli kolem stolu. Judith a Frances Catherine jim nejdříve předložily večeři a pak se vtěsnaly vedle Patricka, aby se také najedly.

Obě však neměly velký hlad. Během večeře spolu spíš hovořily. Patrick si všiml, že ani Alex se příliš nevěnuje jídlu, ale

hledí na Judith, a když si uvědomil, že Gowrie se své večeře ještě nedotkl, byl mu důvod jejich návštěvy jasný.

Oba sem přišli kvůli ní. Patrick se neubránil smíchu. Ženy si

však mužů vůbec nevšímaly. Omluvily se a od stolu se přemístily k posteli. Judith přinesla své přítelkyni všechny dárky, které vyrobila, a zarděla se radostí, když viděla, že Frances Catherine potěšily. Všechny kromě jednoho byly určeny pro dítě, ale ani na přítelkyni Judith nezapomněla. Ušila pro ni překrásnou bílou noční košili lemovanou kolem krku výšivkou růžových a modrých růží. Judith trvalo celý měsíc, než tu nádheru dokončila. Výsledek však stál za všechno úsilí, protože Frances Catherine soudila, že je to ta nejkrásnější košile, jakou kdy viděla.

Protože ženy nevěnovaly mužům vůbec pozornost, muži nepovažovali za nutné skrývat svůj zájem. Jejich pohledy se stočily k Judith. Patrick si všiml, že kdykoliv se usmála, usmáli se i oni.

Brodickův zájem ho zvlášť překvapil, protože ten obvykle nedával své city vůbec znát.

„Čemu se směješ?“ náhle se ho zeptal Brodick.

„Tobě,“ odpověděl Patrick.

Než mohl Brodick cokoli namítnout, Judith zvolala: „Brodicku, zapomněla jsem poslat sladké vdolečky pro Isabelle.“

„Postarám se, aby je dostala,“ řekl Brodick.

Judith zavrtěla hlavou. „Chci se s ní setkat,“ vysvětlovala.

Vstala a zamířila ke stolu. „Musím jí vyřídit spoustu vzkazů od její matky.“

„Rád tě k ní doprovodím,“ nabídl se Alex.

„Já se o to postarám,“ ozval se rozhodným hlasem Gowrie. Brodick zakroutil hlavou. „Isabelle je moje švagrová,“ odsekl.

„Ukážu Judith cestu sám.“

Iain, který před okamžikem otevřel dveře, zůstal stát a poslouchal spor. Jen stěží věřil tomu, co slyšel… a co viděl. Jeho válečníci se chovali jako zamilovaní panoši; hádali se, kdo z nich půjde s Judith.

Ona však neměla tušení o jejich skutečných pohnutkách. Byla jen zmatena vším tím rozruchem, který vyvolala.

Pak si Iain všiml Alexe. Opíral se rukama o stůl, nakláněl se a zlobně hleděl na Brodicka. „Isabellin dům je blízko domu mého strýce a já se u něj musím stejně zastavit. Proto se postarám o její doprovod já.“

Patrick se rozesmál naplno. Zdálo se, že konečně všichni Iaina zpozorovali. Na Judithině tváři se objevila upřímná radost.

Iain se tvářil popuzeně. Věnoval Judith sotva letmý pohled a obrátil se ke svému bratrovi: „Už chápeš, co jsem měl na mysli?“ Patrick přikývl.

Judith a Frances Catherine si vyměnily pohledy. „Co myslíš, zemane Iaine?“ zeptala se Frances Catherine.

„Zemane Iaine?“ opakovala Judith, než mohl Iain odpovědět.

„Proč mu neříkáš jen Iaine?“

Frances Catherine složila ruce do klína. „Protože je naším

zemanem,“ vysvětlovala.

„Je přece tvým švagrem,“ namítla Judith. „Neměla by ses k němu chovat tak odměřeně.“

Její přítelkyně přikývla. Pohlédla na Iaina a přinutila se k úsměvu. Válečník ji děsil a potřebovala notnou dávku odvahy, aby se neostýchala pohlédnout mu do očí. Zemanova postava zakrývala celý vstup. Musel se ve dveřích sklonit, aby prošel pod horním rámem a jakmile byl uvnitř, opřel se o stěnu a v nedbalém postoji zkřížil ruce na prsou.

„Iaine,“ začala Frances Catherine znovu a hlas se jí trochu chvěl. „Jaké důvody máš na mysli?“

Iain si uvědomil, že jeho švagrová se ho bojí. Překvapilo ho to. Přinutil se promluvit vlídným hlasem, aby zmírnil její bázeň.

„Patrick žádal, aby se Judith mohla ubytovat v prázdném domě. Já jsem jeho žádost zamítl. Tvůj manžel pochopil mé důvody.“ Frances Catherine ihned přikývla. Nebude se pouštět se zemanem do sporu. Kromě toho se jí takové rozhodnutí líbilo.

Patricka i Judith bude mít u sebe.

„Tvoji hosté odcházejí,“ řekl Iain bratrovi.

Alex, Gowrie a Brodick se ihned vyhrnuli z domu. Iain jim ustoupil z cesty, pak se postavil nedaleko dveří. Když kolem něho muži procházeli, něco jim řekl, ale mluvil tak tiše, že Judith a Frances nezaslechly ani jediné slovo. Ale Patrick přece jen porozuměl a jeho úsměv potvrdil, že ho bratrova poznámka pobavila.

„Iaine, mohla bych s tebou promluvit slůvko o samotě?“ zeptala se Judith.

„Ne.“

Judith jeho strohé odmítnutí nezastrašilo. Ryba se přece dá chytit různými způsoby. „Patricku?“

„Ano, Judith?“

„Potřebovala bych si promluvit beze svědků s tvým zemanem. Mohl bys to zařídit?“

Patrick se zatvářil, jako by přišla o rozum. Judith si povzdechla. Přehodila si vlasy dozadu. „Dodržuji patřičnou hierarchii. Podle vašich pravidel nejprve žádám tebe a ty pak požádáš zemana.“

Patrick se na Iaina neodvážil pohlédnout. Věděl, že jeho bratr

se už zlobí. Výraz, který měl v očích, když zjistil, jak Alex, Gowrie a Brodick civí na Judith, u něho Patrick ještě neviděl. Kdyby svého bratra neznal, myslel by si, že snad žárlí.

„Iaine…“ začal Patrick.

„Ne,“ odsekl Iain.

„Bože, ty jsi ale protivný,“ zamumlala Judith.

Frances Catherine zaúpěla. Seděla dosud na pelesti postele. Vztáhla ruku a dotkla se Judithiny paže. „Neměla bys kritizovat zemana Iaina,“ zašeptala.

„Proč ne?“ šeptem odpověděla Judith.

„Protože Ramsey říká, že Iain je nemilosrdný bídák, když se rozvzteklí,“ odpověděla Frances Catherine.

Judith vyprskla smíchy. Obrátila se k Iainovi a okamžitě poznala, že poznámku Frances Catherine zaslechl. Ale nezlobil se.

Ne, jiskřičky v jeho očích svědčily o pravém opaku. Patrick se zdál být slovy své ženy zděšen.

„Pro lásku boží, Frances Catherine…“ začal.

„Ramsey to mínil jako poklonu,“ odpověděla jeho žena.

„Kromě toho, neměl jsi poslouchat.“

„Kdo je Ramsey?“ chtěla vědět Judith.

„Neuvěřitelně hezký mladík,“ odpověděla Frances Catherine.

„Patricku, nemrač se na mne. Ramsey je opravdu hezký. Snadno ho poznáš, Judith. Je vždy obklopen davem mladých dívek. Nemá rád jejich pozornost, ale co může dělat? I tobě se bude líbit.“

„Ne, nebude.“

Ta slova pronesl Iain. Postoupil o krok kupředu. „Drž se od něho dál, Judith. Rozumíš?“

Přikývla. Ani trochu jí nevadil jeho nevrlý tón a rozhodla se, že jí Ramsey nestojí za povšimnutí.

„Jak zabráníme Ramseyovi dostat se do její blízkosti?“ zeptal se Patrick.

Iain neodpověděl. Judith si vzpomněla na úkol, který chtěla splnit, než se úplně setmí, a vytáhla Margaretin vak s koláčky.

„Patricku, požádal bys prosím Iaina, aby mi ukázal cestu k Isabellinu domku? Musím jí předat dar od její matky a sdělit novinky.“

„Judith, vždyť zeman přece stojí přímo před tebou. Proč ho nepožádáš sama?“ zeptala se Frances Catherine.

„Je třeba dodržovat náležitou posloupnost v jednání,“ odpověděla Judith a mávla rukou. „Musím se jí řídit i já.“

„Pojď sem, Judith.“

Jeho hlas byl tichý a mrazivý. Pokusila se o vážný úsměv a zamířila k němu. „Ano, Iaine?“

„Chceš mě záměrně popouzet?“

Očekával zápornou odpověď. A také omluvu. Ale nedostal ani jedno.

„Ano, myslím, že chci.“

Užaslý výraz na jeho tváři brzy vystřídalo hluboké zachmuření. Postoupil o krok k ní. Neucouvla. Naopak, udělala krok směrem k němu.

Stáli u sebe tak blízko, že se málem dotýkali. Musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do očí. „Mám-li být upřímná, myslím, že bych měla zdůraznit, že tys mě začal popouzet první.“

Dost si zahrávala. Iain její vysvětlení příliš nechápal. Soustředil se na její ústa. Vlastní nedostatek sebeovládání ho děsil víc než její opovážlivé chování.

Nedokáže se jí vyhýbat. Sotva se usadila v domě jeho bratra, už se za ní přišel podívat.

Judith si přála, aby na ni promluvil. Z jeho výrazu nemohla poznat, na co myslí. Náhle pocítila nervozitu. Říkala si, že to bude kvůli Iainově vysoké a mohutné postavě, která se teď nad ní tak hrozivě tyčí. Jeho blízkost jí na klidu nepřidala.

„Přece jsem tě žádala, abys mi poskytl chvíli času o samotě, a

tys moji žádost okamžitě zamítl. Ano, tys mě vyprovokoval první.“ Iain uvažoval, touží-li ji víc zardousit, nebo políbit. Pak se na něho usmála, sladkým, nevinným úsměvem, který ho nutil také k úsměvu. Věděl, že by se jí ve hněvu nikdy nedotkl, nikdy by na ni nevztáhl ruku.

I ona to věděla.

Přála si vědět, co se mu děje v duši. Nikdy si ho neměla dobírat. Škádlit horského vlka je přece nebezpečné a podle jejího

mínění byl Iain přes všechny své jemné způsoby nebezpečnější než divoká šelma. Síla, která z něho vyzařovala, ji uchvacovala.

Sklopila oči k zemi. „Jsem ti velice vděčná za všechno, cos pro mne udělal, Iaine, a omlouvám se, že jsem v tobě vzbudila dojem, že tě úmyslně popouzím.“

Myslela si, že její slova znějí jaksepatří kajícně. Když zvedla zrak a setkala se s jeho pohledem, s údivem zjistila, že se usmívá.

„Ty ses mě pokoušela dráždit, Judith.“

„Ano,“ přiznala. „Ale teď mě to mrzí.“

Vzpomněla si, že v ruce svírá balíček s pečivem. Než si Iain uvědomil, co dělá, proklouzla kolem něho ze dveří.

„Bude klepat na dveře každého domu, dokud nezjistí, kde žije Isabelle,“ podotkla Frances Catherine. „Patricku, mohl bys prosím jít a…“

„Já půjdu,“ zamručel Iain.

Nečekal odpor. Jeho povzdech byl skoro tak hlasitý jako bouchnutí dveří, které za sebou přirazil.

Dohonil Judith pár kroků od domu. Neřekl ani slovo, jen ji vzal za ruku a přinutil ji, aby se zastavila.

„Slíbila jsem to Margaret, Iaine, a musím svůj slib dodržet.“ Nemusela nic vysvětlovat. Iain souhlasně přikývl. „Míříš nesprávným směrem. Winslowův dům je na opačné straně nádvoří.“

Vzal jí z ruky balíček a začal stoupat do kopce za nimi. Judith mu kráčela po boku. Jejich paže se dotýkaly, ale ani jeden se neodtáhl.

„Iaine, teď když jsme sami…“

Její slova přerušil Iainův smích. „Co je na tom tak veselého?“

„Nejsme sami,“ odpověděl. „Vsadil bych se, že nás sleduje alespoň dvacet párů očí.“

Rozhlédla se, ale nespatřila jediného člověka. „Víš to jistě?“

„Ano,“ odpověděl úsečně.

„A proč nás sledují?“

„Ze zvědavosti.“

„Iaine, proč se na mne zlobíš? Už jsem se ti přece za své popichování omluvila.“

Její hlas zněl rozhořčeně. Povzdechl si. Nebude jí vysvětlovat příčinu svého hněvu. Hrome, vždyť její blízkost tak nesmírně narušuje klid jeho mysli! Zatoužil se jí dotknout. Ale nechtěl si

něco takového přiznat.

„Nezlobím se na tebe. Příliš se přeceňuješ, pokud si myslíš, že cítím něco jiného než povinnost k bratrovi, když tě doprovázím.“ Jako by ji uhodil. Nevěděla, co říct na tak krutě upřímná slova.

Uvědomila si, že Iain má pravdu. Přikládala přílišný význam své osobě, když si myslela, že ho zajímá. Prchavý záblesk přitažlivosti byl jedna věc; opravdový zájem bylo něco jiného. Slzy jí vstoupily do očí. Děkovala Bohu, že její tvář skrývá soumrak. Kráčela se skloněnou hlavou a odstoupila od jeho boku, až byla mezi nimi vzdálenost na několik kroků.

Iain se cítil prabídně. Proklínal sám sebe za to, že s ní mluvil tak hrubě, a zároveň si přál, aby nebyla tak citlivá.

Začal se omlouvat, ale brzy toho nechal. Jednak byl

přesvědčen, že si počíná neobratně, ale zároveň si též uvědomil, že bojovníci se neomlouvají. Omluva se hodí jen pro ženy.

„Judith…“ Neodpověděla.

Ještě nikdy nikomu, ani muži, ani ženě, neřekl, že lituje svého jednání, a přísahámbůh, neřekne to ani tentokrát. „Nechtěl jsem ti ublížit.“

Nemohl uvěřit, že by byl schopen vyslovit ta slova, dokud nedopověděl poslední. Pocítil zmatek nad svým nevysvětlitelným chováním.

Judith na jeho omluvu neodpověděla a on to přivítal s

povděkem. Musela poznat podle jeho sevřeného hlasu, jak bylo pro něho obtížné to říct.

Ale Judith nevěřila, že svou omluvu mínil upřímně. Nemá mu

co odpouštět, pomyslela si. Pravda, sice ji zranil, ale říkal přece jen to, co skutečně cítil.

Iainovi se ulevilo, když došli k cíli své cesty. Na prahu však zaváhal. On i Judith zaslechli zevnitř Isabellin pláč. Slyšeli také Winslowův hlas, a i když jeho slovům nebylo dobře rozumět, podle tónu poznali, že ji utěšuje.

Judith myslela, že by snad bylo lepší přijít ráno, ale než to stačila navrhnout, Iain už klepal na dveře.

Otevřel jim Winslow. Podrážděný výraz na jeho tváři svědčil o tom, že z návštěvy nemá žádnou radost. Jakmile však poznal Iaina,

vráska mu z čela zmizela.

Brodickův bratr nebyl svému sourozenci téměř vůbec podobný

– s výjimkou očí. Ty měly stejně jasně modrou barvu. Byl menší než Brodick a ne tak hezký. Jeho vlasy měly o něco tmavší plavý odstín a neposlušně se kroutily.

Iain vysvětlil důvod své návštěvy, Winslow pokrčil rameny, otevřel dveře dokořán a pokynul jim, aby vstoupili.

Domek byl co do velikosti podobný Patrickovu obydlí, ale všude se povalovaly kusy oblečení a na stole stála neuklizená hromada táců.

Isabelle zřejmě nebyla příliš pořádná hospodyně. Krásná žena ležela v posteli, záda podepřena několika polštáři. Oči měla opuchlé pláčem.

Judith napadlo, že stůně. Hnědé vlasy jí zplihle visely kolem tváří a pleť měla bledou jako křída.

„Nechtěla jsem tě vyrušovat,“ začala Judith. Vzala Iainovi balíček z ruky a chtěla ho položit na stůl, ale zjistila, že tam není ani kousek místa. Protože dvě židle byla také pokryty oblečením, nezbývalo než položit ho na podlahu. „Tvoje matka ti posílá dárek a také spoustu zpráv, ale raději za tebou přijdu, až se budeš cítit lépe.“

„Není nemocná,“ poznamenal Winslow.

„Tak co dělá v posteli?“ zeptala se Judith.

Winslowa, zdálo se, její otázka překvapila. Pomyslela si, že se zřejmě zeptala příliš neomaleně.

„Brzy porodí mého syna,“ vysvětloval Winslow.

Judith se obrátila k Isabelle. Spatřila v jejích očích slzy. „Cítíš už porodní bolesti?“

Isabelle rozhodně zakroutila hlavou. Judith se zamračila. „Tak proč ležíš v posteli?“ zeptala se znovu.

Winslow nemohl pochopit, proč ta Angličanka klade tak hloupé otázky. Přinutil se odpovědět jí klidným hlasem. „Je v posteli, aby si šetřila síly.“

Porodní bába, které Judith zcela důvěřovala, by se nad jeho nerozumným prohlášením pořádně rozhořčila. Judith se však na Isabelle usmála a pak se obrátila k jejímu muži.

„Proč si tedy válečník nešetří sílu v posteli předtím, než jde do

boje?“

Winslow nakrčil obočí. Iain se usmál. „Válečník se musí neustále k boji cvičit,“ odpověděl Winslow. „Byl by slabý a neúspěšný, kdyby pravidelně netrénoval. Copak Angličané tak nejednají?“

Judith pokrčila rameny. Její pozornost však už upoutala porodní stolice v rohu blízko dveří. Zamířila k ní, aby si zařízení lépe prohlédla.

Winslow si povšiml jejího zájmu a připomněl si úkol, který musel dokončit. „Iaine, pomohl bys mi vynést stolici ven? Isabelle se pohledem na ni příliš rozrušuje,“ zašeptal tiše. „Ráno ji odnesu zpátky k Agnes.“

Judith si prohlížela konstrukci i provedení. Porodní stolice byla vlastně židle ve tvaru podkovy. Zaoblené opěradlo bylo vysoké a masivní. Sedadlo bylo jen velmi úzké, upravené tak, aby podepřelo ženina stehna. Dřevěná držadla po stranách a boky samotné byly vykládané zlatem a řemeslník vyzdobil své dílo ještě kresbou andělů.

Snažila se nedat najevo svou zvědavost. „Chtěla bys vidět, co ti posílá tvá matka?“ zeptala se.

„Ano, prosím.“

Judith přinesla balíček k loži. Usmívala se nad Isabellinou radostí.

„Matce i otci se daří dobře,“ řekla. „Margaret chtěla, abych ti vyřídila, že tvá sestřenice Rebecca si na podzim bude brát Stuarta.“

Isabelle si kouskem plátna setřela slzy z koutků očí. Zkřivila tvář, sevřela oběma rukama přikrývku a tiše povzdechla. Na obočí se jí objevily kapičky potu. Judith zvedla plátěný šátek, který upustila, sklonila se k ní a pot jí otřela.

„Necítíš se dobře, že?“ zašeptala.

Isabelle zavrtěla hlavou. „Přejedla jsem se Winslowovy večeře,“ zašeptala. „Jídlo bylo hrozné, ale měla jsem velký hlad. Chtěla bych, aby mě pustil z postele. Co tady děláš ty?“ Otázka, vyslovená jakoby mimochodem, Judith překvapila.

„Přišla jsem, abych ti předala matčiny dárky a povyprávěla ti, co je nového u vás doma.“

„Ne, ptám se, proč jsi přijela na Vysočinu,“ vysvětlovala

Isabelle.

„Moje přítelkyně Frances Catherine mě sem pozvala,“ odpověděla Judith. „Proč tak šeptáš?“

Krásná žena se usmála. Pak její probouzející se dobrou náladu nevědomky pokazil Winslow.

Iain otevřel dveře a Winslow vynesl porodní stolici ven. Isabelle se okamžitě zalily oči slzami. Počkala, až za sebou Iain zavře, a řekla: „I Frances Catherine má obavy, že?“

„Isabelle, každá žena se před porodem trochu bojí. Vadila ti ta stolice?“

Isabelle přikývla. „Nechci ji použít.“

Začínala být stejně rozčilená jako Frances Catherine, když přišla řeč na porod. Judith Isabelle sotva znala, ale už ji litovala. Její strach byl tak zjevný.

„Stolice neslouží k mučení,“ řekla Judith. „Maude říká, že rodičky mohou být šťastny, mají-li možnost využít její pohodlí.“

„Pohodlí?“

„Ano,“ odpověděla Judith. „Na porodní stolici má žena vhodně podepřená záda a nohy.“

„Kdo je Maude?“

„Porodní bába, kterou znám,“ odvětila Judith.

„A co ještě říkala?“ chtěla vědět Isabelle. Přestala křečovitě svírat pokrývku.

„Maude se mnou strávila dobrých šest týdnů,“ vysvětlovala Judith. „Dala mi spoustu rad pro Frances Catherine.“ Nepořádek v domě Judith rozčiloval, a zatímco opakovala některá doporučení porodní báby, skládala ošacení a ukládala nádobí na úhlednou hromádku poblíž postele.

„Měla bys vstát,“ řekla Judith a začala uklízet nepořádek na

stole. „Čerstvý vzduch a dlouhé procházky jsou zrovna tak důležité jako klidná mysl.“

„Winslow se bojí, že bych mohla upadnout,“ řekla Isabelle.

„Pak ho tedy požádej, aby šel s tebou,“ navrhla Judith.

„Kdybych já byla celý den zavřená v domě, zbláznila bych se z toho, Isabelle.“

Domek se rozezněl Isabelliným smíchem. „I já už z toho

začínám bláznit,“ přiznala se. Odhodila pokrývku a přehodila nohy

přes pelest.

„Ty jsi také porodní bába?“

„Nebesa, to ne,“ odpověděla Judith. „Nejsem ani vdaná. Jen jsem si dala za úkol zjistit co nejvíc informací od zkušených žen, abych mohla pomoci Frances Catherine.“

„Chceš říct, že u vás v Anglii mohou neprovdané ženy otevřeně mluvit o tak důvěrných záležitostech?“

Zdálo se, že Isabelle je údivem bez sebe. Judith se zasmála.

„Ne, vůbec se o něčem takovém nemluví a moje matka by byla velmi nešťastná, kdyby věděla, co jsem se naučila.“

„Potrestala by tě?“

„Ano.“

„Takže ses vydávala kvůli své přítelkyni v nebezpečí.“

„Ona by pro mne udělala totéž,“ odpověděla Judith. Isabelle se na Judith dlouho dívala a pak pomalu přikývla.

„Nechápu velké přátelství mezi ženami, ale závidím ti vztah, který máš k Frances Catherine. Tolik pro ni riskuješ a říkáš mi, že ona by jednala stejně. Ano, obdivuji takovou oddanost.“

„Ty jsi neměla žádné přítelkyně, když jsi vyrůstala?“

„Jen příbuzné,“ odpověděla Isabelle. „A samozřejmě matku. Někdy pro mne byla přítelkyní, zvlášť když jsem byla starší a víc jí pomáhala.“

Isabelle vstala a sáhla pro svůj pléd. Temenem hlavy dosahovala Judith sotva po bradu a zdála se být dvojnásob široká než Frances Catherine.

„Máš tady nějaké přítelkyně?“

„Nejlepším přítelem je mi Winslow,“ odpověděla Isabelle.

„Zdejší ženy se ke mně chovají laskavě, ale máme spoustu práce a není čas na to, abychom se často stýkaly.“

Judith s údivem sledovala, jak žena obratně kolem sebe stáčí dlouhý, úzký pás látky. Když byla u konce, sahal jí pléd od hlavy k patě a měl dokonale nařasené sklady, které se na vypouklém břichu rozevíraly.

„S tebou se dobře povídá,“ poznamenala ostýchavě Isabelle.

„Frances Catherine musí být šťastná, že tě má nablízku. I ona potřebuje kromě Patricka někoho, s kým by si mohla promluvit,“ dodala. „Myslím, že pro ni není lehké zvyknout si tady.“

„Proč si to myslíš?“ zeptala se Judith.

„Některé starší ženy říkají, že je povýšená,“ řekla Isabelle.

„Proč?“

„Drží se stranou,“ vysvětlovala Isabelle. „Myslím, že se jí stýská po rodině.“

„A tobě se po rodině nestýská?“

„Někdy ano,“ přiznala Isabelle. „Ale Winslowova teta je ke

mně velmi laskavá. Povíš mi, co ještě říkala ta tvoje známá porodní bába? Doporučuje používání porodního háku?“ Isabelle se obrátila, aby urovnala přikrývku na loži, ale Judith si ještě předtím stačila povšimnout strachu v jejích očích.

„Jak o něčem takovém víš?“

„Agnes mi ho ukázala.“

„Dobrotivý bože,“ zašeptala Judith. Zhluboka se nadechla, aby na ní nebylo znát hněv. Nebyla tu proto, aby dělala potíže, a věděla, že by nebylo vhodné kritizovat metody zdejších porodních bab. „Maude zavrhuje používání porodního háku,“ řekla. Mluvila klidným, téměř radostným hlasem. „Říká, že je to barbarské.“ Isabelle na její vysvětlení nic neřekla. Pokračovala v kladení otázek. Tu a tam skousla spodní ret a na čele se jí objevil pot.

Judith viděla, že rozhovor ji velmi rozrušuje.

Winslow s Iainem se stále nevraceli. Když se o tom zmínila Isabelle, její nová známá se rozesmála. „Můj manžel se zřejmě těší z klidu venku. Se mnou to v poslední době nemá lehké.“

Judith se také zasmála. „Podobné pocity má zřejmě více lidí. Frances Catherine před chvílí řekla totéž.“

„Bojí se Agnes?“

„A ty?“

„Ano.“

Judith vyčerpaně povzdechla. Ach, bože, uvědomila si, že se i ona začíná bát té ženy. Agnes jí připadala jako stvůra. Copak nemá v srdci ani trochu soucitu?

„Kolik ti zbývá do porodu?“

Isabelle se dívala stranou, když odpovídala. „Týden nebo dva.“

„Zítra si o všem znovu promluvíme. Nemohla bys nás navštívit

u Frances Catherine? Možná když budeme tři, přijdeme na způsob, jak vyřešit trápení s Agnes. Isabelle, já nemám vůbec žádné

zkušenosti. Porod jsem ještě ani neviděla, ale jsem přesvědčena, že dáme-li hlavy dohromady, zůstane v nás méně strachu. Nemám pravdu?“

„Ty bys mi pomohla?“

„Ovšem,“ odpověděla Judith. „Co kdybychom si vyšly ven? Čerstvý vzduch ti jen prospěje.“

Isabelle nadšeně souhlasila. Judith zrovna sahala na kliku, když se dveře otevřely. Winslow kývnutím hlavy pozdravil Judith a zamračeně se obrátil ke své ženě.

„Proč nejsi v posteli?“

„Potřebuji se nadýchat čerstvého vzduchu,“ odpověděla. „Už jsi odnesl porodní stolici k Agnes?“

Zakroutil hlavou. „Udělám to ráno.“

„Přines ji prosím zase zpět,“ požádala ho. „Uklidní mě, budu-li ji mít u sebe.“

Při svých slovech se usmívala na Judith. Winslow se zatvářil zmateně. „Ale nechtěla jsi ji přece ani vidět,“ připomněl jí.

„Říkalas…“

„Změnila jsem názor,“ přerušila ho Isabelle. „A také jsem si vzpomněla na své způsoby. Dobrý večer, zemane Iaine,“ zavolala. Judith už vyšla ven a stála teď Iainovi po boku. Ale nepohlédla na něho. Uklonila se Isabelle a Winslowovi a zamířila zpátky k domku Frances Catherine.

Na vrcholku kopce ji Iain dohonil. „Winslow a Isabelle chtějí, abys věděla, že jsou ti zavázáni za dárky od Margaret. Také jsi jim uklidila v domku, nemám pravdu?“

„Ano.“

„Proč?“

„Bylo to zapotřebí.“ Její slova zněla stroze a chladně. Iain založil ruce za zády a mlčky kráčel vedle ní. „Judith,

nedělej věci složitější, než jsou,“ ozval se ochraptělým šepotem. Šla tak rychle, že málem běžela. „Nechci ti nic ztěžovat,“ odpověděla. „Nebudu se ti přibližovat a ty se nebudeš přibližovat mně. Už jsem se přenesla přes ten bezvýznamný, nesmyslný záblesk sympatií. Už si ani nepamatuji, že jsem tě políbila.“ Dospěli ke skupince stromů před nádvořím, za níž stál dům Frances Catherine, když vyslovila tu nehoráznou lež.

„Čerta starého jsi zapomněla,“ zamumlal. Chytil ji za ramena a přinutil ji, aby se obrátila k němu. Pak ji vzal za bradu a zvedl její tvář k sobě.

„Co si myslíš, že děláš?“ zeptala se.

„Připomínám ti to.“

Jeho ústa se pak sklonila k jejím a přitiskla se na ně, aby

zabránila protestu, na který by snad mohla pomyslet. A, bože, jak ji pak políbil! Jeho ústa byla žhavá, hladová a jeho jazyk vnikl mezi její rty s něžnou naléhavostí. Ucítila slabost v kolenou. Ale neupadla. Klesla mu do náruče. Ovinul jí paže kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Jeho ústa se znovu a znovu tiskla na její a, Bůh ji ochraňuj, nemohl se jí nasytit. Vracela mu polibky se stejnou, ne-li větší náruživostí a poslední rozumná myšlenka, než ji zcela zbavil schopnosti soudně uvažovat, byla, že Iain zjevně ví, jak zahnat její hněv.

Patrick otevřel dveře a při pohledu na dvojici se překvapeně zasmál. Iain si svého bratra nevšímal a Judith nevnímala vůbec nic než muže, který ji něžně držel v náruči.

Konečně se odtrhl od jejích úst a v pohledu měl zpupnou radost nad tím, že svírá v pažích tak krásnou ženu. Její ústa byla naběhlá a zčervenalá a oči měla zamžené vášní. Iain náhle pocítil touhu políbit ji ještě jednou.

„Jdi dovnitř, Judith, dokud jsem ještě schopen nechat tě jít.“ Nechápala, co míní svou podivnou poznámkou. Nechápala také, proč se mračí. „Jestli se ti nelíbí líbat mě, proč to děláš?“ Tvářila se rozmrzele. Rozesmál se.

Ihned toho využila. „Teď bys mě už měl pustit,“ vyzvala ho.

„Už se stalo.“

Judith si uvědomila, že to ona se ho ještě drží, a okamžitě poodstoupila. Uhladila si rozcuchané vlasy a obrátila se k odchodu. Když zpozorovala, že Patrick postává v otevřených dveřích, ucítila, že se jí do tváře žene horkost.

„Nemusíš si nic domýšlet,“ prohlásila. „Iain a já se vůbec nemáme rádi.“

„Nedělej ze mne blázna,“ protáhl Patrick.

Usoudila, že by bylo zřejmě nezdvořilé hádat se s hostitelem, a tak se na něho jen zamračila, když ho míjela.

Patrick si ji však nepřestal dobírat. „Mně se zdá, že se jeden druhému líbíte, a to pořádně, Judith.“

Iain už stoupal zpátky do kopce. Když však zaslechl Patrickovu poznámku, okamžitě se obrátil. „Nech toho, Patricku.“

„Počkej,“ zavolal Patrick. „Musím si s tebou o něčem promluvit,“ dodal a rychle za sebou zavřel dveře.

Judith byla vděčna za soukromí, kterého se jí dostalo. Frances Catherine už tvrdě spala. I to jí velmi vyhovovalo. Kdyby byla její přítelkyně vzhůru, dotírala by na ni otázkami, na které by Judith nedokázala odpovědět, a určitě by zjistila, že ji Iain políbil.

Patrick umístil do rohu pokoje za stůl a židle vysokou zástěnu.

Za ní stálo úzké lůžko s hezkou zelenou pokrývkou. Její vaky byly úhledně uloženy před nízkou truhlou. Na truhle vedle dřevěné vázy s kyticí polních květin stál bílý džbán a umývadlo.

Frances Catherine si velmi šikovně poradila s úpravou koutu pro hosta. Patricka by nikdy nenapadlo vyzdobit jej květy. Ani by jí nevybalil kartáč a zrcadlo a neuložil je na stolek vedle postele.

Judith se usmála nad pozorností své přítelkyně. Neuvědomila

si, že se jí ruce ještě třesou, dokud nezkusila rozvázat si šněrování šatů. Rozechvěl ji tak Iainův polibek, uvědomila si a, milosrdný bože, co s tím může dělat? Vzpomněla si, co jí Frances Catherine svěřila o nenávisti mezi Maitlandy a Macleany, a pochybovala, že by se jí Iain dotkl, kdyby věděl, že je dcerou jeho nepřítele. Pocítila zoufalou touhu nějak se před ním uchránit. Nechtěla podlehnout lásce k němu. Ach, všechno bylo tak složité a ona se nemohla vyznat ani ve svých pocitech. Chtělo se jí plakat, ale věděla, že pláč by nic nevyřešil.

Byla po dlouhém dni a namáhavé cestě příliš vyčerpaná, než aby dokázala rozumně uvažovat. A ráno přece bývá moudřejší večera, ne?

Avšak spánek dlouho nepřicházel. Když konečně dokázala vypudit z hlavy trápení kvůli neustále rostoucím sympatiím k Iainovi, okamžitě se jí do mysli vplížila starost o Frances Catherine.

Judith měla stále před očima Isabellin strach, když vyslovila jméno porodní báby, a když konečně usnula, pronásledovaly ji tíživé sny o porodních hácích a křiku.

Uprostřed noci se probudila. Jakmile otevřela oči, zjistila, že vedle její postele klečí Iain. Zvedla se, konečky prstů ho pohladila po tváři a pak znovu oči zavřela. Pomyslela si, že se jí zdá neuvěřitelně živý sen.

Iain ji nepřestával budit. Když otevřela oči podruhé, všimla si, že u její postele stojí i Patrick. Po jeho boku spatřila Frances Catherine.

Judith se obrátila k Iainovi. „Chceš mě odvézt domů?“ Její otázka nedávala smysl, ale jeho přítomnost také ne.

„Winslow mě požádal, abych tě přivedl,“ vysvětloval Iain. Pomalu se posadila. „Proč?“ zeptala se. Pak opět klesla na lůžko a zavřela oči.

„Judith, probuď se,“ poručil jí Iain teď už silnějším hlasem.

„Je unavená,“ hájila ji Frances Catherine.

Judith potřásla hlavou. Přitáhla si přikrývku až k bradě a nemínila ji pustit. „Iaine, to se nesluší,“ zašeptala. „Co ode mne Winslow chce?“

Zvedl se bez vysvětlení. „Isabelle tě žádá, abys k ní přišla. Právě začala rodit. Winslow říká, že máš dost času. Bolesti jsou ještě slabé.“

Judith náhle zcela procitla. „Jsou u ní porodní báby?“ Iain zavrtěl hlavou. „Nechce, aby se to dověděly.“

„Chce tebe, Judith,“ vysvětlovala Frances Catherine.

„Já nejsem porodní bába.“

Iain se něžně usmál. „Zdá se, že jsi.“

KAPITOLA 7

Měla pocit, že omdlí. Z tváře jí vyprchala barva. Za pár okamžiků byla bílá jako její noční košile. Odhodila pokrývku, vstala a kolena se jí podlomila, Iain ji zachytil, než mohla klesnout zpátky na postel.

Judith byla šokující zprávou tak ohromena, že úplně zapomněla na své nedostatečné oblečení.

Její tenká noční košile měla hluboce vykrojený výstřih, který

sice neodhaloval příliš mnoho, ale Iainovi přesto připadal dráždivý. Hrome, mohla by mít na sobě třeba obilný pytel: i v něm by se mu

zdála přitažlivá. Připadal si jako nestoudník, že ji tak pozoruje. Ale ksakru, je přece muž a ona krásná žena! Ladná křivka jejích ňader mu bránila v soustředění, a proto, aby odvedl svou pozornost od jejího těla, sáhl po řetízku, který se jí houpal na krku.

Pozvedl jej a zadíval se na zlatý prsten s rubínem. Šperk mu připadal jaksi povědomý, ale nemohl si vzpomenout, kde ho už viděl. Jedna věc byla jistá. Nebyl to dámský prsten, takže dárcem musel být muž.

„Tohle je prsten válečníka,“ zašeptal tiše.

„Co…“ Nedokázala se soustředit na to, co jí říká. V hlavě jí ještě doznívala jeho slova, že je vlastně porodní bába. Ten člověk neví, co říká, a ona se musí pokusit ho přesvědčit o svých omezených možnostech, „Iaine, opravdu nemohu…“

Přerušil ji. „To je mužský prsten, Judith.“

Konečně si uvědomila, že drží prsten jejího otce. Rychle mu vytrhla šperk z ruky a spustila řetízek s prstenem do úžlabiny mezi ňadry.

„Pro lásku boží, koho teď zajímá nějaký prsten? Posloucháš prosím, co se ti tu snažím vysvětlit? Nemohu se postarat o Isabellin porod. Nemám vůbec žádné zkušenosti.“

Tak zoufale si přála přimět ho, aby ji poslouchal, že jej chytila za pléd a cloumala jím.

„Kdo ti dal ten prsten?“

Bože, on snad nepřestane! Chtěla jím zatřást, aby se vzpamatoval. Pak si uvědomila, že už se o to vlastně pokouší, ale na Iaina její snaha nepůsobila. Vzdala to. Pustila jeho pléd a o krok ustoupila.

„Říkalas mi, že jsi nebyla v Anglii nikomu zaslíbena. Mluvilas pravdu?“

Znovu uchopil prsten a otáčel jím v prstech. Dotkl se přitom lehce jejích ňader, jednou, pak podruhé a ještě jednou, a zdálo se, že se svými důvěrnostmi nemíní přestat, i když se mu snažila ruku odsunout.

„Odpověz,“ poručil jí.

Zuřil. Strnula úžasem, když si to uvědomila. „Dal mi ho můj strýček Tekel,“ řekla. „Patřil mému otci.“

Tvářil se, jako by jí nevěřil. Chmuřil se čím dál víc.

Potřásla hlavou. „Nepatří žádnému mladému muži, který čeká na sňatek se mnou. Nelžu ti, tak už se na mne nemrač.“

Judith se necítila ani trochu provinile. Neřekla mu plnou pravdu, ale Tekel jí přece prsten opravdu dal a Iain nemusí vědět, že drží v ruce předmět, který patřil zemanu Macleanovi.

„Pak si ho tedy smíš ponechat.“

Jeho arogance ji rozhořčila. „K tomu nepotřebuji tvé svolení.“

„Potřebuješ.“

Zatáhl za řetízek a přinutil ji tak postoupit o krok blíž. Zároveň se sklonil a prudce ji políbil. Když zvedl hlavu, měla na tváři zmatený výraz. Taková reakce ho potěšila.

Jiskřičky, které se mu objevily v očích, ji mátly ještě víc než jeho podivné úvahy o prstenu. „Řekla jsem, že mě nemůžeš líbat, kdy se ti zachce.“

„Mohu.“

Aby dokázal, že svá slova myslí vážně, políbil ji ještě jednou. Judith se ještě nevzpamatovala z překvapení, vtom se však Iain postavil před ni.

„Patricku, Judith není dostatečně oblečena. Odejdi.“

„Iaine, uvědom si, že jsi v jeho domě, ne ve svém,“ připomněla mu Judith.

„Vím dobře, kde jsem,“ odpověděl a v jeho hlase zazněl popuzený tón. „Patricku, odejdi.“

Jeho bratr nevykročil dostatečně rychle, aby Iainovi vyhověl. Zeman výhružně postoupil směrem k němu. „Připadá ti snad na mém příkazu něco k smíchu?“

Judith chytila Iaina za pléd a táhla ho od bratra pryč. Vzhledem k jeho síle to bylo marné úsilí. Její snaha byla zároveň poněkud směšná. Pak se ho snažila odtlačit. Iain se ani nepohnul, ovšem Patrick konečně ano. Vzal manželku kolem ramen a odvedl ji na druhou stranu pokoje. Chtěla mu něco říct, ale Patrick zakroutil hlavou.

Zároveň však na svou ženu zamrkal, kývl hlavou na zástěnu a nenápadně jí dal najevo, že chce slyšet, jak bude spor pokračovat. Frances Catherine si musela rukou zakrýt ústa, aby se nahlas nezasmála.

„Chci, abys odešel,“ vyzvala Judith Iaina. „Okamžitě.“ Iain se

obrátil a pohlédl na ni. Stáhla z postele pokrývku a držela ji před sebou. „Nesluší se to.“

„Judith, především se nesluší, abys se mnou mluvila takovým tónem.“

Měl chuť zakřičet. Místo toho si povzdechla. „Mně se tvůj tón také nelíbí,“ prohlásila.

Vypadal překvapeně. Málem se rozesmál, ale včas se ovládl. Rozhodně by jí měl ukázat, kde je její místo. „Počkám venku,“ řekl ostrým hlasem. „Oblékni se.“

„Proč?“

„Isabelle,“ připomněl jí. „Nevzpomínáš si?“

„Ach, bože, Isabelle!“ vykřikla. „Iaine, já nemohu…“

„Neboj se,“ přerušil ji. „Máš ještě spoustu času.“

Vzdálil se, než mu mohla odpovědět. Jakmile byl z dohledu, Judith zaklela. Usoudila, že se opravdu bude muset obléknout, aby mohla vyjít ven, a přimět ho, aby ji vyslechl. Ten hlupák si zřejmě myslí, že je úplně jedno, která žena bude pomáhat při porodu!

Musí mu jaksepatří vysvětlit, že k Isabellinu porodu je nutné vyhledat zkušenou osobu.

Frances Catherine pomohla Judith s oblékáním. Jakmile byla hotova, chtěla, aby se Judith posadila a nechala si učesat vlasy.

„Pro lásku boží, Frances Catherine, nechystám se na oslavu. Nechej mé vlasy být.“

„Slyšelas, co říkal Iain,“ odpověděla jí přítelkyně. „Máš spoustu času. Když žena rodí poprvé, předcházejí porodu dlouhé

hodiny bolesti, a Isabelle začaly první příznaky teprve před chvílí.“

„Jak to víš?“

„Agnes mi to řekla.“

Judith si shrnula vlasy dozadu a sepnula je na krku sponou. „To je mi ale úžasná zpráva pro nastávající matku,“ zamumlala.

„Modrá spona by ti slušela lépe,“ poznamenala Frances Catherine. Pokusila se odepnout z Judithiných vlasů růžovou sponu.

Judith měla pocit, že prožívá zlý sen a že se v něm objevila i

její přítelkyně. „Prokrista, Frances Catherine, jestli toho nenecháš, přísahám, že se už nebudeš muset obávat porodu, protože tě co nejdřív zaškrtím.“

Frances Catherine planá hrozba nezastrašila. Pustila Judithiny vlasy a řekla: „Mám na tebe počkat?“

„Ano… ne… Vlastně nevím,“ zamumlala Judith a zamířila ke dveřím.

Na nádvoří stál Patrick s Iainem. Judith chvatně vyšla ven, zamručela si něco pod nos, pak se obrátila a vrátila se do domu. Vytáhla střevíce zasunuté pod postelí, obula si je a opět se rozběhla ven.

„Zdá se mi být trochu zmatená,“ podotkl Patrick.

„Máš pravdu,“ přisvědčil Iain.

„Vyřiď Isabelle, že se budu za ni modlit,“ zavolala za ní Frances Catherine.

Iain počkal, až Judith došla k němu, pak se obrátil k bratrovi:

„Winslow chce, aby se o porodu nikdo nedověděl, než bude po všem.“

Patrick přikývl.

Fraška dospěla až příliš daleko. Judith stála a usmívala se, dokud Patrick nezavřel dveře domu, a Frances Catherine ji nemohla vidět. Pak se obrátila k Iainovi.

„Nemohu se toho ujmout,“ vyhrkla. „Nemám žádné zkušenosti. Musíš mě pochopit, Iaine.“

Rozechvělá vzrušením ho naléhavě zatahala za pléd.

„Judith, jak hodláš pomoci Frances Catherine, když…“ Nenechala ho dokončit větu. „Chtěla jsem jí otírat čelo, držet za ruku a šeptat konejšivá slova a…“

Nemohla pokračovat. Iain ji objal a pevně k sobě přitiskl. Nevěděl však, co říct, aby ji zbavil úzkosti.

„Iaine?“

„Ano?“

„Bojím se.“ Usmál se. „Já vím.“

„Nechci to dělat.“

„Všechno bude v pořádku.“

Vzal ji za ruku a vedl k Isabellinu domku. Byla taková tma, že málem neviděla na pěšinu před sebou.

„Myslela jsem, že o všechno potřebné se postarají porodní

báby,“ zašeptala, když ji vlekl za sebou. „A já jsem chtěla jen radit.

Bože, jak jsem byla domýšlivá.“

Chvíli kráčeli mlčky a pak se Judith znovu ozvala: „Nebudu vědět, co mám dělat.“

„Isabelle bude vědět, co je třeba, až přijde její čas. Chce, abys byla u ní.“

„Nechápu proč.“

Iain se usmál. „Já jí rozumím. Jsi velmi laskavá žena a také plná soucitu. Isabelle teď potřebuje obojí. Vím, že si poradíš.“

„Co když nastanou komplikace?“

„Budu čekat přede dveřmi.“

Jeho slib ji kupodivu uklidnil. „A přijdeš dovnitř, bude-li třeba tvé pomoci? Pomůžeš mi rodit dítě?“

„Ksakru, to ne!“

Zdálo se, že ho taková představa zděsila. Rozesmála by se, kdyby nebyla tak vyplašená.

Judith stále nechápala, proč si Isabelle vybrala právě ji.

„Kdybys jel do boje a mohl si s sebou vzít jen jediného bojovníka, vybral by sis svého panoše?“

Věděl, o jaké srovnání se jí jedná. „Ano.“

„Isabelle je jako válečník chystající se do bitvy a potřebuje… říkal jsi ano? Skutečně bys vzal s sebou nezkušeného panoše?“ tázala se nevěřícně.

Zasmál se. „Vzal.“

I ona se usmála. „Lžeš, protože chceš, abych se cítila lépe. Dobře. Zapůsobilo to. Opakuj ještě jednu lež. Řekni ještě jednou, že všechno bude v pořádku. Možná ti tentokrát uvěřím.“

„Judith, kdyby nastaly nějaké komplikace, pošlu někoho pro Agnes.“

„Pak pomáhej Isabelle Bůh,“ zašeptala Judith. „Iaine, nezajímá tě, proč už pro Agnes neposlala Winslowa?“

Kývl hlavou. „Zajímá,“ přiznal.

Judith mu vylíčila všechno, co se o porodní bábě a o její pomocnici dověděla. Pak přidala svůj názor. Když skončila, hlas se jí třásl zlostí.

Chtěla vědět, co si Iain myslí o Agnesině jednání, ale právě se ocitli na úzkém okraji nádvoří před Isabelliným domem a na další hovor už nebyl čas.

Winslow otevřel dveře, dřív než mohl Iain zaklepat. Z místnosti se vyvalila vlna tepla, tak silná, že jeho sálání pocítila

Judith na tváři. Winslowovi se čelo lesklo potem a po spáncích mu stékaly velké krůpěje.

Horko v domku bylo tak nesnesitelné, že Judith sotva mohla dýchat. Překročila práh a ihned se zastavila. Isabelle seděla na okraji postele. Choulila se pod několika pokrývkami a Judith již ode dveří slyšela, že tiše vzlyká.

V té chvíli pochopila, že už odtud nemůže odejít. Udělá, co bude v jejích silách, aby Isabelle pomohla.

Isabellino zoufalství jí rvalo srdce.

Iain položil Judith ruce na ramena. Uvědomila si, že stojí těsně za ní.

„Winslowe, Judith si myslí, že…“

Přerušila ho. „Myslím, že je zde příliš velké horko,“ prohlásila. Obrátila se k Iainovi. „Neboj se,“ zašeptala. „Všechno bude v pořádku.“

Iain užasl nad takovou proměnou. V jejím hlase už nezaslechl ani stopu dřívější paniky. Judith se tvářila vážně… a zodpovědně. Pomalu prošla pokojem a zastavila se před Isabelle.

„Dobrotivý bože, Isabelle, je tu horko jako v peci,“ prohlásila s nuceným veselím v hlase.

Isabelle na ni nepohlédla. Judith poklekla u její postele.

Pomalu uvolnila horu přikrývek z Isabelliny tváře a ramen. Pak ji jemně vzala za bradu, aby jí viděla do očí.

Po Isabellině tváři stékaly slzy. Její vlasy byly zmáčeny potem a ve zplihlých pramenech jí splývaly po ramenou. Judith jí je shrnula dozadu, pak jí cípem pokrývky otřela tváře. Jakmile dokončila první krok starostlivé péče, vzala Isabelliny ruce do svých.

Při pohledu na její strach se Judith sevřelo hrdlo. Ovládla se však, protože Isabelle teď potřebovala podporu silné osobnosti a Judith byla odhodlaná ji družce poskytnout. Plakat může později, až budou mít tu děsivou záležitost za sebou.

Stiskla Isabelle ruce. „Chci, abys pozorně poslouchala, co ti teď povím,“ začala. Počkala na Isabellino souhlasné přikývnutí a pokračovala. „Podaří se nám to.“

„Zůstaneš u mne? Neodejdeš?“

„Zůstanu,“ odpověděla Judith. „Slibuji.“ Isabelle přikývla.

„Jak dlouho už cítíš bolesti?“ zeptala se Judith. „Od časného rána,“ odpověděla Isabelle. „Tehdy jsem o nich ještě Winslowovi neřekla.“

„Proč jsi vyčkávala?“

„Doufala jsem, že bolesti pominou,“ odpověděla tiše. „A bála jsem se, že mě neposlechne a půjde pro Agnes. Trvalo mi dlouho, než jsem manžela přesvědčila, aby požádal Iaina o dovolení přivést tebe.“

Na Isabelliných tvářích se znovu objevily slzy. Teď sevřela zase ona Judithiny ruce.

„Děkuji, že jsi přišla.“

„Přišla jsem ráda,“ odpověděla Judith a prosila Boha, aby jí odpustil, že ještě před chvílí přijít odmítala. V nitru stále cítila obavy, žaludek se jí svíral a žár v místnosti ji zbavoval síly.

„Isabelle, je naprosto normální, že se trochu bojíš, ale měla bys také pociťovat vzrušení a radost. Vždyť přece přivedeš na svět nový život!“

„Raději bych to přenechala Winslowovi.“

Judith byla jejími slovy tak překvapena, že se neubránila smíchu. Isabelle se na ni také usmála.

„Měly bychom se nejspíš začít připravovat,“ řekla pak Judith.

„Je ti příjemné takové horko?“

Isabelle zavrtěla hlavou. Judith vstala a obrátila se k mužům stojícím ve dveřích. Usmála se, když spatřila výraz na Iainově tváři. Na první pohled bylo vidět, že trpí. Nejraději by opustil dům. Winslow mu v tom zabránil. Isabellin manžel se postavil do dveří a mračil se na Judith.

Ona se na něho usmívala. „Winslowe, stáhni prosím z oken kožešiny. Potřebujeme čerstvý vzduch.“

Pak se obrátila k Iainovi. Sahal právě na kliku. Zastavila ho otázkou. „Je tento trám dost pevný, aby udržel tvou váhu?“

„Měl by být dost masivní,“ odpověděl.

Opět se pokusil vyjít ven. „Počkej,“ vykřikla. Rychle prohrábla hromadu plátna uloženou v nohách postele, ale nemohla najít nic

tak dlouhého, jak potřebovala. Pak si vzpomněla na pléd. Látka byla dostatečně dlouhá, patřičně úzká, proto mohla dokonale posloužit potřebnému účelu. Podala pléd Iainovi. „Mohl bys prosím přehodit jeden konec přes trám? Vyzkoušíš, jestli tě unese. Nechci, aby se pak trám zřítil na Isabelle.“

„Ty ji chceš svázat?“ vykoktal Winslow.

Zavrtěla hlavou. „Chci poskytnout Isabelle něco, čeho by se mohla chytit, až se bude zvedat,“ vysvětlovala. „Je to pro její pohodlí, Winslowe.“

Winslow nebyl přesvědčen, dokud jeho žena nepřikývla. Pak udělali, co Judith chtěla. Když byli hotovi, po obou stranách trámu visely dolů dva úzké pruhy plédu stejné délky.

Winslow chtěl do krbu přihodit další poleno. Judith mu to nedovolila. Vykázala oba muže z domu. Winslow zaváhal.

„Budu stát hned za dveřmi, ženo. Kdybys chtěla, abych zašel pro Agnes, stačí zavolat, uslyším tě.“

„Nepošlu pro ni,“ odpověděla ostře Isabelle.

Winslow unaveně povzdechl. Bylo na něm vidět, že má o manželku starost. A že je zoufalý. Prohrábl si rukou vlasy, udělal krok směrem k Isabelle a pak se zastavil. Judith napadlo, že snad touží po chvíli soukromí. Rychle se obrátila a předstírala, že má práci s upravováním ohniště.

Uslyšela za sebou šepot a za okamžik k ní dolehl zvuk zavírajících se dveří. Vrátila se tedy k Isabelle, aby se ujala příprav na porod. Snažila se stáhnout z Isabelle pokrývky, ale její družka byla do nich pevně zavinuta. Navíc jako by se pokoušela skrýt se v nich.

„Isabelle, cítíš bolesti?“

„Ne.“

„Tak co se děje?“

Isabelle trvalo velmi dlouho, než sebrala odvahu a svěřila Judith, co ji trápí. Zašeptala, že jí vytekla voda a promočila lože. Cítila přitom stud a ponížení. Když dopověděla, vypukla v pláč.

„Prosím, podívej se na mne,“ žádala Judith tichým hlasem. Počkala, až k ní konečně Isabelle obrátí pohled, a velmi rozhodným hlasem pokračovala. „Zrodit nový život je zázrak, Isabelle, ale zároveň je s tím spojena i spousta nepříjemností.

Budeš muset zapomenout na své rozpaky a uvažovat prakticky. Zítra se můžeš červenat třeba celý den, když budeš chtít, platí?“ Isabelle přikývla. „Ty necítíš rozpaky?“ tázala se.

„Ne,“ odpověděla Judith.

Isabelle se zjevně ulevilo. Její tvář byla sice ještě rudá, ale Judith už nevěděla, je-li to studem, nebo z nesnesitelného horka v pokoji.

Další hodinu věnovala Judith potřebné přípravě. Neustále udržovala hovor v proudu a zatím převlékala postel, omývala Isabelle od hlavy k patě, myla a sušila jí vlasy a pomáhala obléknout čistou noční košili. Všechny tyto činnosti prováděla ve chvílích, kdy polevily stahy.

Maude svěřila Judith, že během let přišla na to, že je dobré dávat rodičkám co nejvíc doporučení. Dokonce si je i vymýšlela, jen aby je nějak zaměstnala. Judith se teď řídila její radou a skutečně se zdálo, že to Isabelle pomáhá. Stahy už byly silné a

přicházely čím dál častěji. Isabelle zjistila, že jí víc vyhovuje, když se při záchvatech bolesti zvedne. Ovinula si konce plédu kolem pasu a pevně se držela. Její úpění se změnilo v srdcervoucí sténání. Judith se během záchvatů bolesti cítila zcela bezmocná. Pokoušela se alespoň zmenšit utrpení konejšivými slovy, a když ji Isabelle požádala, masírovala jí záda a zmírňovala tak bolest.

Poslední hodina byla nejkrutější. Isabelle začala být nesmírně vrtošivá. Chtěla si nechat splést vlasy, a to hned. Judith ani nepomyslela na to, že by jí mohla odporovat. Laskavá žena se změnila v lítici, a nevykřikovala-li příkazy, proklínala Winslowa za nesnesitelnou bolest, jíž byl původcem.

Nepochopitelné běsnění netrvalo dlouho. Judithiny modlitby byly vyslyšeny. Porod nebyl nijak komplikovaný. Isabelle se rozhodla použít porodní stolici. Z úst se jí ozval výkřik, při kterém stydla krev v žilách, pak další a ještě jeden, když se přiblížil osudný okamžik. Judith klečela na podlaze před ní, a pokud se Isabelle nedržela kožených rukojetí stolice, svírala Judithin krk.

Byla by ji snad uškrtila: síly k tomu měla dostatek. Judith musela vynaložit veškeré úsilí, aby z jejího stisku své hrdlo uvolnila a mohla se nadechnout.

O chvíli později se narodil nádherný chlapec. Judith by teď

potřebovala nejlépe pět párů rukou. Chtěla zavolat Winslowa, aby přišel a pomohl. Isabelle však o tom nechtěla ani slyšet. V slzách i ve smíchu vysvětlovala, že nechce, aby ji manžel viděl v tak nedůstojném stavu.

Judith jí neodporovala. Isabelle byla slabá, ale zářila štěstím. Držela svého syna v náruči a Judith zařizovala další nutné věci. Děťátko vyhlíželo zdravě. Jeho křik byl vskutku vydatný.

Judith se malého tvorečka dotýkala s posvátnou hrůzou. Byl drobný, ale ve všech směrech dokonalý. Pozorně si ho prohlédla, aby se přesvědčila, má-li všechny prstíky. Měl a Judith pocítila nesmírné dojetí při pohledu na ten zázrak. Neměla však čas příliš přemítat o úžasném divu, jehož byla svědkem, protože před sebou měla ještě spoustu práce. Další hodinu jí trvalo, než Isabelle omyla a uložila do postele. I její syn potřeboval koupel. Nakonec zabalila maličkého do jemné bílé pokrývky a přikryla vlněným plédem jeho otce. Než dokončila svou péči, usnul. Uložila ho Isabelle do náruče.

„Než přivedu Winslowa, musím ti dát ještě jednu radu,“ řekla Judith. „Chci, abys mi slíbila, že zítra nikomu nedovolíš, aby s tebou… cokoliv prováděl. Kdyby tě snad Helen nebo Agnes chtěly nějak utěsnit, nesmíš je nechat.“

Isabelle nechápala. Judith usoudila, že bude muset mluvit otevřeněji. „Některé porodní báby, se kterými jsem v Anglii mluvila, věří v utěsnění rodících cest popelem a bylinkami. Některé dokonce používají prach smíšený s vodou na kaši. Maude mě přesvědčila, že takové ucpávání nadělá víc škody než užitku, ale je to tradice, kterou nařizuje církev, a co ti teď říkám, ti možná způsobí potíže…“

„Nedovolím nikomu, aby se mě dotkl,“ zašeptala Isabelle.

„Když se mě bude někdo ptát, snad by bylo lepší, kdybych předstírala, že už ses o tu věc postarala ty.“

Judith si oddechla úlevou. „Ano,“ řekla. „Budeme předstírat, že už jsem se o tuto povinnost postarala,“ dodala a urovnala pokrývky v nohách postele.

Rozhlédla se po pokoji, aby se ujistila, že je vše na svém místě, spokojeně kývla hlavou a pak vyšla ven pro Isabellina manžela. Winslow čekal hned za dveřmi. Tvářil se ztrápeně. „Je Isabelle

v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla Judith. „A chce tě vidět.“

Winslow stál jako vrostlý do země. „Proč pláčeš? Stalo se něco zlého?“

Judith si neuvědomila, že jí stékají slzy po tvářích, dokud se jí nezeptal. „Všechno dopadlo dobře, Winslowe. Pojď se podívat.“ Dopověděla a ustoupila mu z cesty. Najednou se zdálo, že se Winslow může spěchem přetrhnout. První setkání otce se synem by se mělo odehrávat v soukromí a Judith nechtěla otálet. Zavřela za ním dveře a opřela se o ně.

Náhle ji přemohlo vyčerpání. Vypětí, které měla za sebou, z ní vysálo všechnu sílu a odhodlanost. Třásla se jako osika. „Už jsi skončila?“

Poznala Iainův hlas. Stál na konci úzké cesty vedoucí k hřebeni kopce. Paže měl založené na hrudi a tvářil se ledabyle. Zdálo se, že je naprosto klidný.

Napadlo ji, že ona zřejmě vypadá hrozně. „Prozatím jsem skončila,“ odpověděla. Vykročila k němu. Noční vánek jí příjemně ochlazoval tvář, ale v nitru se roztřásla. Nohy se jí chvěly tak silně, že sotva mohla jít.

Zdálo se jí, že už už upadne, a musela se zhluboka nadechnout, aby nabyla alespoň trochu rovnováhy. Naštěstí se Iain nikdy nedoví, jak blízko byla mdlobám. Taková slabost, třeba u ženy, by se mu jistě nelíbila. Bylo by pro ni ponižující, kdyby se teď rozplakala. Má přece svou hrdost. Nikdy nemusela na nikoho spoléhat a také nikdy na nikoho spoléhat nebude.

Nadechla se pomalu a rozvážně. Nepomohlo to. Třas ještě vzrostl. Říkala si, že jistě brzy poleví; nesmí se přece nechat zahanbit. Měla za sebou děsivé chvíle, to ano, ale zdárně vše překonala a dokáže dojít zpátky do postele, než úplně ztratí důstojnost a začne vzlykat a zvracet a bůhvíco ještě.

Judith se zdála její představa naprosto logická, ale srdce zřejmě toužilo po něčem jiném. Na jedné straně si přála soukromí, avšak zároveň toužila po teple Iainovy náruče, po jeho síle. Svou sílu už všechnu vydala. Bůh jí pomáhej, vskutku ho potřebovala.

Bylo to zdrcující pomyšlení. Na okamžik zaváhala. A pak Iain pootevřel náruč. V té chvíli byla ztracena. Rozběhla se k němu.

Přitiskla se mu k hrudi, objala ho kolem pasu a neovladatelně se rozvzlykala.

Neřekl jí ani slovo. Nemusel. Jeho dotek bylo to jediné, co potřebovala. Stále se opíral o zídku. Judith se k němu schoulila, hlavu mu zabořila pod bradu a nemohla zastavit pláč. Mezi vzlyky jen nesouvisle mumlala, takže jejím slovům příliš nerozuměl.

Když si myslel, že největší smršť se už přehnala, začala škytat.

„Dýchej zhluboka, Judith,“ vyzval ji.

„Nechej mě prosím o samotě.“

Byl to podivný příkaz, vždyť se křečovitě držela jeho košile. Iain si opřel bradu o její temeno a přitiskl ji k sobě ještě pevněji.

„Ne,“ zašeptal. „Nikdy tě nenechám samotnou.“

Po jeho slovech se kupodivu začala cítit o něco lépe. Otřela si tvář jeho plédem a znovu se k němu přivinula.

„Všechno přece dopadlo dobře, nemám pravdu?“ Iain už znal odpověď na svou otázku. Šťastný úsměv na její tváři, když otevírala Winslowovi dveře, mu pověděl, že všechno je v pořádku, ale myslel si, že když jí ještě jednou připomene zdárný výsledek, uklidní se snad natolik, že se zbaví svých nepochopitelných zmatků.

Judith se však nechtěla chovat rozumně. „Jako že je Bůh nade mnou, už nikdy to nechci zažít. Slyšíš?“

„Pšš,“ odpověděl. „Vzbudíš celou Anglii.“

Neocenila jeho žert. Přesto však ztišila hlas, když dodala:

„Nikdy nebudu mít dítě. Nikdy.“

„Nikdy je dlouhá doba,“ podotkl. „Třeba tvůj manžel bude chtít syna.“

Odtáhla se od něho. „Nebudu mít žádného manžela,“ prohlásila. „Ani se nikdy nevdám. Nikdo mě k tomu nepřinutí.“ Znovu se mu stulila do náruče a opřela si hlavu o jeho rameno. Byl rozhodnut utěšit ji, ať chce nebo nechce. „Kdo by tě měl k tomu nutit?“

„Moje matka.“

„A co tvůj otec? Ten o tvé svatbě nebude rozhodovat?“

„Ne,“ odpověděla. „Otec už nežije.“

„Ale jeho hrob je prázdný, že?“

„Jak ses dověděl o hrobu?“

Povzdechl si. „Sama jsi mi o něm řekla.“

V té chvíli si vzpomněla. Shodila náhrobní kámen a neměla dost rozumu, aby se tím nechvástala před Skoty. „V mém srdci je mrtvý.“

„Pak se takovou

komplikací nemusím zabývat?“

Neodpověděla, protože vůbec netušila, o čem mluví. Navíc byla příliš vyčerpaná, než aby dokázala logicky uvažovat. „Judith?“

„Ano?“

„Pověz mi, o co se jedná.“

Jeho hlas byl hebký a konejšivý. Znovu se rozplakala. „Mohla jsem Isabelle zabít. Kdyby nastaly nějaké těžkosti, nevěděla bych, co dělat. Trpěla ukrutnými bolestmi. Žádná žena by neměla prožívat něco takového. A té krve, Iaine,“ dodala rozechvělým hlasem. „Bylo tam tolik krve. Můj bože, byla jsem tak vyděšená!“ Iain nevěděl, co na to odpovědět. Žádali od ní neuvěřitelně mnoho. A ona byla tak křehká a nevinná. Hrome, vždyť nebyla ještě vdaná, a přesto vyžadovali, aby rodila dítě! Nebyl si ani jist, zda ví, jak dítě počít. Judith se však postavila k úkolu, kterým ji pověřili, odhodlaně. Projevila soucit, sílu i inteligenci. Skutečnost, že byla vyděšená, učinila její vítězství v Iainových očích ještě překvapivějším.

Její neštěstí ho trápilo a cítil, že jí musí pomoci zbavit se ho. Rozhodl se jí zalichotit. „Můžeš být skutečně pyšná na to, co jsi dnes večer dokázala.“

Pohrdavě odfrkla.

Pak se pokusil logicky argumentovat. „Je samozřejmé, že ses vyděsila. Dovedu si představit, že to pro tebe, bez jakýchkoliv zkušeností, muselo být těžké. Dostaneš se z toho.“

„Ne, nedostanu.“

Usoudil, že poslední možností je promluvit na ni tvrdě.

„Zatraceně, Judith, říkám ti, že to překonáš a sama budeš mít jednou syny.“

Znovu se mu vytrhla z náruče. „Jak rádi se muži zapomínají zmínit o dcerách!“

Než mohl na její výtku odpovědět, šťouchla ho do hrudi.

„Dcery nejsou důležité, že?“

„Já bych měl stejně rád i dcery.“

„Miloval bys dceru stejně jako syna?“ zeptala se.

„Ovšem.“

Protože jí odpověděl rychle, bez jediného zaváhání, věděla, že svá slova míní vážně. Hněv z ní pomalu vyprchal. „To ráda slyším,“ řekla. „Většina otců však uvažuje jinak.“

„A tvůj?“

Obrátila se a zamířila zpátky k domku Frances Catherine. „Pro mne je můj otec mrtev.“

Zadržel ji, chytil ji za ruku a pak vykročil po jejím boku. Pohlédla na něho, spatřila, že se mračí, a okamžitě se zeptala:

„Proč se zlobíš?“

„Já se nezlobím.“

„Ale mračíš se.“

„Ksakru, Judith, chci, aby sis uvědomila, že i ty se jednou provdáš.“

„Proč?“ zeptala se. „Moje budoucnost se tě vůbec netýká. Kromě toho, už jsem se rozhodla, Iaine Maitlande.“

Náhle se zastavil a obrátil se k ní. Uchopil ji za bradu, sklonil se k jejím rtům a zašeptal: „I já jsem se rozhodl.“

Jeho ústa se přitiskla k jejím. Musela se ho zachytit, aby neupadla. Pootevřela ústa. Tiše zamručel a jeho polibek naplnila vášeň. Jazykem jí pronikal do hloubi úst a hledal její. Chtěl vychutnat jejich jemnost.

A jediný polibek mu nestačil. Jakmile si to uvědomil, prudce se odtáhl. Judith byla příliš nevinná, než aby si uvědomila, jaké nebezpečí jí hrozí. Nechtěl zneužít důvěry, kterou k němu chovala. Ta skutečnost mu ovšem nezabránila myslet na celé její tělo.

Potřásl hlavou, aby se zbavil smyslných představ, které mu probíhaly hlavou, pak opět uchopil Juidith za ruku a táhl ji za sebou.

Musela běžet, aby stačila jeho dlouhým, rázným krokům. Nepromluvil k ní jediné slovo, dokud nebyli na prahu domu jeho

bratra. Judith už měla ruku na klice, když ji zadržel. Rozhodla se, že už mu nedovolí, aby ji opět vyvedl z míry.

„Nemysli na to, jak hrozný je porod dítěte, za čas se s tím vyrovnáš.“ Zvedla k němu oči a ve tváři se jí zračil úžas. Kývl hlavou, aby věděla, že svá slova myslí vážně. „Tohle je příkaz, Judith, a ty ho poslechneš.“

Opět přikývl a otevřel před ní dveře. Ani se nepohnula.

Neustále se na něho zmateně dívala. „Hrozný? Nikdy jsem neřekla, že to bylo hrozné.“

Teď se zas on zatvářil zmateně. „Tak jaké to k čertu bylo?“

„Ach, Iaine, bylo to překrásné.“

Její tvář zářila radostí. Iain užasle zakroutil hlavou. Pomyslel si, že jí asi nikdy neporozumí.

Ubíral se domů. V mysli měl neustále Judith. Co si s ní počne? Došel ke dveřím tvrze, když mu bleskla hlavou vzpomínka na její prsten.

Kde ho, u sta hromů, už viděl?

KAPITOLA 8

Za své vměšování musela zaplatit. Následujícího dne odpoledne se objevil na prahu domu Frances Catherine kněz a žádal o okamžitý rozhovor s Angličankou.

Vážný hlas otce Laggana a výraz jeho tváře naznačoval, že něco není v pořádku. Přešlapoval na zápraží z nohy na nohu a čekal, až Frances Catherine slíbí, že přivede Judith. Zpozorovala,

že nedaleko za ním stojí Agnes. Okamžitě jí byl jasný důvod jeho návštěvy.

Agnes se tvářila velmi samolibě. Obavy Frances Catherine mnohonásobně vzrostly. Chvíli otálela, aby získala čas najít manžela. Patrick se Judith jistě zastane, protože sveřepost v jejím obličeji naznačovala, že Judith bude zastání potřebovat.

„Moje přítelkyně byla skoro celou noc vzhůru, otče, a ještě spí. Ráda ji probudím, ale bude potřebovat ještě chvíli, aby se oblékla.“ Otec Laggan přikývl. „Požádej ji, aby za mnou přišla do Isabellina domu, půjdu tam už teď.“

„Ano, otče,“ zašeptala Frances Catherine. Neobratně se

uklonila a zavřela dveře.

Zatřásla Judith, aby ji probudila. „Zdá se, že budou problémy,“ prohlásila. „Bože, Judith, otevři oči a zvedni se. Byl tady kněz… i s Agnes,“ koktala. „Musíš se okamžitě obléknout. Čekají na tebe u Isabelle.“

Judith zavzdychala a převalila se na záda. Odhrnula si vlasy z očí a posadila se. „Necítí se Isabelle dobře? Začala krvácet?“

„Ne, ne,“ chvatně odpověděla Frances Catherine. „Myslím, že se jí daří dobře. Ona… Judith, jak to mluvíš? Co se ti stalo s hlasem? Nespolkla jsi něco?“

Judith zavrtěla hlavou. „Jsem v pořádku.“

„Máš hlas, jako bys spolkla žábu.“

„Nic jsem nespolkla,“ odpověděla Judith. „Neboj se o mne,“ dodala a zívla.

Frances Catherine přikývla. „Musíš se začít oblékat. U Isabelle už na tebe všichni čekají.“

„To už jsi říkala,“ prohlásila Judith. „Jen bych ráda věděla

proč. Když Isabelle nic nechybí, tak proč se mnou chtějí mluvit?“

„Agnes,“ řekla Frances Catherine. „Umínila si, že nám to nedaruje. Vstaň. Půjdu vyhledat Patricka. Potřebujeme jeho pomoc.“

Judith zadržela přítelkyni dřív, než stačila otevřít dveře.

„Takhle přece nemůžeš běžet pro Patricka. Vždyť by sis srazila vaz.“

„Jak můžeš být tak klidná?“

Judith pokrčila rameny. Otevřela ústa a ještě jednou zívla.

Přitom ji zabolelo v hrdle. Zmatená, ještě v polospánku zamířila na druhou stranu pokoje a pozvedla zrcadlo. Vytřeštila úžasem oči, když na svém krku spatřila temné podlitiny. Není divu, že jím nemůže hýbat. Kůže byla naběhlá a jakoby potřísněna modrou a černou barvou.

„Co to děláš?“

Judith si okamžitě spustila vlasy přes ramena, aby zakryla stopy po Isabelliných rukou. Nechtěla, aby si Frances Catherine

uvědomila, jak je získala. Dožadovala by se podrobností a Judith ji nehodlala strašit řečmi o bolesti, kterou mladá žena musela přestát. Ne, nejlepší bude podlitiny pečlivě zakrývat, dokud nevyblednou.

Odložila zrcadlo a s úsměvem se obrátila k Frances Catherine.

„Až se obléknu, půjdu najít Iaina,“ řekla.

„Ty nemáš vůbec strach?“

„Snad trochu,“ přiznala Judith. „Ale jsem přece cizinka, ne? Co mi mohou udělat? Kromě toho, neprovedla jsem nic špatného.“

„Na tom nezáleží. Agnes umí všechno překroutit. Protože do toho zatáhla kněze, myslím si, že chce dělat Isabelle potíže.“

„Proč?“

„Protože Isabelle žádala, abys byla u porodu ty,“ vysvětlovala Frances Catherine. „Agnes se bude chtít pomstít za takovou urážku.“ Nervózně přecházela po pokoji. „Povím ti, co mohou udělat. Mohou jít za radou starších a požádat ji, aby tě poslala zpátky domů. Pokud bude rada souhlasit a udělá to, jako že je bůh nade mnou, půjdu s tebou. Přísahám.“

„Iain nedovolí, aby mě poslali domů, než se ti dítě narodí,“ odpověděla Judith. Byla si tím naprosto jista. Porušil by slovo dané bratrovi, kdyby ji teď poslal domů, a to by jeho ryzí charakter nedovolil. „Nemusíš se vzrušovat, Frances Catherine. Škodí to děťátku. Raději se na chvíli posaď, než se obléknu.“

„Půjdu s tebou.“

„Do Anglie, nebo najít Iaina?“ zavolala zpoza zástěny Judith. Frances Catherine se usmála. Klidné jednání její přítelkyně uklidnilo i ji. Posadila se na okraj postele a složila ruce na břiše.

„Vždycky vyvstaly potíže, když jsme byly spolu,“ prohlásila. „Už bych na to měla být zvyklá.“

„Ne,“ opáčila Judith. „Nevyvstávaly potíže. Tys mě do nich dostávala. V jednom kuse jsem přece bývala bita já.“ Frances Catherine se zasmála. „Nějak sis to všechno překroutila. Výprask jsem dostala vždycky já, ne ty.“

Judith si na sebe vzala bledě zlaté šaty, protože neměly tak velký výstřih jako ostatní, které měla s sebou. Přesto však byly podlitiny na krku viditelné.

„Nemáš nějaký šál nebo lehký přehoz, který bys mi mohla půjčit?“

Frances Catherine podala družce hezký černý šál a Judith si jím zakryla podlitiny. Když byla konečně připravena k odchodu, její přítelkyně vyšla ven za ní.

„Neboj se,“ radila jí Judith. „Nebudu tam dlouho. A vylíčím ti dopodrobna všechno, o čem se bude jednat.“

„Jdu s tebou.“

„Ne, nikam nepůjdeš.“

„Co když nenajdeš Patricka ani Iaina?“

„Půjdu k Isabelle sama. Nepotřebuji žádného muže, aby hovořil místo mne.“

„Tady ho budeš potřebovat,“ řekla Frances Catherine.

Spor byl přerušen, jakmile Frances Catherine zjistila, že k nim do kopce stoupá Brodick. Zamávala na něho, a když si jí stále nevšímal, vložila do úst dva prsty a zahvízdala, až uši zaléhaly. Brodick okamžitě obrátil koně a rozjel se k nim.

„Patrick nesnáší, když hvízdám,“ přiznala se Frances Catherine. „Myslí, že se to na ženu nehodí.“

„Nehodí,“ souhlasila Judith. „Ale je to velmi účinné,“ dodala s úsměvem.

„Umíš to ještě? Moji bratři by byli zklamaní, kdyby zjistili, žes zapomněla, co tě tak důkladně učili.“

Judith se zasmála. „Umím,“ řekla.

„Brodick je hezký muž, že?“ podotkla vzápětí. Překvapení v jejím hlase naznačovalo, že si té skutečnosti zřejmě právě všimla.

„Strávila jsi v jeho společnosti deset dní, a teprve teď sis všimla, že je hezký?“

„Byl se mnou také Iain,“ připomněla jí Judith. „A ten má schopnost zastínit všechny kolem sebe.“

„Ano, to je pravda.“

„Jaký nádherný kůň,“ podotkla Judith, doufajíc, že převede hovor na jiné téma. Nebyla připravena, aby se jí Frances Catherine vyptávala na její vztah se zemanem, protože vlastně ani ona sama nechápala své pocity natolik, aby jí ho dokázala vysvětlit.

„Ten kůň patří Iainovi, ale občas na něm nechává Brodicka jezdit. Hřebec je hodně divoký, a proto ho snad mají tak rádi. Nepřibližuj se k němu, Judith,“ vykřikla, když se její přítelkyně rozběhla Brodickovi vstříc. „Ten jankovitý kůň by tě mohl pokopat.“

„Brodick by ho nenechal,“ zavolala přes rameno Judith.

Doběhla k Brodickovi a usmála se na něho. „Nevíš, kde bych našla

Iaina?“

„Je nahoře v tvrzi.“

„Mohl bys mě prosím k němu dovézt?“

„Ne.“ předstírala, že jeho odpověď neslyší. Vztáhla k němu ruce, stále se usmívala, aby nevystrašila Frances Catherine, a zašeptala: „Jsem v nesnázích, Brodicku. Musím s ním mluvit.“

Ještě ani nedopověděla a už mu seděla na klíně. Pobídl koně do cvalu. Za chvíli stáli na nádvoří před ponurou tvrzí a on jí pomáhal na zem.

„Iain svolal radu,“ řekl jí Brodick „Počkej tady, já ho přivedu.“ Předal jí otěže svého koně a vstoupil do dveří.

Hřebec byl skutečně nerudný. Bylo obtížné udržet ho v klidu. Jeho frkání ji však nevyděsilo, protože už v dětství ji naučil zacházet s koňmi člověk, který byl považován za nejlepšího podkoního v celé Anglii.

Judith chvíli čekala, ale pak jí došla trpělivost. V koutku duše se obávala, že by se kněz mohl na ni rozzlobit, protože se nedostavila tak brzy, jak ji žádal.

Nechtěla také, aby si Isabelle dělala starosti. Mohla by si myslet, že ji nechala samotnou na pospas výslechu.

Rozhodla se, že už dál čekat nebude. Utišila hřebce laskavými slovíčky, nasedla na něho a klusem se vydala zpátky dolů. Zamířila nesprávným směrem, ale včas koně obrátila a za krátkou chvilku stála u Isabellina domu. Přede dveřmi se zatím shromáždil početný hlouček. Na zápraží stál Winslow. Vypadal rozhořčeně… než ji zpozoroval. Pak strnul.

Nevěřil snad, že vyhoví knězově žádosti? Zřejmě ne. To ji poněkud urazilo, i když zbytečně, říkala si, protože Winslow ji nezná tak dobře, aby si na ni mohl udělat správný názor.

Hřebci se dav nelíbil o nic víc než jí. Snažil se couvat a zároveň uskakovat stranou. Judith musela napnout všechnu sílu, aby tvrdohlavé zvíře uklidnila.

Pak se koně ujal Winslow. Uchopil otěže a přinutil ho, aby přestal vyvádět.

„Iain ti na tohoto koně dovolil vsednout?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Ne,“ odpověděla. Urovnala si na krku šál a sesedla. „Jel na něm Brodick.“

„Kde je můj bratr?“

„Šel do tvrze, aby přivedl Iaina. Čekala jsem dost dlouho, Winslowe, ale nedočkala jsem se ani jednoho z nich,“

„Na tom temperamentním koni dokáže jezdit jen Iain a Brodick,“ řekl Winslow. „Raději se připrav na jejich hněv, až tě dostihnou.“

Nevěděla, zda žertuje, nebo jí dává upřímně míněné varování.

„Přece jsem toho koně neukradla, jen jsem si ho vypůjčila,“ bránila se. „Nemám raději vyslechnout, co mi chce kněz?“ dodala šeptem.

„Zdá se, že na někoho čeká,“ odpověděl. „Pojď dovnitř. Isabelle se bude trápit, dokud se všechno nevyřeší.“

Winslow ji uchopil za loket a vedl ji hloučkem čumilů. Všichni na ni bezostyšně zírali, ale jejich pohled jí nepřipadal nepřátelský, spíš zvědavý. Zachovala důstojnost. Podařilo se jí dokonce se pousmát.

Měla však problém udržet veselou tvář, jakmile se ve dveřích před ní objevil kněz. Mračil se na ni. Doufala, že jeho podráždění způsobila skutečnost, že byla nedochvilná, a ne to, že už předtím na ni z nějakého důvodu zanevřel.

Otec Laggan měl husté stříbřité vlasy a vráskami zbrázděnou tvář svědčící o životě stráveném na čerstvém vzduchu. Byl stejně vysoký jako Winslow, ale mohutný jako dub. Na sobě měl černou sutanu a přes rameno přehozen široký pás plédu. Látku přidržoval opasek z provazu kolem pasu. Barvy jeho plédu byly jiné než na plédech Maitlandů, což svědčilo o tom, že pochází z jiného klanu. Neměli snad Maitlandové ve svém sídle vlastního kněze? Judith si umínila, že se na to zeptá Frances Catherine.

Jakmile se kněz objevil ve dveřích, Winslow ji pustil. Spěchala k němu, ale krok před ním se zastavila. Poníženě sklopila hlavu a

uklonila se. „Odpusť, prosím, že jsem se tak zdržela, otče. Vím, jak vzácný je tvůj čas, ale nemohla jsem najít cestu sem. Na úbočí je tolik domů a já jsem se vydala nesprávným směrem.“

Kněz přikývl. Zdálo se, že ho její omluva potěšila. Neusmál se, ale alespoň se přestal mračit. Judith usoudila, že je to dobré znamení.

„Winslowe, snad bude lepší, když počkáš venku, než všechno vyřídíme,“ navrhl kněz stařecky skřípavým hlasem.

„Ne, otče,“ odpověděl Winslow. „Moje místo je u mé ženy.“ Kněz pomalu kývl hlavou na souhlas. „Snaž se tedy nevyrušovat,“ vyzval ho.

Pak se obrátil k Judith. „Pojď, prosím, se mnou dovnitř. Rád bych ti položil několik otázek o tom, co se zde dělo minulou noc.“

„Zajisté, otče,“ odpověděla. Pozvedla si lem šatů a následovala ho do domu.

Byla překvapena, když viděla, kolik lidí se tam shromáždilo. U stolu seděli dva muži a dvě ženy, všichni už pokročilého věku, a další dvě ženy stály u krbu.

Isabelle seděla na stolici u postele. V náruči držela syna. Judith si nedělala přílišné obavy z rozhovoru s knězem, dokud nespatřila výraz Isabelliny tváře. Ubohá žena se tvářila zděšeně.

Judith zamířila k ní. „Isabelle, proč nejsi v posteli? Musíš si odpočinout po všem utrpení, které jsi prodělala v noci.“ Winslow se zastavil vedle Judith. Judith vzala Isabelle dítě z paží a opět zamířila ke dveřím. „Pomoz jí prosím do postele, Winslowe.“

„Takže Isabelle prožila muka?“ tázal se otec Laggan.

Judith byla jeho otázkou tak vyvedena z míry, že odpověděla otevřeně. „Silně krvácela, otče.“

Kněz pozvedl obočí nad její ráznou odpovědí. Sklonil hlavu, ale ještě předtím si Judith všimla, že se mu na tváři objevil výraz úlevy.

Nevěděla, co si o tom má myslet. Je snad kněz na Isabellině straně? Bože, jak si to přála! Judith pohlédla na nemluvně ve své náruči, aby se ujistila, že stále spí, pak se obrátila k otci Lagganovi. Tichým hlasem řekla: „Chtěla jsem jen připomenout, že Isabelle by měla odpočívat.“

Kněz přikývl. Rychle představil Winslowovy příbuzné sedící u stolu, pak ukázal na ženy stojící před krbem. „Vlevo stojí Agnes,“ řekl. „A vedle ní Helen. Žalovaly na tebe, lady Judith.“

„Žalovaly?“

Její slova zněla užasle. Nemohla si pomoci. Nevěřila svým

uším. Poznenáhlu se v ní začal šířit vztek. Zatím jej však nedávala najevo.

Judith se obrátila k oběma ženám. Helen postoupila o krok kupředu a pozdravila ji kývnutím hlavy. Nebyla příliš hezká. Měla

hnědé vlasy a stejně hnědé oči. Vyhlížela nervózně, pokud bylo možné soudit podle rukou sevřených v pěsti, a dlouho nesnesla Judithin ostrý pohled.

Agnes Judith překvapila. Podle děsuplných historek si ji představovala jako učiněnou stvůru nebo alespoň jako starou babici s bradavicí na nose. Byla však úplně jiná. Ve skutečnosti měla Agnes tvář anděla a nejnádhernější zelené oči, jaké kdy Judith viděla. Zářily jako zelené plameny. Léta k ní byla laskavá. Na tváři měla jen několik drobných vrásek. Frances Catherine řekla Judith, že Agnes má dceru, která se hodlá provdat za Iaina, a to znamenalo, že musí být přibližně ve věku Judithiny matky. Agnes si ovšem zachovala mladistvou pleť i postavu. Ani trochu neztloustla, jak bývalo časté u žen jejího věku.

Judith koutkem oka zahlédla, že se Isabelle zvedla a zachytila Winslowovy ruky. Její hněv zesílil. Novorodička by neměla být vystavována takovému rozruchu. Judith odnesla dítě k otci, předala je do jeho náruče a opět zamířila doprostřed místnosti. Obrátila se ke knězi, zády k oběma porodním bábám.

„Co chceš ode mne vědět, otče?“

„Neslyšeli jsme žádný křik.“

Ta slova vyslovila Agnes. Judith odmítla vzít její nehoráznou poznámku na vědomí. Stále se dívala na kněze a očekávala jeho vysvětlení.

„Agnes i Helen mi sdělily,“ začal otec Laggan, „že včera v noci neslyšely žádný křik. Bydlí v sousedství, lady Judith, a jsou přesvědčeny, že měly něco zaslechnout.“

Na chvíli se odmlčel, odkašlal si a pokračoval: „Obě porodní báby zašly proto za mnou. Jak jistě víš, podle učení naší církve, a stejně tak i tvé církve, vzhledem k tomu, že tvůj král Jan stále ctí zákony stanovené našimi svatými otci…“

Náhle se zarazil. Zdálo se, že neví, jak pokračovat. Chvíli panovalo ticho a všichni čekali, že se vzpamatuje. Nakonec se však ozvala Agnes. „Eviny hříchy,“ připomněla duchovnímu.

„Ano, ano, Eviny hříchy,“ řekl unaveným hlasem otec Laggan.

„Tak je to, lady Judith.“

Neměla ponětí, o čem mluví. Na tváři se jí zračil zmatek. Kněz přikývl. „Církev stanoví, že bolest, kterou ženy trpí

během porodu, je nutnou a odpovídající odplatou za Eviny hříchy. Ženy jsou skrze tuto bolest a utrpení spaseny. Pokud došlo k tomu, že Isabelle netrpěla bolestmi, pak…“

Zarazil se. Jeho utrápený výraz jí řekl, že nemá chuť vykládat tuto část zákonů církve.

„Pak co?“ zeptala se, rozhodnuta ho požádat o úplné vysvětlení.

„Církev Isabelle zavrhne,“ zašeptal otec Laggan. „A dítě rovněž.“

Judith se udělalo tak zle z toho, co slyšela, že na okamžik nebyla schopna rozumné myšlenky. Bože, jak zuřila! Už chápala.

Porodní báby nebyly zaujaty proti ní, ne, chtěly potrestat Isabelle a rafinovaně využily církevních dogmat, aby dosáhly svého cíle.

Nebyla to otázka uražené pýchy. Bylo to mnohem horší. Jejich postavení, při němž měly moc nad ženami v klanu, bylo otřeseno, a trest církve měl sloužit jako odstrašující příklad ostatním rodičkám. Jejich pomstychtivost Judith tak pobouřila, že měla chuť na ně zakřičet. To by ovšem Isabelle příliš nepomohlo, a proto se rozhodla mlčet.

„Jistě znáš výklad církve týkající se Eviných hříchů, lady Judith?“ tázal se duchovní.

„Ano, ovšem,“ odpověděla. Byla to nestydatá lež, ale Judith se tím teď netrápila. Uvažovala, o jakých dalších zákonech se jí Maude zapomněla zmínit, a přitom se snažila zachovat zcela vážný výraz.

Zdálo se, že se knězi ulevilo. „Ptám se tě nyní, lady Judith, udělalas včera v noci něco, čím bys zmírnila Isabelliny bolesti?“

„Ne, otče, neudělala jsem nic.“

„Pak musela něco udělat Isabelle,“ vykřikla Agnes. „Nebo při narození dítěte zasáhl sám Ďábel!“

Jeden ze dvou mužů sedících u stolu se zvedl. Výraz vzteku v jeho vrásčité tváři byl strašlivý.

V téže chvíli Winslow udělal krok kupředu. „Takové řeči ve svém domě nestrpím,“ zařval.

Stařec u stolu přikývl, očividně spokojen s Winslowovým vystoupením, a znovu se usadil.

Náhle se ozval pronikavý výkřik dítěte. Winslow se tak třásl

vzteky, že si ani nevšiml, jak se Isabelle pokouší vzít mu je z náruče. Udělal další krok k porodním bábám.

„Ven z mého domu,“ přikázal hromovým hlasem.

„Nelíbí se mi to o nic víc než tobě,“ řekl otec Laggan. Hlas měl přitom plný smutku. „Ale je zapotřebí všechno vyřešit.“ Winslow zakroutil hlavou. Judith přistoupila k němu. Položila mu ruku na rameno. „Winslowe, dovolíš mi, abych všechno vysvětlila? Jsem přesvědčena, že ty nesmysly se během chviličky uvedou na pravou míru.“

„Nesmysly? Ty se opovažuješ nazývat tuto vážnou záležitost nesmyslem?“ ostře se ozvala Agnes. Judith jí neodpověděla. Počkala, až Winslow souhlasně přikývne, a otočila se k duchovnímu. Winslow opět zamířil k posteli a předal syna Isabelle. Nemluvně cítilo, že může opět v klidu spát, a ihned přestalo plakat. Pak Judith promluvila ke knězi: „Isabelle trpěla strašlivými bolestmi,“ prohlásila rozhodným hlasem.

„Neslyšely jsme ji,“ vykřikla Agnes.

Judith si jí nevšímala. „Otče, máš v úmyslu potrestat Isabelle, protože se snažila být statečná? Křičela dokonce několikrát, ale ne při každém záchvatu bolesti, protože nechtěla znepokojovat manžela. Čekal hned za dveřmi a ona věděla, že by ji slyšel.

Myslela na něj i ve svém utrpení.“

„Budeme věřit tvrzení té Angličanky?“ ozvala se Agnes.

Judith se obrátila k příbuzným u stolu. Její další slova patřila

jim. „Setkala jsem se s Isabelle teprve včera, a tak přiznávám, že ji neznám příliš dobře. Přesto však tvrdím, že je mimořádně snášenlivá. Myslíte, že jsem ji odhadla správně?“

„Ano, zajisté,“ ozvala se tmavovlasá žena. Hněvivě se zadívala na porodní báby a dodala: „Je mírná a laskavá, jak jen žena může být. Jsme šťastni, že patří do naší rodiny. Je zároveň bohabojná. Neudělala by záměrně nic, co by zmírnilo její bolest.“

„Také říkám, že Isabelle je velmi ušlechtilá žena,“ vmísil se do řeči duchovní.

„To s touto otázkou nesouvisí,“ vyštěkla Agnes. „Ďábel…“ Judith ji tentokrát přerušila a obrátila se ke skupině sedící kolem stolu. „Nebylo by správné připomenout, že Isabelle by záměrně nikomu neublížila? Že její laskavá povaha by něco

takového nepřipustila?“

Všichni přikyvovali. Judith se opět otočila k duchovnímu. Sňala si z krku šál. „Nyní se tě ptám, otče, zda věříš, že Isabelle dostatečně trpěla.“

Pozvedla vlasy z ramen a naklonila hlavu na stranu, aby kněz mohl vidět naběhlé podlitiny na krku.

Vytřeštil oči. „Svatá boží rodičko, udělala ti to snad naše drahá Isabelle?“

„Ano,“ odpověděla Judith. Díky bohu za to, pomyslela si přitom. „Isabelle trpěla při porodu takovými bolestmi, že se mě chytila a nepustila. Musela jsem jí prsty strhnout z krku násilím, otče, a přimět ji, aby se přidržela madel na porodní stolici.“ Kněz se na Judith dlouho díval. Výraz úlevy v jeho očích ji hřál u srdce. Uvěřil jí.

„Isabelle strádala pro svou církev dostatečně,“ prohlásil kněz.

„Už o tom není třeba mluvit.“

Agnes se však nemínila vzdát tak snadno. Přistoupila k Judith s plátěným šátkem, který vytáhla z rukávu. „To může být lest,“ řekla ostrým hlasem. Uchopila Judith za paži a snažila se setřít jí temné skvrny z hrdla.

Judith zaúpěla bolestí. Neuhnula však, usoudila totiž, že kdyby tak učinila, Agnes by začala tvrdit, že si natřela kůži barvou.

„Nedotýkej se jí!“ zazněl ode dveří Iainův hromový hlas.

Agnes doslova odskočila. Vrazila přitom do kněze, až zavrávoral. Judith byla šťastná, že zas vidí Iaina, a oči se jí zalily slzami.

Pocítila touhu rozběhnout se k němu.

Díval se upřeně na ni, sklonil se pod trámem dveří a vstoupil

do pokoje. V patách mu kráčel Brodick. Zdálo se, že oba válečníci jsou vzteky bez sebe. Iain se zastavil krok před Judith. Pomalu ji přejel pohledem od hlavy k patě, aby se ujistil, že jí nikdo neublížil.

Byla nesmírně, ráda, že se jí podařilo zachovat chladnou hlavu, Iain se nikdy nedoví, jak byla tato audience pobuřující. Judith se už před ním dost ponížila minulou noc, když se mu rozplakala v náručí, a pouhý pohled na něho za denního světla jí působil rozpaky. Nechtěla už nikdy připustit, aby viděl, jak je zranitelná.

Zdálo se mu, že má opět pláč na krajíčku. Oči měla vlhké a

bylo vidět, že jen s námahou se jí daří zachovat důstojnost. Judith neutrpěla žádné fyzické zranění, ale její duše jistě zraněna byla.

„Winslowe?“ ozval se Iain prudkým, hněvivým hlasem. Isabellin manžel postoupil k němu. Věděl, co chce jeho zeman slyšet, a okamžitě mu rychle a stručně vylíčil, k čemu došlo. Ještě ho nepřešla zlost. Když mluvil, hlas se mu třásl.

Iain položil Judith ruku na rameno. Cítil, že se chvěje. To

zjištění v něm vyvolalo ještě větší vztek. „Judith je hostem v domě mého bratra.“

Počkal, až si všichni v domku uvědomí, co řekl, a dodal: „Ale

je také pod mou ochranou. Bude-li mít nějaké nesnáze, přijdete za mnou. Rozumíte?“

Při jeho hromovém hlase se otřásaly stěny. Judith ještě nikdy neviděla Iaina tak rozzlobeného. Docela ji tím ohromil. A také vyděsil. Říkala si, že se přece nezlobí na ni, že ji naopak brání, ale rozumné vysvětlení nepomohlo. Při pohledu na něho se nepřestávala třást.

„Zemane Iaine, uvědomuješ si, co říkáš?“ ozval se kněz. Iain upíral pohled na Judith, když odpovídal. „Ano.“

„Hrome,“ zamumlal Brodick.

Iain pustil Judith a obrátil se čelem k příteli. „Chceš snad mé rozhodnutí zpochybnit?“

Brodick si musel otázku nejprve promyslet, ale pak potřásl hlavou. „Ne. Máš mou plnou podporu. Bůh ví, že ji budeš potřebovat.“

„I já s tebou souhlasím,“ zvolal Winslow.

Iain přikývl. Svaly na jeho čelistech přestaly pulzovat. Judith si pomyslela, že vyjádřená oddanost přátel zmírnila jeho hněv.

Proč se však potřeboval na ně spoléhat, nechápala. V Anglii nabízeli hostovi přístřeší všichni členové rodiny, ale tady to zřejmě neplatilo.

„Co rada?“ zeptal se Winslow.

„Už brzy,“ odpověděl Iain.

Za Judith se ozval povzdech. Obrátila se k porodním bábám. Překvapil ji výraz na Helenině tváři. Jako by se jí ulevilo. Jen s námahou skrývala úsměv. Judith nechápala, proč se tak tváří. Agnesina tvář ovšem byla snadno čitelná. Oči jí plály hněvem.

Judith se od ní odvrátila. Všimla si, že otec Laggan ji sleduje upřeným pohledem.

„Otče, máš ještě nějaké otázky?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. Usmál se. Protože v té chvíli jim nikdo nevěnoval pozornost, přistoupila k němu, aby mu sama jednu položila. Winslow, jeho bratr Brodick a Iain byli uprostřed vášnivého rozhovoru a příbuzní u stolu mluvili teď jeden přes druhého.

„Otče, mohla bych se tě na něco zeptat?“ zašeptala.

„Zajisté.“

„Kdybych neměla žádné podlitiny, zavrhl bys Isabelle a jejího syna?“ Judith si urovnala šál na krku a čekala na odpověď.

„Ne,“ řekl duchovní.

Hned se cítila lépe. Byla ráda, že si nemusí myslet, že by muž v sutaně byl tak krutý. „Stačilo by ti tedy mé slovo jako důkaz, přestože jsem cizinka?“

„Našel bych způsob, jak tvá slova podpořit, možná bych se na věrohodnost tvých slov otázal Isabelliných příbuzných.“ Uchopil Judith za ruku a pohladil ji. „Tvé podlitiny mi však úkol velmi usnadnily.“

„Ano,“ přisvědčila. „Jestliže mě teď omluvíš, otče, ráda bych odešla.“

Když souhlasil, vyšla z pokoje, jak nejrychleji mohla. Zřejmě bylo od ní nezdvořilé odejít, aniž se rozloučila s ostatními, zvláště se zemanem, ale Judith nemohla už ani chvíli snést pobyt v jedné místnosti s Agnes.

Hlouček před domem se od chvíle, kdy jím procházela, snad zdvojnásobil. Nesla hlavu hrdě vztyčenou a spěchala ke stromu, u něhož uvázala hřebce.

Neměla náladu na vrtošivé kousky koně, plácla ho jen po boku, aby ho uklidnila a mohla se vyhoupnout do sedla.

Judith byla ještě příliš rozčilená scénou, kterou před chvílí prožila, a neměla chuť se ihned vracet k Frances Catherine. Potřebovala se uklidnit. Neměla na mysli určitý cíl, jen pobídla koně po pěšině nahoru k hřebeni. Bude se projíždět, dokud z ní nevyprchá hněv, ať to trvá jakkoliv dlouho.

Otec Laggan vyšel z Isabellina domu pár okamžiků po

Judithině odchodu. Vztáhl ruce, aby upoutal pozornost shromážděného davu. Zeširoka se usmíval. „Spor byl vyřešen k mé naprosté spokojenosti,“ zvolal. „Lady Judith celou záležitost vysvětlila.“

Ozvaly se hlasité výkřiky radosti. Kněz ustoupil stranou, aby uvolnil cestu Brodickovi.

Za ním pak vyšli Iain a Winslow.

Lidé ustupovali Brodickovi z cesty, když zamířil ke stromu, u něhož před chvílí viděl uvázaného Iainova koně. Došel téměř na místo, než si uvědomil, že hřebec je pryč.

Brodick měl ve tváři rozčilený výraz, když se otočil. „Můj Bože, už zas to udělala,“ vykřikl. Zdálo se, že vůbec nechápe, jak se Judith mohla dopustit takové urážky, že si vzala jeho koně.

Nezáleželo na tom, že vlastně patřil Ianovi.

„Lady Judith tvého koně neukradla,“ zavolal na něho Winslow.

„Jen si ho vypůjčila. Tak mi to řekla, když sem přijela, a jsem přesvědčen, že si stále myslí…“

Winslow nedokončil. Přemohl ho smích. Iain se dokázal víc ovládat. Ani se neusmál. Nasedl na koně, pak podal ruku Brodickovi. Válečník se chtěl vyšvihnout do sedla za něho, ale vtom postoupil kupředu Bryan, starší muž se shrbenými rameny a jasně rudými vlasy. „Ta žena tvého koně neukradla, nic takového by sis tedy neměl myslet, Brodicku.“

Brodick se k muži hněvivě obrátil. Vzápětí předstoupil před shluk lidí další voják. Postavil se vedle Bryana. „Ano, lady Judith měla zřejmě naspěch,“ řekl.

Následovali další, kteří obhajovali lady Judith za to, že si vzala hřebce. Nemohli Iaina víc potěšit. Nešlo samozřejmě o záležitost s koněm. Muži dávali svému zemanovi najevo, že si Judith získala jejich sympatie… a jejich srdce. Postavila se za Isabelle a oni se teď postavili za ni.

„Nemusela Isabelle minulou noc pomáhat a nemusela sem chodit, aby odpovídala na otázky otce Laggana,“ prohlásil Bryan.

„Nebudeš říkat o lady Judith nic špatného, Brodicku, nebo se za to budeš zodpovídat mně.“

Bryana by srazil k zemi prudší závan větru, tak byl slabý, ale Brodickovi měl odvahu se postavit.

„Hrome,“ zavrčel Brodick a na tváři se mu zračilo rozhořčení. Iain se nakonec usmál. Kývl na Judithiny zastánce, počkal, až se Brodick usadí za něho, a pobídl koně kupředu.

Iain předpokládal, že Judith zamířila rovnou k domu jeho bratra. Svého hřebce však před domem neviděl a netušil, kam se mohla vydat.

Zastavil koně, aby Brodick mohl sesednout. „Možná zamířila zpátky ke tvrzi,“ uvažoval Iain. „Podívám se tam.“

Brodick přikývl. „Já se porozhlédnu po úbočí.“ Vykročil dolů

ze svahu, ale pak se náhle obrátil. „Říkám ti to rovnou, Iaine. Až ji najdu, pořádně si to odnese.“

„Máš mé svolení.“

Brodick se potají zaradoval, ale čekal, že to bude mít háček. Znal Iaina dobře a věděl, jak uvažuje. „A?“ pobídl ho, když nepokračoval.

„Můžeš jí vyčinit, ale nezvýšíš přitom hlas.“

„Proč ne?“

„Mohla by se rozrušit,“ řekl Iain a pokrčil rameny. „To nechci připustit.“

Brodick otevřel ústa, aby něco namítl, ale pak si to rozmyslel. Iain mu právě znemožnit vylít si všechen vztek. Když na Judith nesmí křičet, proč by jí vůbec něco říkal?

Obrátil se, vydal se dolů ze svahu a něco si mručel pod nos. Za ním se nesl Iainův smích.

Judith na něho ve tvrzi nečekala. Iain obrátil koně a vyjel po pěšině západním směrem k sousednímu hřebenu.

Našel ji na hřbitově. Svižně kráčela po pěšině, která oddělovala posvěcenou zemi od stromoví.

Myslela si, že rychlá chůze jí pomůže setřást hněv, který se jí zmocnil při výslechu u Isabelle, a na hřbitově se ocitla jen náhodou. Zvláštní bylo, že se najednou zatoužila zastavit a porozhlédnout.

Místo posledního odpočinku bylo skutečně velmi pěkné, poklidné. Vysoké dřevěné laťky, vydrhnuté do běla a stojící rovně jako kopí, obklopovaly hřbitov ze tří stran. V čele úhledných hrobů stály zdobené náhrobky, některé obloukové, jiné hranatého tvaru. Téměř každý druhý zdobily čerstvé květiny. Ten, kdo se staral o

toto místo posledního odpočinku, vykonával svou práci dobře. Na první pohled zde bylo vidět starostlivou péči.

Když Judith přešla pěšinu, pokřižovala se. Opustila hřbitov a stoupala podél řady stromů stínících výhled do údolí. Větvemi kymácel vítr a Judith připadal jejich šelest tesklivý.

Přímo před ní ležela půda vyhrazená zatraceným. Judith se prudce zastavila, když zjistila, že stojí na pokraji bezútěšného pohřebiště. Tady se netyčil žádný úhledný plot ani zdobené náhrobní kameny. Stály tu jen omšelé dřevěné kůly.

Judith věděla, kdo je v těchto místech pohřben. Zde odpočívají ubohé duše, o kterých církev prohlásila, že patří peklu. Ano, tady leží lupiči a vrahové, násilníci a zrádci… a také ženy, které zemřely při porodu.

Hněv, kterého se chtěla zbavit, ji opět zachvátil s nebývalou silou.

Cožpak ani po smrti není spravedlnost?

„Judith?“

Chvatně se obrátila a spatřila sotva pár kroků za sebou Iaina. Vůbec ho neslyšela přicházet.

„Myslíš, že se všechny dostaly do pekla?“

Nakrčil obočí nad prudkostí jejího hlasu. „O kom to mluvíš?“

„O ženách, které jsou zde pohřbeny,“ vysvětlovala a ukázala rukou na ponuré hroby. Nedala mu však čas na odpověď.

„Nevěřím, že jsou v pekle. Zemřely, když plnily svatou povinnost ke svým manželům a kněžím. A proč, Iaine? Aby se škvařily na věky věků v pekle, protože si jejich církev myslí, že nebyly dost čisté, aby se dostaly do nebe? Je to všechno nesmysl,“ dodala vášnivým šepotem. „Všechno. Pokud myslíš, že mám kacířské názory, je mi to jedno. Nevěřím, že Bůh je tak krutý.“

Iain nevěděl, co jí má říct. Rozum mu napovídal, že má pravdu. Byly to žvásty. Ve skutečnosti však neměl nikdy čas o takových věcech přemýšlet.

„Povinností ženy je dát svému muži dědice. Není to tak?“

„Je,“ přisvědčil.

„Proč tedy žena od prvního okamžiku, kdy zjistí, že čeká dítě, nesmí vkročit do kostela? Je považována za nečistou, že?“ Než mohl odpovědět, položila mu další otázku. „Myslíš si, že

Frances Catherine je nečistá? Ovšemže ne,“ odpověděla si vzápětí sama. „Jestliže dá Patrickovi syna, bude muset čekat jen třiatřicet dní, než podstoupí obřad očištění a bude se moci vrátit do kostela. Ale když mu dá dceru, bude muset čekat dvojnásobnou dobu… a pokud během porodu nebo předtím, než se jí dostane požehnání, zemře, skončí tady. Jaká by to byla nádhera, kdyby Frances Catherine pohřbili vedle nějakého vraha a…“

Náhle se zarazila. Sklonila hlavu a povzdechla si. „Nezlob se. Nechtěla jsem se na tebe tak obořit. Když už jsem se neubránila bezútěšným myšlenkám, měla jsem se ubránit hněvu.“

„Máš ve své povaze starat se o jiné.“

„Co můžeš vědět o mé povaze?“

„Viděl jsem, jak jsi pomohla Isabelle,“ odpověděl. „A mohl bych uvést ještě řadu dalších příkladů.“

Jeho hlas byl při těchto slovech plný něhy. Cítila se, jako by ji pohladil. Náhle zatoužila opřít se o něho, ovinout mu paže kolem krku a pevně se ho držet. Iain byl tak zázračně silný a ona se cítila tak zranitelná.

Až do této chvíle si neuvědomovala, jak ho obdivuje. Byl si tak jist vším kolem sebe, tak jist sám sebou. Měl v sobě přirozenou autoritu. Nevyžadoval od svých stoupenců respekt. Ne, dokázal v nich vzbudit oddanost a důvěru. Málokdy na někoho zvýšil hlas. Usmála se, protože si uvědomila, že na ni přece zvýšil hlas už několikrát. Nedovede se ovládat jako obvykle, když je nablízku ona, usoudila. Uvažovala, co to znamená.

„Když se ti něco nelíbí, nemyslíš, že je tvou povinností snažit se to změnit?“ zeptal se.

Málem se těm slovům zasmála, ale pak si podle jeho výrazu uvědomila, že je myslí vážně. Byla ohromena. „Myslíš, že bych se mohla protivit církvi?“

Zavrtěl hlavou. „Jediné slovo, Judith, vyslovené k tisícům lidí vyvolá bouři nespokojenosti, kterou nebude moci ignorovat ani církev. Začni u otce Laggana. Polož mu své otázky. Je to čestný muž. Vyslechne tě.“

Usmál se, když vyslovil slovo ‚čestný‘. Uvědomila si, že i ona

se usmívá. Nedobíral si ji. Skutečně se snažil pomoci. „Nejsem tak významná, abych mohla způsobit nějaké změny. Jsem jenom žena,

která…“

„Pokud budeš věřit takovému nesmyslu, nedosáhneš ničeho. Porazíš sama sebe.“

„Ale, Iaine,“ namítala, „čeho bych mohla dosáhnout? Kdybych otevřeně kritizovala učení církve, byla bych zavržena. Komu bych pomohla?“

„Nezačínej útokem,“ poučoval ji. „Pohovoř s ním o rozporech ve výkladu. Jakmile si je uvědomí jeden člověk, brzy budou následovat další a pak další…“

Zmlkl. Přikývla. „Musím to uvážit,“ řekla. „Nedovedu si představit, že bych mohla kohokoliv přimět, aby naslouchal mým názorů, hlavně u vás.“

Usmál se. „Už se ti to podařilo, Judith. Tvou zásluhou jsem si ty rozpory uvědomil já. Proč ses tu dnes zastavila?“ zeptal se.

„Nebylo to úmyslně,“ odpověděla. „Chtěla jsem se na chvíli projít, abych se uklidnila. Zřejmě sis toho nevšiml, ale byla jsem skutečně velice rozčilená, když jsem vycházela z Isabellina domu. Měla jsem chuť ječet. Všechno, co musela vyslechnout, bylo tak nespravedlivé.“

„Zde bys mohla křičet, a nikdo by tě neslyšel.“ V očích se mu objevily jiskřičky, když jí to navrhoval.

„Ty bys mě slyšel,“ řekla.

„Nevadilo by mi to.“

„Ale mně by to vadilo. Nehodí se to.“

„Ne?“

„Pro ženu se to nehodí,“ upřesnila a kývla hlavou.

Vypadala tak opravdově. Nemohl odolat. Sklonil se k ní a políbil ji. Jeho ústa se dotkla jejích velmi lehce, jen aby pocítila jejich hebkost. Vzápětí se odtáhl.

„Proč jsi to udělal?“

„Aby ses na mne přestala mračit.“

Neměla čas na jeho slova odpovědět. Vzal ji za ruku. „Pojď, Judith. Budeme se procházet, než tě tvůj hněv přejde.“ Musela přidat, aby s ním udržela krok. „To není závod, Iaine. Mohli bychom se procházet mnohem volněji.“

Zpomalil. Chvíli kráčeli mlčky, každý pohroužen do vlastních myšlenek.

„Judith, chováš se vždycky, jak náleží?“

Pomyslela si, že je to podivná otázka. „Ano i ne,“ odpověděla.

„Vždycky se chovám velmi řádně po šest měsíců v roce, když jsem nucena žít u své matky a strýčka Tekela.“

Udivilo ho slovo ‚nucena‘, ale rozhodl se nevyptávat se jí. Nebyla připravena a on se chtěl dovědět o její rodině co nejvíc, než se před ním zase uzavře.

„A co dalších šest měsíců?“ zeptal se jakoby mimochodem.

„Vůbec se nechovám řádně,“ odpověděla. „Strýček Herbert a teta Millicent mi dopřávají trochu víc svobody. V ničem mě neomezují.“

„Jak to myslíš, že tě neomezují?“ chtěl vědět Iain. „Nerozumím tomu.“

Přikývla. „Chtěla jsem se například dovědět všechno o porodech. Teta Millicent mi dovolila pídit se za mým cílem a pomáhala mi, kde mohla.“

Hovořila ještě chvíli o své tetě a strýci. Z každého jejího slova bylo znát lásku k oběma blízkým. Iain se příliš nevyptával, jen pomalu stáčel řeč na její matku.

„Ten strýc Tekel, o kterém ses zmínila,“ začal, „je bratrem tvého otce, nebo matky?“

„Je matčiným starším bratrem.“

Očekával, že řekne víc. Nedodala však ani slovo. Obrátili se na cestu zpátky a zamířili k místu, kde byli uvázáni jejich koně. Prošli celým hřbitovem, než znovu promluvila.

„Myslíš, že jsem jiná než ostatní ženy?“

„Ano.“

Poklesla jí ramena. Náhle vyhlížela opuštěně. Měl chuť se tomu usmát. „Nemyslím to špatně, že jsi jiná. Mnohem víc si uvědomuješ souvislosti. Nejsi tak pokorná jako jiné ženy.“

„Někdy mi to může způsobit nesnáze, nemyslíš?“

„Ochráním tě.“

Byl to příjemný slib, ale zároveň nadnesený. Nemyslí ho vážně, říkala si. Zasmála se a potřásla hlavou. Ocitli se u koní.

Pomohl jí do sedla. Přehodil jí vlasy přes ramena a jemně sáhl na citlivou kůži na krku. „Bolí to?“

„Jen nepatrně,“ přiznala.

Pak upoutal jeho pozornost řetízek. Vytáhl jej z jejího výstřihu a znovu si prohlížel prsten na něm zavěšený.

Ihned mu ho vytrhla z ruky a ukryla jej v pěsti.

V tom okamžiku v něm vyvolal zapomenutou vzpomínku. O krok od ní ustoupil. „Iaine? Stalo se něco? Zbledl jsi.“ Neodpověděl.

Judith trvalo velmi dlouho, než vylíčila Frances Catherine všechny podrobnosti výslechu. Bylo pro ni dost těžké si je vybavit, protože její přítelkyně ji neustále přerušovala otázkami.

„Myslím, že bys měla jít se mnou podívat se na maličkého,“ řekla jí Judith nakonec.

„Ráda bych Isabelle pomohla,“ odpověděla Frances Catherine.

„A já bych byla ráda, kdyby ses stala její přítelkyní. Měla by ses naučit mít zdejší lidi ráda. Někteří z nich jsou stejně milí a laskaví jako Isabelle. Vím, že se ti bude líbit. Je moc hodná.

Připomíná mi tebe, Frances Catherine.“

„Pokusím se být vstřícnější,“ slibovala Frances Catherine.

„Ach, bože, budu tak osamělá, až zase odjedeš. Patricka vídám jenom večer a v té době jsem už tak ospalá, že sotva vnímám, co mi říká.“

„I já tě budu postrádat,“ odpověděla Judith. „Přála bych si, abys žila někde blíže. Možná bychom se pak mohly častěji

navštěvovat. A teta Millicent a strýc Herbert by tě také rádi viděli.“

„Patrick by mi nikdy nedovolil odjet do Anglie,“ řekla.

„Myslí si, že by to bylo příliš nebezpečné. Zapletla bys mi vlasy, když tady tak čekáme?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Judith. „A na co vlastně čekáme?“

„Patrick chtěl, abych zůstala doma a počkala na něho. Slíbil, že přijde domů, až dokončí nějakou důležitou práci, a pak nás doprovodí k Isabelle.“

Podala Judith kartáč, posadila se na stolici a znovu se začala vyptávat na Isabellin porod.

Čas jim plynul rychle. Uběhla celá hodina, než si uvědomily,

že se Patrick stále nevrací. Protože byl téměř čas večeře, rozhodly se odložit návštěvu na následující ráno.

Věnovaly se zrovna přípravě jídla, když zaklepal na dveře Iain. Frances Catherine právě pronesla nějakou veselou poznámku a

Judith se rozesmála, když vešel.

„Ach, nebesa, Iaine, snad mi nechceš říct, že otce Laggana napadlo pozvat si mě, abych mu odpověděla na další otázky?“ Samozřejmě žertovala a očekávala, že se na ni alespoň usměje. Dočkala se však jen úsečné odpovědi. „Ne.“

Zeman zamířil k nim, kývnutím hlavy pozdravil Frances Catherine, založil ruce za zády a obrátil se k Judith.

Nemohla uvěřit, že je to stejný muž, který k ní byl sotva před dvěma hodinami tak milý a laskavý. Teď z něho čišely chlad a odměřenost.

„Kněz už nemá další otázky,“ prohlásil.

„Já vím,“ odpověděla. „Jen jsem žertovala.“

Potřásl hlavou. „Teď není na žerty čas. Mám na mysli něco velmi důležitého.“

„O co důležitého se jedná?“

Neodpověděl. Obrátil se k Frances Catherine. „Kde je můj bratr?“

Jeho strohé jednání Frances Catherine znepokojilo. Posadila se ke stolu, složila ruce do klína a snažila se nedat na sobě znát neklid. „Vlastně ani nevím. Měl by se vrátit každou chvíli.“

„Proč chceš s Patrickcm mluvit?“ zeptala se Judith, protože věděla, že její přítelkyni to zajímá, ale neodvažuje se zeptat. Iain se od nich odvrátil a zamířil ke dveřím. „Musím s ním mluvit, než odjedu.“

V tom okamžiku byl už u dveří a chtěl sáhnout po klice, ale Judith se mu vrhla do cesty. Její smělost ho tak překvapila, že se zarazil. A usmál se. Judith k němu zvedla hlavu a dívala se mu do tváře. Chtěla, aby viděl, jak se na něho rozhořčeně mračí.

Než si uvědomila, že skutečně odchází, odstrčil ji stranou. Pohlédla na Frances Catherine. Její přítelkyně jí mávnutím ruky naznačila, aby za ním vyšla ven. Judith přikývla a vyběhla ze dveří.

„Kam jedeš? Budeš dlouho pryč?“

Ani se neotočil, když jí odpovídal. „Nejsem si jist, na jak dlouho odjedu.“

„Proč chceš mluvit s Patrickem? Vezmeš ho s sebou?“ Náhle se zastavil a prudce se k ní obrátil. „Ne, nevezmu Patricka s sebou. Judith, proč mi kladeš takové otázky?“

„Proč se ke mně chováš tak chladně?“ Začervenala se, když vyslovila nahlas své trápení. „Chci říct,“ pokračovala, „že před chvílí jsi měl mnohem příjemnější náladu. Provedla jsem něco, co tě rozzlobilo?“

Zakroutil hlavou. „Tehdy jsme byli sami,“ řekl jí. „Teď už nejsme.“

Pak se otočil k odchodu. Znovu se rozběhla a postavila se mu do cesty. „Tys chtěl odjet bez rozloučení, že?“

Její otázka zněla jako výčitka. Ale tentokrát mu nedala čas na odpověď. Obrátila se a zamířila zpátky k domu. Iain zůstal stát a díval se za ní. Slyšel, jak si mumlá pro sebe něco o ukrutné nezdvořilosti, a usoudil, že zřejmě má na mysli jeho nezdvořilost. Povzdechl si nad její troufalostí.

Na svahu proti němu se objevil Patrick. Když se bratři setkali, Iain se mu svěřil se svým záměrem odjet s Ramseyem a Erinem na sídlo MacDonaldů a setkat se tam se zemanem Dunbarem. Schůzka se sice bude konat na neutrální půdě, ale Iain chtěl přesto podniknout všechna potřebná opatření. Kdyby se o schůzce dověděli Macleanové, okamžitě by zaútočili.

Iain nezacházel do podrobností, ale Patrick byl dost bystrý, aby pochopil, jak je jednání významné.

„Rada k tomu nedala souhlas, že?“ podotkl.

„Vůbec o té schůzce neví.“

Patrick přikývl. „Kam si myslí, že jedeš?“

„K MacDonaldům,“ odpověděl Iain. „Ale neřekl jsem jim, že tam budou také Dunbarové.“ Povzdechl si. „Bože, jak nesnáším takové tajnůstkářství.“

Neočekával odpověď na svou poznámku. Obrátil se, aby sňal sedlo z hřbetu koně, ale najednou se zarazil. Předal otěže Patrickovi a rázným krokem zamířil zpátky k jeho domku.

Tentokrát ani nezaklepal. Judith právě stála u krbu. Když práskly dveře, obrátila se. Vytřeštila oči. Frances Catherine seděla

u stolu a krájela chléb. Vyskočila, ale jakmile spatřila Iaina, zase se posadila.

Neřekl ani slovo na pozdrav. Chytil Judith za ramena a přitáhl si ji k sobě. Byla příliš ohromena, a tedy neschopna jakékoliv

reakce. Prudce se přisál k jejím ústům. Donutil ji, aby je otevřela a

jazykem odhodlaně pronikl dovnitř. Jeho polibek byl majetnický, divoký a v okamžiku, kdy mu její ústa začala odpovídat se stejnou vášní, se od ní odtáhl.

Musela se bezvládně opřít o krb. Iain se obrátil, kývl na Frances Catherine a vyšel ven.

Judith byla doslova omráčena a nezmohla se na jediné slovo. Frances Catherine se na ni dívala a kousala se do rtu, aby se nerozesmála.

„Neříkala jsi mi, že se veškeré sympatie vytratily?“

Judith nevěděla, co odpovědět. Celý večer jen vzdychala. Po večeři přece jen Patrick zašel s ní a s Frances Catherine k Isabelle. Judith se tam setkala s dalšími příbuznými, ženami z Winslowovy rodiny. Jako první ji oslovila hezká drobná žena jménem Willa. I ona čekala dítě, a když vysvětlila, že je Winslowova sestřenice z třetího kolena, požádala Judith, aby s ní vyšla na chvilku ven a v klidu si s ní promluvila o něčem důležitém. Judith okamžitě dostala strach. Usoudila, že důvěrná záležitost se bude týkat pomoci při porodu.

Nemohla srdceryvnou prosbu samozřejmě odmítnout, ale alespoň Willu upozornila, jak je v té věci nezkušená. Pak za nimi vyšla ven Willina stará teta Louise a navrhla jim, že ačkoliv sama děti ani žádné zkušenosti s jejich rozením nemá, ráda pomůže.

Iain byl pryč celé tři týdny. Judith ho nesmírně postrádala. Ale neměla čas, aby se cítila osaměle. Pomohla mezitím na svět Willině dcerce a také synům Caroliny a Winifred.

Pokaždé měla hrozný strach. Žádný další porod se nezdál být snazší. Patrick měl plno starostí, aby alespoň zmírnil její obavy. Nevěděl si rady s jejím podivným chováním, které se ve všech případech opakovalo. Všechny tři ženy začaly mít porodní bolesti vprostřed noci. Judith se sevřel žaludek úzkostí. Napřed koktala všemožné výmluvy, proč se úkolu nemůže ujmout, pak celou cestu k domu rodičky vyváděla jako pominutá. Patrick ji vždy doprovázel, a než se dostali k cíli, Judith ho rozčilením tahala za pléd tak silně, až mu ho málem roztrhla.

Její muka ustala v okamžiku, kdy překročila práh. Od této

chvíle byla klidná a snažila se udělat pro nastávající matku vše, aby se cítila co nejlépe. Dokázala se ovládat do chvíle, než se dítě

narodilo.

Jakmile však měla to nejtěžší za sebou a vydala se domů, celou cestu proplakala. Nevadilo jí, že není sama. Promáčela celý Patrickův pléd, pak i Brodickův a při třetím porodu, kdy s ní byl otec Laggan, plakala i na jeho rameni.

Patrick nevěděl, jak by Judith z takového trápení pomohl, a nesmírně se mu ulevilo, když se konečně Iain vrátil domů. Toho dne, v době, kdy se slunce sklánělo k obzoru, spatřil

Patrick přijíždět bratra v doprovodu Ramseye a Erina. Zahvízdal na něho. Iain mu pokynul na pozdrav a cválal dál. Patrick spěchal domů, aby pověděl Frances Catherine radostnou novinu, ale ta už tvrdě spala. Nahlédl za zástěnu a zjistil, že i Judith spí jako zabitá.

Na nádvoří se Patrick setkal s Alexem a Brodickem. Celá trojice pak vešla do tvrze.

Iain stál před krbem. Vyhlížel unaveně. „Patricku?“ zavolal na bratra, sotva ho spatřil u dveří.

„Daří se jí dobře,“ ubezpečil ho Patrick, protože mu bylo jasné, co Iaina zajímá. Přistoupil k němu a pokračoval: „Zatímco jsi byl pryč, přivedla na svět další tři děti.“ Usmál se a dodal: „A nechce dělat porodní bábu.“

Iain přikývl. Pak požádal Alexe, aby vyhledal Winslowa a Gowrieho a obrátil se k bratrovi, aby si s ním promluvil o samotě. Patrick byl Iainovým jediným příbuzným. Kam jejich paměť sahala, starali se jeden o druhého. Iain teď potřeboval slyšet, že ho bratr podpoří i v jeho nových plánech, které chtěl uskutečnit.

Patrick neřekl ani slovo, dokud mu Iain nevypočítal všechny případné komplikace. Jen přikývl. Nic víc nebylo třeba.

„Máš nyní rodinu, Patricku, uvaž…“

Jeho bratr ho nenechal dopovědět. „Zůstaneme spolu, Iaine.“ V tom okamžiku se ode dveří ozvalo: „Jsou zde,“ a Brodick tak přerušil jejich rozhovor.

Iain láskyplně poplácal bratra po rameni, pak se obrátil ke svým věrným společníkům. Úmyslně prozatím nesvolal k této záležitosti celou radu, zbytečně by vzbudil pozornost. Vysvětlil jim, o čem za hranicemi jednali. Zeman Dunbar byl starý a unavený a toužil vytvořit spojenecký svazek s jiným klanem.

Pokud by o něj neměli zájem Maitlandové, spojil by se jeho klan s

Macleany.

„Rada nebude souhlasit,“ usoudil Brodick, jakmile zeman skončil s vysvětlováním.

„Mají dosud v paměti starou křivdu, a proto na spojenectví nepřistoupí.“

„Území Dunbarů je velmi nevýhodně rozloženo,“ vmísil se do hovoru Alex. „Ale pokud se spojí s Macleany, budou mít rázem desetkrát víc bojovníků než my. Takové vyhlídky se mi vůbec nelíbí.“

Iain přikývl. „Zítra svolám radu,“ oznámil. „Kvůli dvěma záležitostem. Nejprve jim povím o spojenectví s Dunbary.“ Nepokračoval. „A druhý důvod?“ zeptal se Brodick.

Iain se poprvé usmál: „Judith.“

Patrick a Brodick byli jediní, kdo ihned pochopili, co má Iain na mysli.

„Otec Laggan chce zítra ráno odjet,“ podotkl Brodick.

„Zadrž ho tedy.“

„K čemu ho potřebuješ?“ zeptal se Alex.

„K svatbě,“ odpověděl Iain.

Patrick se zasmál. Přidal se k němu i Brodick. Alex se neustále tvářil zmateně. „A co Judith?“ zeptal se konečně. „Bude souhlasit?“

Iain neodpověděl.

KAPITOLA 9

Patrick neřekl Frances Catherine ani Judith, že se Iain vrátil domů. Brzy ráno se vypravil do tvrze. Judith pomáhala přítelkyni s velkým úklidem v domku.

Bylo chvíli po poledni, když Iain zaklepal na dveře. Otevřela mu Judith. Tvář měla umouněnou a vlasy jako vrabčí hnízdo. Vypadala, jako by právě vyčistila krb zevnitř.

Byl tak šťastný, že ji vidí, až při tom pomyšlení zamračil. Ona

se na něho usmála. Vadilo jí, že je tak neupravená. Pokusila se tedy alespoň prsty prohrábnout vlasy a odhrnout si je z obličeje.

„Tak už ses vrátil,“ zašeptala.

Neměl chuť na vřelé přivítání. „Ano. Judith, přijď během

hodiny do tvrze.“

Obrátil se a vzdaloval se od domu. Byla jeho chladným chováním jako omráčená. Rozběhla se za ním. „Proč mám chodit do tvrze?“

„Protože si to přeji,“ odpověděl.

„A co když mám na dnešní odpoledne jiné plány?“

„Pak je zruš.“

„Jsi paličatý jako mezek,“ zamumlala.

Zaúpění, které uslyšela za sebou, jí prozradilo, že Frances Catherine její poznámku zaslechla. Judith nijak nemrzelo, že pronesla takovou hrubost, protože byla přesvědčena, že má pravdu. Iain byl skutečně paličatý.

Odvrátila se od něho. „Vůbec jsi mi nechyběl,“ řekla.

Chytil ji za ruku a přitáhl si ji k sobě. „Víš, jak dlouho jsem byl pryč?“

„Tři týdny a dva dny,“ odpověděla. „Proč?“ Zazubil se. „A ty říkáš, že jsem ti nechyběl?“

Uvědomila si, že se dala nachytat. „Nejsi na mne nějak příliš chytrý, Iaine?“ protáhla.

„To je pravda,“ souhlasil s úsměvem.

Bože, jak bude postrádat jeho špičkování, uvědomila si. Musí si přiznat, že jí Iain bude chybět.

„Když chceš, abych přišla za tebou do tvrze,“ řekla, „měl by ses nejprve obrátit na Patricka, aby byla dodržena patřičná posloupnost v hierarchii. A pak mi dej vědět, co říkal.“ Záměrně ho popichovala. Místo výbuchu hněvu se však ozval jeho smích.

„Iaine?“ zavolala na něho Frances Catherine. „Sešla se ve tvrzi rada?“

Přikývl. Judith spatřila na tváři své přítelkyně polekaný výraz a okamžitě se Iainovi vytrhla.

„Tak vidíš,“ zašeptala tiše.

„Co jsem udělal?“

„Rozčilil jsi Frances Catherine. Jen se na ni podívej. Kvůli tobě se trápí.“

„Proč se trápí?“ podivil se Iain naprosto zmaten. Frances Catherine opravdu vypadala rozčileně, a on netušil proč.

„Právě jsi jí řekl, že se ve tvrzi sešla rada,“ vysvětlovala Judith.

„Teď si dělá starosti, jestli jsem neprovedla něco špatného a nepošlou mě zpět do Anglie dřív, než se jí narodí děťátko.“

„To všechno jsi poznala z jediné její vrásky?“

„Jistě,“ odpověděla rozhořčeně. Zkřížila paže na prsou a zamračila se na něho. „Tak?“ ozvala se, když nic neříkal.

„Tak co?“

„Naprav to!“

„Co mám napravit?“

„Nemusíš na mne zvyšovat hlas,“ vyzvala ho. „Rozrušil jsi ji. Teď ji musíš uklidnit. Řekni jí, že mě rada domů nepošle. To je to nejmenší, co můžeš udělat. Rozhodně bys neměl trápit svou jedinou švagrovou.“

Z Iainových úst se ozval tak mohutný povzdech, že by byl schopen setřást listí ze stromů. Obrátil se a křikl na Frances Catherine. „Judith nikam nepojede!“ Pak opět pohlédl na Judith.

„Udělal jsem, co sis představovala?“

Frances Catherine se usmívala. Judith přikývla. „Ano, děkuji.“ Otočil se k ní zády a zamířil ke svému hřebci. Judith chvátala za ním. Uchopila ho za ruku, aby ho zadržela. „Iaine?“

„Co chceš tentokrát?“

Rozmrzelý tón jeho hlasu ji ani trochu nevyděsil. „Chyběla jsem ti?“

„Možná.“

Jeho odpověď ji zamrzela. Pustila ho a vydala se zpátky k domku. Tentokrát vyrazil on za ní. Objal ji zezadu kolem pasu, sklonil se k jejímu uchu a zašeptal: „Měla bys se svou popudlivostí něco udělat, děvče.“

Políbil ji na krk, až se celá rozechvěla.

Na její otázku však zas jednoznačně neodpověděl. Judith si to uvědomila, až když se rychle vzdaloval na koni.

Iain vyvolával zmatek v její hlavě, jen se jí dotkl. Judith však nebylo dopřáno dlouho nad tou skutečností uvažovat, protože Frances Catherine ji netrpělivým máváním vybízela, aby se vrátila domů.

Sotva postrčila Judith přes práh a zavřela za ní dveře, řekla:

„Iain tě miluje.“

Její hlas zněl velmi rozhodně. Judith zavrtěla hlavou. „Nesmím si dovolit myslet na lásku,“ prohlásila.

Její přítelkyně se rozesmála. „Nesmíš si dovolit myslet na ni,

ale už ses zamilovala, že? Neboj se, budu mlčet, jako jsem mlčela dosud. Nikdy se o tom nemusí dovědět.“

Poslední poznámka vzbudila Judithinu pozornost. „O čem se nemusí dovědět?“

„O tvém otci. Nikdo se o něm nemusí dovědět. Pokud ty sama…“

„Ne.“

„Jen si dobře promysli, co ti říkám,“ řekla Frances Catherine. Judith se zhroutila na židli. „Byla bych nejraději, kdyby se ti děťátko narodilo hned a já mohla odjet domů. Každý den, který mám trávit tady, je pro mne těžší a těžší. Dobrotivý bože, co když jsem se do něho opravdu zamilovala? Jak se z toho dostanu?“ Frances Catherine přistoupila ke své družce. Položila jí ruku na rameno. „Pomohlo by ti, kdybys spočítala všechny jeho chyby?“ zeptala se.

Samozřejmě si ji dobírala. Judith však vzala její návrh vážně. Pokoušela se vzpomenout si na každý Iainův nedostatek.

Nenapočítala jich mnoho. Byl téměř dokonalý. Frances Catherine usoudila, že i to je chyba. Judith souhlasila.

Obě přítelkyně byly tak zaujaty svým rozhovorem, že si ani nevšimly Patrickova příchodu. S ohledem na stav své ženy otevřel dveře velmi tiše. V poslední době si odpoledne často zdřímla a nechtěl ji probudit, kdyby i teď náhodou spala.

Judithina poznámka upoutala jeho pozornost. Jakmile si uvědomil, že jeho ženě sděluje svůj názor na Iaina, nemohl se ubránit úsměvu. Judith znala jeho bratra téměř tak dobře jako on sám, a když se zmínila, že je paličatý, Patrick nemohl než souhlasit.

„Ale přesto tě přitahuje, že?“

Judith povzdechla. „Ano. Frances Catherine, co mám dělat? Cítím v sobě takový zmatek, když jen pomyslím, co se se mnou děje. Nemohu ho přece milovat.“

„A myslíš si, že ani on nemůže milovat tebe,“ řekla Frances Catherine. „Jsi hlupáček, když tak uvažuješ. Záleží mu na tobě.

Proč to prostě nechceš pochopit?“

Judith zavrtěla hlavou. „Co myslíš, že udělá, až zjistí, že mým otcem je zeman Maclean? Jsi přesvědčena, že o mne stále bude stát?“

Jen díky dlouhému a důkladnému cvičení v sebeovládání Patrick zachoval klid. Svatá pravda, cítil se, jako by právě dostal tvrdou ránu do žaludku. Zavrávoral, couvl a pak za sebou chvatně

přitáhl dveře. Nalezl Iaina ve velkém sále. „Musíme si promluvit,“ začal. „Právě jsem zjistil něco, o čem bys měl vědět i ty.“ Patrickův výraz naznačoval, že se stalo něco strašného.

„Pojď se mnou ven,“ vyzval ho Iain. „Raději vyslechnu tvé zprávy v soukromí.“

Ani jeden z nich nepromluvil, dokud nebyli daleko od tvrze. Tam Patrick sdělil Iainovi, co vyslechl. Iaina jeho zpráva nepřekvapila. „To je nadělení,“ bručel Patrick.

Iain přisvědčil. Byla to opravdu pěkná polízanice.

Judith trvalo téměř hodinu, než uklidila. Hovor o Iainovi pokračoval. Frances Catherine byla rozhodnuta přimět přítelkyni, aby si uvědomila, že se do Iaina už zamilovala, a Judith si nechtěla nic takového připustit.

„Měla bys mi pomoci zbavit se toho zalíbení,“ trvala na svém Judith. „Uvědomuješ si, jak pro mne bude bolestné odjet? A přitom budu muset odjet, Frances Catherine. Nesejde na tom, jestli chci, nebo ne. Ta záležitost mě ničí. Už o ní nechci mluvit.“

Frances Catherine se okamžitě začala chovat ochranitelsky. Zdálo se jí, že Judith má slzy na krajíčku. Pohladila ji po rameni.

„Tak dobře,“ řekla konejšivým hlasem. „Nebudeme o tom mluvit. Ale teď bych chtěla, abys mi pomohla se převléknout. Půjdu do tvrze s tebou. Bůhví, co od tebe rada bude chtít. Určitě mě budeš potřebovat.“

Judith vstala. „Zůstaneš doma. Půjdu sama. Slibuji, že ti vylíčím všechno, co se tam bude dít.“

Frances Catherine nechtěla o něčem takovém ani slyšet. Byla odhodlána stát v případě nesnází po Judithině boku.

Judith byla zrovna tak pevně rozhodnuta odradit přítelkyni od jejího rozhodnutí. Uprostřed jejich sporu se objevil doma Patrick. Pokusil se upozornit na sebe pozdravem, a když se mu to

nepodařilo, zvedl ruku, aby zjednal klid.

Nedbaly na něho. „Jsi tvrdohlavá jako mezek,“ řekla přítelkyni Frances Catherine.

Patrick byl zděšen. „Nemůžeš naši návštěvnici častovat takovými slovy,“ káral ji.

„Proč ne? Ona mi říká ještě horší.“

Judith se usmála. „To je pravda,“ přiznala kajícně.

„Nepleť se do toho, Patricku. Právě jsem se dostala do ráže. V tomto sporu zvítězím. Teď je řada na mně.“

Judith zavrtěla hlavou. „Ne, nezvítězíš,“ namítla. „Patricku, prosím, zadrž ji tady. Já musím do tvrze. Nebudu tam dlouho.“ Vyřítila se z domu, než mohla její přítelkyně zaprotestovat.

Teď je na Patrickovi, aby ji udržel doma.

Judith věděla, že jde zřejmě pozdě a že Iain se jistě bude zlobit, ale příliš ji to neznepokojovalo. Cestou do kopce o tom přemýšlela. Iain byl urostlý válečník, který mnoha lidem naháněl hrůzu, a i ona by se asi měla třást už jen při pohledu na jeho mohutnou postavu. Vzpomněla si, jak při prvním setkání s ním byla trochu nervózní, když ho spatřila přejíždět padací most před sídlem strýce Tekela.

Strach z něho však brzy vyprchal a pak se už nikdy v jeho přítomnosti necítila bezmocná nebo zoufalá. Iainovy způsoby byly obhroublé, choval se jako nevrlý medvěd, ale vždy, když se jí dotkl, byl velmi něžný.

Strýce Tekela se bála, blesklo jí náhle hlavou. Nevěděla proč.

Její strýc byl přece mrzák, kterého museli přenášet z místa na místo na nosítkách. Pokud se od něj držela dál, nemohl jí ublížit. Pokaždé však, když byla nucena usednout v jeho blízkosti, se ho bála.

To jeho krutá slova měla sílu jí ubližovat, přiznala si. Přála si být silnější a ne tak zranitelná. Pak by se podobným pocitům ubránila. Kdyby se naučila chránit své nitro, kdyby uměla oddělit rozum a srdce, bylo by jí jedno, co strýc Tekel říká. Ani by jí nezáleželo na tom, jestli ještě spatří Iaina… kdyby byla o trochu silnější.

Ach, co na tom sejde? Stejně bude muset jednou odjet domů a Iain se jistě ožení s jinou. Zřejmě bude celý život velmi šťastný, když bude moci poroučet ženě, se kterou bude žít.

Rozhořčeně zamručela. Při pomyšlení, že Iain bude líbat jinou

ženu, se jí svíral žaludek.

Bůh ji ochraňuj, chová se skutečně jako zamilovaná. Potřásla hlavou. Je přece dost rozumná, aby si nenechala zlomit srdce. Není snad tak hloupá, ne?

Rozplakala se. Během okamžiku se otřásala v srdceryvných vzlycích. Nemohla se zastavit. Obviňovala za své ostudné chování Frances Catherine: popichovala ji tak dlouho, až si byla nucena přiznat pravdu.

Judith opustila pěšinu a zamířila ke stromům, pro případ, že by někdo procházel kolem a viděl její zoufalství. Ukryla se za mohutnou borovicí.

„Milosrdný bože, Judith, co se stalo?“

Při těchto Patrickových slovech zaúpěla. Ustoupila o krok. Vykročil za ní. „Ublížila sis nějak?“ zeptal se starostlivě. Zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem, abys mě viděl,“ zašeptala. Otřela si hřbetem ruky tvář a několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila.

„Neviděl jsem tě,“ vysvětloval Patrick. „Ale slyšel.“

„Mrzí mě to,“ zašeptala.

„Co tě mrzí?“

„Že jsem se neovládla,“ odpověděla. „Potřebovala jsem jen chvíli samoty, ale to tady není možné, že?“

Její slova zněla naprosto zoufale. Patrick ji zatoužil uklidnit. Byla přece nejmilejší přítelkyní jeho ženy a on cítil, že je jeho povinností postarat se, aby se cítila lépe. Objal ji kolem ramen a ohleduplně přivedl zpátky na pěšinu.

„Pověz mi, co se děje, Judith. Nezáleží na tom, jak velké máš trápení: jsem přesvědčen, že ti mohu pomoci je překonat.“ Jeho slova zněla nesmírně domýšlivě, ale je koneckonců Iainův bratr, a tak se nemůže divit, že je podobně arogantní jako on, usoudila. Snaží se k ní být laskavý, a proto se na něho nemůže zlobit.

„Nemůžeš nic překonat,“ řekla mu. „Ale i tak ti děkuji.“

„Jak můžeš vědět, že ti nemohu pomoci, když ses mi se svým trápením ještě nesvěřila?“

„Dobře,“ souhlasila nakonec. „Právě jsem si uvědomila, jak jsem hloupá. Můžeš to napravit?“

Jeho úsměv byl laskavý. „Nejsi hloupá, Judith.“

„Ale ano, jsem,“ vykřikla. „Měla jsem se obrnit necitelností.“ Pak zmlkla.

„Judith?“

„Nechme toho. Nechci už o tom mluvit.“

„Neměla bys plakat, zvláště ne dnes,“ řekl Patrick.

Otřela si koutky očí. „Ano, dnes je nádherný den a já bych neměla plakat.“ Znovu se zhluboka nadechla. „Můžeš mě pustit. Už jsem se vzpamatovala.“

Spustil ruku z jejího ramene a vykročil po jejím boku směrem k vrcholu pahorku a k nádvoří. Patrick měl však před sebou ještě jeden úkol, který musel vykonat dříve, než se vrátí do tvrze. Na nádvoří se Judith uklonil a chtěl odejít.

„Je na mně znát, že jsem plakala?“ zeptala se ho ustaraným hlasem.

„Ne,“ zalhal.

Usmála se. „Děkuji ti, žes mi pomohl vyřešit mé trápení.“

„Ale já jsem nic…“

Přestal protestovat, Judith se odvrátila a rozběhla po schodech do tvrze. Zmateně zakroutil hlavou a pokračoval v cestě nahoru. Judith nezaklepala. Zhluboka se nadechla, zatáhla za těžké dveře a vstoupila dovnitř.

Vnitřní prostor tvrze byl stejně chladný a bezútěšný jako její okolí. Vstupní část byla rozlehlá, s šedivým kamenným dlážděním a se schodištěm proti stěně vpravo od dvoukřídlých dveří. Vlevo se nacházel hlavní sál. Byl velmi prostorný a foukalo v něm jako venku na louce. Značnou část zdi proti vstupním dveřím zaplňoval mohutný krb. Šlehaly v něm plameny, ale místnost příliš nevyhřívaly. Do sálu proudilo víc kouře než tepla.

Nebylo cítit obvyklý pach domova, jako je vůně pekoucího se chleba nebo masa, škvařícího se nad plameny, nebyla zde ani stopa po důvěrně známých předmětech svědčících o tom, že tu někdo žije. Sál byl pustý a nehostinný jako klášter.

Do místnosti se sestupovalo po pěti schodech. Judith čekala na nejvyšším, až si jí Iain všimne. Seděl zády k ní v čele dlouhého úzkého stolu. Na jeho protějším konci se hrbilo pět starších mužů, o kterých Judith usoudila, že jsou to členové rady.

Atmosféra byla napjatá. Muselo se přihodit něco zlého. Z tváří starších bylo zjevné, že dostali nepříjemné zprávy. Judith si pomyslela, že by je v této situaci zřejmě neměla rušit. Rozhodla se, že raději přijde později, až se z nemilého překvapení vzpamatují.

Couvla a obrátila se odchodu.

Alex a Gowrie jí však zastoupili cestu. Když je spatřila, zalapala po dechu. Oba bojovníci se k ní přiblížili zcela neslyšně. Judith chtěla kolem mohutných mužů proklouznout, ale náhle se dveře proti ní otevřely dokořán a v nich se objevil Brodick.

Hned za ním kráčel Patrick. Přidržel křídlo dveří, aby se nezabouchlo, a pokynul knězi, aby vstoupil. Otec Laggan se netvářil příliš nadšeně. Nuceně se na Judith usmál a spěchal po schodech dolů do sálu.

Dívala se za ním a sledovala, že došel k Iainovi. Ano, asi se stalo něco hrozného, to bylo jasné. Jinak by nepotřebovali kněze. Zašeptala tichou modlitbu za nešťastníka, ať to byl kdokoliv, a znovu se obrátila ke dveřím.

Před ní však už stála celá řada válečníků. Gowrie, Brodick a Patrick jí bránili v odchodu ze sálu.

Nejblíže dveří stál Patrick. Měla v úmyslu protáhnout se kolem něho. „Zemřel někdo?“ zašeptala.

Brodickovi připadala její otázka ohromně zábavná. Ostatní se dál mračili. Nikdo neustoupil o jediný krok a nikdo ani neodpověděl na její otázku. Už už chtěla těm nezdvořákům říct,

aby jí šli z cesty, když se dveře znovu otevřely a vstoupil Winslow.

Isabellin manžel se tvářil, jako by byl připraven pustit se do boje. Ani od něho se nedala očekávat zdvořilost. Pozdravil ji úsečnou úklonou a přidal se k řadě ostatních.

„Judith, pojď sem.“

Iain pronesl svůj příkaz tak silným hlasem, že se v ní málem zastavil dech. Obrátila se a chtěla mu dát najevo nelibost, ale zbytečně se mračila, ani se na ni nepodíval.

Nemohla se rozhodnout, má-li poslechnout jeho výzvy, nebo

ne. Brodick jí rozhodnutí usnadnil. Postrčil ji směrem do sálu. Jeho šťouchnutí nebylo příliš jemné. Ohlédla se, aby ho za takovou hrubost počastovala hněvivým pohledem.

Zamrkal na ni.

Alex jí pokynul, aby vyhověla zemanově žádosti. I na něho vrhla rozzlobený pohled. Někdo by si vskutku měl udělat čas a naučit ty válečníky slušnému chování, usoudila. Teď ovšem na něco takového nebyla vhodná chvíle. Judith pozvedla lem šatů, napřímila se a vykročila ze schodů.

Všimla si, že kněz je velmi rozrušený. Přecházel před krbem

sem a tam. Nutila se tvářit se důstojně, když kráčela sálem. Jakmile došla k Iainovi, položila mu ruku na rameno, uklonila se a zašeptala: „Jestli na mne ještě jednou zakřičíš, přísahám, že tě uškrtím.“

Když vyslovila svou planou hrozbu, znovu se napřímila. Iain se tvářil udiveně. Kývla hlavou, aby zdůraznila, že svou výstrahu míní vážně.

Usmál se na ni, aby jí dal najevo, že bere její rozmar na vědomí.

Graham dvojici bedlivě pozoroval a brzy dospěl k závěru, že lady Judith je úchvatná. Dovedl snadno pochopit, proč dokáže upoutat muže tak, že dokonce zapomenou, že je Angličanka. Ano, bylo potěšením dívat se na její překrásné zlatavé vlasy a hluboké modré oči. Ale nebyl to jen její vzhled, který zaujal Grahama. Ne, v její povaze bylo něco, co v něm vzbuzovalo zvědavost poznat ji lépe.

Winslow mu řekl o Judithině pomoci při porodu jeho syna a jeho zprávu doplnila chvála otce Laggana vztahující se k

následujícím událostem. Judith se sice nechtěla ujmout pomoci při porodu, Winslow tvrdil, že byla vyděšená, strach jí však nezabránil udělat to, o čem byla přesvědčena, že je nutné. Graham se dověděl, že přivedla na svět ještě tři další děti, zatímco byl Iain na cestách, a pokaždé byla polomrtvá strachy a obavami o rodičku.

Graham nevěděl, co si má z jejich zpráv vybrat. Bylo mu jasné, že jsou pravdivé, ale tak laskavé srdce a odvaha Angličanky ho mátly. Byl v tom rozpor.

Později bude mít dost času o té záhadě přemýšlet. Podle

Judithina výrazu usoudil, že Iain jí dosud neřekl o rozhodnutí, které před chvílí sdělil radě. Graham se rozhlédl po svých druzích, aby posoudil jejich reakce. Duncan se tvářil, jako by právě vypil džbánek octa. Vincent, Gelfrid a Owen na tom byli podobně.

Zdálo se, že on jediný není nablízku mrákotám z ohromujícího oznámení. Samozřejmě, Iain si ho vzal před jednáním stranou a řekl mu, k čemu se chystá. Protože po bratrově boku stál Patrick, Graham poznal, že se jedná o záležitost nesmírně důležitou. Bratři vždy stáli spolu jako jeden muž, byla-li v sázce životně zásadní věc.

Nakonec Graham vstal. V očích se mu zračily protichůdné pocity. Jako představený rady věděl, že jeho prvotní povinností je

pokusit se přimět Iaina k rozumu a jestliže své rozhodnutí nezmění, hlasovat proti němu.

Ale Graham cítil i opačnou povinnost: podpořit Iaina. Jeho

důvod byl pochopitelný. Chtěl, aby byl Iain šťastný. Bůh ví, že Iain si zasluhoval nalézt lásku a spokojenost.

Cítil za zemana nesmírnou zodpovědnost. Po všechny ty roky, které spolu strávili, vystupoval Graham spíš jako Iainův otec. Rozhodl se vycvičit ho ve všech dovednostech, aby byl ze všech nejlepší. A Iain ho nezklamal. Splnil každé očekávání, překonal každý cíl, který před něho Graham postavil, a už jako mladý hoch převyšoval svou silou a odhodláním nejen ostatní chlapce svého věku, ale i starší.

Když bylo Ianovi dvanáct let, stal se jediným opatrovníkem svého mladšího bratra, kterému bylo teprve pět. Iainův život byl vždy plný starostí a ukázalo se, že bez ohledu na to, jak velké břímě spočívá na jeho ramenou, snadno zátěž unese. Když bylo třeba, pracoval od rozbřesku do setmění. Byl samozřejmě za vysilující práci odměněn. Iain se stal nejmladším válečníkem, kterému se dostalo cti stát v čele klanu.

Ale zároveň za to musel platit. Za celá léta nekonečné práce a námahy neměl Iain nikdy čas na smích, radost nebo zábavu. Graham založil ruce za zády a zakašlal, aby upoutal pozornost ostatních. Rozhodl se nejprve naoko Iainovi odporovat. Jakmile budou starší uspokojeni, že splnil svou povinnost jako jejich vůdce, veřejně oznámí, že se zemanem souhlasí.

„Iaine, ještě je čas, abys své rozhodnutí změnil,“ prohlásil Graham ostrým hlasem.

Ostatní členové rady hned přikývli. Iain se prudce zvedl, až porazil židli za sebou. Judith se lekla a bezděčně o krok ucouvla.

Vrazila přitom do Brodicka. To ji vyplašilo ještě víc. Otočila se a zjistila, že všichni vojáci stojí seřazeni hned za ní.

„Proč jste mi pořád v patách?“ zeptala se udiveně.

Iain se obrátil. Její směšná otázka otupila osten jeho hněvu. Potřásl hlavou. „Oni tě nepronásledují, Judith. Vyjadřují mi svou podporu.“

Takové vysvětlení se jí nelíbilo. „Tak jim řekni, aby ti vyjádřili svou podporu někde jinde,“ řekla a mávla rukou, jako by je chtěla odehnat. „Stojí mi v cestě a já bych ráda odešla.“

„Ale já chci, abys zůstala,“ řekl Iain.

„Iaine, já sem nepatřím.“

„To je pravda, nepatří sem,“ ozval se Gelfrid. Iain se obrátil, aby ho uklidnil.

Pak nastalo učiněné pozdvižení. Judith se cítila, jako by stála uprostřed bouře s krupobitím. Z křiku, který se spustil, ji brzy začala bolet hlava. Iain na ni nikdy hlas nezvýšil, ale starší vykřikovali každé své slovo.

Hádka se zřejmě týkala jakéhosi spojeneckého svazku. Alespoň tak tomu rozuměla, protože ten výraz neustále opakovali, a zdálo se, že členové rady se kvůli němu rozčilují čím dál víc. Iain spojenectví prosazoval, zatímco rada byla jednoznačně proti.

Jeden ze starších se brzy rozzlobil až k nepříčetnosti. Když se přestal rozhořčovat, zmocnil se ho záchvat kašle. Ubožák chvíli jen sípal a lapal po vzduchu. Ona byla však zřejmě jediná, kdo si jeho potíží všiml. Zvedla židli, kterou Iain převrátil, rychle zamířila ke stolku, na němž stál džbán s vodou, a nalila ji do jednoho z pohárů zdobených stříbrem. Nikdo jí nebránil. Bouřlivá výměna názorů se stupňovala. Judith podala nápoj staršímu, a když polkl vydatný doušek, udeřila ho do zad.

Mávl rukou, aby jí naznačil, že nemusí ve svém úsilí

pokračovat, ale vzápětí se obrátil, aby jí poděkoval. Uprostřed díků se náhle zarazil. Judith napadlo, že si snad až v té chvíli uvědomil, kdo mu pomohl. Zaúpěl a znovu se rozkašlal.

„Opravdu by ses neměl tak vyčerpávat,“ řekla a zase ho začala bušit do zad.

„Ani bys mě neměl tak nenávidět,“ pokračovala. „Nenávidět je hřích. Jen se zeptej otce Laggana, když mi nevěříš. Kromě toho,

nedělám nic, co by ti škodilo.“

Protože se tak usilovně snažila staršího přivést k rozumu, ani si nevšimla, že hluk v místnosti utichl.

„Judith, přestaň bušit do Gelfrida.“

To řekl Iain. Zvedla hlavu a překvapilo ji, že se usmívá.

„Přestaň mi rozkazovat,“ odpověděla. „Pomáhám mu. Napij se ještě,“ vyzvala Gelfrida. „Jsem přesvědčena, že ti to pomůže.“

„Necháš mě na pokoji, když to udělám?“

„Nemusíš se mnou mluvit takovým tónem,“ řekla. „Velmi ráda tě nechám na pokoji.“

Obrátila se a popošla k Iainovi. Zašeptala: „Proč tady mám zůstat?“

„To děvče by mělo vědět, o co se jedná,“ ozval se otec Laggan.

„Musí souhlasit, Iaine.“

„Bude,“ prohlásil Iain.

„Měl bys tedy hovořit k věci,“ vyzval ho kněz. „Do setmění musím být na území Dunbarů. Merlin dlouho nevydrží. Mohl bych se pak samozřejmě vrátit, pokud si myslíš, že budeš potřebovat víc času, abys ji přesvědčil…“

„Nebudu.“

„Mám s něčím souhlasit?“ zeptala se.

Neodpověděl jí hned. Obrátil se ke svým věrným vojákům a vyzval je gestem, aby ustoupili. Nezdálo se, že by ho chtěli poslechnout. Baví se jeho nepříjemnou situací, uvědomil si Iain, a všichni do jednoho se ušklíbají.

„Grahame?“ ozval se Iain.

„Stojím za tvým rozhodnutím.“ Iain přikývl. „Gelfride?“

„Ne.“

„Duncane?“

„Ne.“

„Owene?“

„Ne.“

„Vincente?“

Starší neodpověděl. „Probuďte ho někdo,“ vybídl ostatní Graham.

„Já nespím. Jenom musím ještě o té otázce přemýšlet.“

Všichni trpělivě čekali. Uplynula dlouhá chvíle mlčení. Napětí v sále rostlo. Judith se přitiskla blíž k Iainovi, až se jejich paže

dotýkaly. Stál ztuhlý hněvem a ona chtěla, aby věděl, že je na jeho straně. Málem se sama sobě usmívala. Ani nevěděla, o co se jedná, a přesto byla připravena Iaina podpořit.

Nelíbilo se jí, když se zlobil. Vzala ho za ruku. Nepohlédl na ni, ale jemně ji stiskl prsty.

Všichni hleděli na Vincenta a ona také. Zdálo se jí, že starší snad opět usne. Huňaté obočí mu zakrývalo oči a kromě toho měl hlavu skloněnou nad stolem.

Konečně vzhlédl. „Stojím za tebou, Iaine.“

„To znamená, že tři jsou proti a tři hlasují ve prospěch našeho zemana,“ oznámil Graham.

„Co, u sta hromů, budeme dělat?“ ozval se Owen.

„Tak obtížné rozhodování jsme tu nikdy neměli,“ prohlásil Gelfrid. „Ale nerozhodně je nerozhodně.“

„S rozhodnutím o spojenectví tedy vyčkáme,“ řekl Graham. Odmlčel se, počkal, až všichni členové rady kývnou na souhlas, a pak se obrátil k Iainovi. „Můžeš pokračovat, synu.“

Iain se okamžitě obrátil k Judith. Náhle mu bylo velmi úzko. Jednání se nevyvíjelo tak, jak doufal. Domníval se, že všichni kromě Grahama budou hlasovat proti spojenectví. Debata také nezabrala tolik času, jak předpokládal, a to mu narušilo plán zůstat s Judith chvíli o samotě, než přijde kněz. Jistě by mu netrvalo dlouho, než by jí řekl, co od ní chce.

Nelíbilo se mu, že má publikum. Brodick se svou pověstnou netrpělivostí vyhrkl: „Judith, nevrátíš se zpátky do Anglie. Ještě ne. Vlastně vůbec ne. Iain tě neodvede domů.“

Brodickova slova zněla docela radostně. Obrátila se k němu.

„Ne? A kdo mě tedy doprovodí?“

„Nikdo,“ odpověděl Brodick.

Iain ji vzal za ruce a stiskl je. Pak se dlouze nadechl. I kvůli

svým mužům chtěl, aby zvolil správná slova a jeho prohlášení bylo takové, aby si ho Judith zapamatovala navždy. I když věděl, že jeho snaha vyslovit vhodné vyznání lásky, když s tím neměl vůbec žádné zkušenosti, bude marná, přesto byl rozhodnut pokusit se o to.

Tato chvíle by měla být památná. „Judith,“ začal.

„Ano, Iaine?“

„Vezmu si tě.“

KAPITOLA 10

„Nemůžeš si mě jen tak… vzít.“

„Ale ano, může, děvče,“ radostným hlasem potvrzoval Alex.

„Je zeman,“ připomněl jí Graham. „Může si dělat, co chce.“

„Nezáleží na tom, že je zeman,“ vložil se do hovoru Brodick.

„Franclen si vzal Marrian, a není zeman. A Robert si vzal Meagan,“ dodal a pokrčil rameny.

„Já jsem si vzal Isabelle,“ dodal Winslow.

„Tak se to u nás dělá,“ vysvětloval Judith Gowrie.

„Ty sis Isabelle jen tak nevzal,“ řekl bratrovi Brodick, rozhodnut vyjasnit nedorozumění. „Požádal jsi o ni. To je něco jiného.“

„Odvezl bych si ji, kdyby se nám její otec stavěl do cesty,“ namítl Winslow.

Judith nemohla uvěřit svým uším. Měla pocit, že se snad

všichni pomátli. Vytrhla ruce z Iainova sevření a o krok ustoupila. Chtěla se vzdálit těm bláznům. Šlápla přitom Grahamovi na nohu. Otočila se a chtěla se mu omluvit.

„Nezlob se, Grahame. Nechtěla jsem – on si mě přece nemůže jen tak vzít, že?“

Graham přikývl. „Gowrie má pravdu, když říká, že tak se to u nás dělá,“ vysvětloval. „Ovšem budeš muset souhlasit.“ Jeho hlas byl naplněn soucitem. Iain tu hezkou dívku vskutku vyděsil. Zdála se být trochu zaskočena, ale jistě je bez sebe

nadšením. Pro ženu je přece nejvyšší pocta, když si ji vybere za manželku zeman. Ano, určitě je ráda, a proto není schopna vyslovit jediné souvislé slovo, usoudil.

Graham se mýlil. Judith se za malou chvilku vzpamatovala. Pak potřásla hlavou. Snad by byla schopna ovládnout svůj hněv, kdyby všichni Iainovi druhové nekývali hlavami.

Svatá pravda, nejraději by je roztrhla. Bude se však nejprve muset uklidnit. Zhluboka se nadechla, aby se lépe ovládla, a řekla

ochraptělým hlasem: „Iaine, mohla bych si s tebou na chvíli promluvit v soukromí?“

„Teď není čas na žádné zbytečné řeči, děvče,“ ozval se otec Laggan. „Merlin nepočká.“

„Merlin?“ zeptala se zmateně.

„To je jeden z Dunbarů,“ vysvětlil Graham. S úsměvem pak dodal: „Potřebuje kněze.“

Judith se obrátila k otci Lagganovi. „Pak tedy musíš k němu,“ řekla. „Umírá?“

Duchovní zavrtěl hlavou. „Už zemřel, Judith. Jeho rodina čeká, až přijedu, abych ho pohřbil. A vidíš, jaké je teplo. Merlin nemůže dlouho čekat.“

„Ano, je třeba zakopat ho do země,“ vysvětloval Brodick. „Ale napřed vás otec oddá. Maitlandové jsou na prvním místě.“

„Merlin nepočká?“ opakovala Judith slova duchovního a přiložila si ruku na čelo.

„Je horko,“ připomněl jí Brodick.

Roztřásla se. Iainovi jí bylo líto. Trvalo mu celé dny usilovného přemýšlení, než došel k závěru, že nemůže Judith nechat odjet. Uvědomil si, že jí snad měl dopřát víc času, aby uvážila jeho návrh.

Naneštěstí nebyl čas na probírání všech důvodů. Poté, co promluvil s Patrickem a ujistil se o správnosti své domněnky, věděl, že se musí oženit s Judith co nejdříve. Neměl v úmyslu riskovat, že ještě někdo jiný zjistí pravdu o jejím otci. Ne, musí si ji vzít ihned. Je to jediná možnost, jak ji ochránit před těmi bastardy Macleany.

Vzal ji za ruku a vedl do rohu sálu. Kráčela nejistým krokem a musel ji téměř podpírat. Zůstala stát a zády se opřela o zeď.

Zastavil se před ní a bránil jí ve výhledu do místnosti. Jemně jí pozvedl bradu, aby se mu mohla podívat do očí.

„Chci, aby ses za mne provdala.“

„Ne.“

„Ano.“

„Nemohu.“

„Ale ano, můžeš.“

„Iaine, buď rozumný. Nemohu si tě vzít. I kdybych chtěla, není

to možné.“

„Ale ty si mě chceš vzít,“ namítl. „Nebo ne?“

Byl zdrcen pomyšlením, že by o něho nestála. Potřásl hlavou.

„Vím moc dobře, že o to stojíš,“ řekl jí.

„Ano? A proč myslíš?“

„Důvěřuješ mi.“

Ta slova v ní otupila hněv. Ze všech důvodů, které mohl uvést, si vybral ten, proti němuž nemohla nic namítnout. Vždyť mu skutečně z celého srdce důvěřuje!

„Cítíš se se mnou v bezpečí.“

Ani proti tomu nemohla protestovat. „Víš, že tě ochráním před každým nebezpečím,“ dodal.

V očích se jí objevily slzy. Milosrdný bože, jak si přála, aby k tomu došlo! „Miluješ mě, Iaine?“ zeptala se.

Sklonil se k ní a políbil ji. „Nikdy jsem po žádné ženě netoužil tak, jak toužím po tobě,“ řekl. „I ty po mně toužíš. Nepopírej to.“ Ramena jí poklesla. „Nepopírám,“ zašeptala. „Ale po někom toužit a někoho milovat jsou dvě různé věci. Možná tě nemiluji,“ dodala.

Věděla, že lže, sotva svá slova vyřkla. I on to věděl. „Ale ano, miluješ mě.“

Po tváři jí skanula slza. „Vkládáš mi do hlavy pošetilé myšlenky,“ zašeptala.

Něžně jí slzu otřel. „Nic není pošetilé. Provdej se za mne, Judith. Dovol mi, abych tě mohl chránit.“

Teď mu musí říct plnou pravdu. Jen ta ho může odradit od jeho neuváženého rozhodnutí. „Nevíš o mně všechno,“ začala. „Můj otec…“

Jeho ústa překryla její a zabránila jí v přiznání. Jejich polibek byl dlouhý a vášnivý, a když se od sebe odtrhli, měla hlavu plnou zmatku.

Pokusila se začít znovu. Přerušil ji dalším polibkem.

„Judith, neříkej mi nic o své rodině,“ přikázal. „Je mi jedno, i kdyby tvůj otec byl králem Anglie. O něm už nepromluvíš ani slovo. Rozumíš?“

„Ale, Iaine…“

„Tvoje minulost nic neznamená,“ řekl jí. Uchopil ji za ramena

a stiskl. Hlas měl tichý a naléhavý. „Nezáleží na ní, Judith. Budeš má. Já budu tvá rodina. Já se o tebe postarám.“

Jeho prosba byla tak úpěnlivá, že Judith nevěděla, co dělat.

„Musím si to rozmyslet,“ řekla. „Za pár dní…“

„Dobrotivý bože,“ zvolal otec Laggan. „Nemůžeme očekávat, že Merlin vydrží tak dlouho. Pamatuj na počasí!“

„Proč čekat?“ ozval se Patrick.

„Řekl ti přece, že si tě vezme. Tak ať už je svatba za vámi,“ doporučil Brodick.

Až do této chvíle si Judith neuvědomila, že všichni poslouchají její soukromou rozmluvu s Iainem. Nejraději by zaječela zlostí. Pak to udělala. „Nikdo mě k tomu nebude nutit,“ vykřikla. A klidnějším hlasem dodala: „Je mnoho důvodů, proč se nemohu provdat za vašeho zemana, a potřebuji čas, abych uvážila…“

„Jaké jsou ty důvody?“ chtěl vědět Graham.

Iain se obrátil k představenému rady starších. „Souhlasíš se sňatkem, nebo ne?“

„Nejsem příliš nadšen, ale víš přece, že vždy stojím při tobě. Máš můj souhlas. Co ty, Gelfride?“

Gelfrid se na Judith zamračil a odpověděl: „Já souhlasím.“ Ostatní členové rady jeden za druhým také potvrdili svůj souhlas.

Judith už toho měla dost. „Jak můžete souhlasit, a přitom se na mne tak mračit?“ zaškaredila se. Obrátila se k Iainovi a šťouchla ho do hrudi. „Nechci tady žít. Rozhodla jsem se, že zůstanu u tety Millicent a strýčka Herberta. A víš proč?“ Nedala mu čas na odpověď. „Protože si nemyslí, že jsem méněcenná. Chápeš?“ dodala vyzývavě.

„Co mám chápat?“ zeptal se Iain a snažil se skrýt úsměv nad jejím pobouřením. Judith nevěděla, kdy přestat, když se rozčilila.

„Mají mě rádi,“ vyhrkla.

„I my tě máme rádi, Judith,“ řekl jí Alex.

„Všichni tě mají rádi,“ dodal Patrick.

Nevěřila takovému nesmyslu ani okamžik. Ani Brodick ne. Pohlédl na Patricka, aby si uvědomil, jakou lež vyslovil.

„Ale já takové hrubiány, jako jste vy, nemám ráda ani trochu,“ prohlásila Judith. „Pomyšlení, že bych žila zde, je prostě

nepřijatelné. Nebudu tu vychovávat své děti – ach Bože, Iaine, já přece žádné nechci, vzpomínáš si?“

„Judith, uklidni se,“ vyzval ji Iain. Přitáhl si ji k sobě a pevně ji objal.

„Ona nechce děti?“ zeptal se Graham. Jeho hlas zněl zděšeně.

„Iaine, takové řeči nesmíš připustit. Potřebuješ dědice.“

„Je neplodná?“ chtěl vědět Gelfrid.

„Nic takového neřekla,“ zamumlal Vincent.

„To je moje vina,“ ozval se Winslow.

„Je tvoje vina, že je neplodná?“ zeptal se nechápavě Gelfrid.

„Jak je to možné, Winslowe?“

Patrick se rozesmál. Brodick ho šťouchl loktem, aby byl zticha.

„Musela pomáhat Isabelle při porodu,“ řekl Gelfridovi Brodick.

„Dostala strach. To je všechno. Není neplodná.“ Členové rady zamručeli úlevou. Iain nyní věnoval pozornost pouze Judith. Sklonil se k ní a zašeptal: „Máš pravdu, musíš si můj návrh dobře rozmyslet. Budeš mít na to tolik času, kolik budeš chtít.“

V jeho hlase se ozval tón, který v ní vzbudil podezření. Uvědomila si téměř okamžitě, o co se jedná. Iain se bavil. „Jak dlouho mám na rozmyšlenou?“

„Dnes v noci budeš spát v mé posteli. Myslel jsem, že bys napřed chtěla mít svatbu.“

Vytrhla se mu z náruče a pohlédla na něho. Usmíval se.

Neměla naději na úspěch. V té chvíli si to uvědomila. Bože, jak ho milovala! A zároveň si nedovedla vzpomenout na jediný důvod proč.

Zdálo se jí, že snad zešílí. „Proč bych tě proboha měla milovat?“

Neuvědomila si, že křičí, dokud se Patrick nezačal smát.

„Dobrá, to stačí. Souhlasí,“ prohlásil otec Laggan. Hnal se přes sál. „Tak rychle. Patricku, postav se Iainovi po pravici, a, Grahame, ty se postav vedle Judith. Můžeš ji odvést k oltáři. Ve jménu Otce, i Syna…“

„My ji také doprovodíme,“ ozval se Gelfrid, rozhodnut nezmeškat důležitý obřad.

„Ano, my také,“ zamumlal Duncan.

Řeč duchovního přerušilo skřípění židlí. Vyčkal, dokud se

všichni starší nevtěsnali poblíž Judith, a začal znovu: „Ve jménu Otce…“

„Chceš si mě vzít jen proto, abys mi mohl poroučet,“ řekla Judith Iainovi.

„V tom bude ta výhoda,“ podotkl Iain.

„Myslela jsem, že Dunbarové jsou vaši nepřátelé,“ řekla. „Ale váš kněz…“

„Jak si myslíš, že zemřel Merlin?“ zeptal se Brodick.

„No, synku, nemůžeš si činit zásluhy za jeho smrt,“ prohlásil Grahem. „Spadl z útesu, to ho zabilo.“

„Winslowe, nestrčil jsi do něho, když na tebe šel s nožem v ruce?“ chtěl vědět Brodick.

Jeho bratr zakroutil hlavou. „Uklouzl, než jsem se k němu přiblížil.“

Judith byla jejich rozhovorem zděšena. Patrick se rozhodl odpovědět na její první otázku o knězi, protože se zdálo, že nikdo jiný se k tomu nemá. „Není dostatek duchovních, kteří by zde sloužili,“ řekl. „Otec Laggan smí přicházet a odcházet podle libosti.“

„Má na starost rozsáhlou oblast,“ vložil se do hovoru Alex, „a také všechny klany, které považujeme za nepřátelské. To znamená Dunbary, Macphersony, Macleany a samozřejmě i další.“ Zhrozila se, když vyslechla celý seznam jejich nepřátel.

Zmínila se o tom Grahamovi. Jednak se chtěla dovědět všechno o Macleanech, ale měla i jinou pohnutku. Potřebovala čas, aby se vzpamatovala. Cítila se jako omámená. Třásla se jako dítě, které spadlo do ledové vody.

„Alex uvedl jen částečný výčet,“ řekl jí Graham.

„Copak vy nemáte nikoho rádi?“ zeptala se užasle. Graham pokrčil rameny.

„Mohli bychom dokončit obřad?“ zvolal otec Laggan. „Ve jménu Otce…“

„Pozvu sem na návštěvu tetu Millicent a strýčka Herberta, Iaine, a nebudu se rady ptát na dovolení.“

„… i Syna,“ pokračoval kněz mnohem hlasitěji.

„Příště bude chtít pozvat krále Jana,“ předvídal Duncan.

„To nemůžeme dovolit,“ mručel Owen.

„Podejte si nyní ruce a soustřeďte se na obřad,“ zakřičel otec Laggan, aby si konečně vynutil pozornost.

„Nechci, aby sem jezdil král Jan,“ namítla Judith. Zamračeně se obrátila k Owenovi, jak mohl pronést něco tak nehorázného.

„Chci, aby přijela moje teta a strýc. A také přijedou.“ Obrátila se a musela se naklonit za Grahama, aby viděla na Iaina. „Ať se děje, co se děje, Iaine.“

„Uvidíme. Grahame, žením se s Judith, ne s tebou. Pusť její ruku. Judith, pojď sem.“

Otec Laggan se vzdal snahy zjednat si klid. Pokračoval v obřadu. Iain mu věnoval alespoň částečnou pozornost. Ihned vyslovil souhlas, že si bere Judith za manželku.

Ona tak vstřícná nebyla. Knězi bylo té milé dívky trochu líto. Vyhlížela zcela zmateně.

„Judith, bereš si Iaina za svého manžela?“ Pohlédla na Iaina a odpověděla: „Uvidíme.“

„To nestačí, děvče. Musíš říct beru,“ poučoval ji kněz.

„Musím?“

Iain se usmál. „Tvoje teta a strýc zde budou vítáni.“ Oplatila mu také úsměvem. „Děkuji.“

„Ještě mi musíš odpovědět, Judith,“ připomněl jí otec Laggan.

„Souhlasí, že mě bude milovat a pečovat o mne?“ zeptala se.

„Pro lásku boží, právě to přece řekl,“ netrpělivě se ozval Brodick.

„Iaine, pokud zde zůstanu, rozhodně se pokusím dosáhnout jistých změn.“

„Ale, Judith, nám se líbí věci takové, jaké jsou,“ řekl jí Graham.

„Mně se ale hodně věcí nelíbí,“ namítla Judith. „Iaine, než začneme, chci ještě jeden slib,“ vyhrkla.

„Než začneme? Jsme uprostřed…“ pokoušel se zasáhnout kněz.

„Jaký slib?“ zeptal se Graham. „Možná by ho měla projednat rada.“

„Nic nebudete projednávat,“ protestovala Judith. „Jedná se o soukromou záležitost. Iaine?“

„Ano, Judith?“

Ach, bože, jak milovala jeho úsměv! Lehce si povzdechla,

když mu pokynula, aby se k ní sklonil a mohla mu svá slova zašeptat do ucha. Graham jí musel ustoupit z cesty. Jakmile se Iain naklonil, natlačili se všichni ostatní dopředu, aby slyšeli, co Judith řekne.

Zůstaly jim však jen dohady. Ať zašeptala jejich zemanovi cokoliv, zcela jistě ho to překvapilo, bylo-li možné soudit podle výrazu jeho tváře.

Tím vzbudila ještě větší zvědavost přihlížejících.

„Je to pro tebe tak důležité?“

„Ano.“

„Dobře,“ odpověděl. „Slibuji.“

Judith si neuvědomila, že zadržuje dech, dokud neuslyšela jeho slova. Pak si dlouze vydechla.

Oči se jí naplnily slzami. Byla tak ráda, že získala tohoto muže. Nesmál se jí ani se neurazil. Jen se jí zeptal, je-li pro ni jeho slib důležitý, a když řekla, že ano, okamžitě souhlasil.

„Chápeš něco z toho, Grahame?“ zeptal se Alex hlasitým šepotem, který slyšeli všichni.

„Něco o pití,“ zašeptal Graham.

„Chce se napít?“ vykřikl Gelfrid.

„Ne, slyšel jsem, že řekla slovo opít,“ oznámil Owen.

„Proč se chce opít?“ chtěl vědět Vincent.

Judith zadržovala smích. Obrátila se zpátky k otci Lagganovi.

„Řeknu ano,“ prohlásila. „Mohli bychom začít znovu?“

„To děvče nedovede poslouchat,“ poznamenal Vincent.

Otec Laggan naposledy požehnal, zatímco Judith začala vyčítat členovi rady jeho nezdvořilou poznámku. Energicky mu sdělila, že slyšela všechno velmi dobře.

Vyžadovala od Vincenta omluvu, než začala zas věnovat pozornost knězi. „Patricku, mohl bys zajít pro Frances Catherine a přivést ji sem? Chtěla bych, aby při obřadu stála u mne.“

„Můžeš políbit nevěstu,“ oznámil otec Laggan.

Frances Catherine přecházela po pokoji sem a tam, když Judith konečně otevřela dveře a vešla dovnitř.

„Díky bohu, že jsi tu. Tolik jsem se bála. Je všechno v pořádku? Pověz mi, co se stalo. Jsi tak bledá. Určitě tě rozčilili, že?“ Odmlčela se a rozhořčeně povzdechla. „Neodvážili se

přikázat ti, abys odjela zpátky do Anglie, že?“ Judith usedla ke stolu. „Odjeli,“ zašeptala.

„Kdo odjel?“

„Všichni. Právě teď… odjeli. I Iain. Políbil mě. Pak také odjel. Nevím, kam se vypravili.“

Frances Catherine ještě nikdy neviděla přítelkyni tak rozrušenou. Judith jí připadala, jako by byla napůl bez sebe. „Ty mě děsíš, Judith. Řekni mi prosím, co se stalo.“

„Vdala jsem se.“

Frances Catherine se musela posadit. „Ty ses vdala?“ Judith přikývla. Pořád hleděla do prostoru a v mysli se jí promítaly obrazy z podivného svatebního obřadu.

Frances Catherine zůstala beze slov. Seděla proti Judith u stolu a jen na ni zírala.

„Vzala sis Iaina?“

„Myslím, že ano.“

„Jak to, myslím, že ano?“

„Mezi námi stál Graham. Možná jsem se provdala za něho. Ne, jsem přesvědčena, že ženichem byl Iain. Políbil mě on… ne Graham.“

Frances Catherine nevěděla, co si má o takové novině myslet. Byla samozřejmě nadšením bez sebe, protože její přítelkyně se už nikdy nebude muset vrátit do Anglie, ale zároveň zuřila. Napřed se rozhodla zabývat svým hněvem.

„Proč takový spěch? Vždyť tam jistě nebyly ani květiny, že? A nemohla jsi mít svatbu v kapli. Žádnou tady nemáme. Zatraceně, Judith, měla jsi Iaina přinutit, aby se svatba udělala jaksepatří!“

„Nevím, proč Iain tak spěchal,“ přiznala Judith. „Ale jistě měl své důvody. Nezlob se kvůli tomu, prosím.“

„Měla jsem tam být,“ naříkala Frances Catherine.

„Ano, to jsi měla,“ přisvědčila Judith.

Chvíli mlčely a pak se znovu ozvala Frances Catherine. „Jsi šťastná, že ses provdala?“

Judith odevzdaně pokrčila rameny. „Myslím, že ano.“

V očích Frances Catherine se objevily slzy. „Zasloužila sis, aby se ti splnil tvůj sen.“

Judith samozřejmě věděla, o čem její přítelkyně mluví. Potřásla

hlavou a začala Frances Catherine uklidňovat. „Sny jsou pro malé holčičky, aby se s nimi jedna druhé svěřovaly. Ve skutečnosti se nikdy nesplní. Jsem teď dospělá žena, Frances Catherine.

Nepředstavuji si nemožné věci.“

Její přítelkyně nebyla ochotna ustoupit. „Zapomněla jsi, s kým mluvíš, Judith. Znám tě lépe než kdokoliv jiný na celém světě. Vím všechno o tvém hrozném životě s krkavčí matkou a opilým strýcem. Vím o bolesti a osamělosti. Tvé sny se ti staly štítem proti zlu. Můžeš mi říkat, že to byly jenom bláhové představy, můžeš předstírat, že už nejsou důležité, ale já vím své.“

Hlas se jí zlomil. Zhluboka se nadechla a pokračovala. „Tvé

sny tě chránily před zoufalstvím. Neopovažuj se tvrdit, že na nich nezáleží. Neuvěřím ti.“

„Frances Catherine, prosím, buď rozumná,“ řekla podrážděně Judith. „Vždycky to nebylo tak hrozné. Vždyť jsem měla také Millicent a Herberta. Kromě toho, byla jsem velmi mladá, když jsem si spřádala své hloupé sny. Jen jsem si vymýšlela, jakou svatbu bych chtěla mít. Měl tam být můj otec, vzpomínáš si?

Myslela jsem si, že už nežije, ale přesto jsem si představovala, že stojí v kapli vedle mne. Můj manžel byl tak šťastný, že málem plakal. Teď se tě ptám, dovedeš si představit Iaina, že by při pohledu na mne plakal?“

Frances Catherine nezbývalo než se usmát. „Můj manžel měl také lkát blahem. Ovšem Patrick nic takového nedělal. Měl škodolibou radost.“

„Už nikdy se nebudu muset vrátit k matce.“

Svou myšlenku vyslovila nahlas. Frances Catherine přikývla.

„A mě nebudeš muset už nikdy opustit.“

„Chci, aby ses z toho radovala.“

„Dobře. Raduji se. Ale teď mi musíš vylíčit všechno dopodrobna. Každou maličkost.“

Judith učinila, o co ji žádala. Dokončovala své vyprávění a Frances Catherine se vesele smála. Judith si jen s obtížemi vzpomínala na jednotlivé okamžiky a sváděla svou špatnou pamětná to, že v síni vládl nesmírný zmatek.

„Zeptala jsem se Iaina, jestli mě miluje,“ řekla přítelkyni.

„Neodpověděl mi. Neuvědomila jsem si, že je konec, až když bylo

po všem a on mě políbil. Řekl, že si mě chce vzít. Také jsem se pokoušela říct mu o svém otci, ale nepustil mě ke slovu. Prohlásil, že na tom nezáleží. Abych se tím nezabývala. Přesně tak to řekl.

Opravdu jsem se snažila, ale zřejmě jsem se měla snažit víc.“ Frances Catherine rozčileně odfrkla. „Nezačínej se starostmi o svého otce. Už o něm nebudeme mluvit. Nikdo se o něm nedoví.“ Judith přikývla. „Přiměla jsem Iaina, aby mi slíbil dvě věci. Že sem mohou přijet na návštěvu Millicent a Herbert.“

„A druhý slib?“

„Že se Iain v mé přítomnosti nikdy neopije.“

Frances Catherine se zalily oči slzami. Nikdy by ji nenapadlo žádat svého muže o takový slib, ale plně chápala, proč na tom Judith záleží. „Po celou dobu, co zde žiji, jsem nikdy neviděla Iaina opilého.“

„Svůj slib jistě dodrží,“ zašeptala Judith. Povzdechla si.

„Zajímalo by mě, kde budu dnes spát.“

„Iain si pro tebe přijde.“

„Co jsem si to nadrobila?“

„Miluješ ho.“

„Ano.“

„A on jistě miluje tebe.“

„Doufám, že ano,“ řekla Judith. „Asi je to pravda. Asi mě opravdu miluje.“

„Máš obavy z dnešní noci?“

„Trochu. Také ses poprvé bála?“

„Plakala jsem.“

Z jakéhosi důvodu připadlo oběma to přiznání náramně veselé. Patrick a Iain vstoupili dovnitř a usmáli se, když viděli, že se obě ženy ze srdce smějí.

Patrick chtěl vědět, co jim připadá tak zábavné. Jeho otázka je rozesmála ještě víc. Nakonec to vzdal. Ženy, usoudil, moc rozumu nepobraly.

Iain upíral pohled na Judith. „Co tady děláš?“

„Chtěla jsem Frances Catherine vylíčit, co se stalo. Měli jsme svatbu, že?“

„Myslí si, že se možná provdala za Grahama,“ řekla Patrickovi Frances Catherine.

Iain potřásl hlavou. Zamířil ke své nevěstě a podal jí ruku. Od okamžiku, kdy vstoupil do domku, na něho ještě nepohlédla a to ho znepokojovalo. „Je čas jít domů.“

Judith se zmocnila tíseň. „Jen si posbírám své věci,“ řekla. Hlavu neustále klopila k zemi, když zamířila k zástěně. „Kam domů?“ zeptala se přitom.

„Tam, kde ses vdávala,“ řekl Patrick.

Mohla se tvářit, jak chtěla. V té chvíli na ni nikdo neviděl. Zřejmě bude muset žít v ošklivé tvrzi, usoudila, ale příliš ji to netrápilo. Bude tam přece žít i Iain a to je jediné, na čem záleží. Judith slyšela hovor obou bratrů, když si balila noční košili, plášť a další potřebné věci. Zbytek zavazadel si přenese zítra.

Nebyla schopna košili si ani poskládat a s úžasem zjistila, že se jí třesou ruce.

Dokončila balení nevelkého zavazadla, ale neopustila svůj malý úkryt. Teprve teď si uvědomila, jak významnou událost má za sebou.

Posadila se na okraj postele a zavřela oči. Je teď vdaná žena. Srdce se jí náhle zběsile rozbušilo, až sotva popadala dech. Věděla, že se jí začíná zmocňovat panika a snažila se uklidnit.

Milosrdný bože, co když udělala chybu? Ke všemu došlo tak rychle! Ale Iain ji snad přece jen miluje. Nezáleží na tom, že jí to neřekl. Chtěl se s ní oženit a nemohl v ní získat nic než manželku. Jaký jiný motiv by mohl mít?

Co když si na zdejší obyvatele nezvykne? Co když ji nikdy nepřijmou mezi sebe? Judith se nakonec zaměřila na svůj hlavní problém. Co když nebude dobrou manželkou? Rozhodně například neví, jak potěšit muže v posteli, Iain jistě poznal, že je nezkušená. Bude jeho povinností učit ji, ale co když se tomu naučit nedá?

Nechtěla, aby si myslel, že je horší než ostatní. Raději by zemřela.

„Judith?“

Jeho hlas se ozval jako pouhé zašeptání. Přesto sebou trhla. Všiml si toho. Všiml si také, že jeho novomanželka je velmi bledá. Judith měla obavy. Byl přesvědčen, že ví, čeho se bojí.

„Už jsem připravena,“ řekla mu chvějícím se hlasem.

Ale ani se nepohnula. Zavazadlo jí leželo na klíně a křečovitě

je svírala, Iain přemohl úsměv. Zamířil k posteli a usedl vedle ní.

„Proč tu sedíš?“ zeptal se.

„Jen jsem přemýšlela.“

„O čem?“

Neodpověděla. Ani na něho nepohlédla, stále klopila oči do klína.

Iain ji nechtěl znepokojovat. Rozhodl se, že se bude chovat, jako by měl čas až do soudného dne. Seděli chvíli vedle sebe jen tak. Judith pak zaslechla, jak Frances Catherine šeptá něco svému muži. Zaslechla slovo „květiny“ a pomyslela si, že její družka si zřejmě stěžuje na nedostatečnou výzdobu na svatbě.

„Je možné, abych se dnes večer vykoupala?“

„Ano.“

Přikývla. „Neměli bychom jít?“ zeptala se.

„Už jsi dopřemýšlela?“

„Ano, děkuji.“

Vstal. I ona se zvedla. Podala mu své zavazadlo. Vzal ji za

ruku a vykročili ke dveřím. Frances Catherine jim však zastoupila cestu. Byla rozhodnuta zdržet je na večeři. Protože všechno bylo připraveno, Iain souhlasil. Judith byla příliš nervózní, než aby byla schopna polknout sousto, Iain takové potíže neměl. Oba se s Patrickem ládovali, jako by měli za sebou čtyřicetidenní půst.

Ale po jídle už nechtěl zůstat ani chvíli. A Judith také ne.

Ruku v ruce vyšli spolu ke tvrzi. Uvnitř byla tma. Iain ji zavedl do patra, do jejich ložnice, která byla hned v prvních dveřích vlevo za odpočívadlem.

Pokoj ji zaplavil světlem a teplem. Přímo proti dveřím stál krb. Oheň plápolal jasnými, hřejivými plameny. Vlevo od dveří stála Iainova postel. Zabírala značnou část stěny. Postel byla pokryta přikrývkou v barvách jeho klanu a za ní u zdi byla přistavena malá truhla. Na ní hořely dvě svíce.

V místnosti byla jediná židle, stála u krbu. Další truhlici, mnohem větší a vyšší než tu u postele, viděla Judith u protější stěny. Na ní ležela dóza zdobená řezbami a zlatým kováním. Iain nemá rád nepořádek, usoudila. Pokoj byl účelně zařízený, uklizený a velmi se podobal muži, který v něm bydlel.

Přímo před krbem stály velké dřevěné necky plné vody, z níž

se kouřilo. Iain bystře uhodl její přání dříve, než je vyslovila. Odložil její tašku na postel. „Potřebuješ ještě něco?“ Nemusela se obávat, ale přesto mu o svých pochybnostech neřekla. „Ne, děkuji.“

Zůstala stát uprostřed pokoje s rukama zkříženýma, vyčkávala a modlila se, aby odešel a ona si mohla dopřát koupel o samotě. Přemýšlel, proč váhá. „Potřebuješ pomoci se svlékáním?“ zeptal se.

„Ne,“ vyhrkla, zděšena při tom pomyšlení. „Umím to sama,“ dodala už klidnějším hlasem.

Přikývl, pak jí pokynul, aby přistoupila k němu. Nezaváhala. Zastavila se sotva krok od něho.

Potěšilo ho, že sebou netrhla, když k ní vztáhl ruku. Shrnul jí vlasy dozadu, pak jí jeho prsty sklouzly kolem krku a sáhly po řetízku s prstenem.

Neřekl ani slovo, když jí ho odepínal.

„Pamatuješ si sliby, které jsi ode mne dnes získala?“ Přikývla. Dobrotivý bože, snad nechce říct, že si to rozmyslel?

Zpozoroval na její tváři paniku a zavrtěl hlavou. „Své slovo jsem ještě nikdy neporušil, Judith, a neporuším je ani tentokrát.“ Zřejmě hádal správně. Strach jí zmizel z tváře. „Kdybys mě znala lépe, neměla bys takovou starost.“

„Ale já tě neznám lépe,“ zašeptala omluvu za své chování.

„I já chci, abys mi něco slíbila,“ vysvětloval. Vložil jí řetízek s prstenem do ruky. „Chci, aby sis tohle nebrala s sebou do postele.“

Jeho slova nezněla jako žádost, ale jako příkaz. Ani jí nevysvětlil své důvody. Judith se ho na ně chtěla zeptat, ale pak si to rozmyslela. On se jí také nezeptal, proč chce, aby se nikdy

neopil, když bude s ní, a zasluhoval, aby se k němu chovala stejně.

„Souhlasím.“

Přikývl. Tvářil se spokojeně. „Chceš, abych ho zahodila?“

„Ne,“ odpověděl. „Ulož ho sem,“ řekl jí a ukázal na malou dózu na truhle. „Nikomu tam nebude vadit.“

Bez meškání udělala, oč ji požádal. „Mohu tam uložit i brož, kterou mi dala teta Millicent?“ zeptala se. „Nerada bych ji ztratila.“ Neodpověděl. Obrátila se a zjistila, že už vyšel z pokoje.

Nebylo přitom slyšet sebemenší zvuk.

Potřásla hlavou. Bude si s ním muset promluvit a vysvětlit mu, jak je nezdvořilé takhle se chovat, rozhodla se.

Neměla tušení, jak dlouho míní zůstat venku, a tak si s koupelí pospíšila. Zpočátku si proto nechtěla ani umýt vlasy, ale nakonec si to rozmyslela.

Iain otevřel dveře právě v okamžiku, kdy si smývala z vlasů růžové mýdlo. Zahlédl jen záblesk nazlátlé pleti, než zas za sebou zavřel. Opřel se o zeď a čekal, až bude jeho žena hotova.

Nechtěl ji uvádět do rozpaků. Ale připadalo mu, že jí to zřejmě bude trvat věčnost. Přešel až k nádobě s vodou, umyl se a pak se zas vrátil, zamířil do ložnice s představou, že jeho žena na něho už bude čekat v posteli. Přesto ještě chvíli počkal, než vešel dovnitř. Judith seděla na pokrývce před krbem a usilovně si pročesávala vlasy. Měla na sobě zářivě bílou noční košili a plášť stejné barvy.

Připadala mu nádherná. Tvář měla umytou dorůžova a její vlasy zářily barvou bledého zlata.

Iain se chvíli opíral o rám dveří a jen se díval. Hruď se mu sevřela. Je teď jeho ženou. Ano, už patří jemu. Ovládlo ho uspokojení a zároveň ho takový pocit překvapil. Zdálo se mu, že všechno bylo dáno osudem. Proč si sám způsoboval utrpení tím, že se jí vyhýbal? Už v okamžiku, kdy ji poprvé políbil, se měl smířit s pravdou. V srdci přece vždy cítil, že by nesnesl, aby patřila jinému muži. Proč tedy jeho mysl tak dlouho váhala?

Záležitosti srdce jsou podivné, usoudil. Vzpomněl si, jak

nadutě prohlásil před Patrickem, že jedna žena je jako druhá. Teď věděl, že se svými slovy rouhal… Judith byla jen jediná.

Iain se musel násilím zbavit pošetilých myšlenek. Je přece válečník. Neměl by mít v hlavě tak hloupé nápady.

Obrátil se, vrátil se do chodby a tam silně zahvízdal. Zvuk se nesl po schodech dolů. Pak vstoupil zpátky do pokoje a zamířil ke krbu. Opřel se o jeho římsu sotva dva kroky od své ženy a stáhl si boty. Chtěla se ho zeptat, proč nechal otevřené dveře, když vtrhli dovnitř tři muži. Kývli svému zemanovi na pozdrav, zamířili k neckám a zvedli je. Při odchodu z místnosti záměrně odvraceli pohledy od Judith.

Iain je následoval ke dveřím a právě chtěl za nimi zavřít, když někdo zavolal jeho jméno. Povzdechl si a vyšel opět ven.

Byl pryč téměř celou hodinu. Při teple z hřejícího krbu se

Judith cítila čím dál ospalejší. Vlasy už měla skoro suché a zase se jí začaly vlnit. Vstala, odložila kartáč na krbovou římsu a přešla k posteli. Svlékla si plášť a právě v tu chvíli se vrátil Iain.

Zavřel za sebou dveře, zasunul závoru a odložil si pléd. Zdálo se jí, že rozpaky snad zemře. Zvedla oči k trámům na stropě, ale předtím si ho přece jen prohlédla. Nebylo divu, že

Frances Catherine o své svatební noci plakala. Pokud je Patrickovo tělo stejně statné jako Iainovo, a ona soudila, že zřejmě ano, dovedla její pláč pochopit. Svatá pravda, i ona už cítila v očích vláhu. Ach, bože, na to nebyla připravena. Přece jen udělala chybu. Ne, není připravena na něco tak důvěrného. Nezná ho dost dobře… nikdy neměla…

„Všechno bude v pořádku, Judith.“

Stál přímo před ní. Nechtěla na něho pohlédnout. Položil jí ruce na ramena a něžně je stiskl. „Opravdu bude všechno v pořádku. Věříš mi přece, že?“

Jeho hlas byl plný něhy. Nepomohlo to. Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Ani pak nebyla klidnější.

Nakonec ji vzal do náruče a pevně ji k sobě přivinul. Tiše povzdechla a poddala se mu. Všechno bude v pořádku. Iain jí neublíží. Miluje ji.

Lehce zaklonila hlavu, aby mu viděla do očí. Byly hřejivé a dívaly se i trochu vesele.

„Neboj se,“ zašeptal konejšivě.

„Jak víš, že se bojím?“

Usmál se. ‚Bát se‘ zřejmě nebylo to pravé slovo, usoudil. Mnohem výstižnější by bylo ‚děsit se‘. „Máš na tváři stejný výraz jako té noci, kdy jsem ti řekl, že Isabelle chce, abys jí pomohla při porodu.“

Sklopila oči. „Nechtěla jsem jí pomoci, protože jsem se bála, že to nedokážu… Iaine, nemyslím si, že to je dnes totéž. Vím, že všechno bude v pořádku, ale přece jen bych raději…“

Judith nedokončila větu. Stulila se zas do jeho náruče a opřela se o jeho hruď.

Iaina potěšilo, že dovede k němu být upřímná, ale zároveň byl znepokojen. Nikdy ještě nevzal do své postele pannu a až dosud si

neuvědomil, jak důležité bude co nejvíce jí první noc s ním usnadnit. Bude to vyžadovat čas, trpělivost a značnou ohleduplnost.

„Čeho se vlastně bojíš?“ zeptal se.

Neodpověděla. Chvěla se a on věděl, že se netřese chladem.

„Ucítíš bolest, to je jisté, ale jestli…“

„Nebojím se bolesti,“ vyhrkla.

Její slova ho zmátla ještě víc. „Tak čeho se bojíš?“ Něžně ji hladil krk a čekal na odpověď.

„Muž umí vždycky… víš,“ koktala. „Ale některé ženy to nedovedou, a pokud k nim patřím i já, pak tě zklamu.“

„Nezklameš mě.“

„Jsem přesvědčena, že zklamu,“ zašeptala. „Myslím, že jsem ta, která to nedovede, Iaine.“

„Dovedeš všechno,“ řekl přesvědčivě. Nebyl si zcela jist, o čem mluví, ale zdálo se, že je to pro ni důležité, a věděl, že teď

potřebuje jeho důvěru. On byl v jejích očích zkušený, takže uvěří všemu, co jí řekne.

Hladil ji po zádech. Judith zavřela oči a nechala ho, aby ji konejšil. Je určitě ten nejohleduplnější muž na světě, a když se k ní chová tak něžně, nemůže si pomoci a musí ho milovat.

Netrvalo dlouho a její strach pominul. Byla samozřejmě ještě trochu nervózní, ale myslela si, že to je obvyklé. Zhluboka se nadechla a odtáhla se od Iaina. Nedokázala se na něho podívat a věděla, že se červená, ale nemohla tomu zabránit. Pomalu jí zvedl košili a přetáhl ji přes hlavu. Pak ji odložil na postel. Ani tentokrát na něho nepohlédla. Jakmile však zůstala nahá, vrhla se mu opět do náruče.

Očividně se zachvěl. „Je nádherné cítit tě na svém těle,“ zašeptal hlasem ochraptělým vzrušením.

Jí to připadalo víc než nádherné. Jako zázrak. Ostýchavým, nejistým hlasem mu to pověděla.

Opřel se bradou o její temeno. „Potěšila jsi mě, Judith.“

„Ještě jsem nic neudělala,“ odpověděla.

„Nemusíš nic dělat,“ řekl jí.

Z jeho hlasu zazníval záblesk smíchu. I ona se usmála. Aniž by

ji znepokojil, pomohl jí Iain překonat počáteční zmatek. Věděla, že

tak jednal záměrně, a byla ráda. Jeho ohledy na její pocity ji zbavovaly obav. Už jí ani nezáleželo na tom, že se červená.

Teplo jeho vzrušeného údu, který se jí tak pevně tiskl k podbřišku, ji znepokojovalo, ale Iain nebyl vůbec hrubý, jen něžný, neskutečně něžný, a jak ji neustále hladil, vytrácelo se z ní všechno chvění. Netrvalo dlouho a bázeň ji nadobro opustila.

Toužila se ho dotýkat. Odtáhla ruce, kterými ho objímala

kolem pasu, a nesměle začala hladit jeho široká ramena, pak záda a nakonec stehna. Jeho kůže jí pod konečky prstů připomínala horké železo. Byla drsnější a tmavší než její a připadalo jí úžasné poznávat všechny odlišnosti. Svaly na jeho pažích připomínaly pletence lan a ve srovnání s ním si připadala nedokonalá.

„Jsi tak silný, Iaine, a já tak slabá. Zdá se mi podivné, že bych tě mohla potěšit.“

Zasmál se. „Nejsi slabá. Jsi jemná a hebká a velmi, velmi žádoucí.“

Zrůžověla radostí nad tou chválou. Přitiskla se tváří k jeho

hrudi a usmívala se zvláštnímu pocitu, který v ní vyvolalo lechtání jeho drsných chloupků. Pak se zvedla a políbila ho na krk, tam, kde cítila jeho pulz.

„Líbí se mi, když se tě dotýkám,“ přiznala.

Její vlastní slova ji překvapila. Iaina však ne. On už věděl, že se jí to líbí. Dávno si všiml její touhy dotýkat se ho, hladit ho, objímat. Přemýšlel o tom neustále: když ho bezděčně vzala za ruku, když hladila jeho paži, když se naň zlobila kvůli slovům, proti nimž měla výhrady.

Měla jen málo zábran, když byla s ním… ale jen s ním. Ano, všiml si, jak odměřená byla, když jeli s jeho vojáky sem. Chovala se samozřejmě velmi mile, ale snažila se ze všech sil vyhnout se doteku některého z nich. V Alexových pažích se nikdy neuvolnila, když s ním jela na jednom koni, ani když při jízdě usnula. Jemu však důvěřovala bezmezné, a to bylo pro něho stejně důležité jako její láska.

Bože, ona ho skutečně milovala.

„Judith?“

„Ano?“

„Nechceš se přestat přede mnou schovávat?“

Málem se zasmála. Skrývala se před ním a on věděl, že k tomu měla sklon už od počátku. Pustila ho a o krok ustoupila. Pak mu pohlédla do očí a pomalu přikývla.

Měl překrásný úsměv. Myslela na to celou dobu, co se na něho dívala. On zase myslel celou dobu, co se díval na ni, na její překrásné tělo. Bylo dokonale tvarované od hlavy k patě, a, bože, jestli se jí brzy nezmocní a neučiní ji svou, věděl, že přijde o rozum.

Vztáhli k sobě ruce v témže okamžiku. Ona ho objala kolem krku, on vzal do dlaní její zadeček a přitáhl si ji k sobě.

Sklonil se a políbil ji, dlouhým, náruživým polibkem, po kterém oba zůstali bez dechu. Jazykem jí pronikl do úst, aby vychutnal sladkost, kterou nabízela. Z hrdla se mu ozvalo tiché,

spokojené zamručení, když se jejich jazyky setkaly a vzájemně se zkoumaly v milostné hře.

Zvláčněla mu v náručí, Iain ji pevně objal, aby neupadla, a zároveň se obrátil a stáhl pokrývky z postele. Nechtěla, aby ji přestal líbat. Cuchala mu vlasy vzadu na krku, aby upoutala jeho pozornost, a přisála se k jeho ústům, když se jí zdálo, že nereaguje dost rychle.

Její odvaha se mu líbila. Líbily se mu i tiché vzdechy, které se

jí linuly z úst. Iain ji zvedl do náruče a uložil do postele. Nedovolil, aby opět začala cítit obavy. Lehl si na ni a nohou se zaklínil mezi její nohy. Opřel se o lokty a celým tělem ji přikryl. Bože, nikdy v životě nepocítil nic tak nádherného.

Její odezva byla tak ohromující, že převýšila jeho touhu postupovat pomalu, připravit ji na jeho vpád. Potřeboval se soustředit na to, co dělá, rozvážně a promyšleně se jí dotýkat, až ji zcela zbaví rozumu a ona bude vnímat jen rozkoš. Judith mu znemožňovala přenést ten rozumný, uvážlivý plán do reality.

Nedočkavě se prolinula proti němu a přiváděla ho k šílenství. Znovu ji políbil dlouhým, žhavým, vlhkým polibkem, který ho rozvášnil ještě víc. Konečně odtrhl ústa od jejích a přesunul se níž, aby vychutnal sladkost údolí mezi jejími hebkými ňadry. Jeho ruce ji laskaly, hladily, rozněcovaly a nakonec, když už nemohl čekat ani o okamžik déle, uchopil do úst její bradavku a sál.

Prudký záchvěv rozkoše projel celým jejím tělem. Myslela, že

větší muka se už snad nedají snést. Zavěsila se na jeho ramena a odevzdaně zavřela oči v očekávání extáze, kterou jí poskytoval. Iain se třásl touhou se jí zmocnit. Cítil, jak mizí jeho schopnost ovládat se. Touha proniknout do jejího nitra byla silnější než jakákoliv jiná myšlenka. Jeho ruce sklouzly ještě níž, hladily ji po plochém břichu a pak postupovaly dál, až se dostaly k úžlabině mezi stehny a pomalu je začaly od sebe odtahovat. Sklonil se k ní a políbil vrcholek hebkého kadeřavého trojúhelníku zakrývajícího její panenství.

„Iaine, ne…“

„Ano.“

Pokusila se odsunout ho od sebe, ale pak se jeho ústa přitiskla k nejcitlivějšímu místu jejího těla a přinutila ji zapomenout na veškeré protesty a jeho jazyk, dobrotivý bože, jeho jazyk ji začal spalovat žárem tak intenzivním, že zapomněla na veškerý odpor. Její boky se instinktivně zvedaly a žádaly další doteky. Nehty se mu zarývaly do lopatek. Nevěděla, že muž se může milovat s ženou takovým způsobem, ale už ji to neděsilo ani neuvádělo do

rozpaků. Chtěla se ho dotýkat tak, jako se on dotýkal jí, a poznávat jeho chuť, ale pokaždé, když se pokusila pohnout, přinutil ji, aby zůstala v klidu ležet.

Iain se převalil na bok a pomalu pronikl prstem do její těsné pochvy. Jemně hladil malý výběžek mezi měkkými záhyby jejího těla, a Judithina reakce ho zbavovala sebekontroly. Ještě nikdy neměl ženu, která by mu odpovídala tak upřímně a bez zábran.

Plně se mu oddávala, její důvěra v něho byla bezvýhradná. Nabídla mu s láskou své tělo a on by raději zemřel, než by připustil, aby ji v pravý čas neuspokojil. Její rozkoš byla přednější než naplnění jeho vlastního chtíče…

Milovat ho bude jistě její smrt. To byla poslední Judithina souvislá myšlenka. Vyslovila ji také nahlas, ale byla příliš o mámená, než aby věděla, co říká nebo co dělá.

Zdálo se jí, že se roztříští na miliony částeček. Vykřikla jeho jméno a on se v té chvíli naprosto přestal ovládat. Cítil, jak se Judith chvěje, a roztáhl jí stehna ještě víc. Klekl si mezi její nohy.

„Obejmi mě, má nejdražší,“ zašeptal sevřeným hlasem. Pak se natáhl, přikryl svými ústy její, přidržel jí boky a přinutil ji, aby

zůstala klidně ležet.

Zpočátku na okamžik zaváhal, ale pak pomalu začal pronikat dovnitř, až ucítil její panenskou blánu.

Zraňoval ji, ale nezdálo se, že by působil Judith příliš velikou bolest. Při pocitech, jež v ní vzbuzovaly jeho polibky, se jí zdálo, že všechno ostatní není podstatné. Tlak, který cítila v nitru, ji bolel, a stávala se čím dál neklidnější ve snaze zmírnit svá sladká muka. Iain zatínal zuby při neuvěřitelné rozkoši, kterou cítil, a také při vědomí, že jí způsobuje bolest, a pak jedním mocným náporem pronikl do jejího nitra.

Vykřikla překvapením a bolestí. Zdálo se jí, že ji trhá na kusy. Alespoň takový pocit měla, než jeho útok pominul. Rozplakala se a žádala, aby ji nechal být.

„Nelíbí se mi to,“ naříkala.

„Tiše, má milá,“ zašeptal ve snaze ji utišit. „Všechno bude v pořádku. Nehýbej se. Bolest poleví. Ach, bože, Judith, lež prosím klidně.“

Jeho hlas zněl hněvivě a přitom láskyplně, a ona nerozuměla vůbec ničemu, co jí říkal. Bolest pulzovala, ale zároveň se s ní začal mísit jiný pocit, tak neznámý, odlišný od všeho, co doposud cítila, a mátl ji ještě víc.

Jeho váha jí přikovala k posteli a poutala k němu. Dýchal zhluboka a klidně, aby se dokázal ovládat. Byla tak horká a pevná a jediné, po čem toužil, na co byl schopen myslet, bylo znovu a znovu do ní pronikat, až dosáhne vlastního uspokojení.

Iain se zvedl na lokty a opět ji políbil. Zoufale jí chtěl poskytnout dostatek času, aby se mu přizpůsobila, a cítil se jako nejpodlejší zvíře, když zjistil, že jí po tvářích stékají slzy.

„Bože, Judith, nezlob se. Musel jsem to udělat, ale…“ Starost v jeho hlase ji těšila daleko víc než jeho nedokončená omluva. Natáhla ruku a pohladila ho po tváři. Ruka se jí třásla.

„Všechno bude v pořádku,“ zašeptala a dala mu tak stejný slib jako před chvílí on jí. „Bolest už pominula.“

Věděl, že mu neříká pravdu. Políbil ji na čelo, pak na kořen nosu a nakonec se zmocnil dlouhým, vášnivým polibkem jejích úst. Jeho ruka vklouzla mezi jejich spojená těla a začala hladit její rozpálenou kůži.

Netrvalo dlouho a opět v ní roznítil touhu. Pohnul se, zpočátku pomalu, až uslyšel zaúpění z rozkoše, ale pořád byl ještě schopen zachovat zbytky sebekontroly, kterou si bez námahy uchovával, když byl s jinými ženami. Vzápětí ho však Judith veškerého ovládání zbavila, když zašeptala: „Miluji tě, Iaine.“

Jeho mysl i tělo ovládla vášeň. Vnikl do ní ještě hlouběji a opakoval útok znovu a znovu. Uchopil ji za boky a přitáhl je k sobě. Už si nepřála, aby k ní byl jemný; ne, zarývala nehty do jeho ramen a žádala další neuvěřitelná, nádherná muka.

Iain skryl tvář pod její bradou a zaťal zuby, aby se obrnil proti žhavému žáru, který ho spaloval.

Tlak, který se v ní šířil, se zdál nesnesitelný. V okamžiku, kdy myslela, že snad zemře intenzitou pocitů, které se zmocňovaly jejích smyslů, však zároveň začala být ještě chtivější, žádala ještě více.

Judith se snažila pochopit, co se s ní děje. Iain ji stále pevně držel. Náhle dostala strach. Měla pocit, jako by se jí mysl oddělovala od těla a duše.

„Iaine, já ne…“

„Tiše, má lásko,“ zašeptal. „Jen se mě drž. Postarám se o tebe.“ Její mysl přijala, co její srdce vždy vědělo. Byla to nejzázračnější chvíle jejího života. Naplnila ji blaženost, jakou nikdy nepoznala. Prolinula se, přitiskla se k svému muži a nechala se ovládnout extází.

Jakmile ucítil její vyvrcholení, dospěl Iain k vlastnímu. S tichým zamručením vyronil semeno do jejího nitra. Celé jeho tělo se chvělo v záchvatech rozkoše.

Zhroutil se na ni s hlubokým zaúpěním mužského uspokojení. Vzduch mezi nimi se naplnil vůní milování a chvíli tak připomínal zázrak, který právě prožili. Iainovo srdce bušilo jako zvon a on byl tak překvapen jejím naprostým odevzdáním, že se nemohl ani pohnout. Toužil u ní zůstat navěky. Hladila mu ramena a občas povzdechla a on chtěl, aby ta chvíle trvala věčně.

Bože, jak byl šťastný.

Judith trvalo mnohem déle, než se vzpamatovala z jejich milování. Zdálo se, že se nemůže od něho odtrhnout. První a jistě nejdůležitější bylo zjistit, zda ho potěšila.

Zaťukala mu na rameno, aby upoutala jeho pozornost. Myslel, že mu dává najevo, že je pro ni příliš těžký. Okamžitě se převalil na bok. Převalila se s ním.

Měl zavřené oči. „Iaine, potěšila jsem tě?“ Zazubil se.

Nestačilo jí to. Potřebovala slyšet slova.

Otevřel oči a viděl, že ho pozoruje. Vyhlížela ustaraně. „Jak o tom můžeš pochybovat?“ zeptal se.

Nedal jí čas na odpověď. Ovinul ji pažemi, přitáhl si ji blíž, až ležela na jeho těle, a políbil ji.

„Kdybys mě potěšila ještě víc, zabilo by mě to. Spokojena?“ Zavřela oči a položila hlavu do údolí jeho krku.

Ano, byla velmi spokojená.

KAPITOLA 11

Judith té noci moc nespala. Iain jí příliš spánku nedopřál. Jistě to nebyl z jeho strany úmysl, ale pokaždé, když se obrátil, probudila se. Snažila se od něho odsunout dál. Okamžitě se zas

přivinul k ní, až zaplňoval celý prostor postele, a ona ležela jen na krajíčku.

Krátce před svítáním ji konečně přemohl spánek. O chvíli později se Iain dotkl její paže. Ihned se vztyčila a vykřikla.

Vyděsila i jeho. Rázem měl v ruce meč a vyskakoval z postele, aby ji bránil, než si uvědomil, že jí žádné nebezpečí nehrozí.

Judith se něčeho bála. Stále byla spíš v polospánku než bdělá a to v něm nakonec vzbudilo dojem, že se bojí jeho. V jejích očích plálo divoké odhodlání, a jakmile schoval meč a dotkl se jí, trhla sebou.

Jistě ho neodmítne. Vzal ji kolem pasu, natáhl se a převalil ji na sebe. Zachytil její nohy svýma a začal ji konejšit, hladit ji po krku.

Vzápětí zvláčněla a poddala se mu. Hlasitě zívl a pak se zeptal:

„Mělas zlý sen?“

Jeho hlas byl ještě ochraptělý spánkem. Nesmírněji mrzelo, že

ho rozrušila. „Ne,“ odpověděla sotva slyšitelným hlasem. „Jen spi. Musíš si odpočinout.“

„Pověz mi, co se stalo. Proč jsi křičela?“

„Už nevím,“ vysvětlovala. Tváří se tiskla na jeho teplou hruď a zavřela oči.

„Nevíš, proč jsi křičela?“

„Ne,“ odpověděla. „Zapomněla jsem, že jsem vdaná. Když ses mě náhodou dotkl, prostě jsem… zpanikařila. Vůbec nejsem zvyklá spát s mužem.“

Usmál se. „Už to tak bude,“ řekl. „Ale už se mě nebojíš, že?“

„Ne, ovšemže ne,“ zašeptala. „Děkuji, že jsi byl tak ohleduplný.“

Bože, jak to znělo zdvořile. Byl její manžel, a ona se k němu chovala jako k cizinci. Judith se cítila nesvá… a zranitelná. Došla k názoru, že všechno způsobila přílišná únava. Vždyť ode dne, kdy přijela na Vysočinu, se ještě pořádně nevyspala a celý ten zmatek jí klidu nepřidal.

Nechtěla plakat. Vlastní slzy ji překvapily. Chovala se jako dítě, když byla tak vystrašená a přecitlivělá, ale nevěděla, jak si pomoci.

„Judith?“ Prstem jí setřel slzu z tváře. „Řekni mi, proč pláčeš.“

„Nebyly tam žádné květiny, Iaine. Měly tam být květiny.“ Její hlas byl tak tichý, že si nebyl jist, zda jí dobře rozuměl.

„Květiny?“ zeptal se. „Kde nebyly květiny?“

Čekal, že mu to vysvětlí, ale ona mlčela. Přitiskl ji k sobě.

„V kapli.“

„V jaké kapli?“

„V té, kterou tady nemáte,“ odpověděla. Věděla, že mluví popleteně. Ani mu nechtěla říkat nic rozumného. „Jsem vyčerpaná,“ dodala na omluvu svého zmateného chování. „Nezlob se prosím na mne.“

„Nezlobím se,“ odpověděl. Dál ji hladil po zádech a přemýšlel o jejích podivných poznámkách. Co říkala o květinách v kapli,

kterou tady neměli? Vůbec to nedávalo smysl, ale dospěl k názoru, že bude muset počkat do druhého dne, než zjistí, co ji opravdu trápí.

Její hebké, teplé tělo brzy obrátilo jeho pozornost k jiným záležitostem. Nemůže se jí už dnes v noci dotýkat, je pro ni příliš brzy, potřebuje čas, aby se v ní uvolnilo napětí.

Nemohl ovšem zabránit sám sobě, aby na to nemyslel. Za chvíli ucítil vzrušení a bolest. Raději by však zemřel, než aby jí ublížil.

Iain objal svou mladou ženu a zavřel oči. Patrick mu kdysi řekl, že by kvůli Frances Catherine prošel třeba peklem, a Iain si vzpomněl, že se jeho zdánlivě směšnému přiznání smál.

Jeho bratr se nijak nebránil. Dovolil, aby ho žena učinila zranitelným. Iain si myslel, že je blázen. Je naprosto v pořádku, když se válečník stará o ženu, ale aby připustil její vládu nad každým svým činem, aby ji chtěl potěšit v každém ohledu tak, jako to dělal Patrick pro radost své manželky, to připadalo Iainovi nepřijatelné. Žádná žena ho nepřiměje, aby chodil jenom kolem ní. Věděl, že nikdy nedopustí, aby byl tak citově závislý. Ach, zajímal se o Judith víc, než kdy zamýšlel, a ona se teď stala jeho ženou, a tak může být právem spokojený.

Ale ať je proklet, dovolí-li, aby se stal zranitelným. Byl samozřejmě nesmírně rád, že ho miluje. To znamená, že přizpůsobit se mu bude pro ni mnohem snazší.

Iain dlouho nemohl usnout. Dál přemýšlel o všech logických důvodech, proč se z něho nikdy nestane láskou omámený slaboch, jako je Patrick a než konečně usnul, přesvědčil sám sebe, že musí od sebe oddělit srdce a rozum.

Zdálo se mu o ní.

Judith prospala většinu dopoledne. Iain dávno opustil ložnici, než se konečně probudila. Cítila se ztuhlá a zároveň rozbolavělá, a když slézala z postele, hlasitě, nežensky zaklela.

Neměla tušení, co by teď jako zemanova manželka měla dělat. Usoudila, že nejlépe bude, oblékne-li se, a pak sejde dolů, vyhledá manžela a zeptá se ho.

Vybalila z malého vaku růžové šaty a čisté spodní prádlo. Věnovala se důkladně své úpravě, a když byla konečně hotova, ustlala postel a oblékla si pléd, který pro ni Iain připravil.

Velký sál byl prázdný. Uprostřed stolu ležel tác plný jablek a bochník měkkého černého chleba. Judith si nalila plný pohár vody a snědla jedno jablko. Očekávala, že se každou chvíli objeví někdo ze služebnictva, ale po chvíli usoudila, že všichni jsou zřejmě venku a mají jiné povinnosti.

Jakmile sestoupila ze schodů, všimla si Grahama. Chtěla na něho zavolat, ale pak se zarazila. Představený rady starších nevěděl, že ho pozoruje. Podle jeho výrazu usoudila, že se něčím trápí. Vypadal nesmírně smutně a unaveně. Ohlédl se, potřásl hlavou a pak se obrátil zpátky ke schodům. Judithino srdce se nad starcem ustrnulo. Neznala důvod jeho smutku a nebyla si ani jistá, má-li se o něj zajímat, nebo ne.

Nesl v ruce malou truhlici. Když byl asi v polovině schodiště na cestě dolů, znovu se zastavil, uchopil truhlici druhou rukou a pak ji spatřil.

Usmála se. „Přeji ti dobrý den, Grahame,“ zavolala. Přikývl. Zdálo se jí, že jeho úsměv je vynucený. Spěchala ke dveřím.

„Chtěl bys, abych ti pomohla snést tvé zavazadlo?“

„Ne, děvče,“ odpověděl. „Stačím na to sám. Brodick a Alex se postarají o mé ostatní věci. I Gelfrid. Za chvilku ti budeme z cesty.“

„Nerozumím ti,“ řekla. „Nestojíte mi v cestě. Co to znamená?“

„Stěhujeme se z tvrze,“ vysvětloval Graham. „Teď když se Iain oženil, přestěhuji se s Gelfridem do jednoho domku dole u cesty.“

„Proč?“

Graham se zastavil na posledním schodu. „Protože Iain už je ženatý,“ vysvětloval trpělivě.

Judith se zastavila přímo před ním. „Stěhuješ se, protože si Iain přivedl mě?“

„Vždyť jsem to právě řekl, ne? Budeš potřebovat soukromí, Judith.“

„Grahame, vzpomínám si, jak jsi řekl, ještě než se se mnou Iain oženil, že má tvou podporu, že s naším sňatkem souhlasíš.“ Graham přikývl. „To je pravda.“

„Pak tedy nemůžeš odejít.“

Při jejím prohlášení pozvedl obočí. „Jak to spolu souvisí?“

„Kdybys odešel, ukázal bys, že vlastně s naším manželstvím tak docela nesouhlasíš. Ale pokud zůstaneš…“

„Ale, Judith, o to se nejedná. Jsi vdaná a potřebuješ své soukromí. Dva starci by ti jen překáželi.“

„Takže neodcházíte, protože nechcete žít pod jednou střechou s

Angličankou?“

Z jejího hlasu čišela obava. Graham energicky zavrtěl hlavou.

„Kdybych to tak cítil, řekl bych ti to.“

Věřila mu. Povzdechla úlevou a pak se zeptala: „Kde bydlí Vincent a Owen a Duncan?“

„Se svými ženami.“

Pokusil se proklouznout kolem ní. Zastoupila mu cestu.

Nechtěl odejít a ona nechtěla být zodpovědná za to, že ho vyhání. Problémem byla samozřejmě jeho pýcha. Musí najít způsob, jak ji nezranit a zároveň dosáhnout svého.

„Jak dlouho zde žiješ?“ vyhrkla ve snaze zaměstnat ho přemýšlením o jejích otázkách, než ji napadne nějaký rozumný plán.

„Skoro deset let. Když jsem byl zemanem, přistěhoval jsem se se svou Annií. Před pěti lety zemřela. Povinnosti zemana jsem

předal Iainovi před šesti měsíci a měl jsem se vystěhovat už tehdy, ale zůstal jsem. Myslím, že zneužívám jeho pohostinství.“

„A Gelfrid?“ zeptala se, když se znovu pokusil projít kolem ní.

„Jak dlouho zde žije on?“

Graham se na ni rozpačitě podíval. „Budou to tři roky,“ odpověděl. „Přistěhoval se po smrti své ženy. Judith, ta truhla je dost těžká. Dovol mi projít.“

Opět se snažil dostat se ke dveřím. Judith mu skočila do cesty. Přitiskla se zády ke dveřím a roztáhla ruce. „Nenechám tě odejít, Grahame.“

Užasl nad její smělostí. „Proč ne?“ chtěl vědět.

Mluvil podrážděně, ale nezdálo se, že by se skutečně zlobil.

„Proč?“

„Ano, proč?“ opakoval.

Bůh jí pomáhej, nemohla přijít na jediný rozumný důvod. Pak se málem usmála. Usoudila, že tedy zbývají jen nerozumné důvody.

„Protože bys zranil mé city.“ Judith ucítila, že jí stoupá červeň do tváří. Připadala si hloupě. „Ano, to bys udělal,“ dodala.

„Co tam, proboha, děláš, Judith?“ zavolal z odpočívadla nad nimi Brodick. Judith se nedovážila pohnout z místa. Zvedla jen hlavu a všimla si, že vedle Brodicka stojí Gelfrid.

„Nechci nechat Grahama a Gelfrida odejít,“ zvolala.

„Proč ne?“ zeptal se Brodick.

„Nechám si je,“ vykřikla. „Iain si nechal mě a já si nechám ty dva.“

Bylo to nehorázné, naprosto nesmyslné chvástání a také

nemělo dlouhého trvání. Iain otevřel dveře a Judith málem upadla na záda. Její manžel ji naštěstí včas zachytil do náruče. Graham upustil truhlu a rovněž se k ní vrhl a ona najednou zjistila, že se o ni tahají dva muži. Zrudla studem nad vlastní neobratností.

„Judith? Co tady děláš?“ zeptal se Iain.

Chovala se naprosto bláznivě. Neměla ovšem chuť se Iainovi přiznávat. Kromě toho si byla naprosto jistá, že to už ví.

„Pokouším se přimět Grahama, aby vyslechl mé důvody,“ vysvětlovala. „On i Gelfrid se chtějí vystěhovat.“

„A ona je nechce pustit,“ zavolal seshora Brodick.

Iain stiskl Judithinu ruku. „Pokud si přejí odejít, neměla bys jim bránit,“ řekl jí.

„Ty chceš, aby se vystěhovali?“ zeptala se.

Obrátila se, zvedla k němu oči a čekala na odpověď. Zavrtěl hlavou.

Usmála se. Pak se znovu otočila ke Grahamovi. „Jsi hrubián, Grahame.“

Usmál se. Iain byl pobouřen. „S členem rady starších nesmíš hovořit takovým tónem,“ nařizoval.

„A já nesmím zraňovat její city,“ vložil se do řeči Graham. „Jeli to pro tebe důležité, děvče, myslím, že bychom já i Gelfrid mohli zůstat.“

„Děkuji.“

Gelfrid se hnal dolů po schodech. Judith se zdálo, že se mu ulevilo. Pokoušel se ji zpražit hněvivým pohledem, ale příliš se mu to nedařilo. „Musím tě na něco upozornit,“ prohlásil.

Judith přikývla. „Ano,“ odpověděla.

„Nebudeš mě pokaždé bušit do zad, když se zakuckám.“

„Ne.“

Spokojeně zamručel. „Tak dobrá. Brodicku, odnes mi zpátky mé věci. Zůstanu.“

Gelfrid se vracel po schodech nahoru. „Dívej se, co děláš,

chlapče. Nerad bych, abys mou truhlu otloukl.“

Iain se snažil zvednout Grahamovo zavazadlo. Starší ho odstrčil. „Nejsem tak starý, abych to nezvládl sám,“ prohlásil. Mírnějším tónem pak dodal: „Synu, tvá nevěsta je poněkud vznětlivá. Vrhla se ke dveřím a pustila se do nás tak, že nám s Gelfridem nezbývalo, než se vzdát.“

Iain konečně pochopil, co se stalo. „Oceňuji vaše přiznání, že jste se vzdali,“ odpověděl vážným hlasem. „Judith potřebuje čas, aby se přizpůsobila, a já budu jistě potřebovat, abyste mi s tím pomohli.“

Graham přikývl. „Je panovačná.“

„Ano, to je.“

„Gelfrid a já si s takovou chybou poradíme.“

„Já také,“ řekl Iain. Graham začal stoupat po schodech nahoru.

„Ale nevím, co budeme dělat s její urážlivostí. Nemyslím, že by se někomu z nás podařilo tuto chybu napravit.“

Judith stála vedle Iaina a dívala se za Grahamem, dokud

nezmizel za rohem. Věděla, že ji její manžel pozoruje. Usoudila, že by mu měla své chování nějak vysvětlit.

Vzala ho za ruku a obrátila se k němu. „Je to jejich domov stejně jako můj,“ začala. „Nezdálo se mi, že se jim chce odejít, a tak jsem…“

„Co jsi?“ zeptal se, když se zarazila.

Povzdechla si a sklopila oči k zemi. „Chovala jsem se jako blázen ve snaze přimět je zůstat. Nic jiného se mi nepodařilo vymyslet, abych nezranila jejich hrdost.“ Pustila jeho ruku a chtěla se vzdálit. „Zřejmě si o tom budou povídat celé týdny.“

Dostihl ji, když byla uprostřed velkého sálu. Položil jí ruce na ramena a obrátil ji k sobě.

„Jsi mnohem vnímavější než já,“ řekl.

„Opravdu?“

Přikývl. „Nikdy by mě nenapadlo, že Graham a Gelfrid chtějí zůstat.“

„Je tu spousta místa.“

„Proč se červenáš?“

„Já že se červenám?“

„Teď už se cítíš lépe?“

Dívala se mu do očí a přemýšlela o jeho otázce. „Necítila jsem se v noci špatně.“

„Udělal jsem ti bolest.“

„Ano.“ Věděla, že jí tvář hoří rozpaky. Sklopila oči. „Dnes je mi mnohem lépe. Děkuji, že ses mě zeptal.“

Musel vynaložit veškeré své úsilí, aby se nerozesmál. Kdykoliv byla Judith bezradná, uchýlila se k mimořádné zdvořilosti. Všiml si toho zvyku už cestou domů a připadal mu velmi milý. Po noci plné vášně, kterou spolu sdíleli, však byl také docela zábavný.

„Rádo se stalo,“ protáhl.

Zvedl jí bradu a sklonil se k ní. Jeho ústa lehce přejela po jejích jednou, pak znova. Nestačilo to. Přitiskl se k nim a přitáhl ji k sobě.

Zapomněla na své rozpaky a soustředěně opětovala polibek. Nakonec se odtáhl. Pevně se ho držela.

„Judith, nechal jsem ti na posteli pléd. Měla by sis ho obléci.“

„Ano, Iaine.“

Políbil ji ještě jednou, protože tak ochotně souhlasila.

Najednou je přerušil Brodick, když zavolal Iainovo jméno. Jejich reakce ho rozveselila. Judith vyskočila. Iain na něho rozzlobeně pohlédl.

„Erin čeká, aby ti přednesl svou zprávu,“ oznámil Brodick.

„Jsi-li hotov s káráním své manželky, řeknu mu, aby šel dál.“

„Já už odcházím,“ prohlásila Judith.

Iain zavrtěl hlavou. „Neřekla jsi mi, co máš v plánu, Judith. Je třeba, aby ses mě zeptala na dovolení.“

Mluvil, jako by poučoval dítě. Naprosto ji to rozladilo, ale nedala své pocity najevo, protože byl nablízku Brodick.

„Rozumím,“ zašeptala.

„Kam jsi chtěla jít?“

„Pro zbytek svých věcí k Frances Catherine.“

Rozhodla se, že mu nedá čas, aby jí mohl udělit své svolení. Vytáhla se na špičky, políbila ho a chvátala ke dveřím. „Nebudu tam dlouho.“

„Ano, nebudeš,“ zavolal Iain. „Vrať se co nejdřív, Judith. Musím si s tebou promluvit o několika důležitých záležitostech.“

„Ano, Iaine.“

Iain se za ní díval. Jakmile za ní zaklaply dveře, Brodick se rozesmál.

„Co ti, hrome, připadá k smíchu?“

„Všiml jsem si, jak tvé ženě šlehaly z očí blesky, když jsi jí říkal, že potřebuje tvé svolení, Iaine.“

Iain se zasmál. I on zpozoroval její reakci. Jeho žena měla v sobě divoký, nezkrocený temperament.

Pak vešel do sálu Erin a Iain byl nucen věnovat se mnohem důležitějším problémům. Poslal Brodicka nahoru pro Grahama, aby i on vyslechl Erinovy zprávy.

Judith spěchala dolů z kopce, pak zpomalila. Dnes byl slavný den. Slunce jasně svítilo a vál teplý vánek. Snažila se vnímat krásu kolem sebe a nemyslet už na povýšený způsob, kterým jí Iain dal najevo, že musí získat jeho svolení, kdykoli bude chtít něco podniknout. Copak si skutečně myslí, že by měla žádat o jeho souhlas, když bude chtít navštívit nejmilejší přítelkyni? Zřejmě ano.

Judith věděla, že její povinností je vycházet se svým manželem v dobrém. Předpokládá se, že ho bude poslouchat, jak slíbila při svatebním obřadu. Také musí brát v úvahu, že její manžel je zeman. Dospěla k závěru, že manželství bude vyžadovat jisté změny v myšlení.

V polovině cesty se zastavila, opřela se o mohutný strom a přemýšlela o své nové roli. Milovala Iaina; a důvěřovala mu z celého srdce. Nebylo by dobré, kdyby se mu otevřeně stavěla na odpor. Bude muset být trpělivá, než dosáhne toho, že Iain nebude považovat za nutné sledovat každý její pohyb.

Možná by jí mohla poradit i Frances Catherine. Judith toužila učinit Iaina šťastným, ale nechtěla, aby ji změnil v nevolnici. Její přítelkyně byla vdaná už dlouho a jistě s Patrickem narazila na podobné problémy. Judith uvažovala, jak se jí asi podařilo přimět manžela, aby věnoval pozornost jejím názorům.

Odtrhla se od stromu a pokračovala v cestě.

První kámen ji zasáhl do zad. Klopýtla a dopadla tvrdě na

kolena. Byla tak překvapena, že se instinktivně otočila, aby zjistila, odkud kámen přilétl. Těsně předtím, než ji zasáhl druhý, spatřila tvář malého chlapce. Tentokrát jí ostrá hrana roztrhla jemnou kůži

pod pravým okem. Po tváři jí začala stékat krev.

Nebyl čas křičet. Třetí kámen ji udeřil do hlavy. Judith se zhroutila na zem. Pokud ji zasáhly ještě další kameny, už je necítila. Po ráně do spánku upadla do bezvědomí.

Iain začal být netrpělivý, když se Judith nevracela do tvrze. Vyslechl Erinovy zprávy týkající se možnosti vytvořit spojenecký svaz mezi Dunbary a Macleany, ale mysl mu bloudila jinde. Erin mu vlastně jen zopakoval, co už sám věděl, a tak mělo jeho sdělení význam jen pro Grahama. Představený rady starších zpočátku nevěřil, že by takový svazek mohl být uskutečnitelný, protože jak zeman Dunbar, tak i Maclean byli příliš staří a zvyklí na své způsoby, než aby se dělili o moc s jiným klanem. Nyní však, když vyslechl Erinovu zprávu o jednání, jehož byl svědkem, zcela změnil názor.

Judith se pořád nevracela, Iainovi se sevřel žaludek v předtuše něčeho zlého. Pak si řekl, že prostě ztratila pojem o čase. Zřejmě teď sedí s Frances Catherine u stolu, probírá s ní ženské záležitosti a neuvědomuje si, jak se zdržela. Pravděpodobný důvod ho však obav nezbavil.

Už nevydržel na místě. Ani neoznámil, že opouští jednání. Prostě se zvedl a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš, Iaine?“ zavolal na něho Graham. „Musíme vytvořit plán.“

„Nebudu dlouho pryč,“ odpověděl Iain. „Jdu se podívat po Judith. Měla být už dávno zpátky.“

„Možná přestala hledět na čas,“ uvažoval Brodick.

„Ne.“

„Nebo tě snad zkouší?“ navrhl válečník další možnost a usmál se přitom. „Tvá žena je svéhlavá, Iaine. Možná má námitky proti tvému příkazu.“

Iain zavrtěl hlavou. Energicky to popřel. „Nevzdorovala by mi tak.“

Brodick prudce vstal. Uklonil se Grahamovi a spěchal za zemanem. Iain se vydal dolů po pěšině směrem k domku svého bratra. Brodick nasedl na koně a velkým obloukem zamířil k lesu. Iain ji brzy nalezl. Ležela na zemi, zkroucená na boku, a bylo vidět jen část jejího obličeje potřísněného krví.

Nevěděl, zda je vůbec naživu. Několik okamžiků, které uběhly, než se k ní dostal, bylo naplněno hrůzou. Nebyl schopen jediné souvislé myšlenky. Probíhalo mu hlavou jen jediné: nesmí ji ztratit. Teď, když právě vstoupila do jeho bezútěšného života, by to snad nepřežil.

Údolím se rozlehl jeho vzteklý řev. Začali se sbíhat muži s tasenými meči. Když k Patrickovi dolehl hrozivý křik, vyrazil ze dveří i se svou ženou v náruči. Pak zas vstrčil Frances Catherine dovnitř, přikázal jí, aby zavřela dveře na závoru, a rozběhl se nahoru do kopce.

Iain si ani neuvědomil, že křičí. Poklekl vedle Judith a něžně ji obrátil na záda. Tiše zaúpěla. Byl to ten nejsladší zvuk, jaký kdy slyšel. Neopustí ho. Iain začal opět dýchat.

Jeho muži se shromáždili v půlkruhu kolem něho. Dívali se, jak jejich zeman opatrně zkoumá, nemá-li Judith něco zlomeného. První se ozval Brodick. „Co se jí, k čertu, stalo?“

„Proč neotevírá oči?“ promluvil zároveň Gowrie. Patrick si razil cestu hloučkem a poklekl vedle bratra. „Bude v pořádku?“ Iain přikývl. Zdálo se mu, že nedokáže ještě promluvit.

Zpozoroval napuchlou podlitinu na Judithině spánku. Jemně jí odhrnul vlasy, aby si ji mohl prohlédnout lépe.

„Milosrdný bože,“ zašeptal Patrick, když spatřil tu hrůzu.

„Vždyť se mohla při pádu zabít.“

„Neupadla.“ Iainovi se při těchto slovech vzteky třásl hlas. Patrick strnul. Když neupadla, co se jí tedy stalo?

Brodick na jeho otázku odpověděl dříve, než ji mohl Patrick vyslovit. „Někdo ji udeřil,“ řekl. Klečel na druhé straně u Judith a cípem plédu začal opatrně otírat krev z její tváře. „Podívej se na kameny, Patricku. Na jednom je krev. To nebyla náhoda.“

Iain musel sebrat všechno své sebeovládání, aby nevybudil vzteky. Ale nejprve byla na řadě Judith. Pomsta může počkat. Zjistil, že má v pořádku obě nohy a začal zkoumat ruce. Patrick mu přitom pomáhal.

Oba bratři se zvedli zároveň, Iain pohlédl na Brodicka. Zuřivost, kterou spatřil voják v očích svého zemana, říkala vše.

Iain se netoužil s Judith pomilovat jen z rozmaru. Miloval ji celým svým srdcem. Zvedl ji v náruči a tiskl si ji k hrudi. Vykročil

nahoru do kopce, ale náhle se zastavil. Obrátil se k Brodickovi.

„Najdi toho bastarda.“ Nečekal, až uslyší souhlas. „Patricku, jdi a přiveď Frances Catherine. Judith si bude přát, aby byla nablízku, až se probere.“

Při jeho slovech se Judith probudila. Otevřela oči a snažila se vzpomenout si, kde je. Všechno se jí před očima točilo, zvedal se jí žaludek a hlava třeštila. Zas oči zavřela a nechala Iaina, aby se o ni postaral.

Probrala se, až ji Iain ukládal do postele. V okamžiku, kdy ji položil, se chtěla posadit. Pokoj se s ní ihned začal točit. Chytila svého muže za paži a pevně se ho držela, dokud pocit nepominul. Všechno ji bolelo. Záda měla jako v ohni. Iain se vzdal snahy přinutit ji, aby si lehla, když mu o tom řekla. Za chvíli přispěchal do pokoje Graham s pohárem vody plným tak, že se při každém kroku přelévala přes okraj. Za ním chvátal Gelfrid s náručí plnou plátěných šátků.

„Ustup, Iaine. Pusť mě k ní,“ přikazoval Graham.

„To ubohé děvče upadlo, že?“ poznamenal Gelfrid. „Je vždycky tak nešikovná?“

„Ne, není,“ odpověděla Judith.

Gelfrid se usmál. Iain pořád držel svou ženu. „Postarám se o ni sám,“ řekl Grahamovi. „Je přece moje, ksakru.“

„Ovšemže je tvá,“ přisvědčil Graham konejšivě.

Judith hleděla na manžela. V očích měl vztek. Svíral ji, až to bolelo.

„Moje zranění nejsou vážná,“ prohlásila a doufala, že se nemýlí, „Iaine, prosím pusť mě. Mám už dost modřin.“ Poslechl ji. Graham postavil pohár s vodou na truhlu. Gelfrid namočil jeden šátek a podal ho Iainovi.

Iain nepromluvil ani slovo, když jí smýval krev z tváře. Počínal

si mimořádně ohleduplně. Rána byla hluboká, ale Iain nemyslel, že bude třeba ji zašít.

Ulevilo se jí, když to slyšela. Nelíbila se jí představa, že by kdokoliv, třeba i její manžel, vzal do ruky jehlu a propichoval jí kůži.

Zdálo se, že se Iain pomalu uklidňuje. Pak ho opět neúmyslně popudil Gelfrid, když řekl: „Je zázrak, že neoslepla. Vždyť jí mohli

vyrazit oko! To se docela dobře mohlo stát.“

„Ale nestalo,“ rychle řekla Judith, když viděla mrazivý pohled, který se Iainovi zas objevil v očích. Pohladila ho po ruce.

„Všechno bude v pořádku,“ řekla mu konejšivým hlasem. „Už se cítím mnohem lépe.“

Snažila se ho uklidnit, ale spíš ho pobouřila. „Uleví se ti, až ti přiložím na rány obklad z šalvěje. Svlékni si šaty. Chci se podívat na tvá záda.“

Iain vyslovil příkaz a v téže chvíli se už k ní nakláněl Graham, aby jí přitiskl chladný obklad na spánek. „Pevně si ho přitlač k podlitině, Judith. Pomůže proti bolesti.“

„Děkuji, Grahame. Iaine, ty šaty si nesvléknu.“

„Modřinu jí způsobila rána do spánku,“ podotkl Gelfrid. „Ano, ještě štěstí, že ji nezabila.“

„Ano, ty šaty si svlékneš,“ opakoval Iain příkaz.

„Přestaneš konečně Iaina rozčilovat, Gelfride? Já vím, že to neděláš záměrně, ale co se mohlo stát, se nestalo. Jsem skutečně v pořádku.“

„Samozřejmě, že jsi,“ souhlasil Gelfrid. „Musíme ji dobře hlídat, Grahame. Možná bude tak den nebo dva celá popletená.“

„Gelfride, prosím,“ zaúpěla Judith. „A šaty si opravdu nesvléknu,“ vysvětlovala znovu.

„Ale svlékneš.“

Kývla na něho, aby se k ní naklonil blíž. Gelfrid se naklonil spolu s ním. „Iaine, máme… hosty.“

Konečně se zas usmál. Její stud byl okouzlující a vráska, která se jí objevila na čele, v něm vzbudila touhu se zasmát. Opravdu bude v pořádku. Nechovala by se tak rozhořčeně, kdyby měla nějaké vážné zranění.

„My nejsme hosté,“ řekl Graham. „My tady bydlíme, víš?“

„Ano, ovšem, ale…“

„Nevidíš věci kolem sebe dvakrát, Judith?“ ptal se Gelfrid.

„Pamatuješ si na Lewise, Grahame? Taky viděl všechno dvakrát, než se složil.“

„Pro lásku…“ začala Judith.

„No tak, Gelfride. Vždyť to děvče shoří studem. Nesvlékne se, dokud neodejdeme.“

Judith počkala, až se za oběma zavřely dveře, a obrátila se k Iainovi. „Nemohu uvěřit, žes po mně žádal, abych se svlékla před Grahamem a Gelfridem. Co chceš vlastně dělat?“

„Chci ti svléknout šaty,“ vysvětloval trpělivě.

Její hněv se vytrácel. Mohl za to samozřejmě jeho úsměv. Měla už dost času všimnout si, že ho jeho úsměv dělá ještě hezčím, a že pak už není schopna se s ním přít. Stáhl jí tenkou blůzu, naklonil se nad ní a jemnými doteky prozkoumal podlitinu na zádech dříve, než měla čas mu přikázat, aby přestal.

„Záda máš v pořádku,“ řekl jí. „Kůže není poškozena.“

Jeho prsty ji hladily po zádech. Usmál se, když zjistil, jak ji doteky rozechvěly. „Máš tak jemnou a hebkou pleť,“ zašeptal. Sklonil se k ní a políbil ji na rameno. „Frances Catherine asi čeká dole, aby tě mohla navštívit. Pošlu Patricka, aby ji přivedl.“

„Iaine, už jsem se úplně zotavila. Není třeba…“

„Nehádej se se mnou.“

Jeho sevřené čelisti a tón hlasu jí napověděly, že opravdu nemá smysl se s ním přít. Převlékla se tedy do noční košile, když tak naléhal. Cítila se hloupě, že je ve dne takto ustrojena, ale rozhodla se, že je především zapotřebí uklidnit Iaina. Pořád se tvářil znepokojeně.

Za chvíli se objevila Frances Catherine. Hněvivým pohledem vystrnadila Patricka z ložnice, poté co ji vynesl nahoru po schodech, sténaje při každém kroku pod její nadměrnou váhou. Pak se objevili Graham a Gelfrid a přinesli jí jídlo. Judith nebyla zvyklá na takové hýčkání. Ale s radostí přijímala nabízené pohodlí. Pak se přišla podívat Isabelle, jak se jí daří, a až se vrátil Iain, byla už Judith ze všeho toho ruchu vyčerpaná.

Poslal všechny pryč. Judith protestovala jen nepatrně. Brzy poté usnula.

Probudila se chvíli před svítáním, Iain spal vedle ní na břichu. Snažila se co nejtišeji vyklouznout z postele. Přehodila jednu nohu přes okraj. „Bolí tě ještě hlava?“

Obrátila se k němu. Iain se opíral o lokty a díval se na ni. Oči měl přivřené, vlasy rozcuchané a vypadal rozpustile a ohromně hezky.

Ulehla zpátky do postele, šťouchla do něho, aby se převalil na

záda, a pak se sklonila nad ním. Políbila ho na čelo a kousla do lalůčku.

Neměl náladu na škádlení. Tiše zamručel, ovinul ji pažemi a zmocnil se jejích úst prudkým polibkem.

Její odezva ho rozvášnila. Líbal ji dál a jeho polibek byl teď žhavý a omamující. Jazykem vychutnával její sladká ústa a laskal se s jejím jazykem, a když konečně jejich smyslná hra skončila, zhroutila se mu na prsa.

„Má nejdražší, odpověz mi. Bolí tě ještě hlava?“

V jeho hlase byla starost a hlava ji přece jen ještě trochu bolela, ale nechtěla, aby ji přestal líbat. „Když mě líbáš, dělá se mi lépe,“ zašeptala.

Usmál se. Její poznámka byla samozřejmě pošetilá. Přesto ho potěšila. Natáhl se a začal ji ústy laskat na krku. „Rozpaluješ mě,“ řekl.

Tiše povzdechla radostí.

„Chceš mě, Judith?“

Nevěděla, má-li se chovat ostýchavě, či nestoudně. Jsou manželé rádi, když jsou jejich ženy stydlivé, nebo dávají přednost vyzývavým? Začala se chovat vyzývavě a zdálo se, že to Iainovi nevadí.

„Chci tě… trochu.“

To bylo jediné, co potřeboval slyšet. Odtáhl se od ní, zvedl se a přitáhl si ji k sobě. Zvedl jí hlavu, aby jí viděl do tváře, a řekl:

„Postarám se, abys mě chtěla stejně jako já tebe.“

„Ano? Iaine, ty po mně toužíš… teď?“

Nerozuměla. Bože, byla tak nevinná! Jediné, co by měla udělat, bylo pořádně se na něho podívat, a neměla by žádné pochybnosti o tom, jak silně po ní touží. Její rozpaky jí to však nedovolily. Rozhodl se, že jí pomůže. Vzal její ruku a zvedl ji ke svému vzrušenému údu. Bylo to, jako by sáhla na oheň.

Bleskurychle ruku odtáhla. Zrudla jako pivoňka. Povzdechl si. Jeho jemná žena ještě nebyla připravena zapomenout na stud. Rozhodl se na ni nenaléhat.

Byl trpělivý. Může přece počkat. Políbil ji na temeno, pak jí pomohl svléknout noční košili. Nereagovala tak, jak by si přál, když ji hladil po ramenou, pažích a po zádech, ale jakmile začal

laskat její roztomilý zadeček, tiše zaúpěla rozkoší a dala mu tak beze slov najevo, jak touží, aby se jí dotýkal právě tam.

Konečně začala i ona svými prsty rozpalovat jeho tělo. Trvalo jí dlouhou, velmi dlouhou chvíli, než se zcela zbavila studu, Iain zatínal zuby vzrušením.

Stálo to za ta muka. Její ruka mu pak sklouzla po podbřišku. Zaváhala, pak se přesunula ještě níž, až se dotkla samého centra jeho žáru.

Jeho reakce jí dodala odvahy. Tiše zaúpěl a sevřel jí ramena ještě pevněji. Políbila ho na hruď a pokusila se přesunout se ústy níž, aby ho mohla políbit na břicho. Nebyla na něm ani špetka tuku. Byl samý sval. Uvolnil se, když se její ústa dotkla jeho pupku. Polibek pak opakovala a dováděla ho tak k šílenství.

Iain jí nebránil, dokud se nedostala k jeho slabinám. Pak si ji přitáhl zpátky a vzal si její sladká ústa. Byl to dlouhý, tvrdý, vášnivý polibek. Přesto ještě nebyla prosta zábran, „Iaine, chtěla bych…“

„Ne.“

Jeho hlas zněl stroze. Nemohl si pomoci. Jen pomyšlení na to, co by se mohlo stát, v něm vzbudilo bolestnou touhu proniknout hluboko do jejího nitra. Nechtěl však k vyvrcholení dospět sám a věděl, že kdyby ho uchopila do úst, jistě by k tomu došlo.

„Ano,“ zašeptala.

„Judith, ty to nechápeš,“ začal přerývaným hlasem.

Oči se jí zamžily vášní. To zjištění ho rozechvělo. Dosahuje takového vzrušení jen tím, že se ho dotýká? Neměl čas o tom přemýšlet. „Vím, že je řada na mně,“ zašeptala. Sklonila se k němu a políbila ho, aby ho umlčela. Její jazyk tentokrát pronikl do jeho úst jako první. „Nechej mě,“ prosila.

Nechal. Iain svíral ruce v pěst u jejích boků. Zhluboka, trhaně se nadechoval a zapomínal vydechovat. Judith byla roztomile

nemotorná, nádherně nezkušená a tak láskyplně se ho dotýkala, až se mu zdálo, že snad umírá a vznáší se k nebesům.

Nemohl vydržet ta slastná muka dlouho. Zbavila ho rozumu natolik, že nemohl myslet na nic jiného, než jak ji laskat a připravit co nejlépe na svůj vpád.

Prsty pronikl do jejího lůna, a jakmile ucítil teplé vlhko, málem

se přestal ovládat. Přitáhl se blíž mezi její stehna a z hrdla se mu ozvalo tiché zaúpění ryze mužského chtíče.

A přece než se jí zcela zmocnil, zaváhal.

„Lásko?“

Byla to žádost o svolení. Ta myšlenka probleskla mlhou jejího omámení a slzy jí vstoupily do očí. Dobrotivý bože, jak ho milovala! „Ach, ano,“ vykřikla, vědoma si toho, že snad zemře, pokud nebude pokračovat.

Snažil se být ohleduplný, ale ona mu to nechtěla dovolit.

Pronikl do ní zprvu pomalu, až mu zvedla boky vstříc. Uchopila ho pak za stehna, aby si ho k sobě přitáhla, a rozdírala mu kůži svými nehty.

Jeho ústa se už neodtrhla od jejích a milování se blížilo vrcholu. Postel skřípěla pod prudkými nárazy jejich těl. Jeho sténání se mísilo s jejím úpěním naplněným rozkoší. Ani jeden z nich nebyl schopen souvislé myšlenky, a když Iain věděl, že se blíží okamžik, kdy vyroní své semeno, pronikl rukou mezi jejich spojená těla a pomohl jí dospět k vyvrcholení.

Stravoval ho žár vášně. Při vlastním orgasmu se cítil slabý a nepřemožitelný zároveň. Zhroutil se na ni s tichým zamručením živočišného uspokojení.

Bože, jak miloval její vůni! Vdechoval lehké aroma ženy a myslel, že se snad ocitl v ráji. Měl pocit, jako by mu srdce chtělo vyskočit z hrudi, a vůbec by mu nevadilo, kdyby se to stalo. Byl příliš spokojený, než aby si s něčím dělal starosti.

Zdálo se, že ani Judith není ještě plně při smyslech. Ta

myšlenka ho těšila. Líbilo se mu, že právě jemu se podařilo zbavit ji veškerých zábran a ostychu. Políbil ji na krk a ucítil, jak i jí divoce tluče srdce, a usmál se, že při jeho laskání zadržuje dech. Snažil se sebrat všechnu sílu, aby se mohl převalit na postel vedle ní. Věděl, že ji zřejmě příliš tíží, ale přál si, aby to blaho nikdy neskončilo. Ještě nikdy nezažil takové uspokojení s jinou ženou. Ano, vždy byl schopný alespoň zčásti zachovat si rovnováhu. S Judith však zapomínal na vše. Náhle se proto cítil velice zranitelný. „Miluji tě, Iaine.“

Tak prostá, a přece tak působivá slova. Odehnala jeho obavy dříve, než ho mohly ovládnout.

Iain jí zívl u ucha a zvedl se na lokty, aby ji mohl políbit. Zapomněl však, co chtěl udělat, jakmile spatřil zakřivenou ránu a podlitinu pod okem.

Judith se usmívala, dokud se nezačal mračit. „Co se děje, Iaine? Nepotěšila jsem tě?“

„Ovšemže jsi mě potěšila,“ odpověděl.

„Tak proč…“

„Mohla jsi přijít o oko.“

„Ach, bože, už mluvíš jako Gelfrid,“ podotkla.

Pokusila se žertovat, aby se přestal mračit. Nepomohlo to.

„Měla jsi ohromné štěstí, Judith. Mohla jsi…“ Zakryla mu rukou ústa. „I tys mě potěšil,“ zašeptala.

Nepochopil. Snažil se zjistit víc. „Když jsi upadla, nevidělas náhodou poblíž nějakého muže… nebo ženu?“

Judith popřemýšlela o jeho otázce a dospěla k názoru, že mu nepoví o chlapci, kterého viděla. Dítě bylo příliš malé, a nebylo nutné, aby ho vyslýchal zeman. Jistě by ho jeho otázky vyděsily, nehledě na rozpaky a ponížení, které by způsobily jeho rodině. Ne, nic takového nepřipustí. Kromě toho, byla přesvědčena, že je schopna záležitost vyřešit sama. Bude samozřejmě muset nejprve toho rošťáka najít, a až ho objeví, pořádně si s ním promluví.

Nebude-li jaksepatří kajícný, možná se pak obrátí o pomoc k Iainovi. Nebo ho tím alespoň postraší. Ale to až v posledním případě. A je-li ten hoch dost velký – i když, pravda, nevěřila, že je mu víc než sedm – odvleče ho k otci Lagganovi, aby se mu ze svého hříchu vyzpovídal.

„Judith?“ ozval se Iain a šťouchl do ní.

„Ne, Iaine. Neviděla jsem nablízku žádného muže ani ženu.“ Přikývl. Opravdu věřil, že nikoho neviděla, protože ve skutečnosti pochyboval, že si vůbec uvědomila, že se stala obětí útoku. První kámen ji bezpochyby srazil k zemi, při ráně omdlela a její mysl byla prostě příliš nevinná, než aby si připustila myšlenky na takovou podlost.

Sklonil se k ní a políbil ji, než se zvedl z postele. „Už je den. Musím se postarat o své povinnosti,“ řekl.

„Já mám také své povinnosti?“ zeptala se a přetáhla přes sebe pokrývku.

„Ovšemže máš,“ odpověděl. „Judith, proč se přede mnou skrýváš?“

Zčervenala. On se zasmál. Odhodil opět pokrývky. Díval se na ni. Ona hleděla na krbovou římsu.

„Není nic špatného na tom, že se na mne díváš,“ protáhl. Pobavení v jeho hlase ji přimělo k úsměvu. „Ty se bavíš mými rozpaky, nemám pravdu, muži?“

Neodpověděl. Konečně mu pohlédla do tváře. Iain se na ni díval jako omámen. Nelíbí se mu snad její tělo? Sáhla pro přikrývku, aby se opět zahalila.

Jeho další slova jí v tom zabránila. „Právě jsi mi řekla muži. Líbí se mi to.“

Pustila pokrývku z ruky. „Já se ti také líbím?“ Zazubil se. „Někdy.“

Zasmála se a vrhla se mu do náruče. Zvedl ji k sobě a políbil.

„Zdržuješ mě od mých povinností.“

Nezáleželo jí na tom. Těšilo ji, že ho její polibky zbavují soustředění. Vrátila se do postele a posadila se na pelest, aby se mohla dívat, jak se obléká.

Zdálo se jí, že s každým dalším kouskem oděvu, který si obléká, se víc a víc podobá náčelníkovi klanu a čím dál méně něžnému milenci, jakého poznala před malou chvílí. Když si

připínal k pasu meč, stal se z něho zeman každým coulem a choval se k ní jako ke svému majetku.

Její povinností, vysvětloval, je řídit práci služebnictva. Nemají v tvrzi stálého kuchaře. O vaření se dělí některé ženy z klanu. Kdyby se starosti o jídlo chtěla ujmout, může.

Je také zodpovědná za údržbu místností ve tvrzi. Protože Graham a Gelfrid zde budou žít i nadále, měla by pamatovat i na jejich potřeby.

Judith si nedělala těžkou hlavu. Od raného věku řídila služebnictvo v domě svého strýce Tekela. Věřila, že se nevyskytnou problémy, které by nezvládla.

Iain vypadal ustaraně. Je příliš mladá, než aby si dokázala poradit s povinnostmi, které spadnou na její bedra. Řekl jí to a zároveň jí přikázal, aby přišla za ním, bude-li potřebovat pomoc. Urazilo ji, že nedůvěřuje jejím schopnostem. Nemůže přece

vědět, co všechno dokáže zvládnout. Bude mu muset ukázat, jak si dovede poradit s úkoly, které vyplývají z role zemanovy ženy. Jen tak ho může zbavit obav.

Nemohla se dočkat, až začne. „Sejdu dolů a hned se pustím do práce,“ prohlásila.

Zakroutil hlavou. „Ještě ses nezotavila ze svého zranění. Musíš odpočívat.“

Než se zmohla na slovo protestu, přitáhl ji k sobě, políbil na čelo a pak vykročil ke dveřím.

„Vezmi si na sebe můj pléd, ženo.“

Zapomněla, že je nahá, a rozběhla se k němu. „Mám jednu žádost.“

„A jakou?“

„Mohl bys prosím svolat všechny ženy a děti? Chtěla bych, abys mě jim představil.“

„Proč?“

Nevysvětlila mu nic. „Prosím.“ Povzdechl si. „Kdy to mám udělat?“

„Bude stačit dnes odpoledne.“

„Pomýšlel jsem na to, svolat své bojovníky a oznámit jim, že jsem se oženil. Oni by pak informovali své manželky. Ale pokud ses rozhodla…“

„Ano.“

„Dobře,“ přisvědčil.

Konečně mu dovolila opustit ložnici. Nespěchala s oblékáním. Milování s Iainem ji vyčerpalo. Vrátila se do postele, zabalila se do přikrývky na jeho straně, aby měla pocit jeho blízkosti, a zavřela oči.

Její spánek trval tři hodiny. Z pokoje vyšla až po poledni. Cítila se provinile za to, že promeškala tolik času, ale přesto nespěchala. Oblékla si stejné bílé prádlo, jako měla včera, protože si ještě nevyzvedla zbytek oblečení od Frances Catherine. Zkusila si správně navléknout Iainův pléd, ale nepodařilo se jí to, a tak se rozhodla požádat o pomoc Gelfrida. Doprovodil ji pak dolů do sálu.

Iain s Grahamem už na ni čekali. Jakmile ji spatřili, oba se usmáli.

Pak se objevil Brodick. Pozdravila se s ním rovněž úsměvem. Uklonil se jí. „Čekají na tebe, Iaine,“ řekl. „Judith, mohla jsi přijít o oko. Měla jsi velké štěstí.“

„Ano, to měla,“ přidal se Gelfrid. „Nechápu, proč si náš zeman přeje mluvit jenom s ženami,“ dodal.

Chtěl samozřejmě vysvětlení. Judith mu nehodlala žádné poskytnout. Usmála se na něho a hned se obrátila k manželovi. Vzal ji za ruku a vedl ke dveřím.

„Iaine, věříš mi, že?“ chtěla vědět.

Její otázka ho zaskočila. „Ano,“ odpověděl. „Proč se mě na to ptáš právě teď, Judith?“

„Protože je tak zvláštní… situace, a než začnu jednat, chci se ujistit, že mi naprosto důvěřuješ a že nebudeš nijak zasahovat.“

„Promluvíme si dnes večer,“ řekl.

„Ach, do té doby to chci mít vyřízeno.“

Otevřel jí dveře a vyšel za ní ven. Sestupovala dolů po schodech. Zastavil ji, objal kolem ramen a přitáhl si ji k boku.

A pak se obrátil ke shromáždění. Ženy, kterých bylo tolik, že je nebylo možné ani spočítat, stály v zástupu se svými dětmi u boku. Nádvoří bylo plné a další lid se hemžil na úbočí.

Judith sotva věnovala pozornost tomu, co její manžel říká svým lidem. Zoufala si, že nebude moci v takové změti lidí chlapce nalézt, ale byla rozhodnuta se o to pokusit. Podařilo se jí zahlédnout Frances Catherine a potěšilo ji, že vedle její přítelkyně stojí Isabelle.

Iain zmlkl. „Pokračuj,“ vyzvala ho šeptem. Sklonil se k ní. „Už jsem skončil,“ řekl.

„Iaine, prosím. Ještě jsem ho nenašla. A nedívej se tak na mne. Budou si myslet, že jsem se zbláznila.“

„Já si to myslím už teď,“ zamumlal. Šťouchla ho do boku, aby ji poslechl.

Pokračoval tedy v projevu. Judith už chtěla své pátrání vzdát, když náhle její pozornost upoutala porodní bába; vzpomněla si, že se jmenuje Helen. Vypadala ztrápeně a vyplašeně. Judith na ní ulpěla pohledem o něco déle, než bylo nutné, a přemýšlela, proč zrovna ji tak zjevně trápí Iainovo povídání o jejich manželství.

Zatímco na ni Judith hleděla, Helen se pootočila a pohlédla dolů za

sebe. V tom okamžiku Judith spatřila hledaného chlapce. Usilovně se snažil schovat se za matčiny sukně.

Znovu šťouchla do Iaina. „Už můžeš skončit.“

Iain skončil. Členům klanu chvíli trvalo, než si uvědomili, že domluvil. Pak začali radostně jásat nad jeho oznámením. Vojáci, kteří stáli nejblíž tvrzi, vykročili k zemanovi, aby mu blahopřáli.

„To byla nejdelší řeč, kterou jsem od tebe slyšel,“ podotkl jeden.

„Byla to jediná řeč, kterou kdy pronesl,“ upřesnil Patrick.

Judith už nevěnovala pozornost mužům. Chtěla se dostat k chlapci dříve, než ho matka odvede. „Omluv mě prosím,“ požádala Iaina. Byla ta tam, než mohl něco říct. Zamávala Frances Catherine, když ji míjela, a rychle se prodírala davem. Některé z mladých žen ji zastavovaly a vyjadřovaly svou přízeň. Zdálo se jí, že mluví upřímně. Na oplátku je zvala do tvrze na návštěvu.

Helen držela syna za ruku. Čím víc se k ní Judith blížila, tím zděšeněji vypadala.

Chlapec se zřejmě matce svěřil se svým prohřeškem. Judith konečně došla k porodní bábě. „Dobré odpoledne, Helen,“ začala.

„Byli jsme právě na cestě k zemanovi,“ koktala Helen. „V té chvíli nás zastihlo oznámení, abychom se shromáždili na nádvoří, a tak…“

Její hlas se změnil ve vzlykot. Několik žen je pozorovalo a

Judith nechtěla, aby se dověděly, o co se jedná. „Helen,“ zašeptala.

„Musím si s tvým synem promluvit o něčem důležitém. Mohla bych si ho na chvíli odvést?“

Heleniny oči se naplnily slzami. „Andrew a já jsme právě chtěli říct zemanovi…“

Judith ji zavrtěním hlavy přerušila. „Jedná se o záležitost mezi mnou a tvým synem,“ řekla. „Zemana do toho nechci zatahovat. Můj manžel je velmi zaměstnaný muž, Helen. Pokud se věc, kterou s ním chceš probrat, týká házení kamenů, myslím, že by měla zůstat mezi námi třemi.“

Helen konečně pochopila. Její úleva byla tak velká, že se zdála být na pokraji zhroucení. Nadšeně přikývla. „Mám počkat zde?“

„Proč by ses nevrátila domů? Pošlu Andrewa za tebou, až si popovídáme.“

Helen si otřela slzy. „Děkuji,“ zašeptala.

Iain nespouštěl zrak ze své ženy. Přemýšlel, o čem asi s Helen hovoří. Helen se tvářila zaraženě a na Judithinu tvář neviděl, takže nevěděl, je-li také rozčilena, nebo ne.

Pak se jeho pozornost snažili upoutat Brodick a Patrick. Už už se jim chtěl začít věnovat, ale znovu si všiml Judith. Zahlédl, jak

natáhla ruku a zpoza Helen vylovila jejího synka. Chlapci se nějak nechtělo, ale Judith se nedala odradit. Táhla ho s sebou vpřed, pak se obrátila, začala sestupovat ze svahu a vlekla hocha za sebou.

„Kam má Judith namířeno?“ zeptal se Patrick.

Iain neodpověděl tak rychle, aby byl Brodick spokojen. „Mohl bych jít za ní? Judith by neměla zůstat o samotě, dokud se nenajde viník. Je to nebezpečné.“

Ještě ani nedopověděl, a Iain už věděl, oč jde.

„Můj bratr se o svou ženu dovede postarat, Brodicku. Nemusíš se kvůli ní tak zneklidňovat,“ řekl Patrick.

Iain se konečně obrátil k bratrovi a jeho příteli. „Není třeba chodit za Judith. Už vím, kdo házel těmi kameny. Judith je v bezpečí.“

„Kdo to, k čertu, byl?“ chtěl vědět Brodick.

„Helenin syn.“

Oba válečníci ztuhli. „Ale teď si ho odvádí,“ řekl Patrick. Iain přikývl. „Jistě ho poznala. Všimli jste si, jak ho musela vléci? Ach, ta to dobře ví. Asi mu dá pořádně co proto.“

Iain měl pravdu. Judith chlapci notně vyčinila. Lekce netrvala dlouho. Andrew by tak zkroušený a tak hrozně se jí bál, že ho nakonec musela utěšovat. Dovršil právě sedm let. Byl na svůj věk velký a silný, ale přesto byl ještě malé dítě.

Plakal teď na Judithině plédu a prosil ji za odpuštění. Neměl v úmyslu jí ublížit. Jeho záměrem bylo zastrašit ji, aby se rozhodla vrátit do Anglie.

Judith ho málem chtěla poprosit za prominutí, že nehodlá opustit Vysočinu, když malý v pláči vykoktal příčinu svého trápení.

„Moje maminka kvůli tobě plakala.“

Judith nevěděla, co si má o Helenině pláči myslet, a Andrew to nebyl schopen vysvětlit. Usoudila, že si bude muset s Helen

promluvit, aby se problém vyjasnil.

Seděla na nízkém balvanu se vzlykajícím hochem na klíně.

Byla ráda, že svého činu lituje. Protože se už se svým prohřeškem přiznal matce, řekla mu, že si myslí, že by s ním neměli obtěžovat zemana.

„Co si o tvém chování myslí tvůj otec?“ zeptala se Judith.

„Tatínek loni v létě umřel,“ řekl jí Andrew. „Teď se starám o maminku já.“

Judith se sevřelo srdce lítostí nad ubohým hochem. „Andrewe, dej mi své slovo, že už nevyvedeš podobný kousek, a já uvěřím, že to myslíš doopravdy. A bude to vyřízeno.“

„Ale musím říct zemanovi, že toho lituji.“

Pomyslela si, že takový úmysl je velmi šlechetný. A také odvážný. „Bojíš se rozhovoru se zemanem?“ Andrew přikývl.

„Chtěl bys, abych mu to řekla místo tebe?“ zeptala se ho. Ukryl tvář na Judithině rameni. „Řekla bys mu to hned?“ zašeptal.

„Dobře,“ souhlasila. „Vrátíme se a …“

„Je tady,“ zašeptal Andrew hlasem chvějícím se strachy. Judith se obrátila a viděla, že její manžel stojí přímo za nimi. Opíral se o strom, paže zkřížené na hrudi.

Nebylo divu, že se Andrew pokoušel ukrýt v záhybech jejího plédu. Cítila, že se třese. Rozhodla se, že nebude prodlužovat jeho bázeň. Jemně ho od sebe odstrčila a přinutila ho, aby se napřímil. Pak ho uchopila za ruku a vedla k Iainovi.

Andrew klopil hlavu k zemi. Iain mu musel připadat jako obr. Judith se na manžela usmála a Andrewovi povzbudivě stiskla ruku.

„Tvůj zeman čeká, aby vyslechl, co mu chceš říct,“ vysvětlila mu.

Andrew zvedl oči. Vypadal ztrápeně. I pihy na jeho tváři se zdály být bledé a hnědé oči měl plné slz.

„Házel jsem kameny,“ vyhrkl Andrew. „Nechtěl jsem ublížit

tvé paní, jenom jsem ji chtěl vystrašit, aby se vrátila domů. Potom by maminka neplakala.“ Když skončil, roztřásla se mu brada a on zas sklopil hlavu. „Je mi to líto,“ zašeptal plačtivě.

Iain chvíli neříkal nic. Pomalu se odlepil od stromu, o který se opíral, a potřásl hlavou.

Před Andrewem se zastavil. „Nemusíš se omlouvat svým nohám,“ prohlásil. „Měl by ses omluvit mně.“

Judith s manželovými slovy nesouhlasila. Chlapec přece ublížil jí a jí se také už omluvil. Proč by měl říkat i zemanovi, že toho lituje?

Ale nemyslela si, že je vhodná chvíle, aby se se svým mužem přela. Mohl by si myslet, že chce znevažovat jeho autoritu.

Andrew opět zvedl oči k zemanovi. Stiskl Judithinu ruku ještě pevněji. Copak Iain nevidí, jak malého děsí?

„Je mi líto, že jsem ublížil tvé paní.“

Iain přikývl. Založil ruce za zády a dlouho Andrewa pozoroval. Judith se zdálo, že záměrně prodlužuje jeho muka.

„Půjdeš se mnou,“ přikázal. „Judith, ty počkej tady.“ Nedal jí čas na žádný protest a vydal se po pěšině dolů. Andrew pustil její ruku a rozběhl se za zemanem.

Byli pryč velmi dlouho. Když se konečně vrátili, Iain měl stále ruce za zády. Andrew kráčel vedle něho. Judith se usmála, jakmile zjistila, že se chlapec snaží napodobit svého zemana. Také si založil ruce za záda a jeho energický krok byl stejně vyzývavý jako Iainův. Něco vykládal a Iain na jeho slova tu a tam kývl hlavou.

Andrew se choval, jako by mu z ramenou spadla ohromná tíha. Pak ho Iain propustil. Počkal, až byl z doslechu, a řekl: „Ptal jsem se tě, jestli jsi někoho viděla, Judith. Mohla bys mi vysvětlit, proč jsi mi nepověděla pravdu?“

„Ty ses mě zeptal, jestli jsem viděla nablízku muže nebo

ženu,“ připomněla mu. „Nelhala jsem ti. Viděla jsem dítě, ne muže ani ženu.“

„Nepoužívej na mne takovou záludnou logiku,“ varoval ji.

„Dobře víš, na co jsem se ptal. Teď bych rád věděl, proč jsi mi to neřekla.“

Povzdechla si. „Protože to byla záležitost mezi mnou a tím dítětem,“ vysvětlovala. „Necítila jsem potřebu tě s tím obtěžovat.“

„Jsem tvůj manžel,“ připomněl jí. „Co to ksakru znamená, že jsi necítila potřebu mě obtěžovat?“

„Iaine, byla jsem přesvědčena, že to dokážu vyřešit sama.“

„O tom jsi neměla rozhodovat ty.“

Nezlobil se. Prostě Judith poučoval, jak si představuje řešení

problémů on.

Pokoušela se nerozzlobit se kvůli tomu, ale nepodařilo se jí to. Zkřížila paže na prsou a zamračila se: „Smím vůbec o něčem rozhodovat?“

„Je mojí povinností se o tebe starat.“

„A také řešit moje problémy?“

„Ovšem.“

„Chováš se ke mně jako k dítěti. Abych řekla pravdu, zdá se mi, že se mi moc nelíbí být vdaná. Měla jsem víc volnosti, když jsem žila v Anglii.“

Povzdechl si. Říkala nehorázné věci a chovala se, jako by si až teď uvědomila své místo v životě, které jí bylo jako ženě vymezeno. „Judith, nikdo nemá úplnou svobodu.“

„Ty ano.“

Potřásl hlavou. „Jako zeman jsem více omezen než kdokoliv z bojovníků, kteří jsou mi podřízeni. Za každý čin se zodpovídám radě. Všechno zde má své místo, i zodpovědnost. Ženo, nelíbí se mi, když slyším, že se ti nelíbí manželství se mnou.“

„Neřekla jsem, že se mi nelíbí manželství s tebou, muži. Řekla jsem, že se mi moc nelíbí být vdaná. Omezuje mě to. V tom je rozdíl.“

Výraz na jeho tváři dával najevo, že nesouhlasí. Přitáhl si ji do náruče a políbil ji. „Bude se ti líbit být mou manželkou, Judith. Přikazuji ti to.“

Byl to podivný příkaz. Odtáhla se od něho a pohlédla mu do tváře. Byla přesvědčena, že žertuje a že v jeho očích najde pobavení.

Ale Iain nežertoval. Bože, tvářil se… ztrápeně a ustaraně. Takové zjištění ji překvapilo a velmi, velmi potěšilo. Znovu se k němu přivinula. „Miluji tě,“ zašeptala. „Ovšemže se mi líbí být tvou manželkou.“

Pevně ji k sobě přitiskl. „A proto se mi budeš ráda svěřovat se svými starostmi,“ prohlásil.

„Někdy ano,“ řekla, odmítajíc dát mu bezvýhradný souhlas. „A někdy si je vyřeším sama.“

„Judith…“

Přerušila ho. „Frances Catherine mi řekla, že jsi byl Patrickovi

spíš otcem než starším bratrem. Když jsi dospíval, řešil jsi všechny problémy za něho, že?“

„Možná, když jsme byli mladší,“ připustil. „Teď, když jsme dospělí, rozhodujeme společně, co je třeba udělat, vyskytne-li se problém. Spoléhám na něho zrovna tak, jako on spoléhá na mne. Řekni mi, co má můj bratr společného s naší rozmluvou? Chceš přece, abych se o tebe staral, ne?“

„Ano, jistěže chci,“ odpověděla. „Jen ti nechci být přítěží. Chci se o své starosti s tebou dělit, ne ti je jen předávat. Rozumíš mi? Chci být užitečná a tak pro tebe důležitá, aby ses i ty o své starosti se mnou dělil. Nemohl by sis zvyknout jednat se mnou stejně, jako jednáš s Patrickem?“

Iain nevěděl, co má odpovědět. „Musím to uvážit,“ řekl nakonec.

Opřela se o jeho hruď, aby neviděl, že se usmívá. „To je vše, o co jsem chtěla požádat.“

„Pokouším se být vstřícný, Judith.“

„Ano, opravdu se snažíš.“

Políbila ho na bradu. Sklonil se k ní a dlouze ji políbil na ústa. Nemohl se odhodlat ji pustit, ale nakonec to přece jen udělal. Judith spatřila opodál stát Andrewa.

Iain se ani neohlédl a zavolal na něho. „Jsi připraven, Andrewe?“

„Ano, zemane,“ odpověděl mu chlapec.

„Jak jsi věděl, že tam čeká?“

„Slyšel jsem ho.“

„Já ne.“

Usmál se. „Ty ho nemusíš slyšet,“ vysvětloval. Nerozuměla jeho poznámce. Připadal jí nehorázně nadutý.

„Kam se s ním chystáš?“ zeptala se šeptem, aby je chlapec neslyšel.

„Do stájí,“ odpověděl Iain. „Bude pomáhat podkonímu.“

„Má to být trest? Iaine, nemyslím…“

„Promluvíme si o tom večer,“ přerušil ji. Přikývla. Byla tak ráda, že ji s tou záležitostí neodbyl, že se jí chtělo smát. „Jak si přeješ,“ řekla mu.

„Přeji si, aby ses vrátila do tvrze.“

Přikývla. Uklonila se a zamířila nahoru do kopce.

„Dnes odpoledne budeš odpočívat,“ zavolal za ní.

„Ano, Iaine.“

„Myslím vážně, co říkám, Judith.“

Uvědomila si, že očekával odpor. Protože se s ním nesetkal, předpokládal, že ho nemíní uposlechnout. Snažila se skrýt úsměv. Manžel jí začínal rozumět.

Svůj slib dodržela. Nejprve zažila hezkou chvilku při návštěvě Frances Catherine, a když Patrick doprovodil manželku zpátky do jejich domku, vrátila se do svého pokoje. Mysl jí neustále naplňovala obava o narození dítěte Frances Catherine a teď se jí konečně zdálo, že nalezla řešení. Judith dospěla k závěru, že nemá dostatek znalostí pro případ, že by se porod nějak zkomplikoval, ale takové znalosti má jistě Helen. Ta bude vědět, jak si v případných nesnázích počínat. Andrewova matka k ní po dnešním dni jistě cítí větší sympatie, pomyslela si Judith, a snad, pokud bude jednat diplomaticky, by ji mohla získat pro spolupráci, aniž by se musela obracet na Agnes.

Frances Catherine nezbude než souhlasit. Judith se ji pokusí přesvědčit, že Helen bude pro ni znamenat pomoc, a ne obtíž. Usnula s vroucím přáním, aby se nemýlila.

KAPITOLA 12

Spala celou noc. Když se probudila, Iain už v pokoji nebyl. Judith si uvědomila, že i ona musí zahájit svůj den. Zpozorovala, že v koutě stojí úhledně urovnané její vaky, a dovtípila se, že je Iain přinesl z domku Frances Catherine.

Jakmile si uložila své věci do menší truhly a uklidila ložnici, sešla dolů.

Gelfrid a Duncan seděli u stolu a snídali. Oba se zvedli, když vstoupila do sálu, ale Judith je mávnutím ruky opět zahnala na židle.

„Nechceš si k nám přisednout, děvče?“ zeptal se Gelfrid.

„Děkuji, vezmu si s sebou jen jablko. Musím dokončit jednu důležitou práci.“

„Vypadáš moc hezky v našem plédu,“ zamručel Duncan. Když

vyslovoval lichotku, zamračil se, takže se zdálo, jako by byla nesmírná dřina pochválit ji.

Nezasmála se však. Jen se nepatrně pousmála. Usoudila, že Duncan je zřejmě stejný jako Gelfrid. Navenek bručoun, ale uvnitř se skrývá laskavé srdce.

„Její tvář pořád vypadá děsivě,“ podotkl Gelfrid. „Jen málo scházelo a kámen by jí zasáhl oko, Duncane,“ dodal.

„Ano, to se mohlo stát,“ přisvědčil Duncan.

Judith nedala na sobě znát rozhořčení. „Gelfride, chtěl bys po mně něco, než odejdu?“

Zavrtěl hlavou.

„Neviděl jsi dnes ráno Grahama?“ zeptala se. „Možná by něco potřeboval on a já bych si ráda srovnala v hlavě, jaké jsou všechny mé dnešní povinnosti, než zahájím den.“

„Graham se vypravil s Patrickem a s několika dalšími muži na lov,“ vysvětloval Gelfrid. „Měli by se vrátit před polednem. Vyjeli už za rozbřesku.“

„Iain jel také s nimi?“

Tentokrát jí odpověděl Duncan. „On a jeho muži se vydali opačným směrem, promluvit si s Macphersony. Ti mají své území za naší západní hranicí.“

V jeho hlase vycítila zaváhání. „Nezdá se mi, že by si jeli promluvit, Duncane. Máme i s Macphersony spor?“

Starší přikývl. „Není třeba, aby ses strachovala. Je to jen nepatrný spor. Zeman Macpherson je tak slabý, že nestojí za to s ním bojovat. Nehrozí žádné krveprolití.“

„Víš to jistě, Duncane?“

„Vím,“ odpověděl. „K válce nedojde.“

„Ano, pro Iaina to znamená spíš mrzutost než zábavu,“ vysvětloval Gelfrid.

„Tvůj manžel bude do soumraku doma,“ dodal Duncan.

„Děkuji vám za zprávu,“ odpověděla Judith. Zdvořile se uklonila, pak se obrátila a vyběhla ze sálu.

Byla už v polovině cesty ze svahu dolů, když si uvědomila, že vlastně neví, kde Helen bydlí. Nechtěla se ptát na cestu Frances Catherine. Její přítelkyně by požadovala okamžité vysvětlení, chtěla by vědět, proč Judith potřebuje mluvit s porodní bábou.

Judith byla rozhodnuta promluvit si s Helen ještě předtím, než návrh přednese své přítelkyni.

Zahnula tedy k Isabellinu stavení. Vzpomněla si na Agnesiny řeči, že ona i Helen bydlí dost blízko, aby slyšely křik při porodu, a proto si byla jistá, že Isabelle jí bude schopna ukázat cestu.

V té chvíli spatřila ze svahu scházet otce Laggana. Zamávala mu a rozběhla se k němu.

„Už jsi pohřbil Merlina?“ zeptala se.

Usmál se na ni. „Ano,“ odpověděl. „Teď jsem se vrátil, abych jaksepatří požehnal Isabellinu synovi.“

„Máš vždy takový spěch, otče?“

„Pravda, dost často musím spěchat,“ odpověděl. Vzal Judith za ruku a řekl: „Když se na tebe dívám, zdá se mi, že jsi šťastná manželka. Iain je k tobě laskavý, že?“

„Ano, otče,“ odpověděla. „Povečeříš dnes s námi?“

„Bude mi potěšením,“ odpověděl. „A máš chvilku času, abys se mnou zašla pozdravit Isabelle?“

„Ovšem,“ odpověděla. „Ale nejprve bych si ráda promluvila s jednou porodní bábou,“ vysvětlovala. „Nevíš náhodou, kde bydlí Helen?“

Kněz přikývl. Dokonce k ní Judith doprovodil. Zaklepal místo

ní na dveře. Helen se vyděsila, když spatřila na zápraží duchovního a zemanovu ženu. Bezděčně pozvedla ruku k ňadrům.

Judith si všimla jejího ustaraného výrazu a ihned se snažila ji uklidnit.

„Dobrý den, Helen,“ začala. „Otec Laggan byl tak laskav a ukázal mi, kudy se jde k tvému stavení. Byl na cestě dát požehnání Isabellinu synovi,“ dodala. „A já jsem si chtěla s tebou promluvit o jedné osobní záležitosti… pokud tě nyní nebudu zdržovat. Kdyby však ano, mohla bych přijít později.“

Helen ustoupila ode dveří a vlídně pozvala dvojici dál. Vzduch v domě byl naplněn vůní pekoucího se chleba. Otec Laggan pobídl Judith a vešel pak za ní.

Malý domek byl čistý jako klícka. Dřevěná podlaha byla vydrhnutá doběla, až se zdálo, že prkna svítí.

Judith se usadila u stolu, ale kněz zamířil ke krbu a naklonil se k železnému kotlíku zavěšenému nad plameny.

„Co to bude?“ zeptal se.

„Dušené skopové,“ odpověděla Helen šeptem. Oběma rukama svírala cípy své zástěry tak křečovitě, až jí zbělely klouby.

„Myslíš, že už je hotové, Helen?“ chtěl vědět otec Laggan. Jeho narážka byla jasná. Helen se při jeho zájmu o pokrm trochu uklidnila. Uvedla ho ke stolu a naložila mu řádnou porci skopového. Judith byla překvapena, jakou měl chuť k jídlu. Byl sice hubený jako louč, ale jedl za dva.

Z Heleniny tváře se vytratily obavy, když obsluhovala duchovního. Bylo zřejmé, že se těší z chvály, kterou ji kněz častoval. Judith také nešetřila chválou, když i ona snědla dva pořádné krajíce černého chleba s marmeládou.

Helen se k nim však neposadila. Otec Laggan dojedl, poděkoval porodní bábě za pohostinnost a odešel na návštěvu k

Isabelle. Judith zůstala. Počkala, až se za knězem zavřely dveře, a pak požádala Helen, aby se k ní usadila.

„Ještě jednou ti děkuji…“ začala Helen.

Judith ji přerušila. „Nepřišla jsem, abych poslouchala tvoje omluvy. Problém byl vyřešen a Andrew dostal svoji lekci.“

„Od doby, kdy mu zemřel otec, Andrew… se mě drží jako klíště. Myslí si, že musí být pořád se mnou a ochraňovat mě.“

„Možná se bojí, že i ty bys mohla zemřít a on by zůstal sám,“ uvažovala Judith.

Helen přikývla. „Zůstali jsme jen sami dva. Je to pro něho těžké.“

„Nemáš nějaké strýčky nebo bratrance, kteří by…“ Zarazila se, když Helen potřásla hlavou. „Jsme úplně sami, lady Judith.“

„Ne, nejste,“ namítla Judith. „Jste součástí klanu. Tvůj syn vyroste v bojovníka Maitlandů. Když zde nejsou strýčkové ani bratranci, kteří by ho mohli vést, měla bych se o tom zmínit Iainovi . Helen, víš, že je pro dítě významné, aby bylo přesvědčeno o své důležitosti.“ Odmlčela se, usmála se na porodní bábu a dodala: „I pro ženu je to významné, že?“

„Ano, je,“ souhlasila Helen. „Je těžké tady žít. Pocházím z MacDougallova rodu. Měla jsem osm sester a dva bratry,“ dodala.

„Netřeba říkat, že bylo vždy s kým promluvit a že byla vždycky chvilka času na přátelskou návštěvu. Tady je to jiné. Ženy pracují

od úsvitu do setmění. I v neděli. A přece jsem si uvědomila, že jim závidím. Mají manžela, o něhož se mohou starat.“

S Judithiným pobízením pokračovala Helen ve vyprávění o svém životě víc než hodinu. Když se vdala, nebyla už nejmladší a

byla svému zesnulému manželovi Haroldovi vděčna, že ji zachránil před osudem staré panny. Strávila každý okamžik života snahou učinit mu domov tak příjemný, jak dokázala.

Přiznala, že když zemřel, nějaký čas jí vyhovovalo, že nemusí každý den drhnout podlahu v domě, ale brzy se jí zmocnila nuda. Zasmála se a svěřila Judith, že teď drhne prkna stejně často jako za života svého muže.

Judith byla překvapena, když Helen přiznala, že jí chybí starost o vaření pro manžela. Velmi ráda vymýšlela nové pokrmy a zapřísahala se, že umí upravit skopové na sto způsobů.

„Líbí se ti dělat porodní bábu?“ zeptala se Judith.

„Ne.“

Odpověděla rychle a energicky. „Pomáhala jsem asi u dvaceti porodů, ještě než jsem přišla sem,“ vysvětlovala. „A myslela jsem, že poté, co Harold zemřel, moje zkušenosti mi pomohou… sem lépe zapadnout. Už nebudu pomáhat. Po výslechu u Isabelle jsem došla k názoru, že si raději najdu jinou práci…“

Nedokončila. „Helen, opravdu věříš, že žena musí ukrutně trpět, aby byl Bůh spokojen?“

„Církev…“

„Ptám se tě, co si myslíš ty,“ přerušila ji Judith.

„Každý porod bolí,“ odpověděla Helen. „Ale nevěřím, že by Bůh dával každé ženě za vinu Eviny hříchy.“

Vypadala ustaraně, když se přiznávala ke svým názorům.

Judith ji chtěla rychle zbavit strachu. „Neřeknu to otci Lagganovi. Také věřím, že Bůh je milosrdnější, než nás učí církev. Nechci zpochybňovat moudrost našich duchovních, Helen, ale někdy si nemohu pomoci a jen nad některými zmatenými zákony vrtím hlavou.“

„Pravda,“ souhlasila Helen. „Nemůžeme s takovými nařízeními nic dělat, jinak by nás vyobcovali,“ dodala.

„Ale odchýlila jsem se od tématu,“ pokračovala pak Judith.

„Ráda bych si s tebou promluvila o své přítelkyni Frances

Catherine a požádala tě o pomoc.“

„Co bys potřebovala?“

Judith začala vysvětlovat. „Vím, žes mi právě svěřila své rozhodnutí, že už nechceš pomáhat při porodech, Helen, ale nemám se na koho obrátit a velmi se o svou přítelkyni bojím. Kdyby se jednalo o komplikovaný porod, nevím, co bych dělala.“ Helen nemohla zamítnout její žádost, už proto, že tak ohleduplně vyřešila Andrewův prohřešek.

„Frances Catherine se tě bojí,“ vysvětlovala Judith. „Budeme ji muset přesvědčit, že nejsi krutá. A budeme svou domluvu udržovat v tajnosti. Nechci, aby se do toho pletla Agnes.“

„Pokusí se,“ prohlásila Helen. „Určitě,“ dodala. „Nepomůže, když s ní o tom promluvíš. Agnes vždy jedná, jak se jí zachce. Teď má na tebe zlost, že jsi odloudila její dceři manžela.“

Judith potřásla hlavou. „Iain nebyl Ceciliiným manželem,“ poznamenala. „A Frances Catherine mi řekla, že ani neměl v úmyslu požádat o její ruku.“

Helen pokrčila rameny. „Agnes ráda šíří klepy,“ zašeptala.

„Říká, že se s tebou musel oženit, aby uchránil tvoji čest.“ Judith vytřeštila oči. „Chceš říct, že snad Iain a já… že jsem…“

Nemohla pokračovat. Helen přikývla. „Ano, tak to říká. Naznačuje, že čekáš dítě. Bůh ji ochraňuj, kdyby se náš zeman o těch pomluvách doslechl.“

„Doufám, že se o nich nedoví,“ řekla Judith. „Rozčilil by se.“ Helen souhlasila. Pak chtěla Judith odejít, ale Helen se zmínila, že je jejím prvním hostem po třech měsících. A tak se Judith zas posadila.

Strávily další hodinu povídáním, než se Judith konečně obrátila k odchodu.

„Moc ráda jsem se s tebou seznámila blíže, Helen,“ řekla.

„Promluvím dnes večer s Frances Catherine a potěšilo by mě, kdybys ses k ní zítra vypravila na návštěvu. Jsem přesvědčena, že společně ji dokážeme zbavit obav.“

Judith už skoro vycházela ze dveří, ale náhle se zarazila. Obrátila se k Helen. „Víš, že se zdejší ženy střídají v kuchyni při přípravě jídel pro Iaina a dva starší, kteří žijí ve tvrzi?“

„Ano,“ odpověděla Helen. „Tak se to dělalo vždy. Nabídla

jsem svou pomoc, ale v té době právě onemocněl Harold, a tak už na to nebyl čas.“

„Je to pro ženy nepříjemná povinnost?“

„Ach, bože, ano,“ odpověděla Helen. „Především v zimě. Je tam zaměstnáno sedm žen, každá jeden den v týdnu, a když se přitom ještě musí starat o vlastní rodinu, mají práce nad hlavu.“

„Ale ty přece vaříš ráda,“ připomněla jí Judith.

„Ano.“

„Kde bereš zásoby na vaření?“

„Zásobují mě vojáci,“ vysvětlovala Helen. „A někdy mi ženy přinášejí, co jim zbylo.“

Judith se zamračila. Připadalo jí, že Helen žije jen z milosrdenství jiných. „Já vařit neumím,“ řekla.

„Jsi zemanova manželka. Nemusíš umět vařit.“

„Andrew potřebuje vedení muže zrovna tak jako péči ženy, že?“

„Ano, potřebuje,“ přisvědčila Helen a uvažovala, proč Judith přeskakuje od jednoho tématu k druhému.

„A ty ráda vaříš. Ano, to je řešení. Všechno do sebe zapadá, Helen, pokud ovšem budeš chtít,“ chrlila ze sebe Judith. „Není to prosba ani příkaz, co ti říkám, a chci, aby ses pořádně rozmyslela, než se rozhodneš. Když nebudeš s mým návrhem souhlasit, pochopím to.“

„S jakým návrhem, milady?“

„Stát se hospodyní,“ vysvětlovala Judith. „Mohla bys řídit služebné a vařit. Dostane se ti samozřejmě veškeré pomoci, jakou budeš potřebovat, Helen, ale hlavní slovo budeš mít ty. Myslím, že je to dobrý nápad. Ty i Andrew budete jíst v tvrzi a tvůj syn bude zároveň trávit dost času s Gelfridem a Grahamem a samozřejmě i s Iainem, i když ne tak často. Starší potřebují někoho, o koho by mohli pečovat, a mně se zdá, že i ty potřebuješ někoho, o koho by ses vedle Andrewa mohla starat.“

„Ty bys to pro mne udělala?“

„Nerozumíš mi,“ namítla Judith. „My tě potřebujeme daleko víc než ty nás. Věřím, že ve tvrzi nalezneš své místo. Bude pravděpodobně jednodušší, když budeš žít tam. Nebudu po tobě

chtít, abys se svým rozhodnutím spěchala. Necháme Andrewa, aby si zvykl na myšlenku, že bude mít maminku celý den v tvrzi, a pak začneme mluvit o stěhování. Za komorou je velká místnost s hezkým oknem.“

Judith si uvědomila, že poněkud předbíhá, a ihned se zarazila.

„Budeš o mém návrhu přemýšlet?“

„Je pro mne čest, budu-li se moci ujmout takové práce,“ koktala Helen.

Podařilo se ujednat dobrou věc. Judith vyšla z domu v radostné náladě. Cítila se, jako by se právě postarala o významnou změnu, prospěšnou Helen a jejímu synovi a zároveň i její vlastní domácnosti.

Téhož dne u večeře seznámila všechny s návrhem, který s Helen projednala. Očekávala, že Gelfrid bude trochu bručet,

protože už věděla, že z celé rady starších právě on nejvíc nenávidí jakékoliv změny. Tentokrát však kupodivu vůbec neprotestoval.

Iain vešel do sálu, když živě diskutovali. Usedl do čela stolu, kývnutím hlavy pozdravil Grahama a Gelfrida, pak se naklonil a vtiskl Judith krátký polibek.

Graham přednesl zemanovi Judithin požadavek. Iain neřekl nic, když starší domluvil. Jen přikývl.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Judith.

Sáhl pro pohár, který před něho postavila a zhluboka se napil chladné vody. „Líbí se mi,“ odpověděl.

„Myslím, že to bude užitečná změna,“ ozval se Graham. „Už nebudeme muset trpět Milliiny večeře. Bože, jak já čím dál víc nesnáším středu.“

„Vaří Helen dobře?“ zeptal se Gelfrid.

„Je vynikající kuchařka,“ odpověděla Judith. Obrátila se ke Grahamovi. „Co se týče změn, je tu ještě jedna, kterou bych chtěla provést, ale budu potřebovat tvoji spolupráci… a Iainovu také.“ Graham se zamračil. „Týká se ta věc rady?“

„Ne,“ odpověděla. Obrátila se opět k manželovi. „Jsem přesvědčena, že se jedná o malou změnu a že není třeba, aby se jí zabývala rada.“

„O jaké změně mluvíš?“ chtěl vědět Gelfrid. Nadechla se.

„Chci neděle.“

V okamžiku, kdy Judith vyslovila svůj požadavek, vstoupil do sálu Patrick. „To bys jí mohl dopřát Iaine,“ zavolal.

„Co to znamená, že chce neděle?“ tázal se Gelfrid Grahama.

„Zdá se, že jsme špatně slyšeli,“ řekl Graham. „Nemohla přece říct…“

Gelfrid ho přerušil. „Až se ta dívka naučí spojovat slova jako my, bude jí lépe rozumět.“

Náhle do sálu vtrhl Duncan a za ním Vincent a Owen. Judith se bezděčně přitiskla k Iainovi. „Budete mít dnes večer jednání?“ Přikývl. „Ale nezačneme, dokud nám nevysvětlíš svou podivnou žádost o neděle,“ řekl.

Zavrtěla hlavou. Iain pozvedl obočí. Nakláněla se k němu, až seděla už jen na okraji židle. „Nechci o tom mluvit před celou radou,“ zašeptala mu tiše.

„Proč ne?“ zeptal se. Vztáhl ruku a uhladil jí pramen vlasů za ramena.

Pohladila ho po vlasech. „Protože je to soukromé přání, které musíš nejprve podpořit ty,“ vysvětlovala.

„Graham a Gelfrid zde byli, když jsi…“

Přerušila ho. „Jsou teď součástí naší rodiny, Iaine. Tahle soukromá záležitost se musí probrat i s nimi.“

„Slyšel jsi, Grahame?“ zařval Gelfrid. „Ona nám říká rodina.“

Judith se obrátila a obdařila staršího rozmrzelým pohledem za

to, že poslouchá, co ona důvěrně svěřuje manželovi. Jen se ušklíbl. Pak se zas otočila k Iainovi. „Ráda ti všechno vysvětlím v naší ložnici, když mi věnuješ chvilku času.“

Iainovi bylo do smíchu. Neodvážil se však zasmát nahlas, protože by svým smíchem mohl urazit jemné cítění své ženy. Vypadala velmi ustaraně, jako by nebyla ve své kůži. Ale přesto plály její tváře mírným ruměncem. Působila jí snad ona záležitost nějaké rozpaky? Povzdechl si. Věděl, že kdyby ji vzal nahoru do ložnice, neměl by myšlenky na vážný hovor. Místo řečí by ji hodil do postele a těšil by se jejím nádherným tělem. Nejspíš by pak zmeškal jednání rady. Protože však dnes svolal radu kvůli důležitému rozhodnutí, aby posoudili možnost vytvořit spojenecký svazek, nesmí teď odejít.

Členové rady starších se postupně sesedli u stolu. Mladý

bojovník, s nímž se ještě Judith nesetkala, přinesl džbán vína a naplňoval poháry. Iain však odmítavě mávl rukou, když mu panoš chtěl nalít. Judith zatajila dech. Vydechla, až její manžel víno odmítl.

Owen si všiml Iainova odmítnutí. „Co je to? Musíš si přece připít na zdar svého manželství, synu,“ prohlásil. „Tohle je naše

první setkání, kterého se účastníš jako ženatý muž, jenž nám radí.“

„Proč vám radí?“

Judith si uvědomila, že svou zvědavost vyjádřila nahlas, až

byla slova venku. Samozřejmě vzbudila pozornost všech. Starší na ni zmateně hleděli.

„Co je to za otázku?“ ozval se Owen.

„Je přece zeman,“ připomněl jí Vincent. „Je jeho povinností nám radit.“

„Všechno je tu vzhůru nohama,“ podotkla Judith.

„Pověz nám, jak to myslíš, děvče,“ vybídl ji Graham.

Litovala, že o tom vůbec začala, neboť nesnášela, byla-li středem pozornosti. Cítila, že se jí do tváře žene horkost a červeň. Sevřela pevně Iainovu ruku a řekla: „Váš zeman je mladý a nemá vaši moudrost. Zdá se mi, že vy, jako starší, byste měli radit jemu. Tak jsem to myslela.“

„Tak to u nás vždycky chodilo,“ namítl Gelfrid.

Starší přikyvovali na souhlas. Judith si všimla, že panoš poté,

co ho Owen pobídl, vykročil k Iainovi a dolil mu pohár až po okraj temně rudým vínem. Její mysl se však soustředila na Gelfridovu další otázku, a tak se snažila nedívat se pohoršeně na manžela, vypije-li si jeden nebo dva poháry vína.

„Gelfride, nepovažuj mě prosím za hloupou, když se tě na něco zeptám,“ začala. „Ale zajímalo by mě, proč tak důsledně lpíte na svých zvycích, a vůbec neuvažujete o žádných změnách, i kdyby znamenaly prospěch pro celý klan.“

Byla to smělá otázka. Judith se obávala, jak ji stráví. Gelfrid si pohladil bradu a uvažoval, pak pokrčil rameny.

„Žiji v jednom domě s Angličankou,“ prohlásil. „A myslím, že

to je dost velká změna. Netrvám za každou cenu na svých zvycích, Judith.“

Jeho odpověď ji potěšila, usoudil Iain, když ucítil, že její stisk

polevil.

„Připijme si a pak nám zemanova žena vysvětlí, proč chce neděle,“ vybídl všechny Graham.

„Slyšel jsi, Owene? Naše paní chce neděle,“ hlasitě zašeptal Gelfrid příteli.

„To přece nemůže chtít, nemyslíš?“ ozval se Vincent. „Člověk nemůže chtít, aby mu patřil celý den. Ten patří přece všem.“

„Je to divné,“ mručel Duncan.

„Je to Angličanka,“ vážně připomněl svým druhům Vincent.

„Chceš říct, že je zaostalá?“ chtěl vědět Owen.

„Není zaostalá,“ bránil ji Gelfrid.

Rozhovor se jí vymykal z ruky. Iain se snažil zadržet úsměv. Judith se pokoušela zůstat klidná. Usmála se na Gelfrida, když ji hájil, a potěšilo ji, že si konečně uvědomil, že není zaostalá.

Pak si ovšem svou nově nabytou pověst pokazil, když poznamenal: „Jenom nemluví rozumně. Ale toho se asi sama nezbaví. Co myslíš, Owene?“

Judith se hněvivě zadívala na Iaina a mlčky ho vybízela, aby se ujal její obrany. Ten však na ni jen zamrkal.

„Tak tedy,“ začal Graham, aby upoutal pozornost ostatních. Vstal, pozvedl číši a přednesl dlouhý, okřídlený přípitek nevěstě a ženichovi.

Všichni včetně Iaina vyprázdnili své poháry. Panoš ihned přispěchal, aby jim je znovu naplnil vínem.

Odsunula židli od stolu. Byl to bezděčný zvyk, vznikl před léty, a sotva si uvědomovala, co dělá.

Iain si toho všiml. Pozoroval, že s každým dalším jeho douškem se od něho Judith víc a víc odtahuje.

Judith soustředěně poslouchala Grahama. Představený rady teď oficiálně vítal Judith do klanu.

V té chvíli vešla do sálu Frances Catherine, zavěšena do Alexovy paže. Když Patrick spatřil svou ženu, zatvářil se překvapeně i rozmrzele.

Vzala mu výčitku z úst, než ji stačil vyslovit. „Chtěla jsem se

jen nadýchat čerstvého vzduchu a navštívit milou přítelkyni. Bydlí zde přece, Patricku. Tak už se přestaň mračit. Alex mě podpírá, abych neupadla.“

„Chtěl jsem ji přivézt na koni, ale…“

„Nevěděl, jak mě má vysadit,“ vysvětlovala Frances Catherine. Pohladila se po břichu a usmála se na manžela.

„Pojď a přisedni si k nám,“ zavolala na ni Judith. „Graham právě přednesl krásný přípitek, aby mě uvítal v klanu.“

Její družka přikývla. Pohlédla na Alexe. „Vidíš? Řekla jsem ti, že neprobíhá žádné zasedání. Judith by tu přece neseděla.“

„Proč bych tady nemohla být?“ divila se Judith.

Frances Catherine zamířila ke stolu, posadila se vedle manžela

a vzala ho za ruku, aby se na ni přestal mračit. Usmála se na Judith a jemně manžela štípla.

Chce mu naznačit, aby se choval slušně, domníval se Patrick. Zjistil, že se opovážlivému jednání své ženy usmívá. Až budou sami, chystal se jí říct, že jakmile dá nějaký příkaz, ona ho poslechne. Zvlášť si vzpomínal, že jí výslovně nařídil, aby dnes večer zůstala doma. Pomyšlení, že by jeho milovaná upadla, ho děsilo. Má přece na mysli jen její bezpečí, říkal si. Kdyby se jí něco přihodilo, nevěděl by, co si počít.

Byl celý rozmrzelý, jen když na takovou možnost pomyslel.

Pak si všiml, že jeho žena s ním chce promluvit. Stiskla mu ruku a naklonila se k němu. Patrick si povzdechl. Přestalo mu záležet na tom, je-li to vhodné, nebo ne. Objal ji kolem ramen a přitáhl blíž k sobě.

Frances Catherine ostýchavě požádala Grahama, aby opakoval přípitek, ať ho slyší i ona. Starší jí rád vyhověl. A všichni hned vypili další pohár vína.

Judith opět odsunula židli o kousek dál. Ucítila, že se jí do žaludku dostal známý kámen. Iain slíbil, že se v její přítomnosti neopije, ale co když jen náhodou bude mít malou špičku? Bude stejně zlý a nevrlý jako její strýc Tekel?

Znovu násilím potlačila paniku. Gelfrid se brzy začal

dožadovat její pozornosti. „Pověz nám, proč chceš neděle,“ vyzval ji.

„Co, proboha, děláš tam v koutě, Judith?“ divil se Graham, když si všiml, jak se odsunula do pozadí.

„Bere do zaječích,“ vysvětloval Owen.

Judith ucítila, že se červená. Zhluboka se nadechla a vstala.

„Neděle má být dnem odpočinku,“ prohlásila. „Tak stanoví církev. V Anglii to přikázání dodržujeme.“

„My také,“ ozval se Graham. „Odpočíváme přece, že, Gelfride?“

„Ano, odpočíváme,“ přisvědčil jeho druh.

„Všichni muži odpočívají.“

Tuto poznámku pronesla Frances Catherine. Dívala se přitom na Judith. „To jsi chtěla říct, že?“

Judith přikývla. „Zjistila jsem, že ženy nemají ani den odpočinku,“ vysvětlovala. „Pro ně je neděle den jako každý jiný.“

„Hodláš kárat naše ženy?“ zeptal se Duncan.

„Ne,“ odpověděla Judith. „Hodlám kárat muže.“

Iain se opřel o opěradlo židle a usmál se. Judith ho upozornila, že chce provést nějaké změny, a on předpokládal, že tohle je jedna z nich. Hrome, vždyť ji přece sám vyzval, aby změnila, co se jí nebude líbit. Vzpomněl si na rozhovor, který spolu vedli u hřbitova. Ano, navrhl jí to vlastně on.

„Chceš, abychom nařídili svým ženám, aby v neděli nepracovaly?“ chtěl vědět Graham.

„Ne, jistěže ne. Kdybyste jim to nařídili, byla by to další povinnost.“

„Myslíš, že se svými ženami nakládáme špatně?“ zeptal se Duncan.

Judith znovu zavrtěla hlavou. „Ach, ne,“ řekla. „Jako dobří bojovníci konáte vše pro blaho svých žen. Pečujete o ně a chráníte je. Ony vám na oplátku zabezpečují příjemný domov a starají se o vaše pohodlí.“

„Tak to přece v manželství chodí,“ prohlásil Graham.

„Takže má výhrady proti manželství?“ zeptal se Owen ve snaze porozumět.

Gelfrid potřásl hlavou. „Budou to ty kameny. Pomátly jí mysl,“ usoudil. „Vždyť jeden jí málem vyrazil oko.“

Judith měla chuť křičet zoufalstvím. Samozřejmě se však nakonec ovládla a ještě jednou se pokusila o srozumitelné vysvětlení. Obrátila se k Iainovi: „Kdy mají ženy čas na zábavu?“ zeptala se. „Tvůj klan nikdy nejezdí na slavnosti, že? Viděl jsi někdy nějakou ženu, aby si vzala oběd ven, těšila se ze sluníčka a

popovídala si přitom s jinou ženou? Já ne,“ řekla.

Pak se obrátila ke Grahamovi. „Mají některé ženy své vlastní koně? Viděl jsi někdy některou z nich, že by si vyrazila na lov jen tak pro potěšení?“ Nedala mu čas na odpověď. „Já jen žádám, aby byly neděle vyhrazeny nějaké zábavě. To je vše, co jsem chtěla říct.“

Judith se zase posadila. Byla rozhodnuta už mlčet. Chtěla jim poskytnout čas, aby si to trochu promysleli.

„Vážíme si každého člena klanu,“ prohlásil Gelfrid.

„Myslím, že je načase zahájit naše jednání,“ ozval se Duncan.

„Až ženy odejdou, můžeme začít.“

Judith opět vyskočila ze židle. „Ženy nejsou součástí klanu, protože kdyby jí byly, bylo by jim dovoleno přicházet se svými problémy za touto radou.“

„Ale, Judith, to není pravda,“ namítl Owen. „Před několika měsíci jsme dovolili Frances Catherine, aby přišla mezi nás.“

„Ano, je to tak,“ přisvědčila Frances Catherine. „Chtěli se mnou mluvit, předtím než poslali pro tebe.“

„Připijme si ještě jednou a nechme těch řečí,“ navrhl Vincent.

„Iaine, nejlépe bys udělal, kdyby sis o těch nerozumných nápadech promluvil se svou ženou sám. Přiměla by nás, abychom poslouchali vlastní ženy, kdybychom ji nechali mluvit.“

Judith poklesla ramena. Rada ji zřejmě vůbec nepodpoří.

Pak se Iain vložil do řeči. Mávl rukou k Vincentovi. „Nebudu

tu záležitost probírat se svou ženou,“ oznámil, „protože souhlasím s tím, co vám teď řekla.“

Judith jeho slova tak potěšila, že měla chuť se mu vrhnout do náruče. Ale Iain uchopil svůj pohár a dlouze se napil. Judith zůstala sedět na židli.

„Co říkáš, Iaine?“ zeptal se Graham.

„Judith byla cizinka, když k nám přišla,“ vysvětloval Iain. „Náš způsob života byl pro ni nový, a přitom byla schopná vidět věci, kterých my jsme si nevšímali… nebo které jsme po léta brali jako samozřejmé. Nevidím žádný důvod, proč bychom nemohli připustit, aby naše ženy v neděli odpočívaly.“

Starší přikývl. Graham chtěl, aby se jeho zeman vyjádřil přesněji. „Radíš nám tedy, abychom přikázali ženám, ať ten den

tráví zábavou?“

„Ne,“ odpověděl Iain. „Jak Judith právě řekla, každý příkaz je považován za povinnost. My to jen navrhneme, Grahame, a vybídneme je. Chápeš, v čem je rozdíl?“

Graham se usmál. Obrátil se k Judith. „Už chápeš, proč je zemanem? Dává nám moudré rady, Judith.“

V hlavě měla ještě zmatek, ale byla příliš šťastná, že se manžel postavil za její požadavek, než aby se přela.

„Takže možná chápete, proč jsem se za něho provdala,“ prohlásila. „Nikdy bych si nevzala nemoudrého muže.“

„Zacouvala se svou židlí až do spíže,“ ozval se Gelfridův hlasitý šepot. „A tomu už vůbec nerozumím.“

„Judith,“ zavolal Iain. „Přikázal jsem Brodickovi a Gowriemu, aby počkali venku, než začne naše jednání. Mohla bys zajít za nimi a říct jim, aby už přišli dovnitř?“

Byla to podivná žádost, už vzhledem k tomu, že hned za ním

stál jeho panoš. Mládenec měl v úmyslu ozvat se a nabídnout, že se úkolu ujme sám, ale než otevřel ústa, Iain ho pohybem ruky zarazil.

„Ráda je přivedu,“ řekla Judith. Tak ji potěšil způsob, jakým Iain přednesl svou žádost, že se neubránila úsměvu.

Iain se díval, jak odchází ke dveřím. V okamžiku, kdy se za ní dveře zavřely, řekl Frances Catherine: „Byla to jen záminka, proč jsem poslal Judith ven,“ vysvětloval tiše. „Chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„Ano?“ ozvala se Frances Catherine a snažila se nemyslet na vrásku na čele svého švagra.

Iain ukázal na Judithinu židli v koutě a zeptal se: „Proč?“ Mínil tím, proč se Judith odsunula daleko od stolu. „Víno,“ odpověděla Frances Catherine stejně tiše jako on.

Potřásl hlavou. Pořád nechápal. Frances Catherine se zhluboka nadechla. „Je to něco, co vždycky dělala, už když byla malá… naučila se tak bránit. Mého otce to přivádělo k šílenství a nakonec se rozhodl před Judith vůbec nepít. Pochybuji, že si své jednání uvědomuje… nesmíš jí je vyčítat.“

„Rád bych tomu porozuměl,“ namítl Iain. „A v žádném případě se neurazím,“ sliboval. „Tak mi prosím vysvětli, proč pokaždé,

když se napiju, o kousek couvne. Proč si zvykla dělat něco takového?“

„Judith se odsouvá, aby…“ Iain trpělivě čekal. Frances Catherine nemohla snést jeho pohled. Sklopila oči ke stolu,

„…byla mimo dosah ran.“

Iain takovou odpověď nečekal. Opřel se a přemýšlel o jejím vysvětlení.

Chvíli oba mlčeli. Pak se Iain zeptal: „Stalo se někdy, že nestačila uhnout?“

„Ach, ano,“ odpověděla Frances Catherine. „Mnohokrát.“ Ostatní členové rady samozřejmě slyšeli každé slovo. Gelfrid dlouze povzdechl. Graham kroutil hlavou.

„Proč by si měla myslet, že ji uhodíš?“ zeptal se Owen.

Iain si až v této chvíli uvědomil, jak velice mu chybí soukromí.

„To je rodinná záležitost,“ prohlásil.

Chtěl, aby rozhovor skončil, než zaběhne do dalších podrobností. Frances Catherine však jeho náznak nepochopila. Obrátila se k Owenovi, aby odpověděla na jeho otázku.

„Nemyslí si, že by ji Iain udeřil,“ vysvětlovala. „Neprovdala by se za něho, kdyby myslela, že by byl schopen jí ublížit.“

„Proč tedy…“ začal Owen.

„Kdyby si Judith přála, abys poznal její minulost, řekla by to,“ prohlásil Iain. Jeho hlas byl tvrdý a odhodlaný. „Jednání se odkládá na zítřek,“ prohlásil.

Nedal nikomu čas na protesty, okamžitě se obrátil a zamířil ven ze sálu.

Judith stála uprostřed nádvoří. Když uslyšela za sebou zabouchnout dveře, obrátila se a na tváři se jí objevil úsměv.

„Ještě tu nejsou, Iaine,“ zavolala. „Pošlu je samozřejmě dovnitř, až se objeví.“

Sešel ze schodů a zamířil k ní. Ustoupila, i když si všimla, že její manžel rozhodně nevypadá zmateně. Ani se nemračil. Na okamžik se zamyslela a uvědomila si, že měl plné tři poháry vína… nebo že by je pil ředěné s vodou? Nebyla si jistá. Nezdálo

se, že by byl opilý. Přesto však nechtěla riskovat. Ustoupila o další krok.

Zastavil se. I ona zůstala stát. „Judith?“

„Ano?“

„Když mi bylo patnáct, opil jsem se pod obraz. Pamatuji si na to, jako by k tomu došlo dnes.“

Vytřeštila oči. Udělal další krok směrem k ní. „Byla to bolestná lekce,“ dodal a přistoupil k ní ještě blíž. „Nikdy nezapomenu, jak jsem se druhého dne cítil.“

„Bylo ti zle?“

Zasmál se. „Strašlivě zle,“ řekl. Stál teď jen pár kroků od ní. Kdyby vztáhl ruku, dosáhl by na ni. Neudělal to však. Chtěl,

aby přišla k němu. Založil ruce za zády a hleděl na ni: „Graham mi nosil pivo a celý příští den na mne dohlížel. Také mi svěřil důležitou pravdu, ale já jsem byl příliš domýšlivý, než abych ji tenkrát chápal.“

Její zvědavost byla větší než strach. Když udělal další krok směrem k ní, neucouvla. „Jakou pravdu?“ zeptala se.

„Že válečník, který neovládne svou chuť k pití, je zpropadený hlupák. Víno ho oslabuje a činí nebezpečným pro ostatní.“ Souhlasně přikývla. „Ano,“ řekla. „Někteří muži dokonce provádějí věci, na něž si pak druhého dne vůbec nevzpomínají. Třeba někomu ublíží, a vůbec si to nepamatují. Člověk musí být v jejich přítomnosti neustále ve střehu. Opilcům se nedá věřit.“

Při tak nevinných slovech ho bodlo u srdce. Ale dával si pozor, aby se mu jeho pocity neprojevily na tváři. „A odkud tohle všechno víš?“ zeptal se klidným, konejšivým hlasem.

„Zažila jsem to u strýčka Tekela,“ odpověděla. Neklidně si mnula si ruce, když líčila, jak se zmrzačil a jak pil víno, které mu sloužilo k otupení bolesti. Při vzpomínkách se celá roztřásla. „Po čase… mu víno omámilo mysl. Pak už jsem mu nikdy nemohla věřit.“

„A mně důvěřuješ?“

„Ach, ano.“

„Tak pojď blíž.“

Rozpřáhl ruce. Na okamžik zaváhala, pak se však rozběhla k němu. Objal ji a pevně k sobě přitiskl.

„Slíbil jsem ti, že se nikdy neopiju, Judith, a teď jsi mě vskutku urazila, když sis myslela, že bych svůj slib mohl porušit.“

„Nechtěla jsem tě urazit,“ zašeptala s ústy na jeho hrudi. „Vím,

že bys záměrně své slovo neporušil. Ale mohou nastat časy, jako třeba dnes večer, kdy budeš nucen pít s ostatními, a bude-li příležitost k oslavě…“

„Na důvodech nezáleží,“ přerušil ji. Přejel jí bradou po temeni

a vychutnával dotek jejích hedvábných vlasů. Vdechoval její vůni, tak ženskou, a zjistil, že se potěšením usmívá.

„Muži, vždyť zmeškáš důležité jednání,“ zašeptala.

„Ano,“ přisvědčil. Pustil ji. Čekal, až k němu zvedne zrak, a když se dočkal, sklonil se k ní a políbil ji na sladká ústa.

Vzal ji za ruku a vedl zpátky do tvrze. Nezamířil však do velkého sálu, ale vydal se s manželkou po boku nahoru po schodech.

„Kam jdeme?“ zeptala se šeptem. „Do naší ložnice.“

„Ale co zasedání…“

„Budeme mít vlastní zasedání.“

Nepochopila. Otevřel dveře jejich pokoje, zamrkal na ni a pak ji jemně postrčil dovnitř. „A o čem se bude jednat?“

Zavřel za oběma dveře, zasunul závoru a obrátil se k ní. „Půjde o zadostiučinění,“ prohlásil. „Svlékni si šaty a já ti vysvětlím, co mám v úmyslu.“

Judithin ruměnec mu oznámil, že tentokrát už pochopila. Zasmála se upřímným, sytým smíchem, při kterém se mu zrychlil tep. Opřel se o dveře a sledoval, jak se potýká s rozpaky.

Ještě se jí ani nedotkl, ale už cítil nesmírnou radost.

Neuvědomil si, než mu vstoupila do cesty, jaký prázdný, bezútěšný život vede. Bylo to, jako by se neustále jen trmácel horami povinností a práce a nikdy nepřemýšlel o tom, že mu něco chybí.

Judith způsobila naprostou proměnu jeho života. Po jejím boku pocítil nesmírné štěstí. Dělal teď věci, které neměly valný účel, jen proto, aby se potěšil její radostí a smíchem. Líbilo se mu dotýkat se jí. Ach, bože, jak ho těšil styk s jejím hebkým tělem, když se k němu tiskla! Líbilo se mu, že se při naprostých maličkostech červenala, líbil se mu i způsob, jakým se ho ostýchavě pokoušela usměrňovat.

Vnesla do jeho života i trochu příjemného rozruchu. Věděl, že bylo pro ni těžké prosit za ostatní ženy v klanu, ale nedovolila, aby jí vlastní ostych zabránil zasadit se, aby s nimi muži lépe zacházeli.

Judith měla silnou vůli, odvahu a mimořádně dobré srdce. A on ji miloval.

Bůh mi pomáhej, pomyslel si. Zmocnila se jeho srdce.

Nevěděl, má-li se smát, nebo zlobit. Judith se při svlékání zarazila a tázavě na něho pohlédla. Měla teď na sobě jen tenkou bílou košili a právě sahala na řetízek, na němž visel prsten jejího otce, když postřehla Iainův potemnělý výraz.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se.

„Žádal jsem tě, abys ten prsten nenosila,“ připomněl jí.

„Žádal jsi, abych si ho nebrala v noci do postele,“ namítla. „A to jsem nikdy neudělala.“

Vráska na jeho čele se prohloubila. „Proč ho máš na krku přes den? Váže tě k tomu šperku něco zvláštního?“

„Ne.“

„Tak proč ho k čertu pořád nosíš?“

Nemohla pochopit, proč se najednou začal tak rozčilovat.

„Protože do naší ložnice přicházejí uklízet Janet a Bridget a já nechci, aby některá z nich prsten objevila a zajímala se o něj.“ Pokrčila odevzdaně rameny. „S prstenem je svízel. Zdá se mi, že bych se ho docela ráda zbavila.“

Teď by byla nejvhodnější doba svěřit mu, komu prsten patří,

proč se obává, že by někdo mohl poznat jeho charakteristický znak a uhodnout, že je Macleanův.

Uložila řetízek s prstenem do kazety a zavřela víko. Pak se obrátila k němu. Teď mu to poví. „Vzpomínáš si, jak jsi mi ještě před naší svatbou řekl, že tě moje minulost nezajímá?“ Přikývl. „Vzpomínám si,“ odpověděl.

„Mínil jsi svá slova vážně?“

„Nikdy neříkám nic, co bych nemínil vážně.“

„Nemusíš se hned zlobit,“ zašeptala. Začala svírat ruce. Jestli ji Iain miluje, pravda by neměla jeho lásku zničit… nebo ano?

„Miluješ mě?“

Odtrhl se ode dveří. Mračil se tak, že se zdálo, že zahřmí.

„Nebudeš mi nic přikazovat, Judith.“

Příkrost jeho slov ji zarazila. „Ovšemže ne,“ souhlasila. „Ale ptala jsem se jen…“

„Nedám se změnit v kus bláta. Bylo by dobré, kdyby sis to co

nejdřív uvědomila.“

„Rozumím,“ odpověděla. „Nechci ti nic přikazovat.“

Její slova ho vrásky nezbavila. „Nejsem slaboch a nebudu se tak chovat.“

Konverzace se ubírala podivným směrem. Iain se začínal

zlobit. Judith byla v srdci přesvědčena, že ji miluje, ale jeho reakce na prostou otázku ji tak zmátla, že pocítila nejistotu.

Dívala se na něho, jak si vyzouvá boty a odhazuje je na zem.

„Rozčilila tě moje otázka?“ zeptala se rozhořčena tou možností.

„Válečníci se nerozčilují. Jen ženy.“ Napřímila se. „Já se nerozčiluji.“

„Ale ano,“ namítl. „Mneš si ruce.“

Okamžitě ustala. „A ty se v jednom kuse mračíš,“ řekla. Pokrčil rameny. „Jen jsem… přemýšlel.“

„O čem?“

„O plamenech pekelných.“

Musela se posadit. Teď už mu vůbec nerozuměla. „Co to znamená?“ zeptala se.

„Patrick mi řekl, že by prošel třeba i plameny pekelnými, kdyby to mělo potěšit jeho ženu.“

Přešla k posteli a posadila se na pelest. „A co dál?“ vybídla ho, když se odmlčel.

Svlékl si košili a zamířil k ní. Přehodil jí nohy na postel a díval se na ni.

„Právě jsem si uvědomil, že bych pro tebe udělal totéž.“

KAPITOLA 13

Judith se vznášela v blaženém omámení plné dva týdny. Iain ji miloval. Ach, nevyznal se jí přesně těmito slovy, ale když prohlásil, že by rád prošel plameny pekelnými, jen aby ji potěšil, jistě to stačilo jako důkaz jeho lásky.

Nemohla se přestat usmívat. Iain se v jednom kuse mračil.

Bylo zřejmé, že se nesnadno smiřuje s vlastními pocity. Zdálo se jí, že čeká, až ona sama udělá nebo řekne něco, co by potvrdilo jeho zranitelnost. Láska k ní v něm vyvolávala obavy. Chápala je.

Dlouhé roky cvičil tělo i duši, aby byly nepřemožitelné. Neměl čas na cituplnější stránku života. Iain se zřejmě cítí být zahnán do kouta, pomyslela si. Za čas se však jistě naučí rozumět své lásce a pociťovat stejnou radost, jakou cítí ona.

Zjistila, že ji její manžel pozoruje, když si myslí, že o tom

neví… Zdál se být nesmírně ustaraný. Nevybízela ho, aby se zbavil té bláhové nedůtklivosti, odhadovala, že by ho ještě víc popudila, kdyby se opovážila s ním o ní mluvit. Trpělivě čekala, zatímco si všechno třídil v hlavě.

Gelfrid zjistil, že Judith umí dobře zacházet s jehlou a nití, a okamžitě ji přinesl koš ošacení, které potřebovalo vyspravit. Graham nemohl zůstat pozadu. I on přinesl své roztrhané oblečení. Dala si do velkého sálu přemístit své tři židle s vysokými čalouněnými opěradly a ustavit je do půlkruhu před krbem. Na každém čalounění byl samozřejmě vzor Maitlandů. Po večeři si brávala šití ke krbu a pracovala a přitom naslouchala rozpravám vedeným u stolu. Graham ji často vybízel, aby se k nim přidala, žádal ji o názor a obvykle souhlasně přikyvoval, když mu řekla své mínění. Vždy však opouštěla sál, jakmile byla na programu oficiální jednání, a věděla, že Iain její takt oceňuje, že je rád, nemusí-li ji prosit, aby odešla.

Judith si uvědomila, že tím, že dělá radost starším, jim zároveň napovídá, že mají dělat radost jí. Jednoho dne ráno ji napadlo, že je škoda, že na stěnách nevisí žádné barevné prapory, které by oživily ponurý vzhled šedivého kamene. Graham i Gelfrid ihned odešli do svých pokojů, a když se oba vrátili, nesli překrásné hedvábné praporce, které, jak se pak dověděla, kdysi visely v jejich domovech.

Při zavěšování praporů pomáhala Helen. Byla teď vítanou pomocnicí v domácnosti. S Judithiným povzbuzením a pomocí udělala pořádek v kuchyni a proměnila tvrz v útulný domov pro všechny. Vůně jejího koření mísící se s vůní každodenně pečeného chleba nasycovala vzduch a vyvolávala úsměv i spokojené povzdechy Grahama a Gelfrida.

První neděle prohlášená za den odpočinku nesplnila Judithino očekávání. Většina žen nedbala na výzvu, aby odložily práci na jindy. Judith to však neodradilo. Usoudila, že nejlepší způsob, jak

odtrhnout ženy od jejich pachtění, bude prostřednictvím jejich ratolestí. Uspořádala hry pro děti a poslala Andrewa od domu k domu s oznámením, že příští neděli uspořádají Maitlandové slavnost pro všechna děvčata a chlapce.

Byl to ohromný úspěch. Matky pustily všechno z ruky, jen aby se mohly jít podívat na své děti, jak závodí. Judith takovou reakci

očekávala. Nečekala však, že se zapojí muži. Někteří přišli z prosté zvědavosti. Jiní se chtěli podívat na své syny a dcery. O jídlo se starala Helen. Ostatní matky jí s radostí pomáhaly. Stoly byly vyneseny ven a pokryty podnosy s ovocnými koláči, chlebem a marmeládou a ještě vzácnějšími pochoutkami, jako je solený losos, uzené jehněčí a drůbež.

Během celého dne se vyskytl jen jeden nepříjemný okamžik. Jedenáctiletá dívenka jménem Elizabeth zvítězila v závodech v lukostřelbě. Porazila všechny, i několik třináctiletých chlapců. Nikdo nevěděl, co dělat. Kdyby jásali nad dívčiným vítězstvím, neznamenalo by to ponížení starších chlapců? Judith si nebyla jista, jak se v choulostivé situaci zachovat. Naštěstí v závěru soutěže přišel Iain. Judith se rozběhla k němu, podala mu jeden z hezkých malých praporků, které pro děti ušila, a požádala ho, aby odměnil vítěze. Nezmínila se, kdo vyhrál.

Její manžel zjistil, že dívka porazila chlapce, až když se podíval na terč. Ale nevadilo mu to. Pochválil Elizabeth za její umění a přišpendlil praporek k jejímu plédu. Rodiče spěchali k

svému děvčeti. Otec řekl všem v doslechu, že to on ji učil zacházet s lukem a šípy a že jeho dcera má od raného dětství velmi bystré oči.

Judith strávila většinu dne rozmlouváním snad s tolika členy klanu, kolik jich tam bylo. Dvakrát potkala Agnes, ale pokaždé, když se k ní chtěla přiblížit a pozdravit ji, porodní bába se k ní otočila zády a rychle se vzdálila. Potřetí se Judith pokusu o sblížení vzdala.

Frances Catherine seděla na pokrývce nedaleko vrcholku kopce a dívala se na hry. V poledne za ní přišla Judith, aby se spolu naobědvaly. Pak za nimi nahoru vylezl i Andrew, a když se Judith usadila vedle přítelkyně a pohlédla dolů, zjistila, že ho následují ostatní děti.

Drobotina byla na ni nesmírně zvědavá. Přestože teď byla zemanovou ženou, byla pořád Angličanka a děti se na ni obracely se stovkami otázek. Odpovídala na každou z nich a dávala si pozor, aby se nesmála žádné z jejich hrozných představ o Angličanech.

Frances Catherine dětem vyprávěla, jak se s Judith seznámila. Chtěly pak slyšet ještě víc o slavnostech na hranici a Judith jim musela vše vylíčit. Visely na každém jejím slovu. Některé visely i na ní. Jeden malý chlapec, kterému mohly být sotva tři roky, trpělivě stál vedle Judith. Nevěděla, co chce, dokud neodložila z klína na zem tři zbylé praporky. Malý se okamžitě vrhl kupředu, obrátil se a sedl si ji do klína. Za chvíli už tvrdě spal.

Děti si přály, aby den nikdy neskončil. Chtěly slyšet nové příběhy a pak další a ještě další. Judith jim nakonec slíbila, že zítra odpoledne si vynese své šití ven a sedne si na stejné místo.

Uvítá každého, kdo se k ní bude chtít přidat, a bude pak dětem vyprávět.

Celkem vzato se Judith zdálo, že všechno probíhá skvěle. Jediným trápením byla Frances Catherine: dokud nebude mít po porodu a plně se nezotaví, bylo jasné, že starosti neskončí. Její přítelkyně sice stále odmítala svěřit se do péče Helen, ale poněkud svůj odpor zmírnila. Jen proto ovšem, že tak důvěřuje Judith, říkala. Když si myslí, že přítomnost Helen u porodu bude prospěšná, tedy dobrá… ale všechnu zodpovědnost kladla na Judith.

Frances Catherine dělil od porodu jediný týden, pokud byly její výpočty správné. Judith připadalo, že je tak tlustá, že by mohla mít i trojčata. Udělala chybu, když se o tom zmínila Patrickovi.

Povážlivě zbledl a musela mu rychle vysvětlovat, že jen žertovala. Přikázal jí pak, aby už nikdy takové šprýmy nedělala.

S Iainem se v těchto dnech Judith příliš často nevídala. V noci

to však bylo jiné. Miloval se s ní vášnivě téměř každou noc a vždy mu usínala v náruči.

Její manžel se choval pořád vyrovnaně a poněkud arogantně, jak bylo jeho zvykem, až do dne, kdy se setkala s Ramseyem. Tehdy večer přišla právě do sálu Frances Catherine, aby si s Judith chvíli popovídala. Patrick jí pomohl usadit se na jedné z židlí před krbem, poručil jí, aby neodcházela, dokud neskončí s

jedním důležitým úkolem, a pak se odebral na druhou stranu sálu, aby se připojil k Iainovi a Brodickovi.

„Z mého manžela se stává vyjukaný trouba,“ zašeptala Frances Catherine.

Judith se zasmála. Frances Catherine pohlédla na Iaina a zjistila, že i on se usmál. O chvíli později řekla něco, co opět

připadlo její přítelkyni zábavné, a zase si všimla, že když se Judith usmála, usmál se i Iain.

Usoudila, že je to velmi milé, a řekla o tom Judith. V té chvíli vešel do sálu v doprovodu dvou vojáků Ramsey.

Judith si mužů nevšimla. Frances Catherine ano. „Vzpomínáš si, jak jsem ti vyprávěla o muži jménem Ramsey a o tom, jak je hezký?“

Judith si nevzpomínala. „Podívej se,“ zašeptala Frances Catherine. „Poznáš, o čem jsem mluvila.“

Vzbudila samozřejmě Judithinu zvědavost. Judith vykoukla zpoza opěradla židle, aby viděla na muže. Pak zalapala po dechu. Myslela, že jí snad zůstanou otevřená ústa. Ach, bože, jak byl krásný! Bylo to jediné slovo, kterým bojovníka mohla označit.

Všechny další charakteristiky by byly zbytečné, všední, a Ramsey rozhodně všední nebyl. Byl dokonalost sama. Měl tmavé, černohnědé vlasy a úsměv, při kterém se ženám tajil dech. A právě se usmíval.

„Všimla sis toho dolíčku?“ zašeptala Frances Catherine. „Bože, Judith, není úžasný?“

Jak by si mohla nepovšimnout dolíčku? Byl hříšně přitažlivý. Neměla to však v úmyslu před přítelkyní přiznat. Rozhodla se místo toho ji poškádlit. „Který z těch tří je Ramsey?“ zeptala se nevinně.

Frances Catherine vyprskla smíchy a upoutala pozornost mužů. Ramsey se na Patrickovu ženu usmál, pak se obrátil k Judith.

Dlouho na sebe hleděli. Ona uvažovala, jak někdo může vyhlížet tak bezvadně, a on pravděpodobně přemýšlel, kdo ta hezká dívka k čertu je.

Iain rázně vstal. Netvářil se příliš spokojeně, když se na ni zadíval.

Uvažovala, čím ho asi popudila, a sotva se jí podařilo spustit

oči z Ramseye, říkala si, že to musí zjistit.

Neměl náladu čekat. „Judith, pojď sem,“ zavelel hromovým hlasem.

Zamračila se, aby mu dala najevo, že se jí jeho povýšené

způsoby nijak nelíbí. Nedbal na její náznak a zakýval na ni prstem, aby přišla blíž.

Dala si na čas. Napřed pečlivě urovnala punčochy, které spravovala Gelfridovi, uložila je do košíku a teprve pak se zvedla.

„Myslím, že tvůj manžel trochu žárlí,“ zašeptala Frances Catherine.

„To je směšné,“ šeptem jí odpověděla Judith.

Její přítelkyně odfrkla. Judith se snažila zadržet smích.

Zamířila na druhou stranu místnosti, prošla přitom těsně kolem tří nových příchozích a zastavila se až před kabonícím se manželem.

„Přeješ si něco ode mne?“ zeptala se.

Přikývl. Pak ji chytil. Nechápala, co mu vrtá v hlavě. Přitáhl si ji k boku a objal ji kolem ramen, že se mohla sotva hýbat.

Choval se nesmírně majetnicky. Judith se musela kousat do rtu, aby nevyprskla smíchy. Frances Catherine měla pravdu, Iain žárlil. Nevěděla, má-li ji to těšit, nebo urážet.

Zavedl ji k návštěvníkům. Chystala se každého z nich si pořádně prohlédnout. Chtěla začít Ramseyem, ale neodvážila se, Iain by si toho všiml.

Jakmile skončilo představování, Judith chtěla odejít zpátky ke své družce. Iain ji však nepustil. Obrátila se k němu. Ještě pořád se mračil.

„Mohla bych si s tebou na chvilku promluvit o samotě?“ zeptala se.

Odpověděl jí tím, že ji zavlekl do špižírny. „Co mi chceš říct?“

„Ramsey je ohromně hezký.“

Tohle neslyšel rád. Judith se usmívala. „Ale ty taky, muži. Neprošla bych pro něho plameny pekelnými, ať je ti jak chce oddaný. Nemiluji ho. Miluji tebe. Napadlo mě, že bys to možná ode mne rád slyšel. Kvůli tobě bych prošla i plameny pekelnými… ale jen kvůli tobě.“

Zazubil se. Sklonil se k ní a políbil ji. Jeho polibek byl něžný, láskyplný a oba při něm zatoužili po něčem vášnivějším.

„Jsem velmi majetnický člověk, Judith. Možná jsi to už poznala.“

Její úsměv ho naplnil radostí. „Už jsem to opravdu poznala,“ zašeptala. „A pořád tě miluji.“

Zasmál se. „Moji muži čekají,“ řekl. „Chtělas mi říct ještě něco?“

Už zas mluvil arogantně. Zavrtěla hlavou. „Ne, muži.“ Zasmála se, až spolu s Frances Catherine vycházely ven. Judith myslela svá slova vážně. Opravdu by prošla plameny pekelnými, kdyby ho tím měla spasit, ale vůbec si nedovedla představit, že by bylo nutné dělat něco tak hrozného.

Plameny pekelné, to bude země Macleanů.

Judith byla vystavena zkoušce hned příští odpoledne. Iain vyjel spolu s Ramseyem a Brodickem, aby se ještě jednou pokusili vyřešit spor s nespolehlivými Macphersony nedaleko západní hranice, a Patrick s Grahamem se chystali na lov. Graham se jí svěřil, že bude také trochu rybařit.

„Samozřejmě pokud bude dost času,“ vysvětloval člen rady.

„Patrick nyní neopouští svou ženu na víc než na čtyři hodiny.“ Odmlčel se a zakašlal. „Ten hoch mi v soukromí svěřil, že jeho žena má nesmírný strach, když je delší dobu z jejího dohledu, a o chvilku později si mě vzala stranou zas ona a žádala, abych vyvedl jejího manžela na celý den pryč, že chce mít trochu klidu.“

„Přivádí ji k šílenství,“ řekla Grahamovi Judith. „Neustále ji pozoruje. Ona tvrdí, že kdykoliv se v noci probudí, zjistí, že je Patrick vzhůru a hledí na ni.“

Graham potřásl hlavou. „Každého přivádí k šílenství,“ řekl.

„Patrick není schopen poslouchat rozumné argumenty. Všichni budeme šťastni, až Frances Catherine porodí potomka.“ Judith ze srdce souhlasila. Rozhodla se pak změnit téma.

„Hodláte se vypravit na lov k vodopádům?“

„Ano,“ odpověděl. „V těch místech je ryb skutečně hojnost.“

„Frances Catherine mi říkala, že je tam velmi hezky.“ Představený rady si všiml nostalgie v jejím hlase. „Co kdyby ses dnes vypravila s námi? Sama poznáš, jak je tam krásně.“ Byla nadšením bez sebe. Zašla za Helen. „Pokud bys však dnes potřebovala pomoc, ráda zůstanu doma.“

Helen potěšilo, že je k ní její paní tak ohleduplná. „Teď, když se Janet a Bridget starají o nejtěžší práci, nezbývá mi toho moc mimo kuchyni, milady.“

„Takže platí,“ ozval se Graham. „Za chvíli odjíždíme. Pospěš

si a připrav se, děvče. Helen, možná přinesu dnes k večeři pár ryb.“ Judith spěchala nahoru. Převlékla se do jezdecké sukně,

sepnula si vlasy vzadu sponou a hned zas seběhla dolů po schodech.

Patricka nepotěšilo, že jede s nimi. Chápala jeho důvody, a proto se ho snažila uklidnit.

„Frances Catherine se nemusí ničeho obávat. Než se vrátíme,“ slibovala, „Helen na ni dohlédne. Nemám pravdu, Helen?“ Hospodyně horlivě přikyvovala. Patrick však stále nebyl přesvědčen. Graham ho musel několikrát šťouchnout, aby konečně vykročil ke stájím.

Bylo nádherné ráno. Judith si sebou vzala teplý plášť, ale

vůbec ho nepotřebovala. Pofukoval jen vánek, slunce jasně svítilo a krajina kolem brala dech, přesně jak líčila Frances Catherine.

Nakonec ovšem k vodopádům nedojeli. Dříve než se mohli dostat k cíli, zaútočili na ně Dunbarové.

Nedostalo se jim žádného varování. Graham jel v čele a prodíral se zrovna hustým, neprostupným lesem. Judith ujížděla těsně za ním a Patrick uzavíral skupinu. Nepohybovali se nijak ostražitě, a to z prostého důvodu: dosud se nacházeli na území Maitlandů.

Náhle je obklopilo asi dvacet bojovníků s tasenými meči. Neměli barvy Maitlandů a Judith byla tak překvapena jejich náhlým vpádem, že se ani nestačila vyděsit.

„Jste na našem území,“ zařval Graham se zuřivostí, jakou u

něho Judith ještě nikdy neviděla. „Okamžitě odejděte, Dunbarové, než porušíte příměří.“

Válečníci se ani nehnuli. Vypadali jako sochy. Judith se zdálo, že ani nezamrkali.

Většina z nich hleděla na ni. Bojovně zvedla hlavu a oplatila

jim stejně ostrým pohledem. Nedovolí, aby ji nepřítel zastrašil. Ani nedá najevo, jak se bojí.

Pak uslyšela proti sobě dusot koňských kopyt a v témže

okamžiku Patrick pobídl koně kupředu. Zastavil se Judith po boku. Byl tak blízko, že se jejich nohy dotýkaly.

Pokoušel se ji chránit. Věděla, že by za její bezpečí dal život. Zašeptala krátkou modlitbičku ke Stvořiteli, aby takové oběti nebylo zapotřebí.

Nikdo se nehýbal, dokud zvuk kopyt před nimi nedozněl. Několik vojáků z klanu Dunbarů zbystřilo pozornost.

Objevilo se dalších pět mužů. I oni měli na sobě plédy, ale jiných barev než Dunbarové. Judith nechápala, co to znamená. Patrick ano. Tiše zaklel.

Obrátila se k němu. „Kdo je to?“ zašeptala.

„Macleanovi vojáci.“

Judith vytřeštila oči. Pohlédla na pětici bojovníků. Jejich velitel popojel blíž. Judith z něho nespouštěla oči. Něco jí na něm připadalo vzdáleně známé, ale nemohla si uvědomit, co to je.

Válečník byl vysoký, měl široká ramena, tmavě plavé vlasy a jasně modré oči.

Graham prolomil mlčení. „Takže jste se spojili s Dunbary.“ Bylo to konstatování, ne otázka, ale bojovník Macleanů přesto odpověděl.

„Váš zeman se pokusil zabránit našemu svazku. Možná by se

mu to i podařilo, kdyby se nemusel přít s tebou, starče, a s dalšími, kteří velí klanu. Kdo je ta žena?“

Graham ani Patrick neodpověděli.

Válečník pokynul mužům, kteří ho obklopovali. Patrick a Graham by ani neměli čas sáhnout po zbrani, i kdyby byli tak bláhoví a pokusili se o to. Meče Dunbarů jim mířily na hrdla. Bojovníci čekali, až jim vůdce Maclean dá rozkaz.

„Ptám se tě znovu,“ řekl Grahamovi. „Kdo je ta žena? Odněkud ji znám.“

Graham zakroutil hlavou. Judith se rozbušilo srdce. „Já sama ti odpovím,“ zvolala.

Patrick jí položil ruku na koleno a stiskl. Chtěl jí naznačit, že si nepřeje, aby jim cokoliv říkala.

Velitel pobídl koně a zastavil se těsně po její levici. Dlouho se díval na Patricka, pak sklouzl pohledem k Judith. „Mluv,“ prohlásil nadutě.

„Pověz mi, kdo jsi, a já odpovím na tvou otázku,“ vyzvala ho. Patrick jí stiskl koleno, až to zabolelo.

„Jmenuji se Douglas Maclean,“ odpověděl.

„Jsi velitelem těchto mužů, nebo jen největší mluvka?“ Nevšímal si její urážky. „Jsem zemanův syn,“ řekl. „A teď mi řekni, kdo…“

Zarazil se, když viděl, jaký účinek měla jeho slova na krásnou ženu. Z tváře jí zmizela barva. Málem spadla z koně. Vztáhl k ní ruku a chytil ji za rameno.

Zaprotestovala. „Nemůžeš být jeho syn.“

Rozhodnost v jejím hlase ho zmátla. „To se ví, že jsem,“ odpověděl.

Nemohla tomu uvěřit. Napadlo ji, že její otec se zřejmě oženil dvakrát. Ano, tak to jistě bylo, říkala si. Douglas vypadal o několik let starší než ona… „Kdo byla tvoje matka?“ chtěla vědět.

„Proč mi kladeš takové otázky?“

„Odpověz mi.“

Její hlas zněl zlostně a pánovitě. „A až ti odpovím, povíš mi konečně, kdo jsi?“

„Ano,“ slíbila.

Přikývl. „Tak dobře,“ řekl opět mírným hlasem. „Moje matka byla anglická děvka. Její přízvuk se podobal tvému. Na víc si nevzpomínám. A teď mi řekni, kdo jsi ty.“

Zoufale se snažila zůstat při smyslech. „Kolik je ti let?“ Prozradil jí to a přitom jí stále bolestivě svíral rameno.

Judith se zdálo, že snad omdlí. Douglas byl o pět let starší než ona a jeho oči, dobrotivý bože, jeho oči měly stejnou barvu jako její. A vlasy snad také? Ne, říkala si. Její byly světlejší.

Musela se zhluboka nadechnout, aby se zbavila nevolnosti. Mírně se nahnula v sedle směrem k Patrickovi.

Můj bože, je to tak. Douglas je její bratr!

Patrick se pokusil obejmout ji kolem ramen. Douglas ji však přitáhl k sobě, pak ji zvedl ze sedla a usadil před sebe.

„Co se s ní ksakru děje?“ zeptal se.

Nikdo mu neodpověděl. Douglas si bezradně povzdechl. Pořád nevěděl, kam ženu zařadit, ale Patricka poznal.

„Zeman Maitland bude svého bratra hledat,“ řekl svým

mužům. „Přivítáme ho jaksepatří. Odvezeme je na otcovo sídlo,“ přikázal s pohledem upřeným na Grahama a Patricka.

Doba jízdy na území Macleanů se značně zkrátila, protože se tam vydali přímo přes zemi Dunbarů. Patrick si všímal každého detailu cesty, který by mu mohl být snad za čas potřebný.

Judith nevěnovala pozornost tomu, kde se nacházejí. Měla oči pevně zavřeny a snažila se utřídit si nová děsivá zjištění.

Chtělo se jí plakat nad matčinou podlostí. Jak mohla opustit svého syna? Judith se svíralo nitro tak, že se musela ze všech sil snažit, aby nevolnosti nepodlehla.

Během jízdy uvažovala, co by asi Douglas udělal, kdyby omdlela.

Konečně otevřela oči. Zpozoroval to. „Děsí tě jméno Maclean tak, že málem ztrácíš vědomí?“

„Neomdlela jsem,“ odsekla. „Chci jet na svém koni.“

„A já chci, abys zůstala u mne,“ odpověděl. „Jsi velmi krásná,“ dodal. „Možná budu chtít, abys mi zahřála lože.“

„To je nestoudné.“

Neměla v úmyslu něco takového vyslovit, ale neudržela se. Douglasovi se nelíbil její znechucený výraz. Zvedl jí bradu a otočil její tvář k sobě.

Dobrotivý bože, má snad v úmyslu ji políbit? „Asi budu zvracet,“ vyhrkla.

Rychle ji pustil. Několikrát se zhluboka nadechla, aby ho přesvědčila, že jí skutečně není dobře, a trochu se uklidnila. „Už je mi lépe,“ lhala.

„Všichni z Anglie jsou slaboši,“ řekl. „To je další důvod, proč jimi pohrdáme.“

„Angličankami stejně jako Angličany?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl.

„Já jsem Angličanka,“ řekla. „A ty odporuješ sám sobě. Kdybys mnou pohrdal, proč bys chtěl, abych ti zahřívala lože?“ Neodpověděl. Uplynula chvíle ticha, než znovu promluvil.

„Řekni mi, jak se jmenuješ.“

„Judith,“ odpověděla.

„Proč nosíš pléd Maitlandů?“

„Dala mi ho přítelkyně. Jsem zde na návštěvě a vrátím se

domů, jen co moje přítelkyně porodí.“

Potřásl hlavou. „Maitlandové ti nedovolí odjet. Lžeš, Judith.“

„Proč by mi neměli dovolit odjet?“

„Jsi příliš krásná, než aby…“

„Jsem Angličanka,“ přerušila ho. „Nemají mě rádi.“

„Nelži,“ vyzval ji. „Pověz mi, kdo opravdu jsi.“

„Říká pravdu,“ ozval se Patrick. „Je naším hostem, nic víc.“ Douglas se zasmál. Takovému nesmyslu nevěřil. Sevřel Judith kolem pasu, až to zabolelo. Snažila se odsunout jeho ruce pryč. V té chvíli spatřila jeho prsten. Tiše zaúpěla. Ruku pozvedla k ňadrům, kde se skrýval stejný prsten jejího otce. „Kde jsi přišel k tak ošklivému prstenu?“ zeptala se.

„Patřil mému strýci,“ odpověděl. „Proč mi neustále kladeš tak důvěrné otázky?“

„Z pouhé zvědavosti,“ odpověděla.

Tiše zašeptal: „Patříš Iainovi, nemám pravdu?“

„S barbary se nebavím.“

Zasmál se. Byl příliš hloupý a nepoznal, že ho urazila. Řekla mu to.

„Je moc pěkný den, než aby se bylo třeba se nad vším urážet,“ prohlásil. „Zajal jsem Grahama pro svého otce a tebe jsem získal pro sebe. Ano, dnes je skutečně krásný den.“

Bůh jí buď milostiv, je skutečně spřízněna s tímto barbarem! Nepromluvila na něho dobrou hodinu. Nakonec však její zvědavost zvítězila nad záměrem ignorovat ho, a protože ujížděli pěkný kus cesty před Grahamem a Patrickem, takže ji nemohli slyšet, rozhodla se zjistit něco o svém otci.

„Jak vypadá zeman Maclean?“

„Strašlivě.“

Zaslechla v jeho hlase smích. „A dál?“

„A co?“

„Nic.“

„Proč tě to zajímá?“

„Je dobré vědět o svém nepříteli co nejvíce,“ vysvětlovala.

„Proč chce tvůj otec vidět Grahama?“

„Musí s ním něco dojednat,“ odpověděl Douglas. „Nenávist přetrvává věky. Ano, můj otec se velmi rád zas setká s

Grahamem.“

Nepromluvili, dokud se nedostali na území Macleanů. Judith pak byla dopřána chvíle samoty. Vrátila se ze stínu stromoví, nevšímala si Douglasovy napřažené ruky a nasedla na vlastního koně, než jí v tom mohl zabránit.

Patrick se neustále snažil přiblížit se k ní, aby s ní mohl promluvit. Dunbarové mu to však nedovolili. Jejich bojovníci se vzdálili, jakmile se objevili další vojáci Macleanů, kteří byli připraveni ujmout se doprovodu skupiny při návratu na panství. Judith věděla, že Patrick chce, aby mlčela. Nepřál si, aby Macleanové věděli, že se zmocnili zemanovy manželky. Použili by ji pak jako návnadu, aby sem přilákali Iaina. Douglas se jen pokoušel zjistit pravdu, když nadhodil, že patří Iainovi. Nemohl si však být jist, dokud mu ji někdo nepotvrdí.

Ať tak nebo tak, Iain stejně přijede. To si Patrick jistě

uvědomil. Oba bratři vždy hledali jeden druhého a Iain teď přijde Patrickovi na pomoc, říkala si Judith. I kdyby do toho nebyla zapletena ona.

Pak by mohlo dojít ke krveprolití, o tom nepochybovala. Iain nebude mít ohledy, bude-li se jednat o ni, a při pouhém pomyšlení, co by mohlo následovat, se jí svíral žaludek.

Nechtěla, aby někdo zemřel. Nevěděla, co by mohla udělat, aby zabránila válce, ale byla odhodlána pokusit se o cokoliv.

Mohla by třeba zkusit promluvit se svým otcem o samotě a přiznat se mu, kdo je. Pak by ho mohla poprosit o milost. Kdyby se ukázalo, že má soucit, mohl by nechat Grahama a Patricka odejít, než se objeví Iain.

Judith nikdy o nic neprosila a v duchu pochybovala, že její prosba pomůže. Nemyslela si, že ji otec rád uvidí. Vždyť se ani nesnažil vyhledat její matku… proč by měl nyní svůj přístup k bývalé rodině měnit?

Jestliže mu řekne, kdo je, jistě ztratí vše. Iain by jí nikdy neodpustil. Nemohla by mu to klást za vinu. Měla mu už dávno říct pravdu, měla naléhat, aby ji vyslechl.

Přemýšlela o tom všem v teplých nocích, kdy jeden druhého drželi v náruči a šeptali si něžná slůvka… ach ano, tehdy se mu měla svěřit.

Tehdy ovšem měla příliš velké obavy a hluboko v nitru byla přesvědčena, že ji pak už nebude milovat.

Judithinu mysl tak ovládl strach, že si vůbec nevšimla, že dojeli na nádvoří tvrze Macleanů. Zvedla hlavu, zpozorovala mohutnou kamennou stavbu a ihned napřímila ramena… a rozhodla se.

Označila Macleanovu tvrz jménem. Peklo.

Douglas jí chtěl pomoci sesednout z koně. Odkopla mu ruku. Pokusil se uchopit ji za paži, jakmile stála na zemi. Odstrčila ho, pak se obrátila a začala stoupat vzhůru po schodech.

Nesla se vznešeně jako královna. Graham vykročil za ní. Byl na ni tak pyšný, že se radostí usmíval. Macleanovi vojáci se v duchu divili, co to, že Maitlandové mají tak radostnou náladu.

Kroutili hlavami a spěchali dovnitř, aby viděli zemanovu reakci na

‚kořist‘ jeho syna.

Zeman Maclean je nechal čekat tři dlouhé hodiny. Judith musela zůstat na jednom konci rozlehlého sálu, oba mužové byli drženi na opačné straně. Patrick a Graham měli ruce svázané za zády.

Judith nevydržela sedět tiše. Přecházela sem a tam před dlouhým stolem. Čím déle čekání trvalo, tím více se strachovala.

Nejvíc se trápila obavami o Frances Catherine. Neurychlí se porod, když se doví, že Patricka vzali do zajetí? Milosrdný bože, a ona nemůže být nablízku, aby jí pomohla!

Srdce se jí svíralo také nad Patrickem. Jistě i on se trápí podobnými znepokojivými myšlenkami.

Macleanovi bojovníci byli už z jejího přecházení nervózní. Jeden z nich ji chytil za paži. Byla tak překvapena jeho drzým činem, že se vzpamatovala, až když si ji přitáhl do náruče.

Patrick vzteky zařval, až se jeho hlas nesl celým sálem. Ode

dveří se k ní rozběhl Douglas. Judith se rozhodla jednat, než se k ní přiblíží kdokoli další. Kopla neurvalého muže kolenem do slabin. Zařval zlostí – a bolestí, jak si s radostí povšimla – a zhroutil se k zemi.

Byla naprosto spokojená. Pak se u ní objevil Douglas. Chytil ji a odtáhl od vojáka zmítajícího se na zemi. Patrickovi vůbec nevadila skutečnost, že má ruce svázané za zády. Rozběhl se a ramenem odstrčil Douglase od Judith.

Douglas narazil do kamenné zdi. Judith se vrhla ke zdi s ním. Byla by udeřila hlavou o kámen, kdyby ji Douglasova ruka od nárazu nezachránila.

Patrick se znovu pokusil Douglase srazit. Ovšem i tentokrát mu Judith stála v cestě. Douglas ji odstrčil a pak se vrhl na Patricka.

„Neopovažuj se ho uhodit,“ vykřikla Judith. „Má svázané ruce, ksakru! Když chceš někoho udeřit, udeř mě.“

„Nepleť se do toho, Judith,“ zařval Patrick.

„Dost!“ ozval se náhle výkřik u vchodu. Všichni se otočili po hlase.

Ve dveřích stál zeman Maclean. Judith při pohledu na mohutného muže strnula.

Zeman měl ruce založené v bok a zle se chmuřil. „Přikaž vojákům, aby opustili sál,“ řekl.

Douglas přikývl. Pomohl na nohy vojákovi, kterého Judith srazila na zem, a postrčil ho směrem ke dveřím.

Zeman spokojeně přikývl a vstoupil do sálu. Prošel kolem Judith, aniž jí věnoval jediný pohled, a došel až ke stolu. Usadil se na židli s vysokým opěradlem.

Vzápětí se v sále objevila nějaká žena. Zdála se být asi o deset let starší než Judith. Byla tmavovlasá, podsaditá a na tváři měla

samolibý výraz. Na okamžik se zastavila, dobře si Judith prohlédla a pak spěchala ke stolu. Judith si pomyslela, že se jí ani trochu nelíbí.

Pozorovala svého otce. Nepřála si, aby byl tak pohledný. Ale nedalo se nic dělat. Trochu se podobal Douglasovi… a trochu i jí, usoudila s těžkým srdcem. Jeho tvář byla samozřejmě mnohem vrásčitější než synova a hluboké vrásky se mu táhly i kolem úst a v koutcích očí. Jeho hnědé vlasy byly protkány prameny stříbra a docela mu slušely.

Zcela jistě nevěděl, kdo je Judith, ale jakmile se jeho pohled setkal s Grahamovým, usmál se krutým, zlým úsměvem.

Douglas vykročil k otci. Snažila se mu nastavit nohu, když ji míjel. Chytil ji za paži a trhl jí k sobě.

„Mám pro tebe svatební dar, otče,“ vykřikl. „Nevím to jistě, ale domnívám se, že tahle fúrie patří Iainu Maitlandovi.“

Kopla ho za urážlivé řeči. Teprve pak si uvědomila, co řekl.

Svatební dar pro jejího otce… ne, to nemůže být pravda.

Nebyla schopna tomu uvěřit. „Tvůj otec se nechce oženit, že ne?“ Promluvila, jako by se chystala někoho uškrtit. Douglas se k ní obrátil. „Ale ano, chce, a přisámbůh, na zajatkyni kladeš věru podivné otázky.“

Kolena se pod ní podlomila. Douglas ji musel zachytit. Bože,

už ji asi nemůže nic překvapit. Napřed zjistila, že má bratra, a teď se dovídá, že se její otec chce stát bigamistou.

„On se chce oženit s tamtou ženou?“ zeptala se a mávla rukou směrem ke stolu.

Douglas přikývl. Zemanova družka se urazila. „Odveď ji odtud,“ zvolala. „Uráží mě.“

Judith postoupila o krok směrem k ženě. Douglas jí stiskl paži. Zdálo se jí, že ji snad zlomí. Bezděčně vykřikla bolestí a vytrhla se mu. Roztrhla si přitom rukáv svých šatů.

Douglasovi se na tváři objevil zděšený výraz. Tiše, že jej

mohla slyšet jen ona, zašeptal: „Nechtěl jsem ti ublížit. Stůj prosím klidně. Nemá smysl se vzpírat.“

Zeman Maclean hlasitě povzdechl. „Odejdi,“ vyzval svoji společnici. „Nepřeji si, aby ses do toho vměšovala.“ Váhala, než poslechla. Zlobně se na Judith podívala, když procházela kolem ní. Judith si jí nevšímala.

„Blíží se zeman Maitland,“ vykřikla stráž ode dveří. Judith se málem zastavilo srdce. Iain je tady!

„Kolik válečníků ho doprovází?“ zvolal zeman Maclean.

„Je sám,“ hlásil voják. „Ujíždí rychle vzhůru do kopce.“ Zeman Maclean se zasmál. „Ten chlapec má odvahu, to se musí uznat,“ poznamenal. „Vsadím se, že nemá ani zbraň.“

„Ne, nemá,“ přisvědčil voják.

Judith pocítila zoufalou touhu rozběhnout se ke svému muži. Sotva se však pohnula, Douglas ji zadržel. Sevřel jí paži tak, až si pomyslela, že jí zůstanou podlitiny, a přitáhl si ji k sobě.

„K ženě se nebudeš chovat hrubě, Douglasi, bez ohledu na to, jak tě provokuje. Chci Iaina, ne jeho ženu.“

„Pro lásku boží, prosím vyslechni mě, zemane Macleane. Ustaň, než dojde ke krveprolití.“

Ta slova vykřikl ode dveří otec Laggan. Judith se obrátila

právě v okamžiku, kdy duchovní sestupoval do sálu. Když došel k Judith, zastavil se. „Jsi v pořádku, děvenko?“ Přikývla. „Otče, přišel jsi, abys oddal zemana Macleana?“

„Ano, Judith,“ unaveně odvětil kněz. „A doufám, že ho manželství přivede k rozumu dříve, než bude příliš pozdě.“ Judith potřásla hlavou. Zašeptala: „Říkám ti, že k žádnému sňatku nedojde.“

„Pusť ji, Douglasi,“ přikázal kněz. „Podívej se na její paži. Vždyť jí kůže tlakem až zrudla. Působíš jí bolest.“ Douglas rychle uposlechl. Judith plně využila své volnosti.

Rozběhla se ke dveřím. Douglas ji zachytil kolem pasu a přitáhl ji zpět v okamžiku, kdy se ve dveřích objevil Iain.

Ani se nezastavil, aby zhodnotil situaci nebo spočítal

protivníky. Mířil rovnou k nim. Judith na něho vrhla jediný pohled a zavřela oči. Iain se tvářil, jako by měl v úmyslu vraždit.

Pomyslela si, že jeho obětí by mohl být docela dobře Douglas.

„Pusť mě,“ zašeptala. „Jinak tě zabije.“

Její bratr byl dost bystrý na to, aby udělal, k čemu ho vyzvala. Ihned se rozběhla k Iainovi a vrhla se mu do náruče. Přitiskla tvář na jeho hruď.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se. „Neublížil ti?“

Cítila, že se Iain chvěje. Pohlédla na něho. Výraz jeho tváře ji přesvědčil, že se netřese strachy. Způsobil to vztek.

„Nikdo mi neublížil,“ řekla mu. „Zacházeli se mnou dobře, opravdu.“

Přikývl. Krátce ji k sobě přitiskl, pak ji jemně zatlačil za sebe. Vydal se rovnou za svým nepřítelem. Judith mu kráčela v patách. Graham a Patrick, už bez pout, zamířili k ní. Oba zaujali místo po jejím boku.

Oba zemani na sebe dlouho hleděli a odhadovali své síly. První promluvil Maclean. „Zdá se, že ses ocitl v nesnázích, Iaine Maitlande. Zajal jsem tvou ženu a nejsem si zcela jist, co s ní udělám. Opovážil ses pokusit se spojit proti mně s Dunbary, zatímco ke mně jsi poslal vyslance kvůli stejné záležitosti. Myslel sis, že bys mohl hrát sám proti ostatním?“

„Jak jsi pošetilý, starče,“ odpověděl Iain hlasem chvějícím se hněvem. „O takovou hru se pokoušeli Dunbarové.“

Maclean udeřil pěstí do stolu. „Vytvořil jsem s Dunbary spojenecký svazek. Nazýváš mě teď bláznem?“

Iain ani na okamžik nezaváhal. „Ano.“

Zeman Maclean se zhluboka nadechl, aby alespoň trochu ovládl narůstající vztek. Naklonil hlavu na stranu a pozoroval Iaina. Pak potřásl hlavou. „Záměrně mě popouzíš,“ poznamenal.

„Zajímalo by mě proč. Všichni vědí, jak velký význam přikládám rodinným svazkům. Ano, mé spojenectví s Dunbary je dílem zdravého rozumu. Jistě víš, že sestřenice zemana Dunbara z druhého kolena Eunice se provdala za mého bratra. Ano, je to rodinný svazek, Iaine Maitlande, a rodina je mi nade vše. A proto mě nazýváš bláznem, že jsem jí oddán? Jsi příliš chytrý, proč mě tedy záměrně podněcuješ k násilí, k tomu, abych tě zabil? Ztratil bys příliš mnoho. Jakou hru hraješ?“

Iain neodpověděl tak rychle, aby zemana uspokojil. „Je ta žena tvoje manželka?“

„Její vztah ke mně tě nemusí zajímat.“

Maclean se ušklíbl. „Mohl bych si ji ponechat a věnovat ji některému ze svých mužů,“ chvástal se ve snaze vyprovokovat zemana Maitlanda. „Douglasi? Nechtěl bys ji do postele sám?“

„Chtěl,“ odpověděl Douglas.

Urážky dospěly příliš daleko. Oba zemani byli jako býci, kteří narážejí hlavami o sebe. Judith postoupila k manželovu boku.

„Neponecháš si mě,“ zvolala.

Její otec na ni ostře pohlédl. „Tvoje smělost se mi nelíbí,“ zahřměl.

„Děkuji,“ odpověděla.

Iain se tomu málem usmál. Cítil, že se Judith chvěje. Maclean neměl ovšem ani tušení, jak je vystrašená, a ta skutečnost Iaina velice těšila.

„Máš hlas Angličanky,“ podotkl Maclean. „A zdá se, že jsi stejně hloupá jako tvůj manžel. Opravdu si neuvědomuješ, jaké nebezpečí ti hrozí?“ Upřeně se díval na Judith. „Nebo je ti pomyšlení na smrt tvého muže příjemné?“

Judith ani Iain

zemanovi neodpověděli.

Macleanovo

sebeovládání bylo u konce. Začal na Iaina řvát. Ten však na výhrůžky svého protivníka nijak zjevně nereagoval. Jeho výraz byl netečný, jako by měl obličej vytesán z kamene. Dalo by se říct, že se tváří znuděně.

Zeman ze sebe vychrlil litanie hrozeb, zbrunátněl a sotva lapal po dechu. „Ano, připrav se na nejhorší,“ zamručel nakonec. „Mne nikdo nebude nazývat bláznem. Nikdo.“ Opřel se o opěradlo židle a rozrušeně pokračoval. „Zabiju tě, Iaine, už jen za tu urážku.“

„Ne!“ vykřikla Judith a postoupila o krok kupředu.

Iain ji uchopil za ruku a zabránil jí udělat další krok k otci. Obrátila se k němu. „Musím s ním mluvit,“ zašeptala. „Prosím pochop to.“

Pustil ji. Sňala řetízek z krku a prsten nechala sklouznout do dlaně. Pak přistoupila k otci.

V sále bylo naprosté ticho a všichni čekali, co řekne.

„Skutečně jsi zajal Iainovu manželku,“ začala sevřeným hlasem.

Maclean zafuněl. Judith otevřela dlaň a položila prsten na stůl před něho.

Maclean dlouho na šperk hleděl a nakonec ho pozvedl. Byl nesmírně překvapen. Zvedl oči k Judith a zamračil se, stále nic nechápaje.

Judith se zhluboka nadechla. „Ano, zajal jsi Iainovu ženu,“ opakovala. „Ale on se oženil s tvojí dcerou,“ dodala téměř neslyšně.

KAPITOLA 14

Její otec zareagoval, jako by mu někdo vrazil do prsou nůž.

Chtěl vyskočit ze židle, a když už skoro stál na nohou, zavrávoral a sesul se zpátky do polštářů. Na tváři se mu střídaly výrazy vzteku a úžasu. Nevěřícně kroutil hlavou. Judith pomalu přikývla.

„Jak jsi přišla k tomu prstenu?“

„Mám ho od své matky. Ukradla ti ho.“

„Pověz mi, jak se jmenovala,“ vyzval ji sevřeným hlasem. Judith mu naprosto klidně odpověděla.

Douglas se vrhl kupředu a zastavil se těsně u ní. Jejich otec se střídavě díval z jednoho na druhého. Podobnost byla zarážející. Konečně poznal, že mluví pravdu. „Milosrdný bože…“

„Otče, udělalo se ti zle?“

Zeman synovi neodpověděl. Iain se postavil k Judith z druhé strany. Dotkl se jí paží. Nevěděla, dívá-li se na ni, nebo ne. Bála se na něho pohlédnout, protože soudila, že se na ni teď zlobí.

„Co se s tebou, otče, proboha děje?“ ptal se Douglas.

„Vypadáš, jako bys právě spatřil ďábla.“

Bylo jasné, že Douglas neslyšel, co před chvílí Judith otci zašeptala. Protože Iain stále mlčel, předpokládala, že ani on její přiznání neslyšel.

Judith byla rozhodnuta se svým otcem smlouvat. Za mlčení o jeho první ženě bude žádat, aby nechal Iaina a ostatní odejít domů. Chce-li se znovu oženit, ať se ožení. Ona mu nebude bránit…

„Proč jsi o mne nestál?“

Trhla sebou. Neměla v úmyslu vyslovit takovou otázku. Proč se chce dovědět, jaký byl důvod jeho nezájmu? A ještě k tomu, ach, bože, mluví jako opuštěná malá holčička.

„Nevěděl jsem o tobě,“ odpověděl. Roztržitě si prohrábl rukou vlasy. „Přísahal jsem, že se do Anglie nikdy nevrátím. Ona věděla, že svůj slib nikdy neporuším. A když zemřela, nevěnoval jsem jí jedinou myšlenku. Spálil jsem za svou minulostí všechny mosty.“

Judith udělala další krok směrem ke stolu. Naklonila se k němu a zašeptala. „Není mrtvá.“

„Dobrotivý bože…“

„Chceš-li se znovu oženit, nepovím otci Lagganovi, že už jednu ženu máš. Nezáleží mi na tom,“ dodala. „Ale budeš muset propustit Maitlandy.“

Nečekala na souhlas a zamířila zpátky k manželovi.

Zeman Maclean byl přesvědčen, že většího překvapení se nemohl dočkat. Stále nemohl nalézt řeč, omráčen pravdou, kterou právě uslyšel.

„Otče, co se děje?“

Zeman se snažil vzpamatovat se ze svého ohromení. Obrátil se

k synovi. „Máš sestru,“ řekl hlasem ochraptělým vzrušením.

„Já?“

„Ano.“

„Kde?“

„Stojí vedle tebe.“

Douglas se obrátil k Judith. Ta o kousek couvla.

Jejímu bratrovi chvíli trvalo, než pochopil. Nezdálo se, že by ho zpráva příliš potěšila. Vypadal spíš zděšeně. „Nechci tě do postele,“ koktal. Pak se pokusil o úsměv. „Není divu, že tě tak popudilo, když jsem…“

Zmlkl, protože zjistil, že ho Iain pozoruje. Iainův hlas byl ledově klidný, když se tázal: „O co ses pokoušel, Douglasi?“ Mladík se už neusmíval. „Nevěděl jsem, že je tvoje žena, Maitlande,“ omlouval se. „A jsem si naprosto jist, že ani ona ještě nevěděla, že je moje sestra, když jsem se pokusil ji políbit.“

Iain nedbal na omluvy. Vztáhl ruku, chytil Douglase za krk a pěstí ho poslal k zemi.

Judithin otec neprojevil při pohledu na syna těžce se sbírajícího ze země u jeho nohou žádné pohnutí. Pořád se díval na svou dceru.

„Jsem rád, že se jí nepodobáš.“ Neodpověděla.

Její otec dlouze povzdechl. „Zanevřelas tedy na mne?“ zeptal se.

Judith taková otázka překvapila. Zavrtěla hlavou. „Řekli mi, že můj otec, anglický baron, zemřel při obraně Anglie proti zrádcům.“

„Takže jsi celý život vyrůstala u matky?“

„Ne,“ odpověděla. „První čtyři roky jsem žila u tety Millicent a strýčka Herberta. Millicent je sestra mé matky,“ dodala.

„Proč jsi nežila se svou matkou?“

„Nemohla snést pohled na mne. Dlouho jsem věřila, že jí připomínám muže, jehož milovala. Když mi bylo jedenáct let, dověděla jsem se pravdu. Nenáviděla mě, protože jsem patřila k tobě.“

„A jak ses tu pravdu dověděla?“

„Řekli mi, že jsi mou matku zapudil, když ses dověděl, že čeká dítě, protože jsi nechtěl ani jednu z nás.“

„Takové lži,“ zašeptal a potřásl hlavou. „Nevěděl jsem o tobě.

Jako že je Bůh nade mnou, nic jsem netušil.“

Nedala najevo žádnou reakci na jeho vroucí slova. „Jen nám dovol odejít,“ řekla. „Nepovím knězi, že tvá žena ještě žije.“

Její otec zavrtěl hlavou. „Žádná svatba nebude. Jsem už příliš starý, než abych se dopustil takového hříchu před Bohem. Bude mi stačit, když zůstane vše tak, jak je.“

Pak se obrátil k Iainovi. „Věděl jsi, že jsem Judithin otec, když ses s ní ženil?“

„Ano.“

Judith slabě zaúpěla. Rychle se však z překvapení vzpamatovala. Iain nyní zřejmě zemanovi lže a ona se později, až spolu budou sami, jistě doví, jaký k tomu má důvod. Pokud s ní ovšem ještě promluví, pomyslela si. Chtělo se jí plakat studem, že mu nedůvěřovala natolik, aby se mu odvážila odhalit pravdu.

„Tak proč jsi usiloval o spojenectví s Dunbary?“ zeptal se Maclean. „Nebo mi ten bastard lhal?“

„Dunbarové za námi přišli první,“ vysvětloval Iain. „Setkal jsem se s jejich zemanem na neutrální půdě, abychom projednali

podmínky spojenectví, ale bylo to předtím, než jsem se dověděl, že moje žena je tvá dcera.“

„A kdy ses o tom dověděl?“

Iain pokrčil rameny. „V té době mi už bylo jasné, jaká je hra Dunbarů. Nedá se jim věřit. A tak jsem poslal svého vyslance Ramseye k tobě.“

„Oženil ses s mou dcerou, protože jsem jejím otcem?“

„Ano.“

Zeman přikývl spokojen Iainovou upřímností. „Jednáš s ní laskavě?“

Iain neodpověděl. Judith si uvědomila, že zřejmě očekává odpověď od ní. „Chová se ke mně krásně. Nezůstala bych u něho, kdyby tomu bylo jinak.“

Její otec se usmál. „Jsi smělá. To mě těší.“

Nepoděkovala mu za pochvalu. Před malou chvílí prohlásil, že

ho její smělost netěší. Odporoval sám sobě a žádná z jeho poklon ji nedokáže zbavit bolesti.

Postřehla, že se otci zamžily oči. Nedovedla si představit proč.

„Kdy ses dověděla o mně?“ zeptal se Douglas. „Věděla jsi už

tehdy, když ti bylo jedenáct, že máš staršího bratra?“

V té chvíli Judith málem vybuchla. Zrada její matky na ni dolehla naplno. „Nevěděla jsem o tobě… až dodnes,“ zašeptala.

„Nikdy o tom nemluvila.“

Douglas pokrčil rameny, snažil se chovat, jako by mu na tom nezáleželo, ale Judith na něm viděla, že se ho její odpověď bolestně dotkla. Uchopila ho za rameno, aby ho utěšila. „Buď rád, Douglasi, že tě zanechala zde. Měl jsi větší štěstí než já.“ Douglase její zjevná účast dojala. Odkašlal si ve snaze uvolnit svírající se hrdlo a řekl: „Staral bych se o tebe tak, jak se patří na staršího bratra. Na to se spolehni, Judith.“

Přikývla a chtěla bratrovi říct, že mu věří, ale v té chvíli promluvil její otec.

„Chci abys nějaký čas zůstala se mnou a s Douglasem.“

„Ne,“ stroze zasáhl Iain. „Judith, jdi ven a počkej na mne. Musím s tvým otcem něco projednat.“

Nezaváhala. Obrátila se a odcházela. Zeman Maclean se chvíli za ní díval, pak rychle vstal. Očima však stále sledoval její záda.

„Nikdy bych neporušil svůj slib, že se do Anglie nevrátím,“ zvolal. „Určitě bych tam nejel pro svoji ženu,“ dodal hlasitě. Judith kráčela dál. Třásla se teď tak silně, že měla obavy, že ji nohy neunesou. Kéž by už byla venku…

„Nevrátil bych se kvůli lénu nebo titulu, ani pro všechno zlato Anglie.“

Byla už v polovině cesty ke dveřím, když vykřikl: „Judith Maitlandová!“

Zůstala stát a pomalu se obrátila. Po tvářích jí stékaly slzy. Nevnímala své okolí. Ruce držela u boků sevřené v pěst, aby nikdo neviděl, jak se chvějí.

„Ale porušil bych své slovo pro dceru,“ zvolal její otec. „Ach, ano, pro tebe bych se do Anglie vrátil.“

Zhluboka se nadechla a přikývla. Zoufale si přála, aby mu mohla věřit, ale věděla, že potřebuje čas a odstup, aby mohla oddělit lži od pravdy. Na úpatí schodiště vedoucího ke vchodu

spatřila Grahama. Za ním stáli dva strážní. Judithiny oči se setkaly s pohledem představeného rady. Výraz jeho tváře mrazil, zračil se v ní vztek a opovržení vůči ní tak zjevně, že se cítila, jako by na ni

plivl.

Zmocnila se jí prudká nevolnost. Vyřítila se ven, přeběhla nádvoří a zamířila do stínu nedalekého lesa. Běžela dál, až jí došel dech. Pak se zhroutila na zem a vypukla v srdcervoucí pláč.

Judith cítila nesmírný zmatek. Mluvil její otec pravdu? Kdyby o ní věděl, hlásil by se k ní? Byl by schopen ji milovat?

Ach, bože, tolik ztracených let, takové lži a osamělost! A už

bylo příliš pozdě. Řekla, kdo je, a Graham jí jediným nenávistným pohledem dal najevo, že přišla o vše. Opět byla jen cizinkou.

„Iaine,“ zavzlykala. Ztratila snad i jeho?

Iain věděl, že ho teď Judith potřebuje. Byl přesvědčen, že ji zranila jeho slova, že se s ní oženil, protože je dcerou zemana Macleana. Toužil vydat se za ní, ale nejprve bylo nutné dohodnout se s jejím otcem. Judithino bezpečí bylo důležitější než konejšení.

„Využil jsi mou dceru, aby ses dostal ke mně, že?“ prohlásil zeman Maclean. Pokusil se mluvit rozhněvaně, ale jeho hlas selhal. Povzdechl si. „Zřejmě bych udělal totéž, kdybych byl na tvém místě.“

Iain zakolísal. Pak se však natáhl nad stůl, chytil Judithina otce za ramena a napůl ho vytáhl ze židle. Douglas se rozběhl k němu, aby zasáhl na otcovu obranu. Iain ho odrazil jedinou ranou pěsti.

„Oženil jsem se s Judith, abych ji před tebou ochránil, ty bastarde,“ vykřikl. Upustil Macleana zpátky na židli. „Teď se spolu domluvíme, nebo tě, přisámbůh, zabiju.“

Zeman Maclean pozvedl ruku, aby zabránil svým mužům vrhnout se na Iaina. „Všichni ven,“ zaburácel. „Tato záležitost se týká jen zemana Maitlanda a mě. Douglasi, ty můžeš zůstat.“

„I Patrick zůstane,“ ozval se Iain.

„Já neodejdu,“ vykřikl Graham.

„Jak si přeješ,“ řekl zeman Maclean unaveným hlasem. Počkal, až opustí sál jeho vojáci, pak znovu vstal a měřil si Iaina. „Proč sis myslel, že je třeba ji přede mnou chránit? Jsem její otec.“

„Víš moc dobře proč,“ odpověděl Iain. „Provdal bys ji za některého z Dunbarů. To jsem nemohl připustit.“ Zeman Maclean takovou možnost nepopřel, protože věděl, že by byla pravděpodobná. Zřejmě by ji skutečně provdal za některého z Dunbarů, aby upevnil jejich spojenecký svazek. „Nejprve bych

získal její svolení,“ zamumlal. Opřel se v židli. „Můj bože, je těžké zvyknout si na pomyšlení, že mám dceru.“

„A manželku,“ připomněl mu Iain.

Macleanova tvář potemněla. „Ano, manželku,“ přisvědčil. „Ta žena mě však opustila,“ vysvětloval. „Ach, odjela pod záminkou návštěvy svého churavého bratra, ale věděl jsem, že se nehodlá ke mně vrátit. Byl jsem rád, že jsem se jí zbavil. Měl jsem chuť oslavovat, když jsem se doslechl, že zemřela. I když to byl hřích. Nikdy jsem nepoznal ženu, jako je ona,“ dodal. „Ani předtím, ani později. Byla bezcitná. Žila jen pro vlastní potěšení, pro nic víc.

Byla ke svému synovi tak krutá, že jsem ho před ní často musel chránit.“

„Judith neměla nikoho, kdo by ji chránil.“

„Já vím,“ odpověděl Maclean. Náhle jako by zestárl. „Říkala, že prvních pět let žila u tety. Co bylo pak? Žila se svou matkou?“

„Ano.“

„A co bratr mé ženy? Ten opilec?“ ptal se Maclean.

„Žil s nimi. Teta a strýc se snažili pečovat o Judith co nejlépe. Žila u nich vždy šest měsíců v roce a dalších šest prožívala peklo u své matky.“

„Zvláštní uspořádání,“ řekl Maclean. Potřásl hlavou. „Nikdy jsem jí neodpustil. Nikdy…“ Zlomil se mu hlas. Předstíral, že se rozkašlal, a pak řekl: „Máš mít svůj spojenecký svazek, Iaine, pokud o něj ještě stojíš. Dunbarové se budou samozřejmě bouřit, ale my je dokážeme udržet v patřičných mezích a přinutíme je, aby se chovali slušně. Budeme pro ně hrozbou ze dvou stran. Mám jen jeden požadavek.“

„Jaký?“

„Chci, aby zde Judith na nějakou dobu zůstala. Rád bych ji poznal blíže.“

Iain zakroutil odmítavě hlavou, ještě než Maclean dopověděl.

„Moje žena zůstane u mne.“

„A dovolíš jí, aby mě občas navštívila?“

„O tom musí rozhodnout jenom Judith,“ namítl Iain. „Nebudu jí nic zakazovat.“

„Ani jí v tom nijak nezabráníš?“

„Ne,“ odvětil Iain. „Pokud se bude chtít s tebou vidět, sám ji k

tobě přivezu.“

„Iaine Maitlande, dáváš neoprávněné sliby.“ Graham při těchto slovech málem křičel. „O spojenectví rozhoduje rada, ne ty sám.“ Iain se obrátil ke Grahamovi. „O tom si promluvíme později,“ prohlásil.

„Měl bys být rád, že moje dcera včas promluvila,“ zařval Maclean. Vstal, opřel se rukama o desku stolu a řekl: „Zachránila ti tvou bídnou kůži, Grahame. Měl jsem už dávno chuť rozpárat ti břicho. A udělám to, jestliže se doslechnu, že nejednáš s Judith, jak se sluší.“

Odmlčel se a vrhl na svého nepřítele zlobný pohled. „Ach,

viděl jsem, jak ses zatvářil, když ses dověděl, že se zeman oženil s mojí dcerou. Ať tak či tak,“ pokračoval Maclean, „ublížíš-li Judith, zabiju tě holýma rukama.“

„Otče, co když bude Judith chtít zůstat u nás?“ zeptal se Douglas. „Možná se nebude chtít vrátit domů s Iainem. Měl by ses jí na to zeptat.“

Na Iaina úvahy Judithina bratra nijak nezapůsobily. „Půjde se mnou.“

Douglas se nechtěl vzdát. „Ty mu dovolíš, aby Judith odvezl s sebou, i když nebude chtít?“

„Jestli dovolím?“ Maclean se poprvé usmál. „Zdá se, že Iain je zvyklý dělat si, co se mu zlíbí.“ Pak se obrátil k Iainovi. „Možná jsi měl zpočátku promyšlený plán, ale časem ses do ní zamiloval, že?“ Iain neodpověděl. Douglas však chtěl mít jasno. „Miluješ

Judith?“

Iain si povzdechl. Judithin bratr dovedl být pěkně dotěrný.

„Skutečně si myslíš, že bych se oženil s ženou z Macleanů, kdybych ji nemiloval?“

Zeman Maclean vyprskl smíchy. „Vítej v rodině, synu.“

Iain našel Judith opřenou o strom v lese na pěšině značně

daleko od tvrze. Měsíc svítil dost jasně, aby postřehl, jak je bledá.

„Judith, je čas vrátit se domů.“

„Ano, samozřejmě.“

Ani se nepohnula. Přistoupil blíže. Když k němu zvedla oči, uvědomil si, že plakala. „Je všechno v pořádku?“ zeptal se ustaraným hlasem. „Vím, že to pro tebe bylo těžké.“

V očích se jí objevily slzy. „Lhal mi, nebo říkal pravdu? Slyšela jsem v minulosti tolik lží, že se mi zdá, že nemohu věřit nikomu. Ale na tom teď nezáleží, že? Vědomí, že by se ke mně otec hlásil, mi všechny ty ztracené roky nenahradí.“

„Myslím, že ti na tom záleží,“ namítl Iain. „A také věřím, že mluvil pravdu. Kdyby o tobě věděl, byl by si pro tebe do Anglie přijel.“

Odstoupila od stromu a napřímila se. „Vím, že se na mne jistě zlobíš. Měla jsem ti říct, kdo je mým otcem.“

„Judith…“

Přerušila ho. „Bála jsem se, že bys o mne nestál, kdybys znal pravdu.“ Nakonec pochopila, že se na ni Iain nezlobí. „Proč se nezlobíš? Ta zpráva tě musela zdrtit. A proč jsi mému otci lhal?“

„V čem jsem mu lhal?“

„Když jsi mu říkal, že jsi věděl, že jsem jeho dcera.“

„Nelhal jsem. Věděl jsem to, než jsem se s tebou oženil.“

„To jsi přece nemohl vědět,“ vykřikla.

„Promluvíme si o tom později,“ prohlásil. „Až se dostaneme domů.“

Zavrtěla hlavou. Chtěla si to vyjasnit hned. Cítila se, jako by se na ni řítil celý svět. „Když jsi to věděl… proč ses se mnou oženil?“ Natáhl k ní ruku. Couvla. „Judith, nechci o tom teď mluvit.“ Bože, mluvil tak klidně, tak zatraceně rozvážně.

„Chránil jsem tě.“

„Chtěl jsi spojenectví. To je jediný důvod, proč sis mě vzal. A

já jsem si myslela, ach, bože, myslela jsem si, že nemáš co získat, a tak mě chceš za ženu jen proto, že mě…“ Její slova se rozplynula v pláči. Pravda na ni zapůsobila tak, že se málem zhroutila.

Ustoupila o další krok. Její vlastní prostoduchost v ní vzbuzovala vztek. „Byla jsem hloupá,“ křičela. „Opravdu jsem si myslela, že bych si zde mohla zvyknout. Věřila jsem, že mě přijmete bez ohledu na to, kdo byla moje matka nebo otec…“

Zhluboka se nadechla, aby se ovládla. „Nemohu vinit nikoho než sebe za tak pošetilé myšlenky. Ve tvém klanu mě nikdy

nepřijmou. Nepojedu s tebou domů, Iaine. Teď ne. Vlastně nikdy.“

„Uklidni se, Judith,“ vyzval ji mrazivým tónem. „Domů se mnou samozřejmě pojedeš. A hned.“

Vrhl se k ní jako blesk. Neměla čas na jediný pohyb. Jednou rukou sevřel obě její ruce a vlekl ji zpátky k pěšině, než si uvědomila, co se děje.

Judith se přestala pokoušet o odpor, když si vzpomněla na Frances Catherine. Její přítelkyně ji potřebuje.

Iain se zastavil na okraji mýtiny. „Neopovaž se plakat,“ varoval ji.

„Zlomil jsi mi srdce.“

„Zase ho dám do pořádku.“

Málem se zas rozplakala. Skupina vojáků, která se shromáždila na nádvoří, ji však přiměla k jinému chování. Hrdě se napřímila a dohnala manžela, aby mu mohla kráčet po boku, rozhodnuta nedělat si před Macleany hanbu.

Graham a Patrick už nasedli na koně a čekali. Iain nedovolil Judith jet na vlastním koni. Podal otěže jejího koně bratrovi, obrátil se a zvedl ji na hřbet svého hřebce. Vyšvihl se za ni, usadil si ji na klín a vyjel do čela skupiny. Nejprve minuli Grahama. Jakmile se jeho pohled setkal s Judithiným, odvrátil se od ní. Rychle sklopila oči do klína. Složila ruce a zoufale si přála, aby se na její tváři nezračily pocity, které prožívala. Nechtěla, aby kdokoliv poznal, jak se trápí.

Iain si všiml, jak urážlivě si Graham jeho ženu měří. Zmocnil

se ho takový vztek, že se sotva ovládl. Judith v jeho pažích ztuhla. Přitáhl si ji k hrudi a sklonil se k ní, aby ho dobře slyšela.

„My dva patříme k sobě, Judith. Na ničem jiném nezáleží. Pamatuj si to.“

Dokud ta slova nevyslovil, neuvědomil si, jak jsou důležitá. Tíseň, kterou pociťoval v hrudi, byla ta tam. Láska k Judith v něm vzbuzovala pocit, že je pánem světa. Neexistuje problém, jemuž by nedokázali čelit, pokud budou spolu. Vzpomněl si, jak mu říkala, že by se s ním chtěla rozdělit o jeho starosti. Tehdy o jejích slovech příliš nepřemýšlel. A najednou má pocit, že by si přál totéž. Bože, jak nad tím nápadem ohrnoval nos, jak zpozdile věřil, že jen on sám může o všem rozhodovat, vyřešit každou potíž, dávat každý příkaz. Ona mu jen měla povědět o svých nesnázích, ale ne podílet se na jejich řešení.

Nechápal, proč ho miluje. Byl to snad zázrak. Myslel si, že on

sám za to nestojí. Málem se usmál, protože ať tak nebo tak, její srdce patřilo jemu… a on se jí nikdy nevzdá. Nikdy.

Bylo to, jako by své myšlenky vyslovil nahlas, protože Judith k němu náhle zvedla oči. „Nezůstanu s mužem, který mě nemiluje,“ zašeptala.

Očekávala hněv a tajně doufala, že se v něm pohne svědomí. Ani jednoho se nedočkala. „Ano,“ přisvědčil.

Vykroutila se mu z náruče. Iain věděl, že nemá náladu poslouchat jeho vysvětlování. Zítra bude na ně času dost.

„Zavři oči a odpočívej,“ vyzval ji. „Jsi unavená.“

Chtěla uposlechnout, avšak náhle postřehla ve tmě jakýsi pohyb. Strnula a chytila ho za ruku. Stromy kolem nich jako by

náhle ožily před očima. V měsíčním světle se objevily stíny blížící se k nim.

Byli to bojovníci Maitlandů a bylo jich tolik, že je ani nemohla spočítat. Měli na sobě válečnou zbroj. V jejich čele stál Ramsey. Popojel k nim, čekal, až se přiblíží Iain a poví mu, jak všechno dopadlo.

Takže Iain nepřijel pro ni sám. Jeho muži zjevně číhali nedaleko, aby se na jeho rozkaz mohli pustit do boje. Judith teď byla ráda, že mohla zabránit válce, a uvažovala, kolik životů by bylo zmařeno, kdyby neodhalila pravdu.

Nepromluvila se svým mužem, dokud nedojeli domů. Tam mu řekla, že s ním nechce sdílet lože. Vzal ji do náruče a odnesl ji na postel. Byla příliš vyčerpaná, a proto se nebránila. Usnula dříve, než z ní stáhl šaty.

Nemohl ji nechat jen tak. Objal ji, hladil, laskal se s ní, líbal ji a v časných ranních hodinách se s ní miloval.

Zpočátku byla příliš ospalá, než aby protestovala, a pak příliš omámena jeho vášní, než aby ho zarazila. Jeho ústa byla na jejích rtech tak nádherně horká. Jeho ruce ji hladily po stehnech a jemně je od sebe odtahovaly. Prsty vklouzl do vlhkého tepla jejího lůna a zároveň jazykem do jejích úst. Smyslná hra lásky brzy způsobila, že Judith úpěla rozkoší. Neklidně se k němu zvedla. Nic víc nepotřeboval. Zaklínil se mezi její stehna a vklouzl do jejího nitra. Prohnula se proti němu a ovinula mu paže kolem krku, aby si ho přitáhla blíž k sobě. Jeho nápory byly pomalé, promyšlené,

obezřetné. Sladká muka jí přiváděla k šílenství. Pevně ji objal nohama a cílevědomě zrychlil pohyb.

K vyvrcholení dospěli zároveň. Z Iainova hrdla se ozvalo tiché zasténání a pak klesl na ni. Pevně se ho držela, zatímco ji zalévaly vlny extáze, a pak se mu rozplakala na rameni.

Když se dala do pláče, nemohla se zastavit. Iain se převalil na bok, strhl ji s sebou, šeptal jí konejšivá slůvka, až se konečně uklidnila, a on poznal, že znovu usnula. Zavřel oči v naprostém odevzdání a brzy usnul i on.

Druhého dne ráno Iain vyšel z ložnice dobrou hodinu předtím, než se Judith probudila. Pak pro ni přišla hospodyně, lehce zaklepala na dveře a zavolala ji jménem.

Judith právě dokončovala ranní toaletu. Měla na sobě světle růžové šaty. Na její pobídku vtrhla Helen do pokoje. Pohlédla na Judithin oděv a prudce se zastavila. „Nemáš na sobě náš pléd,“ vyhrkla.

„Ne,“ odpověděla Judith bez bližšího vysvětlení. „O čem jsi se mnou chtěla mluvit?“

„Starší…“

„Ano?“ vybídla ji Judith, aby pokračovala. „Čekají v sále, aby si s tebou promluvili. Je to tedy pravda? Je tvůj otec…“ Zdálo se, že Helen nedokáže to jméno vyslovit. Judith jí bylo líto. „Zeman Maclean je můj otec.“

„Nechoď dolů,“ vykřikla Helen. Nervózně svírala ruce v pěst.

„Zdáš se mi strašlivě bledá. Vrať se do postele. Řeknu jim, že ti není dobře.“

Judith zavrtěla hlavou. „Nemohu se tady schovávat,“ řekla. Vykročila ke dveřím, ale po několika krocích se zastavila.

„Neporušuje rada jednu ze svých posvátných zásad, když chce hovořit v oficiální záležitosti přímo se mnou?“

Helen přikývla. „Pravděpodobně se příliš zlobí, a nedbají tedy na své zásady. Kromě toho, už přece jednou dovolili, aby se mezi nimi objevila žena. Tvoje přítelkyně Frances Catherine. Její záležitost se probírala celé týdny.“

Judith se usmála. „Frances Catherine mi říkala, že se snažili odradit ji od úmyslu pozvat mě sem. Teď zřejmě mají chuť zakroutit jí krkem. Jen pohled na všechny ty nesnáze, které jsem

způsobila.“

Helen zavrtěla hlavou. „Nezpůsobila jsi žádné nesnáze.“ Judith ji pohladila po paži. „Čeká spolu se staršími i můj manžel?“ Helen znovu zakroutila hlavou. Bylo na ní vidět, že jen s námahou nedává najevo své rozrušení. Hlas se jí však třásl, když své paní odpovídala. „Vrátí se brzy od svého bratra. Graham tam pro něho poslal, aby ho přivedli. Nepošlou tě domů, že ne?“

„Můj otec je jejich nepřítelem,“ připomněla Judith. „Nedovedu si představit, že by mě tu mohli nechat.“

„Ale tvůj manžel je zeman,“ zašeptala Helen. „Jistě…“

Judith si nepřála mluvit o Iainovi. Helen byla čím dál rozčilenější. Po tvářích jí stékaly slzy. Judith mrzelo, že je příčinou jejího trápení, ale nevěděla, jak je zmírnit. Nemohla Helen říct, že všechno dopadne dobře, protože by to byla nehorázná lež.

„Musím to nějak přežít,“ řekla. „A ty také.“ Přinutila se k úsměvu, štípla se do tváří, aby zrůžověly, a vyšla z ložnice. Iain vkročil do dveří, zrovna když scházela po schodech dolů. Zdálo se, že si oddechl, když ji spatřil. Nevěděla, proč se v jeho očích objevila taková úleva.

„Chtěla bych s tebou mluvit, Iaine,“ zvolala. „Něco ti musím říct.“

„Teď ne, Judith,“ odpověděl. „Není dost času.“

„Chci, aby sis pro mne čas udělal,“ naléhala.

„Potřebuje tě Frances Catherine.“

Celé její chování se změnilo. Seběhla rychle k němu. „Kvůli dítěti?“

Iain přikývl. „Helen!“ zavolala Judith. „Slyšela jsem, milady. Připravím si jen pár drobností a přijdu za tebou.“

Judith vzala Iaina za ruku. Pak si uvědomila, co udělala, a snažila se ho pustit. Nedovolil jí to. Obrátil se a otevřel jí dveře, pak ji vyvedl ven.

Celá rada starších stála před stolem u krbu. Iain se choval, jako by tam nebyli.

„Jak dlouho trvají bolesti?“ zeptala se Judith.

„Patrick mi neřekl. Byl tak vyděšený, že sotva promluvil souvislé slovo.“

Iain nepřeháněl. Manžel Frances Catherine stál ve dveřích.

„Chce přivést kněze,“ koktal, když je spatřil. „Můj bože, je to moje vina.“

Judith nevěděla, co říct. Iain zavrtěl hlavou. „Vzchop se, Patricku,“ vyzval bratra. „Ničemu nepomůžeš, když teď omdlíš.“

„Je to moje chyba, říkám,“ opakoval sevřeným hlasem Patrick.

„Ksakru,“ zamručel Iain. „Ovšemže je to tvoje chyba. Přivedl sis ji do postele…“

„Tak to nemyslím,“ přerušil ho Patrick.

„A jak tedy?“ zeptal se Iain, když jeho bratr zmlkl.

„Vyvolal jsem porodní bolesti. Mluvili jsme o Judithině otci a ona mi řekla, že o něm ví už celá léta. Trochu jsem se rozzlobil a myslím, že jsem na ni zvýšil hlas.“

Patrick nechtě bránil Judith ve vstupu do domku, když hovořil s bratrem. Nakonec ho Judith odstrčila a vběhla dovnitř.

Jakmile však spatřila Frances Catherine, zastavila se. Její družka seděla u stolu a kartáčovala si vlasy. Vypadala naprosto klidně. Něco si potichu broukala.

Frances Catherine se usmála a pokynula jí, aby zavřela dveře.

„Podej mi tamtu sponu,“ požádala přítelkyni. „Tu růžovou, co leží na posteli, prosím.“

Judith učinila, jak jí přítelkyně řekla. Uvědomila si, že se jí třesou ruce. „Jak se cítíš, Frances Catherine?“ zašeptala ustaraně.

„Děkuji, docela dobře.“

Judith se na ni dlouze zahleděla. „Cítíš bolesti, nebo jsi je jen předstírala?“

„Pokud jsem nepředstírala, tak asi začnu,“ odpověděla Frances Catherine.

Judith přešla ke stolu a klesla na židli proti své přítelkyni. Zhluboka se nadechla, aby zklidnila zběsilý tlukot srdce, a zeptala se, co proboha znamená tak podivná odpověď.

Frances Catherine jí to ráda vysvětlila. „Mám bolesti,“ řekla.

„Ale kdybych je neměla, předstírala bych je, jen abych pozlobila Patricka. Opouštím ho. Žádný muž na mne nebude křičet, ani vlastní manžel ne. Můžeš mi pomoci sbalit věci.“

Judith se rozesmála. „Odejdeš hned, nebo až se dítě narodí?“ Její družka se usmála. „Až se narodí,“ řekla. „Vůbec se nebojím,“ dodala šeptem. „Není to zvláštní? Tolik měsíců jsem se

bála, ale teď vůbec žádný strach necítím.“

„Tak proč jsi poslala pro kněze?“

„Abych nějak zaměstnala Patricka.“

Judith takové hlouposti nevěřila. „Chceš Patricka vylekat, že?“

„To také,“ přiznala Frances Catherine.

„Jsi velmi škodolibá, Frances Catherine,“ řekla Judith.

„Záměrně způsobuješ svému muži bolest. Teď ho zavolej sem a popros za odpuštění.“

„Poprosím,“ odpověděla její přítelkyně. „Bylo to pro tebe hrozné?“

Rychle přeskakovala z tématu na téma. Judith chvíli trvalo, než odpověděla. „Můj otec je hezký muž,“ řekla.

„Plivla jsi mu do tváře?“

„Ne.“

„Pověz mi, co se tam dělo,“ požádala ji přítelkyně.

Judith se usmála. „Neřeknu ti nic, dokud nepromluvíš s manželem. Copak neslyšíš, jak venku vyvádí? Styď se, Frances Catherine.“

Náhle její přítelkyni přemohl záchvat bolesti. Upustila kartáč a chytila Judith za ruku. Prudce oddechovala, než stah pominul. Judith v duchu počítala, jak dlouho bolest trvala.

„Teď to bylo o něco silnější než předtím,“ zašeptala Frances Catherine. „Ale intervaly jsou ještě dost dlouhé. Otři mi čelo, Judith, a pak řekni Patrickovi, aby přišel sem. Ráda si vyslechnu jeho omluvu.“

Judith chvatně splnila její přání. Zůstala pak venku, aby měl manželský pár chvíli pro sebe. Iain seděl o kousek dál na kameni a pozoroval ji.

„Nikdy jsem neviděl bratra chovat se tak zmateně,“ poznamenal.

„Miluje svou ženu,“ řekla. „Bojí se o ni.“

Iain pokrčil rameny. „Já tě také miluji, ale jsem si jistý, že nebudu vyvádět jako Patrick, až mi dáš syna nebo dceru.“ Vyslovil ta slova tak samozřejmě, věcně, že ji zastihla nepřipravenu. „Co jsi říkal?“

Trochu rozhořčeně zopakoval. „Řekl jsem, že bych neztratil sebeovládání tak jako Patrick…“

„Předtím,“ přerušila ho. „Řekl jsi, že mě miluješ. Řekls to tak, jako bys to myslel vážně.“

„Vždy míním vážně, co řeknu,“ prohlásil. „To přece víš. Judith, co myslíš, jak dlouho bude porod trvat?“

Nedbala na jeho otázku. „Nemiluješ mě,“ ozvala se rozhodným hlasem. „Byla jsem jen obětí, kterou jsi musel podstoupit, abys získal svůj spojenecký svazek.“ Nedala mu čas na odpověď.

„Prozradil mě prsten, že? Je stejný, jaký nosí Douglas, a tak jsi ho poznal.“

„Prsten mi skutečně připadal povědomý, ale trvalo mi dlouho, než jsem si uvědomil, kde jsem ho viděl.“

„A kdys na to přišel?“

„Když jsme byli na hřbitově,“ řekl. „Později slyšel Patrick, jak se ptáš jeho ženy, co si myslí, že bych udělal, kdybych zjistil, že Maclean je tvůj otec. Samozřejmě mi to řekl, ale já už jsem o něm věděl.“

Potřásla hlavou. „Nerozumím tomu,“ přiznala. „Když o něm Patrick věděl, proč se tedy dnes tak zlobil na Frances Catherine?“

„Protože mu nedůvěřovala.“

„Takže jakmile jsi zjistil, kdo je můj otec, oženil ses se mnou.“

„Zcela správně,“ souhlasil. Zvedl se a sevřel ji do náruče.

„Bez kytice,“ zašeptala.

„Mrzí mě to. Ale tvé bezpečí bylo přednější. Neměl jsem čas připravit pořádnou svatbu.“

Dobrotivý bože, jak si přála mu uvěřit! „Nemusel ses se mnou ženit, abys mi zajistil bezpečí.“

„Musel,“ namítl. „Bylo jen otázkou času, kdy někdo z rady starších spatří ten prokletý prsten. Ihned by ho poznali.“

„Měla jsem v úmyslu se ho zbavit,“ řekla.

Povzdechl si. „To bys neudělala,“ prohlásil. „Tvé citlivé srdce by ti nedovolilo zpřetrhat jediný svazek, který tě pojil s otcem.“ Rozhodla se nepřít se s ním. „Ty ho nemáš rád, že?“

„Tvého otce?“

„Ano.“

„Hrome, ne, nemám ho rád,“ odpověděl. „Je to ničema,“ dodal.

„Ale zároveň je tvým otcem, a protože jsem už věděl, že si tě vezmu, poslal jsem k němu Ramseye, aby s ním projednal případné

spojenectví. Bylo by samozřejmě mnohem užitečnější spojit se s Dunbary. Jejich území hraničí přece s naším, ale zeman Maclean je tvůj otec a máš právo se k němu hlásit… kdybys chtěla, Judith.“

„Ale Macleanům přece nedůvěřuješ, že?“

„Ne,“ odpověděl. „Ovšem Dunbarům také moc nevěřím.“

„Jsi jako Douglas?“

„Ani ne.“

Jeho upřímnost ji potěšila. „Ty se nepodobáš nikomu, že?“ Jeho úsměv byl plný něhy. „Mám tě rád.“

Vždy zůstala jakoby bez dechu, když se tak na ni zadíval. Judith se jen s námahou soustředila na to, o čem mluvili. Stočila oči k jeho hrudi. „Proč bylo nutné vytvořit svazek se sousedním klanem? V minulosti jste žili vždy izolovaně.“

„Zeman Dunbar je starý a unavený, a přesto nechce přenechat své povinnosti mladšímu válečníkovi. Když jsem se dověděl, že jednal s Macleanem, pokusil jsem se zasáhnout dříve, než spojenecký svazek uzavřeli. Kdyby se Dunbarové spojili s Macleany, byli by pro nás neporazitelní. Znamenali by pro nás velkou hrozbu.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Vždyť jsem to právě udělal.“

Vymlouval se a oba o tom věděli. „Proč jsi mi o tom neřekl dříve?“ naléhala znovu.

„Bylo to pro mne těžké,“ přiznal konečně. „Nikdy jsem o svých záměrech s nikým kromě Patricka nehovořil.“

„Ani s Grahamem?“

„Ne.“ Odtáhla se od něho a pohlédla mu do očí. „Co tě přimělo změnit svůj názor?“

„Ty,“ přiznal. „A Frances Catherine.“

„Teď ti nerozumím.“

Vzal ji za ruku, usadil ji vedle sebe na kamennou zídku a sám se posadil vedle ní. „Zpočátku jsem vztahu mezi vámi dvěma vůbec nerozuměl. Zdálo se mi, že si zcela důvěřujete.“

„My si skutečně zcela důvěřujeme,“ potvrdila.

Přikývl. „Nikdy mi neřekla, kdo je tvým otcem, a ty ses nikdy nebála, že by to prozradila.“

Zdálo se jí, že Iain o něčem uvažuje. Mluvil teď pomalu,

váhavě. „Ve skutečnosti jsi jí dala do rukou zbraň proti sobě. Muž by něco takového nikdy neudělal.“

„Někteří ano.“

„Já ne,“ prohlásil. „A než jsem tě poznal, nevěřil jsem, že taková důvěra může existovat.“

Náhle vstal. Založil ruce za zády a obrátil se k ní. „Ukázalas mi, že dovedeš přítelkyni plně důvěřovat. Chci od tebe totéž, Judith. Řeklas, že mi věříš. Ale kdybys mi důvěřovala opravdu z celého srdce, přijala bys bez pochyb mé ujištění, že tě miluji, že svá slova myslím vážně. Teprve tehdy by pominula tvá nejistota, tvůj strach, tvá zranitelnost.“

Klopila oči k zemi. Uvědomila si, že Iain říká pravdu.

„Nevěřila jsem ti natolik, abych dokázala přiznat, kdo je mým otcem,“ zašeptala. „Ale určitě bych se k tomu odhodlala… někdy později. Bála jsem se, že bys o mne už nestál, kdybys to věděl.“

„Kdybys mi důvěřovala…“

Přikývla. „Snažila jsem se, těsně před svatbou… Proč jsi mi tehdy nedovolil, abych ti to řekla?“

„Zoufale jsem se snažil tě chránit a jediná možnost, jak toho dosáhnout, bylo učinit tě mojí ženou. Aby ti nikdo nemohl ublížit. Kdyby se rada dověděla, že Maclean je tvůj otec, využili by tebe, aby ho zničili.“

„Kdybych nechala prsten v Anglii, nic by…“

Přerušil ji. „Tajemství vždycky nějak vyjdou najevo,“ řekl jí.

„Příliš mnoho lidí zná pravdu. Mohlo by se stát, že by se tvoji příbuzní obrátili na Macleany a žádali je o pomoc, aby tě dostali zpět.“ Pokrčil rameny. „Ještě k něčemu takovému může dojít.“ Zdálo se, že mu ta možnost nedělá přílišné starosti.

„Iaine, myslím, že zde nemohu zůstat. Graham se na mne zle díval, když zjistil, kdo je mým otcem… už mě nebude považovat za jednu z Maitlandů. Budu pro všechny zas jen cizinka. Ne, nemohu tady zůstat.“

„Dobře.“

Jeho okamžitý souhlas ji zmátl. Myslela, že ji bude alespoň žádat, aby se pokusila zde žít, a ona pak bude velkorysá a nakonec svolí. Jak může tvrdit, že ji miluje, a zároveň souhlasit s jejím odchodem?

Judith nebylo dopřáno, aby přiměla Iaina k vysvětlení. Náhle Patrick otevřel dveře a vykřikl její jméno.

Rozběhla se k němu. Ve stavení našla Frances Catherine zářící radostí. Judith usoudila, že se Patrick zřejmě náležitě své ženě omluvil.

Frances Catherine necítila bolest v kříži při chůzi, a tak pomalu přecházela sem a tam před krbem, zatímco Judith připravovala vše potřebné.

Její přítelkyně měla tisíce otázek na Macleany. Judith na

žádnou nemohla odpovědět. Když jí konečně přítelkyně umožnila pronést celou souvislou větu, řekla jí o Douglasovi.

„Mám bratra. Je o pět let starší,“ řekla Judith. „Matka ho opustila a nikomu o něm neřekla ani slovo.“

Frances Catherine se málem zhroutila. Začala se zlobit za Judith. „Ta mrcha!“ vykřikla.

Byla by ještě dále spílala Judithině matce, avšak vzápětí zaslechla, jak její manžel venku někomu její chování omlouvá. Zakryla si rukou ústa, aby ztišila smích.

„Tvoje matka je zrůda,“ zašeptala pak. „Jestli je na světě nějaká spravedlnost, dostane, co si zaslouží.“

Judith na boží spravedlnost příliš nevěřila, ale nemínila teď své přítelkyni odporovat. „Možná,“ připustila.

„I Agnes dostala, co si zasloužila,“ prohlásila Frances Catherine a energicky kývla hlavou.

„Co se jí stalo?“ chtěla vědět Judith.

Zdálo se, že ji Frances Catherine neslyší. „Ano, je to tak. Byla natolik hloupá, že o tobě šířila klepy, a myslela si, že se o nich zeman nedoví.“

„A doslechl se?“ zeptala se Judith.

„Doslechl,“ řekla Frances Catherine. Odmlčela se, aby zvládla nápor bolesti, který ji zachvátil, a přidržela se krbové římsy, než ustal. Pak si otřela čelo plátěným šátkem. „Bože, tentokrát to bylo zas o něco silnější.“

„A také delší,“ řekla Judith.

Frances Catherine přikývla. „O čem jsem to mluvila? Ach, ano, o Agnes.“

„Co si vlastně Agnes navymýšlela?“

„Že jsi nosila jeho dítě už před svatbou.“

„Můj bože, ten musel zuřit…“

„Ovšemže zuřil,“ přitakala Frances Catherine. „Tys odjela s Patrickem a Grahamem na ryby a Iain se vrátil domů asi o dvě hodiny později. Přišel se ke mně podívat, aby se přesvědčil, jestli něco nepotřebuji. To bylo od něho ohleduplné, nemyslíš? Iain projevuje mnohem víc soucitu od doby, co si tě vzal, Judith.

Nikdy…“

„Frances Catherine, odbíháš,“ přerušila ji Judith. „Co udělal s Agnes?“

„Už se k tomu dostanu,“ řekla její družka. „Iain se vracel do tvrze. Někdo ho musel zastavit a povědět mu to. Nebo se možná zmínil někdo ze starších…“

„Je mi jedno, co slyšel,“ přerušila ji opět Judith. „Chci vědět, co udělal. Přivádíš mě k šílenství, Frances Catherine, když pořád chodíš kolem dokola.“

Frances Catherine se usmála. „Odvádí to tvou mysl od porodu, že?“

Judith přikývla. Pak poprosila přítelkyni, aby jí všechno dopověděla.

Frances Catherine jí ráda vyhověla. „Zamířil rovnou do Agnesina domu. Řekl mi o tom Brodick. Ten se u mne také zastavil, jen aby věděl, že je vše v pořádku. Myslím, že ho navedl Patrick, aby se šel na mne podívat. Každopádně uplynula další

hodina, než jsem vyšla ven, abych se nadýchala čerstvého vzduchu, a uviděla jsem Agnes a její dceru Cecilii se sbalenými věcmi, jak se ženou z kopce dolů. Brodick mi řekl, že musí opustit území Maitlandů. Už se nevrátí, Judith.“

„Kam půjdou?“

„K Agnesiným příbuzným,“ vysvětlovala Frances Catherine.

„Měly s sebou doprovod vojáků.“

„Iain mi o tom neřekl ani slovo.“ Judith chvíli o té skutečnosti přemítala, zatímco Frances Catherine dál pochodovala sem a tam. Vtom zaklepala na dveře Helen a přerušila jejich rozhovor.

„Dopovíme si to později,“ zašeptala Frances Catherine.

Judith přikývla. Pomohla Helen přinést velkou zásobu plátna a uložila ji na stůl. Za hospodyní přicházel Winslow. Nesl porodní

stolici. Frances Catherine okamžitě pozvala vojáka dál, aby s nimi pojedl. Winslow byl tak překvapen jejím pozváním, že se zmohl jen na potřesení hlavou.

Patrick neměl náladu sledovat, jak se přes trám zavěšuje pléd. Winslow se o to postaral. Když byl hotov, nabídla mu Frances Catherine víno.

On však odmítl a zamířil ke dveřím. Náhle se zastavil a obrátil se. „Moje žena čeká na nádvoří,“ řekl. „Chtěla by pomoci. Pokud ovšem nechcete…“

„Pošli ji prosím za námi,“ vyzvala ho Judith. „Rády přivítáme její společnost, že Frances Catherine?“

Její přítelkyně se rozzářila. „Ach ano,“ přisvědčila. „Může s námi povečeřet.“

Helen na okamžik ustala v práci s úpravou lože a vzhlédla.

„Máš opravdu hlad? Mohu přinést trochu polévky, kterou jsem včera večer uvařila.“

„Ano, děkuji,“ odpověděla Frances Catherine. „Ale vůbec nemám hlad.“

„Tak proč…“ začala Judith.

„Když je čas večeře, musíme povečeřet,“ trvala na svém Frances Catherine. „Všechno musí být… jako obvykle. Nemám pravdu, Judith?“

„Ano, ovšem,“ odpověděla Judith.

Vzápětí se přihnala Isabelle. Zabouchla za sebou dveře a vrhla se rovnou k Frances Catherine. Vzala ji za ruku. Zatímco Judith stála u ní, Isabelle opakovala všechna povzbuzující slova, která slyšela při svém porodu od Judith. Vyprávěla o zázraku zrození, dodala, jak je to nádherné, i když těžké, a že Frances Catherine by měla cítit radost z toho, že má vzácnou příležitost přivést na svět nový život.

Judith naplnil hřejivý pocit uspokojení. Zasloužila se o změnu v něčím životě. Věděla, že bude muset brzy odejít, jestliže rada

prosadí své, ale že v době, kterou zde strávila, zapůsobila na životy jiných. Ještě alespoň jedna žena kromě Frances Catherine na ni bude v dobrém vzpomínat.

Helen spěchala domů pro polévku. Isabelle svěřila svého syna do péče Winslowovy tety a teď jí jen odběhla říci, že zůstane u

Frances Catherine, než se dítě narodí.

Frances Catherine počkala, až se za oběma ženami zavřely dveře, a obrátila se k Judith: „Bojíš se o mne?“

„Snad trochu,“ připustila Judith.

„Proč se tak divně tváříš? Na co jsi myslela, když se mnou Isabelle mluvila?“

Judith se usmála. Frances Catherine málokdy něco uniklo.

„Uvědomila jsem si, že jsem se zasloužila o malou změnu v Isabellině životě. Pomohla jsem na svět jejímu synovi. Ona na to nezapomene. Ostatní na mne zapomenou, ale ona ne.“

„Ne, ona nezapomene,“ souhlasila Frances Catherine. Pak začala o něčem jiném. „Patrick říká, že Iain mu nesvěřil, co se chystá udělat. Můj manžel je přesvědčen, že rada bude chtít

potrestat vás oba. Řekl, že když tento názor vyslovil před bratrem, Iain se jen usmál a potřásl hlavou.“

Judith pokrčila rameny. „Nezůstanu zde, ať to dopadne jakkoliv. Chápeš proč, že? Nemohu se zas cítit jako cizinka.“

„Judith, všechny ženy se zde cítí jako cizinky,“ namítla Frances Catherine.

Dveře se prudce otevřely. „Tak co?“ zařval Patrick od vchodu.

„Co má být, muži?“

„Frances Catherine, proč to trvá tak dlouho?“

„Patricku, opravdu by ses měl trochu víc ovládat,“ vyzvala ho Judith. „Takovými řečmi nic neurychlíš.“

Frances Catherine se vrhla k manželovi. „Mrzí mě, že tě to tak rozrušuje, ale zatím se nic neděje. Nemohu přimět děťátko, aby si pospíšilo, Patricku.“

„Judith, nemůžeš něco udělat?“ naléhal Patrick.

„Tvoje žena si teď odpočine,“ prohlásila Judith. „Musíme být trpěliví.“

Patrick si povzdechl. „Winslow říká, že jsi dvakrát taková, než byla Isabelle,“ poznamenal a zachmuřil se.

Frances Catherine na jeho poznámku neřekla nic. Věděla, že

její manžel hledá další důvod k obavám. „Také dvakrát tolik jím,“ řekla mu. „Kam šel Iain?“

Patrick se poprvé usmál. „Řekl, že ho přivádím k šílenství. Věnuje se výcviku svých vojáků.“

„Měl bys ho vyhledat a pomoci mu,“ navrhla Frances Catherine. „Pošleme pro tebe, až bude třeba.“

Patrick váhavě souhlasil. Často se však vracel, a když se setmělo, usadil se na zápraží domu.

Isabellina teta přinesla dvakrát během dlouhého dne Isabellina syna, aby mu matka dala napít, a Helen jednou odešla, aby se přesvědčila, že starší dostali večeři jaksepatří a že je dobře postaráno o jejího syna Andrewa.

Stahy Frances Catherine byly nepravidelné až do pozdního večera. Přicházely nenadále, ale Frances Catherine byla dobře připravena snášet bolest.

K půlnoci však už křičela nesnesitelnou bolestí. Na porodní stolici zmáhala veškerou svou vůlí dlouhé, nesmírně vysilující stahy. Helen jí dlaněmi maskovala břicho, ale její snaha bolest jen znásobila. Dítě nechtělo ven.

Něco nebylo v pořádku a všichni to věděli. Záchvaty bolesti přicházely jeden za druhým; už dávno měla rodit. Něco dítěti bránilo dostat se ven. Helen si klekla na zem před Frances Catherine, aby znovu prověřila polohu dítěte, a když byl průzkum u konce, zvedla se a pohlédla na Judith. Strach v jejích očích vyvolal u Judith svíravou bolest v žaludku. Helen jí pokynula, aby s ní přešla na druhou stranu pokoje.

„Žádné tajnosti,“ vykřikla Frances Catherine. „Řekněte mi, co se děje.“

Judith souhlasně přikývla. „Ano, řekni nám to oběma.“

„Dítě nemá správnou polohu, aby se mohlo narodit. Ucítila jsem nožičku.“

Frances Catherine zachvátil další stah. Judith jí přikázala, aby ho přemohla. Její přítelkyně křičela bolestí. Zkroutila se v křeči a neovladatelně vzlykala.

„Ach, bože, Judith, už to déle nevydržím. Chci zemřít. Ta bolest…“

„Neopovažuj se nechat to teď na mně,“ přerušila ji Judith.

„Nemohu se dostat dovnitř,“ zašeptala Helen. „Potřebujeme hák, Judith.“

„Ne!“

Bolestný odmítavý výkřik Frances Catherine zbavil Judith

posledních zábran. Byla tak rozrušená, že sotva věděla, co dělá. Vytrhla ruku z pevného sevření přítelkyně a vrhla se k umývadlu plnému vody. Vydrhla si pořádně ruce. V uších jí zněly Maudiny rady. Bylo jí jedno, jestli to, co jí porodní bába svěřila, je dobré, nebo ne. Bude se držet jejích doporučení a věřit, že budou účinná. Helen vstala, když Judith poklekla před Frances Catherine.

Její družka už byla křikem celá ochraptělá. Úpěnlivým šepotem prosila: „Řekni Patrickovi, že mě to mrzí.“

„K čertu s takovými hloupými řečmi,“ vykřikla Judith. Teď se nesměla nechat dojímat bolestí své přítelkyně. „Nepoddávej se, Frances Catherine, a chvíli ještě vydrž.“

„Myslíš, že je možné dítě obrátit?“ ptala se Helen. „Vždyť ji uvnitř potrháš, pokusíš-li se o to.“

Judith zakroutila hlavou. Dívala se na Frances Catherine.

„Řekni mi, až začne další záchvat bolesti,“ vyzvala ji.

Helen podala Judith nádobu s vepřovým sádlem. „Natři si ruce tukem,“ navrhla. „Dítě pak lépe proklouzne ven.“

„Ne,“ odpověděla Judith. Nemyla si ruce proto, aby si je pak pokryla odpornou mastnotou.

Isabelle položila ruku na břicho Frances Catherine. Za několik okamžiků zvolala: „Bolest se ozývá. Cítím, jak stah sílí.“ Judith se začala modlit. Frances Catherine křičela. Helen a Isabelle ji pevně držely.

Judith se málem zastavilo srdce, když ucítila, že se do otvoru tlačí drobná nožička. Začala se hlasitě modlit, ale nikdo ji neslyšel. Výkřiky Frances Catherine přehlušovaly všechno ostatní. Judith jemně zatlačila nožičku zpátky a pak pokračovala v hledání druhé. Bůh ji vyslyšel. Nemusela hledat dlouho. Pomalu obě nožičky nasměrovala, kam bylo třeba.

Frances Catherine se postarala o zbytek. Už se nemohla zastavit. Dítě by dopadlo na nožky, kdyby je Judith včas nezachytila.

Nádherné nemluvně, které jim připravilo takové trápení, bylo maličké, ale kupodivu buclaté, a na hlavě se mu čepýřil chomáček jasně rudých vlásků. Vypadalo nesmírně půvabně… a řvalo stejně jako jeho matka.

Holčička byla dokonalá.

Její sestra také. Ta jim už problémy nedělala. Přesto však všechny překvapila. Frances Catherine vzlykala radostí a úlevou, že její muka konečně skončila. Helen vyšla ven, aby dokončila obřad zakopávání placenty, jak to vyžadovaly zásady církve.

Matky ani dítěte se pak nebudou moci zmocnit démoni, i když jsou teď tak bezbranné. Isabelle měla plno práce s tišením dítěte a starala se o jeho první koupel, Judith omývala Frances Catherine, a ta náhle znovu začala rodit. Judith jí přikázala, aby vydržela. Měla obavy z krvácení. Frances Catherine naposled zatlačila. Za okamžik se narodila její druhá dcera. Byla však tak ohleduplná, že mířila hlavičkou napřed.

Dvojčata se sobě podobala jako vejce vejci. Isabelle ani Helen je nemohly od sebe rozeznat. Opatrně zabalily maličké do plátěných šátků rozdílných barev, prvorozenou do bílého, druhou do růžového, a přikryly je plédem Maitlandů.

Frances Catherine příliš nekrvácela, ale Judith byla přesvědčena, že trápení ještě neskončilo. Trvala na tom, že matka bude muset zůstat v posteli dva týdny, aby se předešlo případným komplikacím.

Frances Catherine si konečně mohla odpočinout. Oblékla si krásnou noční košili, kterou jí ušila Judith. Vlasy měla rozčesané a sepnuté růžovou sponou. Navzdory vyčerpání zářila radostí, ale Judith věděla, že se musí přemáhat, aby neusnula.

Ženy neustále informovaly Patricka o stavu jeho manželky. Věděl, že je v pořádku. Helen mu však neřekla, má-li syna nebo dceru. Tu vzácnou zprávu mu měla sdělit až jeho žena.

Děťátka se choulila v náruči Frances Catherine a čekala, až je předvede otci. Judith uhladila přikrývky kolem trojice a zamířila ven, aby přivedla novopečeného tatínka.

„Počkej,“ zašeptala Frances Catherine, aby neprobudila dcerky. Obě už totiž spaly.

„Ano?“ ozvala se také šeptem Judith.

„Počínaly jsme si… počínaly jsme si opravdu dobře, že, Judith?“

„Ano,“ přisvědčila její družka. „Chci říct…“

„Nemusíš říkat nic,“ zjihla Judith. „Rozumím ti.“

Frances Catherine se usmála. „Teď je řada na tobě, Judith. Dej

mým dcerám družku, se kterou by mohly sdílet svá tajemství,“ vyzvala ji.

„Uvidíme,“ řekla Judith. Pokynula Isabelle a Helen, aby ji následovaly. Patrick ji málem porazil, jak se hnal dovnitř. Jeho touha spatřit konečně svou rodinu vyvolala Judithin úsměv.

Na čerstvém vzduchu bylo příjemně. Judith byla vyčerpaná a zesláblá úlevou, že má obrovskou starost konečně za sebou. Popošla kousek dál ke kamenné zídce a usadila se na ni. Isabelle ji následovala.

„Byla to dřina, že?“ zašeptala Isabelle. „Tolik jsem se o Frances Catherine bála!“

„Já také,“ přiznala Judith.

„Bude potřebovat pomoc,“ prohlásila Helen. „Porod ji velmi vyčerpal a teď jí nastane spousta povinností. Nemůže se o děti starat sama.“

„Winslowovy tety jí pomohou a já také,“ nabídla se Isabelle.

„Můžeme přicházet dopoledne.“

„Já bych u ní mohla zůstávat po večeři a přes celou noc,“ navrhla Helen.

Obě ženy pohlédly na Judith a očekávaly, že si vezme na

starost odpoledne. Potřásla hlavou. „Budeme muset najít někoho, kdo se postará o zbytek dne,“ řekla. „Nemohu slíbit, že pomohu, protože nevím jistě, jak dlouho zde ještě zůstanu.“

„O čem proboha mluvíš?“ zeptala se Isabelle v úžasu.

„Vysvětlím ti to zítra,“ slíbila Judith. „Teď chci promluvit s Frances Catherine. Chci, abyste mi obě slíbily, že se o ni postaráte. Nesmí z postele. Ještě není z nebezpečí venku.“

Judith si byla vědoma svého strachu. Nemohla se ovládnout. Pomyslela si, že na ni zřejmě zapůsobilo vyčerpání.

Isabelle ani Helen se s ní nepřely. Judith jim byla vděčná, že mlčely. Helen si unaveně povzdechla. Smutek, který viděla na tváři své paní, jí rval srdce.

Rozhodla se, že trochu zlehčí tísnivou náladu. „Byly jste také tak překvapeny, když Frances Catherine začala rodit podruhé?“ Isabelle i Judith se usmály.

„Zdálo se mi, že snad obě omdlíte,“ řekla Helen. „Vraťte se domů a odpočiňte si. Já zůstanu na zbytek noci.“

Isabelle a Judith neměly sílu ani chuť se pohnout. Bylo tak příjemné, tak uklidňující jen sedět a dívat se do tmy.

Judith za sebou uslyšela zvuk kroků a obrátila se. Seshora přicházeli Iain a Winslow. Rychle se zas obrátila zpátky a snažila se trochu upravit. Shrnula si vlasy dozadu, štípla se do tváří, aby měly zdravější barvu, a pokoušela se uhladit si šaty.

Isabelle ji pozorovala. „Vypadáš hrozně,“ zašeptala a zahihňala se.

Judith její poznámka udivila. Isabelle byla vždy tak milá a zdvořilá. Judith netušila, že dovede takto žertovat. Rozesmála se.

„Ty také,“ odpověděla.

Zvedly se zároveň, aby přivítaly své muže. Obě se přitom opřely o sebe, aby jedna druhou přinutily nést co největší váhu.

„Je mi jedno, jak vypadám,“ přiznala Isabelle. „Winslow chce… vždyť víš, a já si nemyslím, že by tak brzy byla vhodná

doba. Uplynulo teprve sedm týdnů. Myslím, že bychom měli ještě počkat… ale někdy v noci bych si také přála, aby…“

Judith si nebyla jista, zda správně pochopila Isabellinu nesouvislou řeč. Pak si všimla, že zrudla, a bylo jí vše jasné.

„Maude mi říkala, že je obvyklé počkat šest týdnů, než… budeš zas spát se svým mužem.“

Isabelle se ihned pokusila také si upravit zevnějšek. Judith připadla její snaha zábavná. Rozesmála se a její smích nakazil i Isabelle.

Helen jen kroutila hlavou nad jejich potřeštěným chováním.

Iain a Winslow si mysleli, že přišly o rozum. Helen jim sdělila dobré zprávy o Frances Catherine. Oba muže samozřejmě potěšily, ale přece jen je víc zajímaly jejich pošetilé manželky.

„Isabelle, vzpamatuj se,“ přikázal Winslow. „Chováš se, jako bys byla opilá.“

Kousla se do rtu, aby zadržela smích. „Co tady děláš v tuto noční dobu?“ zeptala se. „Proč nejsi doma u našeho syna?“

„Je u něho moje teta,“ odpověděl Winslow.

„Zůstane u nás celou noc?“

Winslow si pomyslel, že je to podivná otázka. „Samozřejmě,“ odpověděl. „Já budu spát nahoře ve tvrzi.“

Isabelle se na manžela zamračila. Udiveně pozvedl obočí.

„Isabelle, proboha, co se s tebou děje?“ tázal se pohoršeně. Isabelle neodpověděla. Judith zamířila k manželovi. „Proč neležíš v posteli?“

„Čekal jsem na tebe.“

Jeho slova ji dojala. Oči se jí hned naplnily slzami. Iain ji objal kolem ramen a obrátil se s ní k odchodu. Helen popřála všem dobrou noc a vrátila se do domu Frances Catherine.

Isabelle jim nevědomky zabránila v průchodu branou na

nádvoří, protože vykročila ke svému muži. Neuvědomila si, že Iain s Judith stojí přímo za ní. „Nechci spát s tvou tetou,“ vyhrkla.

„Chci spát s tebou. Judith říká, že jsme se měli zdržet jen šest týdnů, muži, a teď už uplynul sedmý.“

Winslow si přitáhl ženu do náruče a ustoupil s ní z cesty, aby Iain a Judith mohli projít kolem nich. Sklonil se a zašeptal jí něco do ucha.

Pak upoutali Judithinu pozornost Alex, Gowrie a Ramsey. Tři bojovníci mířili rázným krokem dolů z kopce. Když byli dost blízko a ona spatřila jejich popuzené výrazy, zarazil se jí dech v hrdle. Tvářili se velmi rozezleně.

Přivinula se blíž k Iainovi. „Co tady chtějí?“ zašeptala.

„Byla schůze rady,“ odpověděl. „Trvala déle, než jsem předpokládal.“

Zdálo se, že Iain nemá chuť vysvětlovat, co se stalo, a Judith byla příliš vyčerpaná a vyděšená a neměla chuť se ho vyptávat. Ještě dlouho se převalovala na posteli, než usnula.

KAPITOLA 15

„Judith, probuď se. Je čas jít.“

Iain jí jemně třásl, aby ji probudil. Otevřela oči a zjistila, že manžel sedí na kraji postele vedle ní. Jediný pohled na jeho zachmuřenou tvář ji zcela probudil.

Posadila se, přitáhla si na sebe pokrývku a hleděla na něho.

„Jít?“ zašeptala a snažila se pochopit. „Už mám odejít?“

„Ano.“ Promluvil rozhodným hlasem a na tváři měl odhodlaný výraz.

Proč s ní jedná tak chladně? Judith ho chytila za paži, když

chtěl vstát. „Tak brzy, Iaine?“

„Ano,“ odpověděl. „Během hodiny, bude-li možné.“ Odsunul její ruku, sklonil se k ní, políbil ji na čelo a zamířil ke dveřím. Zavolala na něho. „Chtěla bych se rozloučit s Frances Catherine.“

„Na to není čas,“ řekl jí. „Zabal si jen malé zavazadlo. A přines je ke stájím. Budu tě tam čekat.“

Dveře se za ním zavřely. Judith se rozplakala. Věděla, že se chová slabošsky. Bylo jí to jedno. Nebyla schopna rozumně uvažovat. Řekla Iainovi, že zde nechce zůstat. Takže vlastně jen vyhověl jejímu přání.

Zatraceně, jak ji může nechat jen tak odejít? Copak si neuvědomuje, jak ho miluje?

Judith se umyla a oblékla si tmavěmodré šaty. Učesala si vlasy, sbalila vak, a když byla konečně hotova, ještě naposled se rozhlédla po pokoji.

Její pléd visel na kolíčku poblíž dveří. Nechtěla ho tady nechat. Poskládala jej a uložila do vaku.

Už neplakala. Necítila ani lítost k sobě samé. Bože, zase s ní začal lomcovat hněv. Manžel, který upřímně miluje svou ženu, by ji přece neměl nechat odejít. Musí mu to říct. Iain ji přece miluje. Vůbec o tom nepochybovala. Nezáleželo ani na tom, že občas jeho jednání nerozuměla. Prostě ho přiměje, aby jí vysvětlil, co dělá… a proč.

Nedovedla si představit život bez něho. Vyběhla ze dveří a rozběhla se dolů po schodech. Svůj vak křečovitě svírala v ruce. U vchodu stál Graham a držel otevřené dveře. Judith spatřila venku na nádvoří početné shromáždění.

Snažila se proklouznout kolem staršího, aniž by na něho pohlédla. Dotkl se jejího ramene, aby ji zadržel. Zastavila se, ale tvrdohlavě odmítala zvednout oči.

„Proč se na mne nedíváš, děvenko?“ zeptal se Graham. Pohlédla mu do očí. „Nechci vidět tvé opovržení, Grahame. Dal jsi mi je jasně najevo už tehdy v noci.“

„Ach, Judith, nezlob se. Nechtěl jsem ti ublížit. Bylo to jen… překvapení a měl jsem vztek, protože jsme byli zajati a myslel jsem, žes nás všechny podvedla. Stydím se sám za sebe, Judith.

Můžeš ve svém srdci odpustit pošetilému starci?“

V očích se jí objevily slzy. Pomalu přikývla. „Odpouštím ti. Teď však musím za Iainem, Grahame. Čeká na mne.“

„Promluv s ním, Judith. Nedovol mu odejít. Chceme, aby zůstal.“

Trýzeň v jeho hlase jí rvala srdce. „Chce mě odvézt do Anglie,“ vysvětlovala. „Pak se vrátí.“

Potřásl hlavou. „Ne, děvče. Nevrátí se.“

„Musí se vrátit, Grahame,“ namítla Judith. „Je přece váš zeman, pro spásu boží.“

„Není zeman.“

Judith byla příliš ohromena jeho slovy a nedokázala skrýt zděšení. Upustila vak a zírala na Grahama. Sehnul se a zavazadlo zvedl. Pokusila se vzít mu je z ruky. Graham však nepustil a jen kroutil hlavou.

„Hlasoval jsi pro takové rozhodnutí, nebo proti němu?“ Nečekala však na Grahamovu odpověď a vyrazila ven.

Shromážděný dav se rozdělil, když se objevila na úpatí schodiště, a tak jím proběhla dál směrem ke stájím. Graham ji následoval.

Ostatní členové rady starších se seřadili na schodech, aby sledovali její odchod. Judith už měla shromáždění za sebou. Dveře stáje se otevřely a vyšel z nich Iain se svým hřebcem. Po jeho boku kráčel Patrick. Něco Iainovi říkal, ale zdálo se, že ho bratr příliš neposlouchá. Iainova tvář byla nehybná. Judith si ani neuvědomila, že se zastavila, dokud ji manžel nespatřil a nepokynul jí, aby přišla k němu.

Ani se nepohnula. Náhle si uvědomila plný důsledek toho, k čemu se chystá. Milosrdný bože, vždyť přece nechce odejít! Vzala si s sebou pléd Maitlandů, aby jí zůstala alespoň památka na její štěstí. Za chladných zimních nocí se zahalí do měkké látky a pokusí se utěšovat vzpomínkami na šťastnější minulost. Takový nesmysl, pomyslela si. Bez Iaina a ostatních přátel, které si zde za krátký čas našla, nemůže být už nikdy šťastna.

Její obavy, že zůstane cizinkou, najednou přestaly být důležité. Patřila k Maitlandům a skutečně zde byla doma. Ano, našla své místo a nikdo, ani její manžel, ji nepřinutí k odchodu.

Náhle se nemohla dočkat, až bude u Iaina a vysvětlí mu, proč

změnila svůj názor. Modlila se, aby své vysvětlení podala co nejrozumněji.

Vykasala si sukně a rozběhla se. Isabelle ji však svým zvoláním zastavila.

„Judith? Bude se mi v Anglii líbit?“

Judith se prudce obrátila a pohlédla na přítelkyni. Byla přesvědčena, že špatně slyšela. „Na co ses mě ptala?“

Isabelle vykročila z davu a mířila rovnou k Judith. V náručí držela synka. Za ní vyšly i Winslowovy tety. Judith obě šedovlasé ženy poznala. Vzpomněla si, že je viděla sedět u stolu v Isabellině domě ten den, kdy ji zavolal k výslechu kněz.

„Bude se nám v Anglii líbit?“ zeptala se znovu Isabelle.

Judith zavrtěla hlavou. „Nemůžete jet se mnou. Nelíbilo by se vám tam. Ani mně se Anglie nelíbí,“ dodala rozpačitě. „A přitom jsem Angličanka.“

„Zvykneme si.“

Ta slova vyslovila Helen. Spěchala za nimi a postavila se vedle Isabelle. Za matkou se zařadil i Andrew se svým zavazadlem. Judith nevěděla, co si má myslet. „Ale nemůžete přece…“

Od skupiny se oddělila další žena. Judith ji poznala, ale

nemohla si vzpomenout na její jméno. Její dcera Elizabeth zvítězila v lukostřelbě na slavnosti pro děti. Matka zářila radostí, když Iain přinesl její dceři cenu.

„My půjdeme také,“ oznámila žena. A pak se přidávaly další a další a svěřovaly se se stejným úmyslem. Judith se obrátila k Iainovi, aby ho požádala o podporu. Dech se jí úžil, když spatřila zástup vojáků řadících se za ním.

Chystají se snad i oni na cestu s nimi?

Nechápala vůbec nic z toho, co se dělo kolem ní. Obklopily ji děti, jejichž matky nesoucí zavazadla stály za nimi.

„A v Anglii budeme také každou neděli odpočívat, že?“

Judith si nebyla jistá, kdo přišel s takovou otázkou. Přikývla a pomalu vykročila k manželovi. Věděla, že se tváří rozpačitě. Iain by měl ty lidi přivést k rozumu, říkala si.

Její manžel ji sledoval pohledem. Ruku měl položenou na

hřbetu koně. Tvářil se klidně, ale když byla nablízku, všimla si, že i v jeho očích se zračí překvapení.

Zastavila se pár kroků od něho. Nevěděla jistě, co mu řekne, dokud jí slova sama nepřišla do úst.

„Víš přece, že tě miluji, Iaine?“

Svou otázku málem vykřikla. Iainovi to nevadilo. „Ano, Judith,“ odpověděl. „Vím.“

Tiše povzdechla. Pomyslel si, že se chová, jako by konečně všechno pochopila… i v srdci. Zdálo se, že je potěšena sama sebou.

Usmívala se teď na něho a měla zamžené oči. „A ty miluješ mě,“ řekla už mnohem tišeji. „Pamatuji si, jak jsem ti řekla, že bych nikdy nezůstala s mužem, který mě nemiluje. Tys okamžitě souhlasil. Zmátl jsi mě, protože jsem si tehdy neuvědomila, jak velice mě miluješ. Škoda, že jsi mi to neřekl dříve. Ušetřil bys mi spoustu trápení.“

„Ty se ráda trápíš,“ řekl jí.

Nemínila se s ním přít. „Co se chystáš udělat? Odvézt mě do Anglie? Ani jeden z nás tam nepatří, Iaine. Náš domov je tady.“ Zavrtěl hlavou. „To není tak jednoduché. Nemohu nečinně přihlížet a dovolit radě, aby činila rozhodnutí založená na emocích.“

„Protože hlasovali, aby se stal zemanem někdo jiný?“

„Nehlasovali jsme,“ ozval se Graham. Upustil na zem

Judithino zavazadlo a spěchal k nim. „Tvůj muž rezignoval, když ostatní členové rady nesouhlasili s jeho návrhem na spojenectví s Macleany.“

Judith se obrátila ke tvrzi. Čtveřice starších se shlukla do malé skupinky a zdálo se, že se radí. Gelfrid mával rukama jakoby v rozčilení.

„Nepojedeme do Anglie, Judith. Zamíříme na sever. Je čas, abychom vyrazili,“ dodal rozhodně a pokynul Grahamovi. Zhluboka se nadechla. Pak od manžela o krok ustoupila.

Překvapeně se na ni zadíval. „Miluji tě z celého srdce, Iaine Maitlande, ale pořád mám v úmyslu ti vzdorovat.“ Vypadal užasle. Zkřížila paže na prsou a kývla hlavou, aby zdůraznila svá slova.

Ženy za ní ihned přikyvovaly stejně jako ona.

Ustoupila o další krok. „Měla jsem vyjádřit svůj názor, než ses

rozhodl rezignovat,“ prohlásila. „Jsem koneckonců tvoje žena a měla bych mít co mluvit do plánů, které se týkají také mě. Měla bych mít právo rozhodovat o naší budoucnosti.“

Iain zadržoval úsměv. Pokaždé, když Judith promluvila, ženy kývaly na souhlas.

Judith se zde považovala za cizinku. A podívejme se na ni teď, pomyslel si Iain. Byla obklopena rodinou sester z Maitlandů. Získala si jejich srdce zrovna tak, jako si získala jeho.

Iain viděl, že by neodešel jen s ní. Bože, vždyť se zdálo, že je hodlá následovat celý klan! Patrick už oznámil své rozhodnutí přidat se k nim i s Frances Catherine a dětmi, až se žena zotaví z porodu. Iain to samozřejmě očekával. Podporu ostatních však nečekal.

Cítil se zahanbeně, když zjistil, že jeho stoupenci jsou mu tak oddáni. Ale jejich věrnost mu teď způsobila starost. Vzdal se postavení zemana, a nikdo jeho rozhodnutí nepřijal. Ani jeho žena ne.

Iain se zadíval na Grahama. Dovedl si představit muka, která teď musí pociťovat představený rady starších. Členové klanu ho opouštějí. Obrátili se zády ke starým zvykům. Musí se pokusit přijít na to, jak zachránit Grahamovu pýchu. Hrubě by ho ponížil, kdyby teď s celým klanem odešel. Graham byl pro něho téměř otcem. Nemohl ho tak zahanbit.

Nemůže se však ani vrátit. Záležitost je příliš vážná.

„Judith, nemohu změnit, co bylo rozhodnuto,“ prohlásil Iain.

„Tak jsi mi to neřekl,“ namítla.

Potřásl hlavou. Pomyslela si, že si snad nevzpomíná na rozhovor, který spolu vedli tehdy u hřbitova. Rozhodla se, že mu jej připomene.

„Byla jsem rozhořčena veškerou nespravedlností světa a zvlášť si vzpomínám na tvou radu. Řekl jsi, že když se mi něco nelíbí, měla bych se snažit, abych to změnila. Jedno zašeptání svěřené tisícům dalších lidí se stane křikem všech nespokojených, pamatuješ si? Ano,“ dodala a kývla hlavou. „Přesně tak jsi to řekl. Změnil jsi tedy názor?“

„Judith, to je… složité,“ řekl Iain.

„Ne, není to složité,“ zamumlal Graham. „Jedná se o spor

starých a mladých. Taková je pravda.“

Judith se starého muže zželelo. Vypadal poraženě. „Ne,“ protestovala. „Vůbec se nejedná o spor starých a mladých.“

„Judith…“

Nedbala varovného tónu Iainova hlasu. Postoupila blíž ke Grahamovi a uchopila ho za paži. Projev náklonnosti k němu byl samozřejmě záměrný, protože dobře věděla, že Iain není jediný, kdo potřebuje podporu. Na jeho straně stáli všichni válečníci.

Graham byl však opuštěný. Judith byla odhodlána nalézt pro něho cestu k ústupu, aniž by ztratil čest nebo důstojnost.

„Věřím, že zkušenost a moudrost vedou mladé a silné,“ řekla staršímu. „Jistě to vidíš i ty, Grahame.“

„Na tvém tvrzení je trocha pravdy,“ připustil.

Judith se nadechla a pak vyhrkla: „Ráda bych promluvila přímo k radě.“

Za ní se ozvalo hlasité souhlasné mručení. Graham se zatvářil, jako by po něm právě žádala, aby si podřízl hrdlo. Vzala mu řeč.

„A co bys chtěla radě starších říct?“ zeptal se Iain. Upírala zrak na Grahama, když odpovídala manželovi. „Začala bych tím, že bych radě řekla, jak nedbá na své povinnosti k nejvýznamnějším členům klanu. Nedbá na ženy a děti. Ano, takhle bych začala.“ Graham musel chvíli počkat, až ženy stojící za Judith jí přestaly jásáním vyjadřovat podporu. „Jak na ně nedbá?“

„Nedovolujete žádné z nás obrátit se k vám o radu,“ odpověděla Judith. „Naše problémy by měly být tak řešeny jako vaše. Měly bychom mít možnost také vyjadřovat své názory týkající se významných rozhodnutí.“

„Judith, každá naše žena je důležitá.“

„Proč tedy nemohou přijít najednání rady?“

Dosud nikdy nikdo Grahama tak neprovokoval. Třel si chvíli bradu a uvažoval, jak odpoví. „Máte-li problém, o kterém si potřebujete popovídat, obraťte se na své manžely,“ řekl konečně. Zdálo se, že je se svou odpovědí velmi spokojen. Dokonce se usmál.

„To je sice všechno hezké,“ namítla Judith. „Manželé a manželky by vždy měli řešit své problémy spolu. Ale co ženy, které manžely nemají? Ke komu se mají obrátit o radu ony?

Cožpak na nich nezáleží? Kdyby si Helen nevěděla rady se synem, měla by mít možnost přijít si pohovořit s tebou nebo s Gelfridem nebo s některým jiným ze starších, ale tato možnost je jí odepřena. Když zemřel její manžel, zůstala zde jako cizí.“

„Já bych jí rád pomohl vyřešit její problémy,“ prohlásil Graham.

Judith se snažila nedat najevo rozhořčení. „Helen nepotřebuje, abys řešil její problémy,“ namítla. „Ani žádná jiná z nás. My jen chceme mít možnost o nich diskutovat, získávat jiné názory na věc… chceme patřit do tohoto klanu, Grahame. Helen má rozumné názory. Dovede si řešit své problémy sama. Už mi rozumíš?“

„Je tu také Dorothy,“ připomněla jí Helen. „Měla by ses zmínit i o ní, když líčíš naše záležitosti.“

„Ano, Dorothy,“ přisvědčila Judith. Helen jí o budoucí matce řekla teprve před nedávnem. „Dorothy se příští měsíc narodí dítě. Její manžel zemřel v boji jen pár týdnů po jejich svatbě. Rada by jí teď měla být rodinou. Neměla by zůstat osamělá. Všem starším by mělo záležet na osudu zdejších žen a dětí.“

Graham si nemohl pomoci, ale její pádné argumenty na něho zapůsobily. Starší nedbali na ženy. „Zanedbávali jsme vás,“ připustil.

Bylo to všechno, co byl ochoten přiznat. Ale stačilo to. Judith se obrátila k Iainovi. Teď byl na řadě on, aby o něčem rozhodl.

„Moje matka je Angličanka, můj otec je Maclean a na tom nemohu nic změnit. Ty jsi zdejší zeman, Iaine, a myslím, že ani na tom se nedá nic změnit.“

Iain se zamračil. „Judith, neusiloval jsem o spojenectví jen proto, že Maclean je tvůj otec. Je sice pravda, že moji muži by se mohli utkat s legií Macleanů a vyšli by z boje jako vítězové. Jsou vycvičeni lépe než kterákoliv jiná vojenská jednotka ve Skotsku. Nicméně,“ dodal s významným pohledem směrem ke Grahamovi,

„Dunbarové ve spojení s Macleany by nás porazili už jen vzhledem k svému počtu. Je mou povinností, jako zemana, chránit každého člena tohoto klanu. Jako pouhý poradce to dělat nemohu. S takovým postavením není spojena žádná pravomoc. Není už pro mne dál přijatelné.“

„Není přijatelné v dnešní podobě,“ upřesnila Judith.

„Takovou podobu mělo vždy,“ opravil ji.

„Změň ji tedy.“

Iain vykročil ke Grahamovi a u něho se zastavil. „Nebudu už jen poradcem. Chci mít pravomoc jednat.“

Uplynula dlouhá chvíle, než si Graham rozvážil Iainův požadavek. Obrátil se, aby viděl, co na to říkají starší, a pak znovu sklouzl pohledem zpátky k Iainovi.

A pořád byl na vahách. „Absolutní moc…“

Judith ho chtěla přerušit, ale rozmyslela si to. S muži je choulostivější jednání než s ženami, pomyslela si. Jejich pýcha jim ztěžuje činit seberozumnější rozhodnutí.

„Musíš být zodpovědný za své činy, synu,“ řekl Graham. Vyhlížel ztrhaně. Judith napadlo, že se rozhodl nepřijmout změnu, a chystala se smířit s nevyhnutelným.

A pak ji napadlo řešení. „Jak úžasný nápad, Grahame!“ vykřikla. Usmála se na starce, kývla hlavou, když se mu na tváři objevil zmatený výraz, a spěchala k Iainovi, aby se postavila po jeho boku. Šťouchla ho loktem a řekla: „Není to vynikající plán, muži?“

Vůbec nevěděl, o čem mluví. „Judith, pokud bude každé mé rozhodnutí zpochybňováno…“

„Snad jednou za rok,“ přerušila ho. „Nebo tvůj plán zahrnuje častější hlasování o projevu důvěry tvému zemanovi?“ zeptala se Grahama.

Grahamovo překvapení bylo zjevné. Nakonec pochopil, co navrhuje. Rychle přikývl. A usmál se. „Ano, jednou za rok bude stačit. V té době budeš skládat účty, jako že je Bůh nade mnou. A můžeš být zavržen, Iaine.“

Nechal prázdnou hrozbu viset ve vzduchu. Všichni věděli, že k tomu nikdy nedojde. Zeman právě získal moc. Každý to tak chápal.

„Bude to solidní rovnováha sil,“ prohlásil Graham velmi přesvědčivým hlasem. „Rada také jednou za měsíc vyslechne petice členů klanu. A samozřejmě i my ti budeme radit, kdykoliv to budeme považovat za vhodné.“

„Bude rada naslouchat peticím všech členů? I žen?“ chtěla vědět Judith.

Graham přikývl. „Zajisté, děvenko,“ přitakal. „Především žen.

Byly nuceny mlčet příliš dlouho. Nastal čas, aby byl slyšen i jejich hlas.“

„Nic není rozhodnuto, dokud nebudou souhlasit ostatní členové rady,“ připomněl Grahamovi Iain.

„Půjdu a zeptám se jich,“ prohlásil starší. „Do hodiny budeš znát výsledek jejich hlasování.“

Uplynula sotva polovina zmíněného času, když starší opět vyšli ven a sdělili svou jednomyslnou podporu Grahamovu návrhu změn.

Ozval se radostný jásot a jeho ozvěna se rozezněla v okolních kopcích. Iaina obklopili jeho příznivci. Plácali ho po ramenou. Přinesli soudek vína, rozlévali je do pohárů a pronášeli přípitky. Starší se neoddělili od ostatních. Procházeli davem a účastnili se všeobecných oslav.

Když byl Iain konečně schopen vyprostit se z davu gratulantů, pokusil se nalézt svoji ženu. Chtěl ji odvést na osamělé místo a v soukromí to s ní oslavit.

Spatřil ji, jak míří k pěšině vedoucí dolů z kopce, a snažil se ji doběhnout. Do cesty mu však vstoupili Vincent a Owen. Oba muži s ním chtěli hovořit o Grahamově důmyslném plánu. Ukázalo se, že jejich hovor je nekonečný, a Iain se s nimi zdržel málem půlhodinu.

V okamžiku, kdy vykročil dolů po pěšině, ho dostihli Ramsey a Brodick.

„Neviděli jste Judith?“

„Je u Frances Catherine a Patricka,“ odpověděl Ramsey.

„Iaine, už se nezlobíš, že jsem odmítl být zemanem místo tebe, že?“

„Ne,“ odpověděl Iain.

„Musíme s tebou něco projednat,“ ozval se Brodick. „Nemělo by to trvat dlouho.“

Z Brodickovy chvilky se stala celá hodina. Iain se s chutí zasmál jejich podivné žádosti. Nakonec však souhlasil. Dokonce jim popřál hodně štěstí.

Než se Iain dostal k domku svého bratra, Judith tam už nebyla. Frances-Catherine a obě holčičky tvrdě spaly a Patrick vypadal, jako by i on naléhavě potřeboval spánek. Zíval, když ukazoval,

kudy Judith odešla.

Iain ji nalezl o chvíli později v lesíku nedaleko mělkého potoka.

Vyhlížela uvolněně. Vyzula si střevíce a seděla na zemi zády opřená o strom. Oči měla zavřené a ruce poklidně složené v klíně. Iain se posadil vedle ní. „Opustila jsi oslavy kvůli pití?“ Neotevřela oči. Ale usmála se. „Ne. Jen jsem chtěla strávit chvilku s Frances Catherine a pak najít tiché místo, kde bych mohla odpočívat… a přemýšlet. Tady je nesmírně těžké nalézt kousek soukromí, že?“

„Ano, je,“ souhlasil se smíchem. „Ale trvala jsi na tom, že zůstaneš zde.“

„Ano, trvala,“ souhlasila. „Ovšem nedostatek soukromí člověku přece jen chybí.“

„Mohla bys jít do kaple, kdybys chtěla být sama.“

V tom okamžiku otevřela oči. „Iaine, ale my zde kapli nemáme,“ připomněla mu.

„Ale budeme mít,“ vysvětloval jí. „Nejpozději do příštího léta. Bude hotova v den prvního výročí naší svatby.“

„Proč?“

„Abychom mohli pozvat pořádnou hromadu lidí a oslavit náš svazek,“ vysvětloval. Usmál se, když viděl, jak ji jeho slova vyděsila, a jemně ji odtáhl od stromu. Svezl se na její místo, a jakmile seděl, přitáhl si ji na klín. Sklonil se a políbil ji na čelo. „S květinami, Judith,“ řekl jí sevřeným šepotem. „Bude jich plná kaple. Slibuji.“

Rozzářila se úsměvem. „Provdala jsem se za velmi pozorného muže. Nepotřebuji květiny, Iaine. Mám všechno, co jsem kdy chtěla.“

„Stejně tam budou květiny,“ zamručel potěšen jejími vroucími slovy.

„Proč jsi odešel z oslav?“ zeptala se.

„Chtěl jsem být s tebou sám.“

„Proč?“

Vzal její tvář do dlaní a naklonil se k ní. Jejich ústa se spojila ve sladkém, něžném polibku prodchnutém láskou.

Pak se pomalu odtáhl. Judith vzdechla a klesla mu do náruče.

Nemyslela, že kdy v životě pocítí takovou spokojenost, takové blaho.

Uplynula dlouhá chvíle mlčení. „Iaine?“

„Ano, lásko?“

„Co uděláme s mým otcem?“

„Asi se s ním smíříme.“

Pokračovali v hovoru o její rodině. Judith si uvědomila, že

touží znovu vidět otce a také svého bratra, a Iain slíbil, že ji vezme druhého dne odpoledne na panství Macleanů.

Hovor se stočil na denní události. Byla to rozvláčná debata. Judith měla zavřené oči a sotva věnovala pozornost tomu, co Iain říká, dokud se nezmínil, že Brodick a Ramsey odjeli na lov.

V jeho hlase zaslechla veselý tón. Vzbudilo to její zvědavost.

„Co je na tom tak veselého?“ zeptala se.

„Jedou na lov do Anglie,“ odpověděl se smíchem.

„Proč?“ zeptala se zcela zmatena.

„Tady u nás nemohli najít to, co potřebují. Řídí se mým příkladem.“

„Iaine, o čem to mluvíš? Co vlastně chtějí lovit?“

„Nevěsty.“

Vypukla v smích. Myslela, že její manžel žertuje. Znovu se k němu přivinula a uvažovala o jeho podivném smyslu pro humor. Iain se neobtěžoval s bližším vysvětlováním. Judith sama přijde na to, že říkal pravdu, až se Ramsey a Brodick vrátí s manželkami.

Objal svou nejmilejší ženu a zavřel oči.

Vítr nesl přes potok vůni léta a osvěžoval šťastnou dvojici. Judith se přitiskla ještě blíž k manželovi a přemýšlela o zázraku, kterým ji obdařil Bůh. Měla teď skutečnou rodinu. Byla milována, dostávalo se jí péče i úcty.

Konečně našla domov.