Julie Garwood

Zemani z vysočiny 02. Králova milenka

Anglie za vlády krále Richarda I.

Zlé věci se vždycky stávají v noci.

Gillianina matka zemřela za temné noci, když se snažila přivést na svět nový život. Krátce potom nenapadlo mladou hloupou komornou, která chtěla být první, kdo smutnou novinu oznámí, nic jiného než vzbudit obě malé holčičky a říct jim, že jejich matka je mrtvá. O dva dny později, opět v noci, je služebnictvo probudilo znovu, tentokrát aby se dověděly, že za matkou odešel i jejich malý bratříček Ranulf pojmenovaný po otci. Ještě ho ani nestačily poznat. Ranulf přišel na svět o plné dva měsíce dříve, než měl, a jeho křehké tělíčko bez matčina tepla nevydrželo.

Gillian se tmy bála. Čekala, až komorná odejde, pak sklouzla po bříšku z postele na kamennou podlahu a bosá vyběhla na chodbu. Byla to tajná chodba. Vedla k sestřině ložnici, ale také k příkrým schodům ústícím do bludiště podzemních tunelů pod kuchyněmi. Gillian se protáhla úzkou mezírkou za zády truhly, kterou jejich otec postavil před úzké tajné dveře, aby svým dcerám zabránil chodit jimi sem a tam, jak je napadne. Pořád jim říkal, že je to tajný východ z hradu a slouží jen pro případ nebezpečí. V

žádném případě není určen pro dětské hry. Vždyť o tajných východech z jejich tří ložnic nevěděli ani jeho věrní sluhové a baron byl rozhodnutý udržet je v tajnosti i nadále. Kromě toho měl velký strach, že by některá z jeho dcer mohla na schodech spadnout a zlomit si vaz. Často oběma děvčátkům hrozil trestem, jestli je v tajné chodbě přistihne. Je to nebezpečné místo a nemáte tam co dělat, říkával.

V tu hroznou noc, kdy se Gillian dověděla o matčině smrti, se však o otcovy zákazy nestarala. Byla vyděšená, a v takovou chvíli vždycky běžela za starší sestrou Christen pro útěchu. Maličko pootevřela dveře její ložnice, zavolala a čekala, až Christen přijde. Za chvíli ucítila, že jí sestra sevřela ruku a vtáhla ji dovnitř. Potom si děvčátka vlezla do postele, schoulila se pod těžkou houní a plakala, zatímco venku na chodbách se ozývaly otcovy výkřiky. Znovu a znovu volal zmučeným hlasem svou mrtvou ženu. Do jejich domova plného pohody vstoupila smrt a naplnila ho nezměrným žalem.

Osud jim však nedopřál, aby se z rány vzpamatovali. Jako by zlí noční běsi usoudili, že jejich utrpení ještě není dost – opět to bylo uprostřed noci – vtrhly do domu hordy ozbrojenců a Gillianinu rodinu zničily.

Gillian si pamatovala jen to, že když ji otec vzbudil, držel v náruči Christen. Za ním stáli jeho věrní vojáci William – to byl Gillianin oblíbenec, nosil jí totiž různé pamlsky, aby o tom otec nevěděl – Lawrence, Tom a Spencer. Všichni se tvářili chmurně, jako by se něco stalo. Gillian se posadila a rozespale si protírala oči. Baron Ranulf podal Christen Lawrencovi, odložil svícen na truhlu a posadil se na kraj postele. Rozechvělou rukou odhrnul Gillian vlasy z očí.

Vypadal moc smutně a Gillian si myslela, že ví proč.

„Maminka zase umřela?“ zeptala se znepokojeně.

„Pro lásku boží… ne, Gillian,“ řekl utrápeným hlasem.

„Tak se vrátí domů?“

„Ale moje malé děťátko, vždyť jsem ti to přece mockrát vysvětloval. Maminka se už domů nikdy nevrátí. Když někdo zemře, odejde navždycky. Maminka je teď v nebi. Snaž se to už jednou pochopit.“

„Ano, tatínku,“ zašeptala.

Vtom se odněkud zdola ozvaly výkřiky. Teprve teď si Gillian všimla, že otec má na sobě kroužkové brnění.

„Ty teď půjdeš do bitvy, tatínku?“

„Ano,“ odpověděl. „Ale nejdříve musím dostat tebe a tvou sestru do bezpečí.“

Sáhl po oblečení, které služebná Liese připravila pro Gillian na zítřejší den, a rychle dceru oblékl. William přiskočil, poklekl najedno koleno a natáhl jí boty.

Nevěděla, co si o tom má myslet, protože otec ji ještě nikdy neoblékal. „Ale tatínku, nejdřív si přece musím svléknout noční košili a potom se obléknout. A Liese mi musí rozčesat vlasy.“

„Dnes se s vlasy nemůžeme zdržovat, holčičko.“

„Tatínku, je venku tma?“ zeptala se, když jí přetahoval přes hlavu košilku.

„Ano, je tam tma, Gillian.“

„A to opravdu musím jít ven, když je tam tma?“ Poznal, že má strach, a snažil se ji uklidnit.

„Nepůjdeš ven sama, holčičko, a na cestu ti budou svítit pochodněmi.“

„Ty s námi taky půjdeš?“

„Nepůjde, Gillian,“ odpověděla Christen za něho. „Tatínek tu přece musí zůstat a bojovat proti nepřátelům, pro lásku boží,“ řekla, jak to slýchávala od otce. „Že, tatínku?“

Lawrence dal Christen znamení, ať mlčí. „Nechceme, aby každý věděl, že vás odvádíme pryč,“ vysvětlil jí šeptem. „Dokážeš už být konečně tiše?“

Christen horlivě přikývla. „Dokážu,“ zašeptala. „Když je třeba, dokážu být moc tiše, a když…“

Lawrence jí zacpal ústa. „Pst, už dost, zlatovlásko.“

William vzal Gillian do náruče, vyšel s ní ven a nesl ji tmavou chodbou k baronově ložnici. Před nimi šli Spencer a Tom. Plaménky rozsvícených svícnů kouzlily na kamenných stěnách hrozivé temné obry. V tichu bylo slyšet pouze cvakání okovaných mužských bot. Gillian se začala opravdu bát. Objala vojáka kolem krku a schovala si hlavu pod jeho bradu.

„Já se jich bojím,“ zašeptala a ukázala na zeď.

„Čeho? Stínů? Ty ti nic neudělají,“ uklidňoval ji.

„Já chci maminku, Williame.“

„Já vím, medvídku, já vím.“

Vždycky ji rozesmálo, když jí William řekl medvídku. Najednou se už nebála. Viděla, že je otec předběhl a vede je do své ložnice. Chtěla na něho zavolat, ale William si přiložil prst ke rtům a připomenul jí, že musí být tiše.

Jakmile se ocitli v ložnici, Tom a Spencer odsunuli od zdi truhlu, aby mohli otevřít tajné dveře. Rezavé závěsy zlověstně zaskřípaly.

Lawrence a William postavili obě děvčátka na zem a zapálili pochodně. V okamžiku, kdy se otočili zády, vrhly se Christen a Gillian k otci. Právě klečel u jiné truhly u nohou postele a skláněl se nad ní. Děvčátka si stoupla na špičky a snažila se do truhly nakouknout.

„Co tam hledáš, tatínku?“ zeptala se Christen.

„Tady to,“ odpověděl a vytáhl nádhernou skříňku vykládanou drahokamy.

„Ta je krásná. A jak se třpytí,“ zašeptala Christen. „Můžeš mi ji dát?“

„A mně taky?“ ozvala se vzápětí Gillian.

„Ne, to nejde,“ řekl. „Tahle skříňka patří princi Janovi a já chci, aby ji dostal zpátky.“

Ještě vkleče se obrátil ke Christen, přitáhl si ji k sobě a pevně stiskl.

„To bolí,“ snažila se mu vykroutit.

„Promiň, holčičko,“ řekl a pustil ji. „Chtěl jsem jen, abys dávala dobrý pozor, co ti teď řeknu. Dokážeš to, Christen?“

„To víš, že dokážu, tatínku.“

„Tak dobře. Chci, abys skříňku vzala s sebou, až odtud půjdete. Lawrence vás bude chránit a zavede tě do bezpečí daleko odtud. Pomůže ti tuto nešťastnou klenotnici ukrýt do doby, než nastane čas, abys ji mohla předat princi Janovi. Ale nikomu o ní nesmíš říct, Christen. Slib mi to.“

Gillian, která stála na druhé straně, otce oběhla a postavila se vedle Christen. „A mně o ní může říct, tatínku?“

Nevšímal si jí a čekal, až mu Christen odpoví.

„Nikomu o ní neřeknu,“ slíbila.

„Já o ní taky nikomu neřeknu.“ Gillian horlivě kývala hlavou, aby otec viděl, že to myslí vážně.

Ten si však své mladší dcerky stále nevšímal. Záleželo mu jen na tom, aby Christen pochopila, jak je důležité, co jí právě říká.

„Nikdo se nesmí dovědět, že skříňku máš, holčičko. A teď se dívej, co udělám,“ přikázal jí. „Zavinu ji tady do té tuniky.“

„Aby ji nikdo neviděl?“ zeptala se Christen.

„Správně. Aby ji nikdo neviděl.“

„Ale já jsem ji už viděla, tatínku,“ ozvala se znovu Gillian.

„Já vím, holčičko.“ Zvedl hlavu a pohlédl na Lawrence. „Je ještě moc malá… Chci od ní moc. Milosrdný bože, jak jen mám nechat své děti odejít…“

Lawrence postoupil o krok dopředu. „Budu Christen chránit svým životem a postarám se, aby skříňku nikdo neuviděl.“

Hned po něm vystoupil i William, aby pána ujistil o své věrnosti. „Nikdo lady Gillian nezkřiví vlas na hlavě. Máš mé slovo, barone Ranulfe. Ručím ti za ni svým životem.“

Když baron slyšel, s jakou opravdovostí své přísahy vyslovili, trochu se uklidnil. Přikývl oběma vojákům na znamení, že jim důvěřuje.

Gillian se dotkla otcovy paže – nechtěla se nechat přehlížet. Jakmile baron zavinul skříňku do jedné ze svých tunik a podal ji Christen, sepjala Gillian ruce; čekala, že také dostane nějaký dárek, když ho dostala sestra. I když byla Christen prvorozená a o tři roky starší než Gillian, baron nedával nikdy přednost jedné dceři před druhou.

Třebaže to bylo pro Gillian těžké, snažila se být trpělivá. Dívala se, jak si otec opět přitáhl Christen k sobě, políbil ji na čelo a pevněji objal. „Nezapomeň na mě, holčičko,“ zašeptal.

„Nezapomeň na svého tatínka.“

Pak se obrátil ke Gillian. Vrhla se mu do náruče a dala mu pusu na tvář.

„Tatínku, a mně nedáš žádnou krásnou skříňku?“

„Ne, moje drahá. Teď půjdeš s Williamem. Musíš se ho držet za ruku…“

„Ale tatínku, já bych chtěla taky nést skříňku. Nemáš pro mě nějakou?“

„Ta skříňka není dárek, Gillian.“

„Ale tatínku…“

„Holčičko moje drahá,“ řekl staženým hlasem a přitiskl si ji na chladné kroužkové brnění. Musel rychle zamrkat, aby potlačil slzy. „Bůh tě opatruj.“

„Vždyť mě rozmačkáš. A nemohly bychom tu skříňku nést střídavě? Prosím, tatínku.“

Vtom dovnitř vrazil baronův hlavní správce Ector. Christen se lekla a skřínku upustila na zem. Drahocenná klenotnice se vykutálela z tuniky a zarachotila na kamenné podlaze. Ve světle hořících pochodní zazářily rubíny, safíry a smaragdy jako hvězdy právě spadlé z nebe.

Ector se zarazil. Zdálo se, že se oslnivé krásy na zemi před sebou lekl.

„Co se děje, Ectore?“ zeptal se baron.

Správce dychtil předat svému pánu vzkaz od velitele baronova vojska Bryanta a vypadalo to, že ani nevnímá, co má v rukou, když skříňku zvedl a podal ji Lawrencovi. Viděl jen svého pána.

„Milorde, Bryant mě poslal, abych ti řekl, že Alfordovi vojáci prolomili vnitřní opevnění.“

„Viděl někdo barona Alforda, nebo se před námi dál skrývá?“ vyhrkl William.

Ector na něho pohlédl. „To nevím,“ odpověděl a znovu se obrátil k baronovi. „A ještě ti mám od Bryanta vyřídit, že po tobě tvoji muži volají, milorde.“

„Ano, hned za nimi přijdu,“ řekl baron a vstal. Pokynul Ectorovi, že může odejít, a následoval ho ke dveřím. Tam se však zastavil a naposledy pohlédl na své dvě krásné dcerky. Christen se zlatými kadeřemi a tvářemi jako andělíček i malá Gillian, která měla po matce jasně zelené oči a bledou pleť, vypadaly, že se každým okamžikem rozpláčí.

„Běžte a Bůh vás opatruj,“ řekl baron staženým hlasem.

Otočil se a vyšel ven. Vojáci se vrhli k tajnému východu. Tom šel vpředu, aby odemkl dveře na konci podzemní chodby a

přesvědčil se, že do ní ještě nevnikl nepřítel. Lawrence držel za ruku Christen a s planoucí pochodní ji vedl chodbou. Hned za ním následoval William s Gillian. Nakonec prošel tajným východem Spencer, a než za sebou zavřel, přisunul ke dveřím truhlu.

Gillian se naklonila ke Christen. „Tatínek mi neřekl, že má v ložnici tajný východ,“ zašeptala.

„Ani mně to neřekl,“ odpověděla jí sestra šeptem. „Asi zapomněl.“

Gillian zatahala Williama za ruku. „Já a Christen máme taky v ložnici tajné dveře, ale nikdo se to nesmí dovědět, protože jsou tajné. Tatínek řekl, že nám naplácá na zadek, když to někomu povíme. Věděl jsi to, že máme tajné dveře, Williame?“ Voják neodpověděl. Gillian se však nedala odradit. „Víš, kam naše chodba vede? Tatínek říkal, že když vyjdeme ven, uvidíme ryby v jeho rybníce. Tam teď jdeme?“

„Ne,“ odpověděl William. „Podzemní chodbou se dostaneme pod vinný sklep. Ale teď už mlč. Za chvíli přijdeme ke schodům, tam už ani slovo.“

Gillian znepokojeně pokukovala po stínech. Poskakovaly a míhaly se na zdi a celou dobu šly s nimi. Přitiskla se těsněji k Williamovi, ale pak zaměřila pozornost na svou sestru. Christen si tiskla šperkovnici k hrudi, ale tunika, do níž byla skříňka zavinutá, jí visela přes loket a Gillian neodolala, aby po ní nesáhla.

„Tatínek říkal, že se máme střídat.“

Christen sebou trhla. „To vůbec neříkal,“ vykřikla. Otočila se k Lawrencovi, aby se sestra ke skříňce nedostala. „Lawrenci, že Gillian lže? Tatínek dal skříňku mně a řekl, že ji mám nést já, ne ona.“

Gillian se nechtěla vzdát. „Ale já ji chci taky chvíli nést,“ řekla a znovu se pokusila chytit tuniku. Vtom však měla pocit, že za sebou cosi zaslechla. Otočila se. Neviděla nic než černou tmu, ale byla si jistá, že v ní někde číhají tajemné nestvůry a chtějí se na ni

vrhnout. Možná je tam někde i ohnivý drak. Zapomněla na skříňku a ještě těsněji se přitiskla k vojákovi.

„Bojím se, Williame,“ zakňourala. „Vezmi mě.“

Ve chvíli, kdy se voják sehnul, aby ji volnou rukou zvedl, se na ni jeden ze stínů na stěně vrhl. Gillian vykřikla hrůzou, zakopla a v pádu hmátla po Christen.

„Ne, je moje,“ zaječela sestra a prudce uhnula, takže Gillian strhla Williama s sebou a oba vrazili zezadu do Lawrence. Schody byly mokré a kluzké, protože na ně z kamenných stěn kapala sražená vlhkost. Lawrence neudržel rovnováhu a uklouzl. Oba vojáci vykřikli a spolu s dívkami se zřítili do černé tmy. Pochodně, které jim vypadly z rukou, poskakovaly dolů jako dvě ohnivé koule sršící jiskrami.

William se zoufale snažil chránit Gillian svým tělem, aby si neublížila, přesto děvčátko při dopadu narazilo bradou na kámen.

V první chvíli se rozhostilo ticho. Gillian omráčená pádem se pomalu posadila a vyjeveně se rozhlédla. Když si však sáhla na bradu a ucítila na rukou krev, dala se do křiku. Její sestra ležela na zemi obličejem dolů a nehýbala se.

„Christen, pomoz mi,“ vzlykala Gillian. „Vstaň. Chci pryč.

Vstaň, Christen!“

To už se z pádu vzpamatoval i William. Vstal, vzal dívku do náruče a rozběhl se s ní chodbou. „Pst, malá. Tiše, tiše, prozradíš nás,“ šeptal jí neustále do ucha.

Za nimi dusal Lawrence s Christen. Té stékala z rány na čele tenká stružka krve a táhla se přes celý obličej.

„Lawrenci, vemte s Tomem Christen k potoku a počkejte tam na nás,“ vykřikl šeptem William.

„Co chceš dělat? Nerozdělujme se, to se mi nelíbí,“ namítal Lawrence trochu hlasitěji, aby ho bylo slyšet přes Gillianin křik.

„Má rozseknutou bradu. Krvácí. Musí se to sešít,“ sykl přes rameno William. „Běžte a udělejte, co jsem řekl. Doženeme vás. Bůh vás provázej,“ dodal, když vyrazil do tmy.

„Christen!“ vykřikla Gillian. „Christen, chci s tebou.

Neopouštěj mě.“

Když se přiblížili ke dveřím, William jí přikryl dlaní ústa a znovu ji prosil, aby byla tiše. Se Spencerem ji donesl ke koželuhovu domku na okraji vnějšího opevnění. Měli v úmyslu požádat koželuhovu ženu Maud, aby dívence zranění zašila. William věděl, že rána na bradě je veliká a otevřená a že by Gillian mohla ztratit hodně krve.

Když Maud ránu zašívala, museli Gillian oba vojáci držet. Boj zuřil nebezpečně blízko a vřava, která do domku doléhala, byla tak silná, že na sebe museli křičet, aby se slyšeli.

„Rychle, pospěš si,“ pobízel William Maud. „Musíme pryč. Za chvíli už může být pozdě.“ Znovu se vrátil ven, aby obhlídl situaci.

Maud utáhla poslední steh a ránu ve spěchu obvázala.

Hned nato vzal Spencer Gillian do náruče a vyběhl za Williamem. Několik doškových střech už bylo v plamenech a vzduchem létaly další zápalné šípy z nepřátelské strany. Oba vojáci běželi v záři ohňů k úpatí kopce, kde na ně čekali připravení koně.

Byli asi v půli svahu, když se na vrcholu vyrojila horda nepřátel a další Alfordovi vojáci jim odřízli ústup dole. Williamovi i Spencerovi bylo jasné, že nemohou uniknout. Oba stateční vojáci však byli odhodláni dodržet svůj slib a do posledního dechu Gillian bránit. Postavili ji na zem mezi sebe, aby ji chránili alespoň nohama, obrátili se k sobě zády a s bojovým rykem tasili meče. Boj byl krátký. Oba věrní a stateční muži zemřeli se ctí při obraně nevinného dítěte.

Jeden z Alfordových velitelů však dívku poznal a dovezl ji zpět do hradu. Když ji přivedl do velké síně, uviděla Gillian její komorná Liese. Neohroženě vstala z hloučku vyděšeného služebnictva v rohu místnosti, kam je dobyvatelé nahnali, a prosila

vojáka, aby se mohla o malé děvčátko postarat. Naštěstí byl velitel, který Gillian přivedl, rád, že se může děvčátka zbavit, a dovolil jí to. Poručil Liese, aby Gillian odvedla nahoru, a rychle se vrátil do boje.

Malá Gillian byla vším, co se kolem ní dělo, otupělá a chovala se apaticky. Liese ji vzala do náruče a spěchala s ní po schodech k dětskému pokoji, aby ji uchránila od bitevní vřavy a masakru, o němž věděla, že co nevidět nastane. Když však sáhla na závoru, zmocnila se jí panika: dveře byly zamknuté. Nevěděla, co si počít, a začala tiše plakat. Vtom se ozvala rána následovaná divokým rykem. Liese se otočila a téměř se jí zastavilo srdce. Těžké dubové dveře hlavního vchodu do velké síně se rozletěly a dovnitř vtrhli vojáci se zkrvavenými válečnými sekyrami a meči. Posedlí náhlou neomezenou mocí obrátili zbraně proti slabým a bezbranným. Muži a ženy zvedali ruce v zoufalé snaze odrazit rány ostrých mečů nepřátel. Byl to strašlivý, nesmyslný masakr. Zhrozená Liese klesla na kolena, zavřela oči a zacpala si uši, aby nic neviděla a neslyšela srdceryvné prosby svých přátel o milost.

Gillian stála apaticky vedle ní, když však vojáci přivlekli dovnitř jejího otce, rozběhla se k zábradlí. „Tatínku!“ vykřikla. Uviděla, že proti jejímu otci napřahuje meč voják v zlaté přilbě.

„Tatínku!“ vykřikla znovu.

To byla poslední slova, která od ní kdo slyšel. Děsivá scéna zbavila Gillian řeči a vrhla malé děvčátko do světa mlčení.

O dva týdny později přijel převzít správu dobytého panství mladý baron Alford Ryšavý z Lockmieru. Krátce po příjezdu si Alford nechal předvést malou Gillian, aby rozhodl, co s ní. Děvčátko neřeklo jediné slovo, přesto mu dalo jasně poznat, co cítí a co má ve svém srdci.

Do velké síně ji přivedla Liese a tam s ní předstoupila před netvora, který zabil jejího otce. Alford, ještě spíš mladík než muž, byl zlý člověk posedlý démonem moci a Liese to okamžitě poznala. Věděla, že tento zloduch je může mávnutím ruky nebo pouhým lusknutím prstů obě poslat na smrt.

Už ve vchodu do velké síně se Gillian Liese vytrhla a šla dál sama. Došla až ke stolu, za nímž Alford se svými druhy hodoval, a zůstala stát s pažemi ochable svěšenými podél těla. Prázdným pohledem hleděla na barona. V její tváři nebylo nic, ani náznak něčeho, co by prozrazovalo její pocity.

Baron držel v jedné ruce stehno pečeného bažanta a v druhé kus chleba. Po ryšavém strništi na bradě mu stékala mastnota. Dlouho ignoroval dítě stojící před ním a věnoval se pouze své nenasytnosti. Konečně odhodil ohlodanou kost a pohlédl na Gillian.

„Kolik je ti let?“ zeptal se. Chvíli čekal, ale když se nedočkal odpovědi, promluvil znovu. „Na něco jsem se tě ptal,“ řekl temným hlasem, z něhož se dalo poznat, že se snaží potlačit hněv.

„Nemůže mít víc než čtyři roky,“ ozval se jeden z jeho kumpánů.

„Vsadím se, že už měla pět,“ mínil druhý. „Je sice malá, ale klidněji může být i šest.“

Alford zvedl ruku a zjednal si ticho. Stále upíral temný pohled na Gillian. „Nekladu ti žádnou složitou otázku. Odpověz mi a pak mi řekni, co myslíš, že bych s tebou měl udělat. Zpovědník mého otce tvrdí, že nemluvíš, protože tě posedl ďábel. Dokonce žádal, aby ho z tebe mohl vyhnat pomocí velmi… nepříjemných metod. Mám ti říct, co s tebou chce udělat?“ zeptal se. „Ale ne, soudím, že to nechceš slyšet,“ dodal se samolibým úsměvem. „Samozřejmě by se to neobešlo bez mučení, protože to je jediný způsob, jak vyhnat ďábla z těla. Alespoň tak mi to řekli. Líbilo by se ti být dlouhé hodiny připoutaná k lavici, zatímco by se tě vyptával můj zpovědník? Mohu poručit, aby se tak stalo. Mám tu moc. Odpověz mi tedy a říkám ti, že nemám trpělivost čekat dlouho. Pověz, kolik je ti let?“ Vztekle se na ni zašklebil.

Gillian mu odpověděla mlčením. Ledově chladným mlčením.

Alford si uvědomil, že hrozbami s ní nic nezmůže. Chvíli uvažoval, zda dívka není příliš prostoduchá, aby jeho otázku

pochopila. Konec konců byla dcerou svého otce, který byl tak naivní a pošetilý, že považoval Alforda ze svého přítele.

„Třeba neodpovídá proto, že neví, kolik je jí let,“ ozval se znovu jeden z Alfordových přátel. „Zeptej si jí rovnou na to, co nás zajímá nejvíc – kde je šperkovnice.“

Alford přikývl. „Poslyš, Gillian,“ začal tónem kyselým jako ocet, „tvůj otec ukradl princi Janovi velmi vzácnou skříňku a já ji chci princi vrátit. Jestliže jsi ji viděla, určitě si na ni budeš pamatovat. Byla vykládaná drahými kameny,“ dodal. „Řekni, viděla jsi ji, nebo viděla ji tvoje sestra? Odpověz mi!“ Hlas se mu chvěl potlačovaným hněvem. „Viděla jsi otce, jak skříňku ukrývá? Viděla jsi ji?“

Hleděla na něho stále stejně a v jejím výrazu se neobjevil sebemenší náznak toho, že slyšela byť jen jediné jeho slovo. Mladý baron si povzdechl, ale pak se rozhodl, že bude trpělivý, a dál na ni hleděl.

Náhle se výraz v dětských očích změnil a zableskla v nich nenávist. Zazářila tak jasně, že se Alfordovi zježily vlasy a na rukou mu naskočila husí kůže. Připadalo mu až nelidské, aby dítě v jejím věku bylo schopné dát najevo tak sžíravý pocit nepřátelství.

Uvědomil si, že na okamžik pocítil strach. Rozzuřený svou podivnou reakcí na chování tak malé holčičky, se Alford opět uchýlil ke krutosti. „Nevypadáš jako pěkné a zdravé dítě. Máš bledou pleť a nehezkou barvu vlasů. Tvoje sestra byla jistě hezčí, že je to tak? Pověz, Gillian, žárlila jsi kvůli tomu na ni? Proto jsi ji strčila, aby spadla ze schodů? Žena, která ti zašívala ránu na bradě, mi řekla, že se to stalo, když jsi šla s Christen ze schodů. Jistě víš, že tvoje sestra je mrtvá. Zemřela tvou vinou.“ Naklonil se dopředu a namířil jí dlouhým kostnatým prstem do tváře. „I kdyby byl tvůj život krátký, poneseš s sebou až do konce hrozný hřích. Mimochodem, rozhodl jsem se poslat tě na druhý konec země,“ dodal ledabyle. „Do studené severní Anglie, kde budeš žít s barbarskými pohany, dokud tě nebudu potřebovat a nepovolám tě zpátky. A teď mi jdi z očí. Naskakuje mi z tebe husí kůže.“

V tu chvíli vystoupila dopředu Liese celá rozechvělá strachem.

„Milorde, mohu to dítě na sever doprovázet a starat se o ně?“

Alford pohlédl na komornou, která se dosud krčila vedle dveří, a při pohledu na její zjizvenou tvář se otřásl ošklivostí. „Jedna čarodějnice se stará o druhou,“ zvolal posměšně. „Je mi jedno, jestli s ní půjdeš, nebo zůstaneš tady. Dělej, co uznáš za vhodné, ale teď už ji odsud odveď. Už nejsem ochoten snášet její odporný pohled.“

Dobře slyšel, jak se jeho hlas chvěje, a to ho rozzuřilo ještě víc. Chytil těžkou dřevěnou mísu a mrštil jí po dítěti. Mísa proletěla těsně nad Gillianinou hlavou a skončila v rohu místnosti. Gillian se ani nepohnula, dokonce ani nemrkla. Pořád stála na místě a upírala na barona zelené oči, které se leskly nenávistí.

Alfordovi přeběhl mráz po zádech. Copak se mu ta prokletá holka dívá až do duše?

„Pryč s ní!“ vykřikl. „Ať mi okamžitě táhne z očí.“ Liese se vrhla ke Gillian a rychleji ze síně odvedla.

Jakmile byly bezpečně venku, přivinula si dívenku na hruď a zašeptala: „Už to máš za sebou, děťátko. Brzy budeme z toho prokletého místa pryč a zapomeneme na ně. Už nebudeš mít pořád před očima smrt svého otce a já se zase nebudu muset dívat, co zbylo z mého muže. Začneme nový život, a dá-li bůh, najdeme klid a možná i radost.“

Liese byla rozhodnutá odjet co nejdřív, než se baron Alford rozmyslí a změní své záměry. Velmi se jí ulevilo, že bude moct Dunhanshire opustit, protože to zároveň znamenalo, že se může zbavit Ectora. Její manžel přišel při útoku na hrad o rozum a byl nyní natolik zmatený, že s nimi v žádném případě odjet nemohl. Při pohledu na masakr téměř všech vojáků bránících hrad, na vraždy bezbranných lidí a také pod dojmem toho, že sám jen se štěstím vyvázl životem, se Ector pomátl, utekl do hor nad Dunhanshirem a tam potom celé dny běhal s tornou naplněnou hlínou a kamením. Později, když ho chytili, tvrdil, že je to jeho poklad. Nyní spal v

koutě ve stáji, kde ho nechali, aby nikoho neobtěžoval výkřiky, s nimiž se budil ze svých děsivých snů. Měl skelný pohled, který upíral kamsi do dálky, a neustále si pro sebe mumlal, že z něho bude boháč jako sám král Richard, nebo zase vykřikoval oplzlosti. I dobyvatelé a jejich vůdce Alford, který se jménem nepřítomného krále prohlásil na Dunhanshiru pánem, se Ectorovi zdaleka vyhýbali, aby je neuhranul. Lidé dokonce viděli, že někteří mladší vojáci klekali na zem a křižovali se, když kolem nich Ector přešel. Věřili, že jedině svaté znamení může zabránit, aby se od něho nenakazili šílenstvím. Nikdo se ho neodvažoval zabít, protože všichni byli přesvědčeni, že by na ně přeskočil ďábel, který ovládá Ectorovu mysl.

Liese cítila, že jí sám bůh seslal možnost, jak se vyvázat z manželského slibu, který dala Ectorovi. Za sedm let, co spolu žili jako manželé, k ní její manžel neprojevil sebemenší cit a neřekl jí jediné laskavé slovo. Ector věřil, že je jeho svatou povinností udržovat manželku v poslušnosti a pokoře a že pouze tak pro ni zajistí místo na nebesích. Proto se své povinnosti věnoval důsledně a s pocitem, že dělá dobrou věc. Ector byl tvrdý, bezcitný muž, kterého v mládí jeho příliš staří rodiče rozmazlovali. Domníval se, že může mít všechno, co se mu zachce. Věřil, že je předurčen k pohodlnému životu bez práce, a každou jeho myšlenku ovládala lakota a chamtivost. Jen tři měsíce před smrtí ho baron Ranulf jmenoval do vytouženého úřadu hlavního správce panství. Důvodem bylo právě to, že se Ector vyznal v počtech a vůbec v penězích. Od této chvíle měl v rukou veškeré peníze vybrané od pachtýřů a dobře věděl, jakou má pro barona cenu. Nyní však jeho srdce zcela ovládl démon hrabivosti a vnukl mu myšlenku hořkou jako žluč, že není odměňován tak, jak by si podle svého přesvědčení zasloužil.

Ector byl navíc velký zbabělec. Liese byla svědkem, jak během útoku Alfordových vojáků na hrad chytil její nejmilejší přítelkyni kuchařku Gertu a držel ji před sebou jako štít proti létajícím šípům. Když potom jeden z nich Gertu zabil, lehl si na zem, přitáhl na sebe její tělo a předstíral, že je mrtvý.

Pro Liese to byla nevýslovná hanba a od té doby nedokázala na svého manžela pohlédnout jinak než s nenávistí. Věděla, že se vystavuje nebezpečí, že i ona ztratí duši – vždyť opovrhovat božím tvorem tak, jako ona opovrhovala Ectorem, bylo bezpochyby hříšné. Proto děkovala Bohu, že jí dal příležitost se zachránit.

V obavě, aby Ectora nenapadlo jet za nimi, v den odjezdu zašla s Gillian za Ectorem rozloučit se. Pevně sevřela dívce ruku a zamířila s ní do stáje, kde měl nyní její manžel svůj domov.

Hned, jak vešly, uviděla Liese na hřebu v rohu viset jeho tornu potřísněnou hnojem a krví a ohrnula nos odporem. Páchla stejně hrozně jako muž, který přecházel před nimi sem a tam.

Jakmile na něho zavolala, Ector se vrhl ke své torně, strhl ji a schoval za zády. Pak se ostražitě přikrčil, téměř klesl na kolena, a těkal pohledem, jako by hledal toho, kdo mu chce jeho bohatství vzít.

„Blázne,“ řekla Liese. „Nikdo ti tvou odpornou tornu nevezme. Přišla jsem, abych ti řekla, že odjíždím s lady Gillian z Dunhanshiru a už tě chválabohu nikdy neuvidím. Slyšel jsi, co jsem ti řekla? Nechci, abys za námi šel. Rozumíš mi?“

Ector se zachichotal. Gillian se přitiskla k Liese a chytila se její sukně. Komorná ji hned začala uklidňovat. „Neboj se ho. Nedovolila bych, aby ti něco udělal,“ zašeptala a znovu se s odporem obrátila ke svému manželovi.

„Myslím to vážně, Ectore. Neodvažuj se za námi vydat. Už tě nikdy nechci vidět. Pro mě jsi navždy mrtvý a pohřbený.“

Zdálo se, že ji vůbec neposlouchá. „Teď už brzy dostanu svou odměnu… Celé jmění… Královské jmění. Všechno bude jen moje,“ blábolil a funěl přitom, jako by ho někdo honil. „Tak, jak si zasloužím… Bude to jen moje…, všechno jen moje…“

Liese se sklonila ke Gillian. „Nezapomeň na to, co teď vidíš, dítě. Tohle udělá zbabělost a chamtivost z muže.“

Odešli a Liese se ani neohlédla. Baron Alford jim odmítl dát doprovod a bavil se pomyšlením, že obě čarodějnice, jak jim říkal, budou muset cestovat pěšky. Naštěstí se jich ujali mladí bratři Hathawayové. Waldo a Henry, pachtýři ze severozápadní části panství, vzali své těžké tažné koně a dvoukolový vůz a na něj Liese s Gillian posadili. Oba muži byli po zuby ozbrojení, protože krajem se potloukali různí nájezdníci, kteří přepadali pokojné cestující.

Naštěstí cesta proběhla bez zvláštních událostí a Gillian s Liese našly útočiště u samotářského barona Morgana Chapmana. Baron byl Gillianin strýc z matčiny strany, a přestože udržoval s králem dobré vztahy, byl považován za outsidera, takže ke dvoru ho zvali jen zřídka. V jeho žilách kolovala krev skotských horalů a tím byl v očích královských dvořanů nedůvěryhodný, téměř jakoby nakažený zlou nemocí.

Ostatně strach už vzbuzoval jeho zjev. Baron Chapman byl vysoký silný chlap, měřil bezmála sto devadesát centimetrů, měl černé kučeravé vlasy a málokdo ho viděl tvářit se jinak než zachmuřeně. Alford poslal Gillian k jejímu vzdálenému příbuznému za trest, ukázalo se však, že vyhoštění na sever Anglie je pro dívku spásou. Přestože byl Gillianin strýc navenek drsný a nepřístupný, v jeho hrudi tlouklo srdce světce. Byl to laskavý muž, jemuž stačil jediný pohled, aby poznal, že on a Gillian jsou spřízněné duše. Řekl sice Liese, že nepřipustí, aby dítě narušovalo jeho klidný život, ale vzápětí svá slova popřel tím, že se s velkým zaujetím věnoval Gillianinu léčení. Miloval ji, jako by byl její vlastní otec, a předsevzal si, že ji opět naučí mluvit. Moc si přál, aby mohl jednou slyšet její dětský smích, ale v hloubi duše se obával, že jeho naděje je nesplnitelná.

Také Liese se všemožně snažila, aby se Gillian z tragédie, která její rodinu postihla, vzpamatovala. Když však ubíhal měsíc za měsícem a její trpělivá péče nepřinášela sebemenší ovoce, začala propadat zoufalství. Dokonce s Gillian i spala, aby ji mohla uklidňovat, když se dívka s křikem probouzela ze zlých snů.

V mysli dítěte stále pevně vězely útržky děsivých vzpomínek na noc, kdy zemřel její otec. Pro Gillian bylo těžké rozlišit, co se

skutečně stalo, a co se zrodilo v jejích zjitřených představách, živě si však pamatovala, že se se sestrou přela o skříňku vykládanou jiskřícími drahokamy a že se jí šperkovnici pokoušela vytrhnout. Pamatovala si taky pád na temných schodech – ostatně rozeklaná jizva pod bradou byla jasným důkazem, že si to nevymyslela. Vzpomínala si na Christenin výkřik a taky na krev. Ve svých mlhavých vzpomínkách však viděla, že Christen i ona jsou zakrvácené celé. Podobně to bylo se sny, které ji noc co noc trápily. Vždy se v nich objevovala jakási monstra s rudýma svítícíma očima a dlouhým ocasem, která ji a Christen pronásledovala v temném podzemním tunelu. V žádném svém snu však neviděla, že by příčinou sestřiny smrti byla ona. Christen zabila strašidelná monstra.

Pak za jedné temné noci, když se nad strýcovým hradem přehnala hrozná bouře, Gillian konečně promluvila. Jakmile začala ze sna křičet, Liese, jak už byla zvyklá, ji probudila, zabalila ji do měkké skotské houně a posadila se s ní k hořícímu krbu.

Tiskla si dívku k sobě a tichým hlasem ji konejšila. „Takhle to přece nejde, Gillian. Za celý den neřekneš slovo, a potom v noci skučíš jako vlk samotář. To je z toho, že všechnu bolest držíš v sobě. Takhle to nejde. Musíš ji ze sebe dostat ven. Copak je to tak těžké, můj malý andílku? Pověz mi něco, dítě. Pověz mi, co tě tíží.“

Liese samozřejmě nečekala, že dívka promluví, a když zaslechla, že Gillian něco zašeptala, málem ji pustila na zem.

„Cože? Co jsi říkala?“ zeptala se téměř zděšeně.

„Nechtěla jsem Christen zabít. Opravdu nechtěla.“

Liese se neudržela a propukla v pláč. „Ach Gillian, ty jsi přece Christen nezabila. Už jsem ti to říkala mnohokrát. Slyšela jsem, co ti řekl baron Alford, ale není to pravda. Je to zlý člověk a lhal. Řekla jsem ti to přece hned, jak jsem tě od něho odvedla. Proč věříš jemu, a ne mně? Baron Alford ti chtěl ublížit.“

„Ale Christen je mrtvá, že?“

„Ne, není.“

Gillian na Liese zkoumavě pohlédla. Snažila se poznat, jestli jí její komorná říká pravdu, nebo ji chce jen uchlácholit. Zoufale si přála, aby jí mohla věřit.

„Christen je živá,“ opakovala Liese. „Věř mi, nikdy bych ti nelhala, i kdyby byla pravda sebekrutější.“

„Vzpomínám si, že jsem viděla krev.“

„Ve svých zlých snech?“

Gillian přikývla. „Strčila jsem Christen ze schodů. Tatínek mě držel za ruku, ale pak mě najednou pustil. Byl tam i Ector.“

„Ubožátko, máš to všechno pomíchané. Tam na schodech s vámi nebyl ani tvůj otec, ani Ector.“

Gillian si položila hlavu na Liesino rameno. „Ector je blázen, že?“

„Ano, je blázen,“ přisvědčila.

„A ty jsi se mnou v té podzemní chodbě byla?“ zeptala se opět Gillian.

„Ne, ale vím, co se tam stalo. Voják, který tam s tebou byl, to řekl Maud, když ti zašívala ránu. Tenkrát v noci tě vzbudili a spolu s Christen tě odnesli do otcovy ložnice.“

„William mě nesl, že?“

„Ano, William.“

„Byla tma.“

Liese ucítila, že se Gillian zachvěla, a přitiskla ji k sobě. „Ano, bylo to v noci. V tu dobu už Alfordovi vojáci prolomili vnitřní hradby.“

„Vzpomínám si, že se v tatínkově ložnici otevřela stěna.“

„To byl vchod do tajné chodby, která vedla ke schodům do podzemního tunelu. U otce s tebou byli čtyři vojáci, čtyři muži,

kterým tvůj otec důvěřoval. Jim vás dvě svěřil. Vždyť jsi je znala, Gillian – byli to Tom, Spencer, Lawrence a William. Právě Spencer řekl Maud, co se stalo. Šli s vámi tajnou chodbou a svítili na cestu pochodněmi.“

„A o těch tajných dveřích jsem nesměla mluvit, že?“

Liese se usmála. „Vím, že jsi ve své ložnici taky jedny měla,“ řekla.

„Jak to víš? Že ti to řekla Christen?“

„Ne, Christen mi nic neřekla, ale nejsem hloupá. Každý večer jsem tě ukládala ke spánku ve tvé ložnici, ale ráno jsem tě mnohokrát našla u Christen. Říkala jsem si, že tam někde musí být průchod, protože ses vždycky bála tmy a chodba před tvou ložnicí byla velmi tmavá. Bylo mi jasné, že sis našla jinou cestu, jak se k Christen dostat.“

„A naplácáš mi za to, že jsem ti to řekla?“

„Ach nebesa, ne, Gillian. Vždyť víš, že jsem tě nikdy takhle netrestala.“

„Tatínek mi taky nikdy nenaplácal, ale vždycky říkal, že to udělá. Že to nemyslel vážně, Liese?“

„To víš, že ne,“ odpověděla.

„A držel mě tatínek za ruku?“

„Ne. V té podzemní chodbě s tebou tvůj tatínek nebyl. Nemohl si dovolit utéct z bitvy, ztratil by, čest. Zůstal se svými vojáky.“

„Strčila jsem Christen ze schodů a pamatuju si, že potom měla na čele krev. Vůbec neplakala. Zabila jsem ji.“

Liese si povzdechla. „Jsi ještě malá, abys to pochopila, ale mohla by ses o to alespoň snažit. Christen spadla ze schodů, ale ty taky. Spencer řekl Maud, že William zřejmě uklouzl a podrazil Lawrencovi nohy. Schody byly mokré a kluzké, ale William tvrdil, že ho někdo zezadu strčil.“

„To jsem možná byla já,“ řekla Gillian. Stále jako by zkoumala svůj díl viny.

„Ty jsi přece moc malá, abys dokázala strhnout dospělého silného muže.“

„Ale možná, že…“

„Nech už toho. Za to, co se stalo, nemůžeš,“ trvala na svém Liese. „Je zázrak, že jste se tam na těch schodech ani jedna nezabily. Přesto bylo třeba tvoji ránu sešít, proto tě Spencer a William vzali k Maud. William stál venku a hlídal. Maud říkala, že pořád naléhal, aby si pospíšila. Moc tě chtěl odvézt do bezpečí. Už jste však nemohli utéct. Vojáci barona Alforda byli všude kolem hradu. Zajali tě a přivezli zpátky.“

„A Christen taky zajali?“

„Ne. Tu se Tomovi a Lawrencovi podařilo vyvést z podzemní chodby dřív, než ji nepřátelé objevili.“

„A kde je Christen teď?“

„To nevím,“ přiznala Liese. „Ale možná to ví tvůj strýc Morgan. Zítra se ho na to můžeš zeptat. Má tě rád jako svou vlastní dceru a určitě ti pomůže Christen najít. Věřím, že ti tvá sestra chybí.“

„Třeba se někde ztratila a nikdo neví, kde je.“

„Ne, neztratila se.“

„Ale jestli se ztratila, musí mít hrozný strach.“

„Věř mi, dítě, že se neztratila. Je někde v bezpečí, kam na ni baron Alford nemůže. Věříš mi už konečně? Věříš, že je tvoje sestra živá?“

Gillian přikývla. Hrála si s Liesinými vlasy a navíjela si je na prst. „Věřím ti,“ řekla a dlouze zívla. „Kdy přijede tatínek a odveze si mě domů?“

Liesiny oči se opět zalily slzami. ‚Ach moje drahá, tvůj tatínek už pro tebe nikdy nepřijede. Je mrtvý. Alford ho zabil.“

„Vrazil tatínkovi do břicha meč.“

„Bože, ty jsi to viděla?“

„Ale tatínek neplakal.“

„Bože, ty můj ubohý andílku…“

„Třeba Maud tatínkovi ránu sešila, a až se uzdraví, potom si pro mě přijede a odveze si mě domů.“

„Ne, dítě, nemůže si pro tebe přijet. Je mrtvý, a kdo je mrtvý, už nikdy neobživne.“

Gillian pustila Liesiny vlasy a zavřela oči. „Je tatínek v nebi s maminkou?“

„Ano, určitě je.“

„Já bych tam chtěla taky.“

„Jednou tam půjdeš, ale teď na to ještě není čas. Nejdřív musíš prožít dlouhý život, Gillian, teprve pak se dostaneš do nebe.“

Děvčátko pevně zavřelo oči a neplakalo. „Tatínek umřel v noci, že?“

„Ano.“

Uběhla dlouhá chvíle ticha, než Gillian znovu promluvila.

Tichým hlasem zašeptala: „Zlé věci se vždycky stávají v noci.“

KAPITOLA 1

Skotsko o čtrnáct let později

Osud klanu MacPhersonů spočíval v rukou lairda1 Ramseyho Sinclaira. Včetně nedávno narozeného Alana Doylea a bez Waltera Flanderse, který právě v míru zemřel, čítal klan MacPhersonů přesně devět set dvacet tři členy – většinou hrdé muže a ženy, kteří všichni zoufale potřebovali Ramseyovu ochranu.

MacPhersonové byli opravdu ve zlé situaci. Jejich laird, vě

ně mrzutý muž se smutnýma očima jménem Lochlan, zemřel před rokem. Nutno dodat, že vlastní rukou – Bůh mu odpusť. Příslušníci jeho klanu byli šokováni a to, co udělal, považovali za projev lairdovy slabosti. Stále ještě o tom nechtěli mluvit. Od té doby však uplynul rok a nikdo z mladších mužů se dosud nepřihlásil o právo stát se vůdcem klanu. Po pravdě řečeno většina z nich ani netoužila postavit se na Lochlanovo místo, protože cítili, že svou sebevraždou postavení lairda znesvětil. Mezi MacPhersony panovalo přesvědčení, že Lochlan musel zešílet. Soudný člověk, který ví, že za spáchání tak těžkého hříchu se bude navěky smažit v pekle, by přece nemohl nic podobného udělat.

1 Skotský zeman ; pozn. překl.

Brisbane Andrews a Otis MacPherson, dva ze starších, kteří vystoupili, aby dočasně převzali roli vůdců MacPhersonova klanu, byli na tuto funkci příliš staří a unavení více než dvacetiletými boji, jež MacPhersonové s přestávkami vedli s okolními klany lačnícími po půdě. A právě po Lochlanově smrti se tyto boje značně zostřily, protože nepřátelé vycítili, že bez svého vůdce jsou MacPhersonové mnohem zranitelnější. Protože však špatné časy vždy volají po odvážných krocích, rozhodli se Brisbane a Otis, že se souhlasem svého klanu osloví během svátků jara lairda Ramseyho Sinclaira. Zdálo se jim, že tato společenská událost je ideální příležitostí k tomu, aby mu svou prosbu předložili. Bylo nepsaným zákonem, že v tuto dobu zanechají všechny klany nepřátelství doma a na čtrnáct dnů soutěžení a dobré vůle se sejdou jako jedna velká rodina. Je to čas, kdy se obnovují stará přátelství, jeden si přátelsky dobírá druhého a hlavně se uzavírají dohody o nových manželských svazcích. Otcové mladých dívek tráví většinu času tím, že se horečně snaží uchránit své dcery před nežádoucími nápadníky a zároveň navázat co nejlepší kontakty s partiemi, kterým jsou nakloněni. Většina mužů považuje svátky jara za velmi krásné a osvěžující období.

Protože Sinclairovy pozemky hraničily s jižním okrajem pozemků MacPhersonových, Ramsey se domníval, že vůdcové MacPhersonů s ním chtějí mluvit o uzavření možného spojenectví. Nakonec se však ukázalo, že chtějí mnohem víc. Šlo jim o svazek – o jakési manželství – mezi dvěma klany. Dokonce byli ochotni vzdát se svého jména a přijmout jeho, tedy stát se Sinclairy, pokud se Ramsey slavnostně zaváže, že s každým MacPhersonem bude zacházeno tak, jako by byl rozený Sinclair. Chtěli tedy rovnost pro všech devět set dvacet dva příslušníky svého klanu.

Ramsey Sinclair měl ve svém stanu dost místa, aby mohl zástupce MacPhersonů přijmout. Uprostřed hlavní místnosti byl malý kulatý stůl se čtyřmi židlemi a kolem na zemi bylo rozprostřeno několik rohoží na spaní. Přítomni byli i velitel Ramseyových vojáků Gideon a dva další Sinclairovi zkušení vojáci Anthony a Faundron, oba vůdci, kteří měli jeho plnou důvěru. V koutě nervózně posedával mladší Ramseyův bratr Michael Sinclair

a čekal, až bude smět odejít a vrátit se k festivalovým hrám. V tu chvíli už všechny děti seděly jako pěny se sklopenými hlavami, protože je dospělí vyplísnili, že nesmí rušit důležitou schůzku.

Nejdříve promluvil Brisbane Andrews, tvrdohlavý stařec s pronikavým pohledem a skřehotavým hlasem, a vysvětlil, proč se MacPhersonové rozhodli usilovat o sjednocení se Sinclairy.

„Máme mladé vojáky, ti však mají špatný výcvik a nejsou schopni ubránit naše ženy a děti před nepřáteli. Abychom mohli žít klidně, potřebujeme vaši sílu, která by dokázala udržet nájezdníky v šachu.“

Otis MacPherson, pověstný po celé skotské Vysočině svými pozoruhodnými činy z mládí – i když časem poněkud přikrášlenými

– se posadil na židli, kterou mu Ramsey nabídl, sepjal ruce na kolenou a kývl směrem k Michaelovi. „Možná by bylo dobré, lairde, kdybys vyhověl svému mladšímu bratrovi a dovolil mu, aby šel za svými kamarády. Stává se, že se děti prořeknou, a já bych byl nerad, kdyby se o našem navrhovaném… spojenectví kdokoliv dověděl, dokud nebude všemi přijato, nebo odmítnuto.“

Ramsey souhlasil a obrátil se ke svému mladšímu bratrovi.

„Kam chceš jít, Michaeli?“

Chlapec svého staršího bratra téměř neznal. Viděl ho pouze několikrát v životě a byl vůči němu stále ještě velmi ostýchavý. Ramsey pobýval dlouho pryč – po povinných letech vojenského výcviku působil jako posel u Iaina Maitlanda a domů se vrátil, až když pro něho poslal otec ležící na smrtelné posteli. Oba bratři si tedy byli téměř cizí, ale Ramsey, který příliš neuměl jednat s dětmi, byl rozhodnutý co nejrychleji to napravit.

„Chtěl bych jít se svými novými kamarády na ryby,“ vykoktal Michael se skloněnou hlavou. „Když mi to dovolíš, lairde.“

„Podívej se na mě, když s tebou mluvím,“ napomenul ho Ramsey.

Chlapec rychle zvedl hlavu a opakoval, co předtím řekl.

Tentokrát však rychle přidal slůvko „prosím“.

Ramsey si všiml vystrašeného výrazu v bratrových očích a pomyslel si, jak dlouho bude asi chlapci trvat, než si na něho zvykne. Věděl, že Michael stále truchlí po otci a připadá si, jako by osiřel a byl ponechaný svému osudu. Na matku, která umřela, když mu byl pouhý rok, si nepamatoval, o to víc byl však poután k otci. Stále se z jeho smrti nevzpamatoval. Ramsey doufal, že časem, když bude trpělivý, se mu Michael naučí důvěřovat a jistě se mu také vrátí i úsměv.

„Nechci, abys chodil k vodopádům. A vrať se před setměním sem do tohoto stanu,“ přikázal klidně.

„Ano, vrátím se před setměním,“ slíbil Michael. „Mohu teď odejít?“

„Můžeš,“ odpověděl Ramsey a podrážděně sledoval, jak chlapec málem převrhl židli, aby už byl pryč.

„Michaeli,“ zavolal na něho, když už hoch mizel za závěsem,

„nezapomněl jsi na něco?“

Michael se chvíli tvářil zmateně, ale když Ramsey ukázal směrem k návštěvníkům, pochopil. Rychle přistoupil k oběma starým mužům, uklonil se jim až do pasu a vykoktal: „Dovolíte mi odejít?“

Otis a Brisbane kývli hlavami na souhlas, a když viděli, že chlapec vystřelil jako šipka ven, jen se usmáli.

„Tvůj bratr mi připomíná tebe, lairde,“ poznamenal Brisbane.

„Takhle si tě pamatuju z tvých jinošských let. Dá-li bůh, vyroste i z něho neohrožený bojovník, vůdce svých lidí.“

„Ano, je to tak,“ souhlasil Otis. „Jestliže bude mít dobrou výchovu, může se stát velkým vůdcem. Ale zdá se mi, že se svého staršího bratra bojí. Čím to, lairde?“

Ramseyho se otázka nijak nedotkla, protože starý muž řekl jen to, co viděl. „Jsem pro něho pořád ještě cizinec, ale časem si na mě zvykne a bude mi věřit.“

„Věřit ti, že ho neopustíš?“ zeptal se Otis.

„Ano,“ odpověděl Ramsey. Uvědomil si, jak je stařec vnímavý.

„Vzpomínám si na dobu, kdy se tvůj otec rozhodl, že se znovu ožení,“ ozval se Brisbane. „Myslím, že Alisdair byl příliš starý a zvyklý na své způsoby, aby si pořizoval další ženu. Tvoje matka už byla víc než deset let mrtvá, ale on se mě snažil oklamat a dělal, že je navýsost spokojený. Viděl jsi někdy Glynnes, jeho druhou ženu?“

„Byl jsem na jejich svatbě,“ řekl Ramsey. „Glynnes byla mnohem mladší než on. Otec byl přesvědčen, že zemře dřív než ona, a chtěl mít jistotu, že bude dobře zaopatřená,“ vysvětloval.

„A požadoval, abys to zajistil ty, že?“ zeptal se Otis s úsměvem.

„Byl jsem jeho syn,“ odpověděl Ramsey. „Bylo mou povinností udělat cokoliv, o co mě požádal.“

Otis se otočil a pohlédl na svého druha. „Laird Sinclair by se nikdy neobrátil zády k tomu, kdo potřebuje pomoc.“

Ramsey měl pocit, že už osobním záležitostem věnovali dost času, a vrátil hovor k hlavní otázce jejich setkání. „Řekli jste, že byste byli rádi, kdybych vám poskytl ochranu. Copak to není možné zajistit pouhou jednoduchou dohodou?“

„To by tví vojáci museli střežit naše hranice dnem i nocí,“ řekl Otis. „Taková povinnost by je časem unavila. Kdybys však byl na tom území pánem…“

„Ano,“ přidal se dychtivě Brisbane. „Kdyby to území opravdu patřilo Sinclairům, bránil bys ho za každou cenu. Máme…“ Ramsey se náhle naklonil dopředu, aby jim dolil vína, a Brisbane se zarazil a na chvíli ztratil myšlenku. „Jsi laird…, ale sloužil bys nám jako náš vládce. Copak si neuvědomuješ, jak velkou silou nakládáš?“

Ramsey byl ohromen, ale usmál se. „Vím, jste mými hosty,“ odpověděl, „a k tomu ještě stařešinové. Je proto mou povinností být k vám vstřícný.“

Oba starší muži se cítili jeho slovy poctěni. „Máš stejně dobré srdce jako tvůj otec,“ prohlásil Otis. „Je příjemné vědět, že Alisdair žije dál ve svém synovi.“

Laird přijal s úklonou kompliment, ale znovu se vrátil k tématu, o kterém chtěl hovořit. „Říkáte, že kdybych byl na vašem území pánem, chránil bych ho za každou cenu?“

„Ano,“ přisvědčil Otis. „A věř, že za to spojení máme co nabídnout. Naše půda je úrodná a bohatá. Naše jezera jsou plná tu

ných ryb a na svazích našich hor se pasou velká stáda ovcí.

Právě to však je důvod, proč nás neustále po celé naší hranici napadají Campbellové, Hamiltonové a Boswellové. Chtějí naši půdu, naši vodu a naše ženy, ale všechno ostatní by poslali do pekel.“

Ramsey na jeho vášnivou řeč nijak nereagoval. Pouze vstal a začal se skloněnou hlavou a rukama založenýma za zády přecházet po stanu.

„Jestli dovolíš, lairde, rád bych ti položil několik otázek,“ ozval se Gideon.

„Prosím, mluv,“ vyzval Ramsey velitele. Gideon se obrátil k Otisovi. „Kolik máte podle vašeho odhadu vojáků?“

„Skoro dvě stovky,“ odpověděl stařec. ,,Ale jak řekl Brisbane, nemají patřičný výcvik.“

„A sto dalších mladých mužů je ve věku, kdy by mohli s výcvikem začít,“ dodal Otis. „Mohl bys z nich vychovat nepřemožitelné bojovníky, lairde. Stejně nepřemožitelné, jako jsou Sparťané lairda Brodicka Buchanana. Ano, je to možné, protože už teď mají mysl a srdce bojovníků.“

„Nazýváš Brodickovi vojáky Sparťany?“ zeptal se Gideon s úsměvem.

„Ano, protože jimi opravdu jsou,“ odpověděl Otis. „Copak vám vaši otcové a dědové nevyprávěli historky o spartských vojácích z dávných dob?“

Gideon pokýval hlavou. „Ano, vyprávěli, ale většinou jsou zveličené.“

„To ne. Já tvrdím, že jsou naopak z velké části pravdivé,“ namítl Otis. „Zapsali je zbožní mniši a nesčetněkrát je vyprávěli. Byl to samozřejmě barbarský kmen,“ dodal. „Hříšný, ale neobyčejně udatný. Říká se, že by se raději dali probodnout mečem, než by vzdali nějaký spor. Podle mě byli až moc zarputilí a vzdorovití.“

„Samozřejmě nechceme, aby naši vojáci byli tak krutí jako Buchananové,“ ozval se rychle Brisbane.

Ramsey se zasmál. ‚Ano, Brodickovi vojáci jsou tvrdí a nelítostní.“ Pak už bez úsměvu dodal: „Mějte na paměti, že řadím Brodicka mezi své nejbližší přátele, i když se s ním dostávám často do sporu. Je pro mě skoro jako vlastní bratr. Přesto proti tomu, co jste o něm řekli, nic nenamítám, protože vím, že Brodicka by jen potěšilo, kdyby slyšel, že ho považujete za tvrdého a nelítostného.“

„Ano, vládne opravdu zarputile,“ řekl Otis.

„To vládne,“ souhlasil Ramsey. „Je však taky čestný a spravedlivý.“

„Pokud se nemýlím, prodělali jste spolu výcvik u Iaina Maitlanda, že?“ zeptal se Brisbane.

„Ano, máš pravdu.“

„Laird Maitland vládne svému klanu moudře.“ I s tím Ramsey souhlasil. „Také Iaina počítám mezi své přátele a bratry.“

Otis se usmál. „Brodick vládne zarputile, Iain moudře a laird Ramsey železnou rukou spravedlnosti. Všichni víme, že jsi muž, který dokáže projevit soucit. Ukaž nyní svou soucitnost nám.“

„Odkud víš, že jsem soucitný vůdce?“ zeptal se Ramsey.

„Vždyť nejsem lairdem ještě ani půl roku a dosud jsem nepodstoupil žádnou zkoušku.“

„Pohleď na své velitele,“ řekl Brisbane. „Když byl tvůj otec nemocný, řídili klan Sinclairů Gideon, Anthony a Faundron. Potom, co zemřel a lairdem ses stal ty, nemusel jsi dělat to, co by museli udělat jiní v tvé pozici.“

„A co by museli udělat jiní?“

„Jmenovat nové velitele, u nichž by měli jistotu, že jim budou oddáni.“

„Ale my jsme oddáni svému lairdovi,“ ohradil se prudce Gideon. „Odvažuješ se tvrdit, že ne?“

„V žádném případě,“ pospíšil si Brisbane. „Jenom jsem chtěl říct, že druzí lairdi by si v jeho pozici byli méně… hm, jisti a že by se snažili zbavit všech protivníků. To je celé. Tím tvůj laird ukázal, jak je velkorysý.“

Ramsey neprojevil se starcovým úsudkem ani souhlas, ani nesouhlas. „Už jsem řekl, že jsem lairdem teprve krátce, a uvnitř klanu Sinclairů existují problémy, které musím řešit. Nejsem si jistý, že je teď čas, abych…“

„Jenže my nemůžeme dál čekat, lairde. Boswellové nám vyhlásili válku a doslechli jsme se, že se chystají spojit s Hamiltony. Jestli se tak stane, je s námi konec.“

„Budou vaši bojovníci ochotni zavázat se slibem věrnosti Ramseymu?“ zeptal se Gideon.

„Samozřejmě že budou,“ ujišťoval ho Otis.

„Všichni?“ ptal se dál Sinclairův velitel. „Nenajdou se mezi nimi rebelanti?“

Otis a Brisbane na sebe pohlédli a teprve pak Otis odpověděl.

„Pár takových, kteří nebudou se spojením s vámi souhlasit, se jistě najde. Než jsme za vámi se svým návrhem přišli, nechali jsme o

něm už před čtyřmi měsíci hlasovat. Zúčastnili se toho všichni muži a ženy.“

„Vy necháváte hlasovat i ženy?“ zeptal se Gideon, jako by nevěřil svým uším.

Otis se usmál. „Ano. Chceme být spravedliví a to, co zamýšlíme, se týká i našich žen. Přiznám se, že bychom to zřejmě neudělali, kdyby na tom netrvala Meggan MacPhersonová, vnučka našeho zemřelého lairda.“

„Je to velmi otevřená a přímá žena,“ dodal Brisbane. Výraz v jeho očích naznačoval, že to nepovažuje za chybu.

„Jestliže jste hlasovali před čtyřmi měsíci, proč jste přišli za Ramseym právě teď?“ ptal se dál Gideon.

„Protože jsme teď vlastně hlasovali podruhé,“ vysvětlil Otis.

„Před čtyřmi měsíci jsme nechali celý klan hlasovat a potom jsme našim lidem dali čas, aby si všechno ještě jednou rozmysleli. První hlasování skončilo ve prospěch spojení s vámi, ale malou většinou.“

„Nechtěli jsme, aby se tak závažné rozhodnutí uspěchalo,“ dodal Brisbane. „Dali jsme tedy našim lidem čas, aby si rozmysleli všechny důsledky, které to bude mít. Pak jsme hlasovali znovu.“

„Ano,“ připojil se Otis. „Mnozí z těch, kteří byli při prvním hlasování proti spojení, změnili názor a teď se vyslovili pro.“

„Nemohli jsme už dál čekat, lairde, protože naše situace začíná být kritická.“

„Jaký byl vlastně výsledek druhého hlasování?“ zeptal se Ramsey. „Kolik vašich vojákuje proti spojení?“

„Pořád ještě dvaašedesát mužů. A všichni jsou mladí, velmi mladí,“ řekl Otis.

„Jejich soud je poznamenaný pýchou,“ doplnil ho Brisbane.

„Vede je tvrdohlavý rebel jménem Proster, ale všichni ostatní byli ve velké většině pro spojení.“

„A budou ti, co jsou proti, ochotni podrobit se rozhodnutí většiny?“ zeptal se Ramsey.

„Budou, i když zřejmě ne s velkou ochotou,“ přiznal Otis.

„Kdyby se Prosterovi podařilo přesvědčit ještě další, mohl by se k němu přidat i zbytek. Jenže existuje jednoduchý způsob, jak si můžeš získat loajalitu MacPhersonů…, velmi jednoduchý.“

„A to?“

„Kdyby ses oženil s Meggan MacPhersonovou,“ vyhrkl Brisbane, „pak by ke spojení došlo přirozenou cestou sňatkem.“

„Muži se žení pro mnohem méně, než ti nabízíme my,“ řekl Otis.

„A když se s Meggan nebudu chtít oženit?“

„Náš návrh bude platit dál. Sňatek s Meggan MacPhersonovou by naše sjednocení pouze posílil. Můj klan…, moje děti… potřebují tvou ochranu. Nejsou to ani dva týdny, co naši nepřátelé zabili Davida a Lucy Douglasovy, přitom jediným jejich prohřeškem bylo, že se odvážili příliš blízko k hranici. Teprve nedávno byli oddáni.“

„Nemůžeme si dovolit ztrácet další své dobré lidi,“ přidal se Brisbane. „Jestliže nás nevezmeš pod svou ochranu, budou nás napadat dál, až nás jednoho po druhém zabijí jako štvanou zvěř. Co bude potom s našimi dětmi?“ zeptal se Brisbane. „Máme mnoho chlapců stejně starých jako tvůj bratr,“ dodal ve snaze pohnout lairda k rozhodnutí.

Ramsey neměl srdce obrátit se k nim zády. Věděl, kam až jsou Boswellové ochotni zajít ve svých nárocích na další půdu. A jejich vojáci jsou krutí, žádný z nich nebude váhat zabít dítě.

„Boswellové jsou jako vlci,“ zamumlal.

Gideon znal svého lairda dobře a už teď tušil, jaká bude jeho odpověď. „Ramsey, radím ti, dřív než se rozhodneš, předlož celou záležitost našemu klanu.“

„Ne,“ odpověděl pevně Ramsey. „Tohle není záležitost, do které by měl mluvit každý.“

Gideon potlačil své roztrpčení. „Alespoň si to rozmysli, než tady těm mužům oznámíš své rozhodnutí.“

Ramsey věděl, že se ho velitel snaží varovat, aby se neukvapil, a že chce, aby si o věci promluvili o samotě. Krátce tedy na Gideonova slova přikývl a znovu se obrátil k oběma MacPhersonům.

„Pánové, mou odpověď se dozvíte během tří hodin. Stačí vám to?“

Otis přikývl a vstal. „Jestliže tedy dovolíš, vrátíme se, abychom si vyslechli, jak ses rozhodl.“

Brisbane ho však zadržel za paži. „Zapomněl jsi jim říct o té soutěži,“ zašeptal hlasitě.

„O jaké soutěži?“ zeptal se Gideon.

Otis se viditelně začervenal. „Mysleli jsme…, abychom dali našim vojákům šanci zachovat si hrdost, že uspořádáme řadu soutěží – samozřejmě pokud bys souhlasil. Těžko můžeme zvítězit, ale je lehčí vzdát se svého jména a převzít jméno Sinclairů, když budeme poctivě poraženi v bojových kláních.“

Gideon vystoupil dopředu. „A co se stane, pokud zvítězíte vy?“

„To je velmi nepravděpodobné,“ opakoval Otis.

„Ale kdyby k tomu došlo?“

„Pak se vzdají svého jména Sinclairové. Dál bys vládl klanu jako laird, Ramsey, ale stal by ses MacPhersonem. A muž, který by nad tebou zvítězil, by byl prvním z tvých velitelů.“

Gideon byl viditelně pobouřen, ale Ramsey reagoval zcela opačně. Požadavek, který slyšel, byl tak absurdní, že měl co dělat, aby se nerozesmál. Přinutil se však k vážnému výrazu a řekl: „Já velitele svých vojáků mám a jsem s ním nadmíru spokojen.“

‚Ale, lairde, my jsme jen mysleli…“ začal Otis.

Ramsey ho však přerušil. „Gideon stojí před vámi, pánové, a vy jste ho svým návrhem těžce urazili.“

„Co kdybys náš návrh předložil svému klanu?“ zeptal se Brisbane. „Hry teprve začaly a ještě máme celé dva týdny času. Můžeme spolu soutěžit až na konci slavností.“

„To bych musel udělat to, co vy – dát možnost všem našim mužům a ženám, aby se vyslovili. A protože většina z nich tady není, trvalo by celé měsíce, než by mohli vyjádřit svůj názor všichni. Zdá se, že soutěže budeme muset odložit až napřesrok.“

„Jenže my tak dlouho na rozhodnutí čekat nemůžeme,“ řekl Otis.

„Budu k vám upřímný a otevřeně vám řeknu, že tuto věc bych svému klanu stejně rozhodnout nedal. Váš návrh soutěžit o to, kdo se bude muset vzdát svého jména, se mi totiž vůbec nelíbí. Dokonce mě pohoršuje. Nám je jméno Sinclair svaté. Když však říkáte, že jen chcete dát svým vojákům šanci zachovat si čest, pak vám dám jiný návrh: ať soutěží o místa v mém vojsku pod mými veliteli. Ty vaše vojáky, kteří prokáží v boji proti našim dostatek síly a odvahy, bude osobně cvičit Gideon.“

Otis přikývl. „Dobře. Za tři hodiny se vrátíme pro tvou odpověď.“

„Ať tě k tvému důležitému rozhodnutí vede Bůh,“ dodal Brisbane, když následoval svého přítele k východu.

Ramsey se tiše zasmál. „Chytráci, chtěli nás dostat,“ poznamenal. „Otis věří, že nás jejich vojáci mohou porazit, a pak by měli všechno – naši ochranu i své jméno.“

Gideon se netvářil tak pobaveně. „Přišli za tebou se skloněnými hlavami, prosili málem na kolenou, ale zároveň měli troufalost klást si podmínky. To je neuvěřitelné.“

„Co na to říkáš ty, Anthony?“ obrátil se Ramsey ke Gideonovu zástupci.

„Já jsem proti tomu spojení,“ prohlásil voják s vlasy žlutými jako sláma. „Každý muž, který je ochoten zříct se svého jména, ve mně vzbuzuje odpor.“

„Já mám stejný názor,“ ozval se Faundron. Jeho jestřábí tvář byla rudá hněvem. „Brisbane a Otis jsou odporní bídáci.“

„Ne, křivdíte jim. Jsou to jen vychytralí staří lišáci, kteří chtějí pro svůj klan to nejlepší. Vím už nějakou dobu, že se za mnou chystali, a měl jsem čas o celé věci uvažovat. Řekni mi, Gideone, jsi pro spojení s nimi?“

„Já vím, že ty pro ně jsi,“ odpověděl. „Máš příliš měkké srdce, lairde. To je tvá jediná chyba. Myslím si, že z toho spojení vzniknou velké problémy.“

„I já si to myslím,“ řekl Ramsey. „Ale Otis má pravdu – mohou nám na oplátku dost nabídnout. Nejdůležitější však je, že opravdu prosí o pomoc, Gideone. Dokázal bys jim pomoc odepřít?“

Velitel zavrtěl hlavou. „Asi ne. Boswellové by je pobili jako králíky. Přesto mě znepokojuje ten Proster a další, co za ním jdou.“

„Měli dost času se s plánem na spojení obou klanů smířit,“ připomenul Ramsey. „Slyšel jsi, co Otis řekl. Poprvé o něm hlasovali už před čtyřmi měsíci. Navíc o nich víme a můžeme si na ně dát pozor.“

„Takže ses už rozhodl?“

„Ano. Přivítám je v našem klanu.“

„Uvědomuješ si, že nastanou problémy s našimi vojáky?“ Ramsey poplácal Gideona po rameni. „Jestliže nastanou,

budeme je řešit,“ řekl. „Nehleď na to tak chmurně. Teď ale nechme vážné věci a připojme se k slavnosti. Iain a Judith Maitlandovi tu jsou už od včerejška a já jsem s nimi ještě nepromluvil ani slovo. Pojďme se za nimi podívat.“

„Je tu ještě jedna neodkladná záležitost, kterou si musíš odbýt,“ řekl Gideon.

Ramsey propustil Anthonyho a Faundrona a pak se obrátil ke Gideonovi. „Podle toho, jak se usmíváš, soudím, že ne moc vážná.“

„Pro tvého věrného vojáka Dunstana Forbese velmi vážná. Myslím, že by sis měl sednout, lairde, než ti to řeknu. Dunstan tě totiž žádá o svolení k sňatku s Bridgid KirkConnellovou.“

Na Ramseyově tváři se objevil utrápený výraz. „Proboha, kolik už těch nabídek k sňatku dostala?“

Gideon se zasmál. „Napočítal jsem jich celkem sedm, včetně mé, ale Douglas tvrdí, že jich už bylo osm.“

Ramsey se posadil a natáhl své dlouhé nohy před sebe. „Ví Bridgid o tom posledním nápadníkovi?“

„Ještě ne,“ odpověděl. „Ale dovolil jsem si pro ni poslat. Čeká venku… Vím, že ti je, jako by sis sedl na bodlák, lairde,“ řekl a nedokázal potlačit smích.

Ramsey zakroutil hlavou. „Víš, Gideone, celou dobu jsem věřil, že jsem nad tebou vyhrál poctivě, když jsem tě vyzval k boji o pozici lairda.“

Gideon okamžitě zvážněl. „Však ano, vyhrál jsi poctivě.“

„Jenže teď mám dojem, že jsi mě schválně nechal vyhrát, aby ses nemusel zabývat Bridgid KirkConnellovou.“

Gideon se znovu rozesmál. „Možná,“ řekl. „Přiznávám, že jsem rád, když ji vidím, protože Bridgid je krásná žena a je na ni opravdu potěšení pohlédnout. Připadá mi, jako by v sobě měla ducha několika žen dohromady. Je tak… vášnivá…, ale želbohu i paličatá, jako by byla rodná sestra lairda Buchanana. Teď jsem šťastný, že mě odmítla, protože vůbec netoužím oženit se ženou, s níž je tak těžké vyjít.“

„Jak je možné, že jsem už stačil odmítnout jejím jménem tři nabídky k sňatku, ale ještě jsem se s ní ani jednou nesetkal?“

„Protože vždycky odmítnutí poslala z domu svého strýce v Carnwathu. Říkal jsem ti přece, že jsem jí dovolil, aby odjela pomoct své tetě s novorozeným dítětem. Ti jsou tu dnes taky.“

„Pokud jsi mi něco takového říkal, už jsem to zapomněl. Ale na ta odmítnutí si vzpomínám dobře. Vždycky posílala tentýž vzkaz,“ řekl Ramsey.

„Troufám si říct, že tatáž slova použije i dnes. Dunstan bude zřejmě dalším v řadě mužů, kterým zlomila srdce,“ poznamenal Gideon.

„Můj otec by si dělal výčitky, že mi způsobil takové nepříjemnosti. On to zavinil. Slíbil Bridgidinu otci, že jeho dcera si bude moct manžela vybrat. Pro mě je nepředstavitelné, že by měla o své budoucnosti rozhodovat naprosto sama.“

„Podle mě nemáš jinou možnost, než se s tím smířit,“ řekl Gideon. „Musíš ctít slovo svého otce. Bridgidin otec byl slavný bojovník a celou věc si vynutil na smrtelné posteli. Pochybuju, že tenkrát tušil, jaká bude jeho dcera paličatá.“

Ramsey vstal a vyzval Gideona, aby Bridgid zavolal dovnitř.

„A přestaň se šklebit,“ poručil mu. „Pro Dunstana je to vážná věc a tak ji taky musíme brát. Co víš, třeba bude Bridgid s jeho nabídkou k sňatku souhlasit.“

„Třeba. A možná budou dnes padat z nebe vepři,“ zamumlal Gideon, když odhrnoval plachtu u vchodu do stanu. Náhle však zaváhal, otočil se zpátky a tiše se zeptal: „Už ti někdy nějaká žena popletla hlavu?“

Jeho otázka Ramseyho popudila. „Ne, nikdy.“

„Pak se připrav, že by se to mohlo stát. Vsadím se, že se ti zatočí, až ji uvidíš.“

O chvíli později se Gideonova slova málem vyplnila. Bridgid KirkConnellová vešla do stanu a doslova lairdovi vyrazila dech.

Byla to úžasně krásná mladá žena se světlou pletí, zářivýma inteligentníma očima a dlouhými vlnitými vlasy medové barvy, které jí splývaly až na ramena. Její tělo bylo na správných místech tvarované do správných křivek a Ramseyho okamžitě napadlo, jak je možné, že nabídek k sňatku bylo doposud jen osm.

Lehce se uklonila, usmála se na něho, až se mu zatajil dech, a řekla: „Přeju ti dobrý den, lairde Ramsey.“

Odpověděl podobným lehkým úklonem. „Konečně se setkáváme, Bridgid KirkConnellová. Musel jsem tvým jménem zlomit srdce osmi nápadníkům, aniž mi bylo jasné, proč tolik udatných mužů dychtí oženit se s tak vzdorovitou ženou. Teď už to však vím.“

Úsměv na její tváři pohasl. „Ale vždyť my dva jsme se už setkali,“ řekla.

Zavrtěl hlavou. „Kdybych tě někdy viděl, nemohl bych si tě přece nevšimnout.“

„Ale je to pravda, opravdu jsme se setkali,“ trvala na svém.

„Pamatuju si na to, jako by to bylo včera. Přijel jsi domů na svatbu svého bratrance. V době, kdy byli mí rodiče na oslavě, jsem se rozhodla, že si zaplavu v jezeře. A ty jsi mě tenkrát vytáhl.“

Sepnul ruce za zády a snažil se soustředit na to, co mu říká.

Gideon nepřeháněl, byla to skutečně výjimečně krásná žena.

„A proč jsem tě vytahoval?“

„Protože jsem se topila.“

„Copak jsi neuměla plavat, děvče?“ zeptal se Gideon.

„Samu mě to překvapilo, neuměla.“

Opět se usmála a Ramseymu se prudce rozbušilo srdce. Byl ohromen, jak na tu nevšední ženu reaguje…, jako by se nemohl s její krásou vyrovnat. Na podobné chování nebyl u sebe zvyklý – není přece žádný chlapec a v přítomnosti hezké ženy se také neocitl

poprvé. Nakonec usoudil, že za to může její úsměv. Byl skutečně nakažlivý.

Napadlo ho, jestli má Gideon podobné pocity, a jakmile v sobě našel sílu odtrhnout od ní oči, pohlédl na velitele.

„Když jsi neuměla plavat, proč jsi k tomu jezeru šla?“ nemohl pochopit Gideon.

Pokrčila rameny. „Zdálo se mi, že plavat je docela jednoduché, a byla jsem přesvědčená, že to budu hned umět. Ale mýlila jsem se.“

„To jsi tedy byla odvážné děvče,“ poznamenal Gideon.

„Ale kdež, především hloupé.“

„Byla jsi mladá,“ dodal Ramsey.

„Tví rodiče z tebe museli šedivět,“ mínil Gideon.

„Také mi to při mnoha příležitostech říkali,“ odpověděla. Opět se obrátila k Ramseymu. „Chápu, že si na mě nepamatuješ. Je to už nějaký čas a od té doby jsem se dost změnila. Vyrostla jsem, ale nejsem vzdorovitá, jak jsi řekl, lairde. Opravdu ne.“

„To už bys tedy musela být dávno vdaná,“ řekl Ramsey. „Zdá se, že je s tebou těžké pořízení. Všichni muži, kteří ti nabídli sňatek, jsou skvělí a čestní vojáci.“

„Ano, proti tomu nic nenamítám,“ souhlasila.

Ramsey k ní přistoupil o krok blíž. Bridgid couvla, protože věděla, co bude následovat, a chtěla být blíž východu, aby mohla rychle zmizet.

Ramsey si jejího rychlého ohlédnutí všiml a hned mu bylo jasné, jaké myšlenky dívku napadají. Snažil se tvářit vážně, ale bylo to těžké. Když viděl, jaká se jí zmocňuje panika, musel se přemáhat, aby se nerozesmál. Proboha, copak je pro ni představa sňatku tak odpuzující?

„A teď vystoupil další voják, který žádá o tvou ruku,“ řekl.

„Jmenuje se Dunstan. Znáš ho?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, neznám.“

„Je to čestný muž, Bridgid, a určitě by s tebou zacházel dobře.“

„Proč?“ zeptala se.

„Co proč?“

„Proč se se mnou chce oženit? Řekl ti nějaký důvod?“

Ramsey s Dunstanem osobně nemluvil, a obrátil se proto na Gideona. „Řekl tobě, proč žádá o Bridgidinu ruku?“

Velitel přikývl. „Protože tě chce.“

Ramsey z Gideonova zaváhání poznal, že to není všechno.

„Opakuj, co přesně Dunstan řekl,“ přikázal mu.

Gideon zrudl. „Pochybuju, že si Bridgid přeje, abych před ní opakoval každé Dunstanovo slovo, lairde.“

„Ale já mám dojem, že přeje,“ odpověděl Ramsey. „Dunstan bude taky chtít, abychom mu přesně řekli, jak se vyjádřila.“

Velitel se zamračil, aby zakryl rozpaky. „Tak dobře. Bridgid KirkConnellová, Dunstan ti přísahal lásku. Obdivuje tvou krásu a zbožňuje… každou píď země, na niž… jsi vkročila. Bůh je mi svědkem, že přesně takhle to řekl.“

Ramsey nedokázal potlačit úsměv, zato Bridgid neprojevila ani náznak pobavení. Snažila se své pocity skrýt. Věděla, že by laird těžko chápal, proč se tím, co slyšela, cítí uražená. Jak by mohl pochopit? Byl muž a nemohl tušit, co je v jejím srdci.

„Jak je možné, že mi vyznává lásku někdo, kdo se mnou ještě nepromluvil ani slovo?“ zeptala se.

„Dunstan je čestný muž a já věřím, že to, co řekl, myslel vážně,“ odpověděl Gideon.

„Musí být do tebe poblázněný,“ dodal Ramsey. „Chceš čas, aby sis mohla jeho nabídku rozmyslet? Možná, kdyby sis s ním promluvila…“

„Ne,“ odmítla rozhodně. „Nechci s ním mluvit a nepotřebuju si nic rozmýšlet. Odpovím mu hned. Buď tak laskav a řekni Dunstanovi, že mu za jeho nabídku děkuju, ale…“

„Ale co?“ zeptal se Gideon.

„Ale že ho nechci.“

Přesně těmito slovy odmítla všech osm předchozích nápadníků.

„Proč ne?“ zeptal se Ramsey podrážděně.

„Protože ho nemiluju.“

„Co má společného nabídka k sňatku s láskou? Naučíš se ho milovat.“

„Buď si vezmu muže, kterého miluju, nebo žádného.“ Po tomto rozhodném prohlášení ustoupila o další krok.

„Řekni mi, jak mám takové absurdní přesvědčení vyvracet?“ obrátil se Ramsey na Gideona.

„To nevím,“ odpověděl. „Bojím se, kam ji podobné názory dovedou.“

Neomalenost, s jakou o ní mluvili, ji šokovala. Jako by tu ani nebyla. Zmocnil se jí hněv, ale snažila se ovládnout, protože Ramsey byl laird a věděla, že ho musí respektovat.

„Takže si Dunstanovu nabídku nechceš rozmyslet?“ zeptal se ještě jednou Ramsey.

Zavrtěla hlavou. „Nechci ho za muže,“ opakovala.

„Ach Bridgid, vidím, že jsi opravdu tvrdohlavé děvče.“ Teď už jí její pýcha nedovolila dál mlčet.

„Jsem tu s vámi chvíli, ale už jsem musela vyslechnout, že jsem vzdorovitá, tvrdohlavá a že je se mnou těžké pořízení. Pokud jste se

svými urážkami skončili, ráda bych se připojila ke své tetě a strýci.“

Ramsey nad jejím hněvivým výbuchem užasl. Byla první žena, která si dovolila mluvit s ním takovým tónem. Její chování hraničilo s nestoudností. Přesto jí nemohl nic vytknout, protože opakovala jen to, co jí opravdu řekl – a musel uznat, že to nebyla právě lichotivá slova.

„Takhle neuctivě se svým lairdem nemůžeš mluvit,“ ozval se Gideon. „Tvůj otec by se obracel v hrobě, kdyby tě slyšel.“

Sklonila hlavu, přesto Ramsey uviděl, že se jí v očích zaleskly slzy. „Nechrne jejího otce na pokoji,“ řekl.

„Ale lairde, alespoň omluvit by se měla, nemyslíš?“

„Proč? Vždyť jsem ji opravdu urazil, i když neúmyslně. Sám se jí musím omluvit.“

Prudce zvedla hlavu. „Ty se mi omlouváš?“

„Ano.“

Na tváři jí zazářil úsměv. „Potom se omlouvám i já tobě, že jsem byla tak vzpurná.“ Znovu sklonila hlavu, otočila se a vyšla ze stanu ven.

Gideon za ní zamračeně hleděl. „S tou je opravdu těžké pořízení,“ prohlásil. „Lituju muže, který si ji jednou vezme. Místo domova bude mít bojiště.“

Ramsey se zasmál. „Ale bitvy, které se na něm povedou, mohou být někdy docela příjemné.“

Gideon na něho překvapeně vykulil oči. „Chceš říct, že bys měl zájem…“

Zarazil se v půli věty a pohlédl ke vchodu, odkud se ozval křik. Vzápětí vběhl do stanu mladý voják. Byl to Alan, syn Emmeta MacPhersona. Vypadal, jako by ho pronásledovalo strašidlo.

„Lairde, rychle pojď… Stalo se hrozné neštěstí… Hrozné… Tam u vodopádů.“ Zajíkl se a snažil se popadnout dech. „Tvůj bratr…, ach bože, tvůj mladší bratr…“

Ramsey už vybíhal ze stanu, když za sebou zaslechl poslední Alanova slova.

„Michael se utopil.“

KAPITOLA 2

Anglie za vlády krále Jana

Visel nad propastí doslova na vlásku. V zoufalé snaze uniknout nepřátelům a skrýt se před nimi vzal malý chlapec staré lano, které našel v rohu stáje, obtočil ho kolem velkého balvanu a utáhl trojitý uzel. Přesně, jak ho to učil strýc Ennis. Potom rychle, aby si to nerozmyslel, sklouzl po břiše přes okraj propasti. Druhý konec lana měl ovinutý kolem levé paže. Příliš pozdě ho napadlo, že si mohl lano upevnit kolem pasu a opřít se o strmou skálu nohama, jak to viděl u zkušených bojovníků, když slézali z Huntleyových útesů ke svým oblíbeným rybářským místům.

Teď už neměl čas vyšplhat zpátky nahoru a znovu se uvazovat. Ostré výstupky mu rozdíraly břicho a hruď a za chvíli na několika místech krvácel. Pomyslel si, že si odtud odnese pořádné jizvy a konečně bude vypadat jako opravdový bojovník. To mu dělalo dobře, ale na druhou stranu by byl radši, kdyby to tak moc nebolelo.

Zaťal zuby a umínil si, že ze sebe nevydá ani hlásku, i kdyby byla bolest sebevětší. Náhle si na skále nad sebou všiml rudých krvavých šmouh. To v něm vyvolalo téměř stejný strach jako nebezpečná pozice, v níž visel. Kdyby ho teď viděl jeho otec. Ale o tom nemělo smysl uvažovat, protože otec by hned běžel, aby ho vytáhl do bezpečí, a všechno by bylo dobré a… Ach táto, kdybys tu tak byl! Do očí mu vstoupily slzy. Slíbil si sice, že bude statečný, ale teď to chvíli vypadalo, že se rozpláče jako malé dítě.

Přál si být doma, sedět na matčině klíně a nechat si od ní čuchat vlasy a třeba i poslouchat její domluvy.

Pomyšlení na rodiče v něm vyvolalo tak silný stesk, že začal tiše vzlykat. Ne, nesmí plakat. Sevřel pevněji lano. Dlaně měl zkrvavené a v bříškách prstů mu bolestivě bodalo – bál se, že by mohl ztratit cit a pustit se. Také paže ho bolely a břicho a hruď, celé tělo měl jako v ohni. Snažil se však nebrat bolest na vědomí. Horší to bylo se strachem. Nedokázal myslet na nic jiného, než jak uniknout tomu ďáblovi.

Když se do rokliny spouštěl, netušil, že to bude tak těžké. Pokračoval však dál, jen se neodvažoval pohlédnout dolů pod sebe, kde zela tak černá a hluboká propast, jako by končila v samotném pekle. Zkoušel si představit, že slézá z jednoho ze starých stromů za jejich domem, protože lézt po stromech byla pro něho hračka. Byl v tom dokonce lepší než jeho starší bratr, i otec to říkal.

Přestal se spouštět, aby si na chvíli odpočinul. Pohlédl nahoru. Překvapilo ho, jak vysoko je okraj strže. Na okamžik pocítil pýchu nad tím, co dokázal, ale vzápětí si uvědomil, kde je, a do očí se mu opět nahrnuly slzy. Zmocnil se ho hrozný strach, že se už nikdy domů nevrátí.

O chvíli později doběhla ke strži Gillian. Nemohla popadnout dech a v hrudi ji pálilo, jako by jí tam hořel oheň. Běžela za chlapcem hustým lesem, co jí síly stačily, a když se konečně ocitla na kraji strže a zaslechla pláč, klesla na kolena. Na okamžik ji zalila úleva. Díky bohu, chlapec byl pořád ještě živ.

Úleva však trvala jen krátce. Když chtěla uchopit lano a chlapce vytáhnout, všimla si, jak je chatrné. Bylo jí jasné, že zpuchřelá a zpola rozpletená vlákna dlouho nevydrží. Dokonce se lana bála třeba jen dotknout. Navíc si uvědomila, že by se zřejmě rychle prodřelo o ostré výstupky na skále, kdyby se za ně pokusila zatáhnout.

Zavolala na chlapce, aby se nehýbal, pak si lehla na břicho a přinutila se naklonit nad propast. Pohled do tmavé hloubky v ní vyvolal pocit nevolnosti. Byla zoufalá, protože náhle nevěděla, co dělat. Vracet se pro pevnější lano nemělo smysl – trvalo by to příliš dlouho, a navíc by se vystavila značnému riziku, že ji uvidí některý z Alfordových vojáků. Skála byla plná výstupků a puklin a Gillian věděla, že zkušenější muž nebo i žena by po ní dokázali slézt.

Ona však žádné zkušenosti s lezením neměla ani na to nebyla vybavená. Při pohledu dolů se jí zmocňovala závrať, ale, milosrdný bože, přece tam toho chlapce nemůže nechat. Uvědomila si, že čas ubíhá. Každým okamžikem se lano může přetrhnout a chlapec se zřítí dolů vstříc jisté smrti.

Pomalu jí docházelo, že nemá jinou možnost. Zoufale si přála, aby jí dal Bůh odvahu. Jen se nedívat dolů, opakovala si tiše. Položila se na břicho a opatrně se začala posouvat přes okraj. Jen se nedívat dolů.

Pokaždé, když nahmátla nohou pevnou oporu, málem vykřikla radostí. Vždyť je to, jako by sestupovala po schodech, namlouvala si. Konečně se dostala na chlapcovu úroveň. Opřela se čelem o chladnou skálu, zavřela oči a děkovala Bohu, že jí pomohl slézt až sem, aniž si zlámala vaz.

Pomalu se otočila ke chlapci. Nemohlo mu být víc než pět nebo šest let a zoufale se snažil být statečný. Visel na tomto místě už hodnou chvíli. Jednou rukou se držel a v druhé svíral dýku – její dýku. Hleděl na ni očima rozšířenýma strachem a Gillian si všimla, že se v nich lesknou slzy. Ach bože, jak ji pro něho bolelo srdce.

Byla jeho jedinou nadějí na záchranu. Chlapec však pořád pevně svíral dýku a odmítal jí věřit. Bál se jí a jako pošetilé malé

dítě s ní odmítal mluvit nebo se na ni jen podívat. Pokaždé, když k němu natáhla ruku, ohnal se dýkou, a dokonce ji několikrát bodl. Přesto se nevzdávala, i když jí začínala docházet trpělivost.

„Přestaň už s těmi hloupostmi a nech mě, abych ti pomohla,“ přemlouvala ho. „Přísahám při nebesích, že jsi dočista přišel o rozum. Copak nevidíš, že lano, na kterém visíš, je zpuchřelé a trhá se?“

Ostrý tón jejího hlasu zřejmě na chlapce zapůsobil. Přestal na ni hledět s hrůzou, a když uviděl její ruce rozedřené do krve, zřejmě si uvědomil, že pro něho nasazuje život. Konečně pustil dýku.

„Odpusť mi, paní,“ vykřikl gaelsky. „Nechtěl jsem tě zranit.

Bál jsem se tě.“

Drmolil a jeho slova byla tak zkomolená místním nářečím, že mu stěží rozuměla.

„Dovolíš mi konečně, abych ti pomohla?“ Doufala, že jí rozumí, ale nebyla si jistá, jestli používá správná slova, protože gaelsky uměla jen málo.

Než stačil odpovědět, vykřikla: „Nehýbej se, nebo se lano přetrhne! Nech mě, abych tě přitáhla k sobě.“

„Ano, paní,“ zašeptal tentokrát už její řečí.

Gillian se k němu posunula blíž. Jednu ruku vstrčila do pukliny ve skále nad hlavou, aby měla oporu, a druhou sáhla po chlapci. Možná to bylo tím, že se chlapec prudčeji pohnul, možná však pouhou náhodou, ale právě v okamžiku, kdy ho zkrvavenou paží uchopila kolem pasu a přitáhla na římsu, na níž stála, lano se přetrhlo.

Kdyby se v tu chvíli neopíral bezpečně jednou nohou o výstupek, oba by skončili v propasti. Gillian přitiskla chlapce k sobě a vydechla úlevou.

„V poslední chvíli,“ řekl staženým hlasem. Odvinul si zbytek lana ze zápěstí a pustil ho dolů. Chtěl se podívat, jak padá, ale

Gillian ho ještě pevněji přitiskla k sobě a poručila mu, aby se ani nehnul.

„Zatím jsme to dokázali,“ řekla mdle. „Teď nás čeká to těžší.“ Chlapec si všiml, že se jí chvěje hlas. „Máš strach, paní?“

zeptal se.

„To víš, že mám strach. Teď tě musím pustit. Přitiskni se ke skále a ani se nepohni. Pokusím se vylézt výš a pak…“

„Ale my musíme dolů, ne nahoru,“ vykřikl.

„Prosím tě, nekřič,“ uklidňovala ho. „Až dolů bychom slézt nedokázali. Pod námi není žádný pořádný výstupek. Copak nevidíš tu hladkou skálu?“

„Kdybys zašla pro pořádné lano…“

„To nepřichází v úvahu,“ přerušila ho.

Oběma rukama se křečovitě držela tenké pukliny nad sebou a hledala možnost, jak se vytáhnout o kousek výš. Náhle měla pocit, že ji opouštějí síly, a i když se snažila, nedostala se ani o píď výš.

„Víš co, paní?“

„Buď tiše,“ zašeptala. V duchu se modlila, aby jí dal Bůh sílu, a chystala se to zkusit znovu.

„Ale víš, jak to udělat?“

„Ne. Jak?“ Stála přitisknutá ke skále a snažila se uklidnit.

Srdce jí pořád prudce bušilo.

„Kousek pod námi je široká plošina,“ řekl chlapec. „Viděl jsem ji. Mohli bychom na ni skočit. Podívej se sama, paní. Není to tak hluboko.“

„Nechci se dívat dolů.“

„Musíš se podívat, abys viděla, kde je. Kdybychom se na ni dostali, mohli bychom podél ní…“

„Ne!“ vykřikla a znovu se chtěla pokusit vytáhnout se výš k místu, kde by se mohla opřít nohou. Pokud by to dokázala, jistě by už nějak chlapce vytáhla za sebou.

Pozoroval, jak se namáhá. „Jsi moc malá, nedosáhneš tam, že?“ řekl.

„Snažím se, ale nejde to.“

„Můžu ti pomoct?“

„Ne. Stůj, kde jsi, a ani se nehni.“

Znovu se pokusila vylézt výš, ale její úsilí bylo marné. Začínala se jí zmocňovat panika a téměř se nedokázala pořádně nadechnout. Milosrdný bože, nepamatovala si, že by někdy v celém svém životě měla takový strach.

„Víš co, paní?“ ozval se znovu chlapec.

Pořád jí chtěl pomoct a ona už ho přestala napomínat, aby byl tiše a nehýbal se. „Co?“

„Opravdu musíme lézt dolů, ne nahoru.“

„Ne. Musíme nahoru.“

„Ale jak, když to nejde?“

„Snaž se být trpělivý. Nedaří se mi najít pevnou oporu pro nohu. Nech mě, za chvíli to zkusím znovu.“

„Nemáš dost sil, protože jsem tě poranil. Ruka ti pořád krvácí.

Nezlob se na mě, paní, ale moc jsem se bál.“

Hlas se mu chvěl, jako by zadržoval pláč. Rychle se ho snažila uklidnit. „Tím se netrap,“ řekla. Odhodlala se k poslednímu pokusu. Opět marně. S povzdechem plným zoufalství to konečně vzdala. „Máš pravdu, asi to opravdu budeme muset zkusit dolů.“

Pomalu, pomaličku se na úzké římse otočila a posadila se. Zády se opírala o skálu. Chlapec ji chvíli pozoroval a potom si sedl vedle ní.

Když viděla, jak rychle a neopatrně to udělal, rozbušilo se jí srdce. Chytila ho za ruku a pevněji sevřela.

„Tak co, skočíme?“ zeptal se dychtivě.

Napadlo ji, jestli nepřišel strachem o rozum. „Ne, nikam skákat nebudeme. Musíme tam slézt pomalu a opatrně. Budeš se mě držet.“

„Ale jsi celá od krve.“

Rychle si krev utřela do sukně a znovu mu pevně sevřela ruku. Oba potom nakukovali přes okraj skály dolů. Gillian se přesvědčila, že římsa pod nimi je opravdu dost široká. Znovu se pomodlila. Konečně zadržela dech a odhodlala se ke skoku.

Nebylo to moc hluboko, přesto jí dopad otřásl. Sotva se vzpamatovala, dopadl vedle ní chlapec, ztratil rovnováhu a měla co dělat, aby ho zachytila. Přitiskl se k ní a prudce se chvěl.

„Málem jsem spadl.“

„Málem. Ale teď jsme v bezpečí.“

„To už dál nepolezeme?“

„Ne. Zůstaneme tady.“

Chvíli jen seděli na úzké skalní plošině a tiskli se k sobě, než byl chlapec schopen se jí pustit. Rychle se však vzpamatoval a za další chvíli našel kousek od nich ještě jednu širší plošinu, kterou zakrýval masivní převis.

Se šťastným výrazem zkřížil nohy, posadil se a kýval na ni, aby šla za ním.

Zavrtěla hlavou. „Tady mi to stačí,“ řekla.

„Jestli začne pršet, zmokneš. Nic to není. Jen se nesmíš dívat dolů,“ povzbuzoval ji.

Jako by to přivolal, zdálky se ozvalo zahřmění.

Konečně se odhodlala a kousek po kousku se posouvala za ním. Srdce jí bušilo jako splašené a strachy se jí zvedal žaludek. Uvědomila si, že to dítě má víc odvahy než ona.

„Proč se bojíš podívat dolů?“ zeptal se jí, když se připlížil k okraji a snažil se dohlédnout dna propasti.

Náhle měla pocit, že chlapec je nebezpečně daleko. Vyděšeně se natáhla, chytila ho za kotníky nohou a přitáhla zpět. „Už to nedělej. Nesmíš tak riskovat.“

„Chtěl jsem jen plivnout dolů a dívat se, kam to dopadne.“

„Seď chvíli klidně. Musím přemýšlet, co dál.“

„Ale proč se nerada díváš dolů?“

„Tak, prostě to nemám ráda.“

„Asi se ti přitom dělá špatně. Byla jsi celá zelená. Nechtělo se ti zvracet?“

„Ne,“ odpověděla unaveně.

„Máš strach, když se díváš dolů?“

Nedal pokoj a nedal. „Proč se mě pořád na něco ptáš?“ Trochu přehnaně pokrčil rameny. „Nevím. Jen tak.“

„Já taky nevím, proč mám strach podívat se dolů. Prostě tak. Dokonce se nerada dívám z okna ložnice, protože se mi zdá moc vysoko. Mám pocit, že se mi točí hlava.“

„Jsou všechny anglické paní takové jako ty?“

„Ne. Myslím, že ne.“

„Prý to jsou většinou takové křehotinky,“ prohlásil jako dospělý chlap. „Říkal mi to strýc Ennis.“

„Tvůj strýc nemá pravdu. Většina jich žádné křehotinky nejsou. Dokážou skoro všechno, co muži.“

Rozesmál se, až se mu třásla ramena. Gillian napadlo, jak je možné, že takový malý chlapec má v sobě tolik mužské ješitnosti a arogance.

Už však slyšela další jeho otázku. „Jak se jmenuješ, paní?“

„Gillian.“

Chvíli čekal, až se zeptá na jméno ona jeho. Když se k tomu neměla, začal sám. „A nechceš vědět, jak se jmenuju já?“

„Já už tvoje jméno znám. Slyšela jsem, jak o tobě mluvili vojáci. Jsi Michael a patříš ke klanu, kterému vládne laird Ramsey. Jsi jeho bratr.“

Chlapec prudce zavrtěl hlavou. „Ne. Michael není moje pravé jméno,“ řekl. Přitiskl se k ní a sáhl po její ruce. „To jsme se jen tak domluvili. Chtěli jsme je oklamat, když pro mě přišli. Strčili mě do pytle.“

„Musel jsi mít hrozný strach, ne? A proč jste je chtěli oklamat?“ Než stačil odpovědět, pokračovala dalšími otázkami:

„Proč jsi na mě nečekal ve stáji? Kdybys udělal to, co jsem ti řekla, mohli jsme jim lehce uprchnout. A proč ses proti mně oháněl nožem? Copak jsi nevěděl, že nejsem tvůj nepřítel? Vždyť jsem ti přece odemkla dveře. Kdybys mi jen trochu věřil…“

„Angličanům se nedá věřit. Žádnému. Všichni to vědí.“

„To ti řekl strýc Ennis?“

„Ne, strýc Brodick. Ale věděl jsem to už předtím.“

„A mně věříš?“

„Možná,“ připustil. „Nechtěl jsem tě pořezat. Bolí to moc?“

Samozřejmě to bolelo až hrůza. Když však viděla, s jakou úzkostí na ni hledí, nedokázala to přiznat. Byl to jen malý vystrašený chlapec a musel už snášet dost trápení. Nač mu přidávat další?

„To nic není,“ mávla rukou. „Jen bych to měla něčím obvázat.“

Utrhla kus plátna ze spodničky, omotala si ho kolem zraněné paže a chlapec jí zavázal na zápěstí uzel. Potom si přes obvaz přetáhla zakrvácený rukáv.

„Tak a teď už je to dobré.“

„Víš co, paní?“ Povzdechla si. „No co?“

„Mám odřené prsty. Do krve.“ Řekl to, jako by se chlubil nějakým hrdinským činem, a hned zvedl dlaně, aby to viděla.

„Nemůžu nic dělat, protože to pálí jako čert.“

„To si dovedu představit,“ řekla.

Rozzářil se. Byl to pěkný malý chlapec s tmavými kučerami a těma nejkrásnějšíma šedýma očima, jaké kdy viděla. Na nose a na tvářích měl spoustu pih.

Odsunul se od ní, vytáhl si tuniku a ukázal jí břicho a hruď. „A tady budu mít jizvy.“

„Myslím, že nebudeš. To zase není tak…,“ začala, hned si však všimla, že se zatvářil zklamaně. „Ale možná opravdu. Někde asi ano. A ty chceš mít jizvy?“

Přikývl. „To se ví, že chci.“

„A proč?“

„Každý pořádný bojovník má jizvy. Znamená to, že je udatný.“

Říkal to tak vážně, že se neodvážila ani pousmát. „A ty víš, co je to být udatný?“

Zavrtěl hlavou. „Jen to, že je to dobré.“

„Ano,“ souhlasila. „Udatný znamená odvážný a silný. Udatný bojovník se nebojí nepřátel, a to je dobré. Musí tě to moc bolet,“ prohlásila, když mu stáhla tuniku zpátky přes břicho. Až se

vrátíme, řeknu služebným, aby ti rány potřely hojivou mastí. Některé z těch starších si na mě pamatují,“ dodala. „Pomohou nám.“

„Ale my se přece nemůžeme vrátit,“ vykřikl.

Výraz jeho tváře se tak změnil, že se skoro lekla. „Snaž se to pochopit. Jsme tady jako v pasti. Tahle římsa nikam nevede. Sami se odtud nedostaneme.“

„Doplazím se ke kraji a podívám se, jestli…“

„Ne!“ zarazila ho. „Nevíš, jak je skála u kraje silná a jestli se pod tebou neutrhne. Copak jsi neviděl, jak se v jednom místě ztenčuje?“

„Ale kdybych…“

„Nedovolím ti to a hotovo!“

Do očí mu vstoupily slzy. „Nechci se tam vrátit. Chci jít domů.“

Přikývla. „To vím, a já ti chci pomoct, aby ses mohl vrátit domů. Něco už vymyslím,“ slibovala. „Dávám ti své slovo.“ Netvářil se, že by ho přesvědčila. Přesto se o ni opřel a hlasitě zívl.

„Víš, co říká strýc Ennis? Když ti dá Angličan slovo, vyjdeš z toho s holým zadkem.“

„Ráda bych se jednou s tvým strýcem setkala a pár věcí mu vysvětlila.“

Pohrdlivě odfrkl. „Ten by s tebou nemluvil. Aspoň si to myslím. Gillian?“ obrátil se k ní najednou. „Já vím, že jsem měl na tebe čekat ve stáji, ale pak tam přišel jakýsi muž. Dostal jsem strach a utekl jsem.“

„Myslíš, že to byl baron?“

„Takový škaredý chlap s rezavým vousem.“

„Tak to byl baron,“ řekla. „Viděl tě?“

„Ne. Myslím, že ne. Schoval jsem se v lese a potom jsem viděl, jak s dvěma dalšími muži odjíždí. Možná se už nikdy nevrátí.“

„Vrátí se, to si buď jistý,“ řekla. Nechtěla chlapci dávat klamnou naději. „Když ne zítra, tak pozítří.“

Chlapec svraštil čelo a najednou vypadal o pár let starší. To v ní vyvolalo smutek. Malí chlapci by měli pobíhat kolem domu, smát se a třeba si i hrát na bojovníky, ale ne utíkat před dospělými, aby si zachránili život. Tady toho vytrhli z jeho rodiny, aby ho použili jako figurku ve hře osnované baronem Alfordem. Dovedla si představit, jak mu je – musí se cítit, jako by se ocitl uprostřed zlého snu.

„Pořád se ještě bojíš, Gillian?“

„Už ne.“

„Já se nikdy nebojím,“ chlubil se.

„Opravdu?“

„Skoro nikdy.“

„Kolik je ti let?“

„Bude mi sedm.“

„Bude? Kdy?“

„Už brzy.“

„Myslím, že jsi moc statečný chlapec.“

„Já vím,“ řekl, jako by to byla samozřejmost. „Proč mě ti muži unesli? Byl jsem na jarních slavnostech poprvé a moc se mi tam líbilo. Myslíš, že proto, že jsme si s ostatními hráli na naše klany?“

„Ne,“ ujistila ho. „Kvůli tomu ne.“

„Nebo proto, že jsem udělal něco… špatného?“

„Ach ne, ne. Neudělal jsi nic špatného. Prostě tě chytili, to je všechno. Baron chce něco ode mě a ty ses do toho prostě připletl.“

„Já vím proč,“ chlubil se. „Protože ho můj tatínek pošle do pekla. Chtěl bych domů k mamince a k tatínkovi,“ řekl najednou. Po předchozím vychloubačném tónu zazněl jeho hlas žalostně a málem se změnil ve vzlyknutí.

„Věřím ti. Musí tě zoufale hledat.“

„Ne, vůbec mě nehledají, protože si myslí, že jsem mrtvý.“

„Proč by si to měli myslet?“

„Slyšel jsem barona, jak mluvil se svými lidmi.“

„Takže ty víš, co má v úmyslu?“ zeptala se dychtivě.

„Asi vím,“ řekl. „Unesli mě a chtěli, aby to vypadalo, že jsem narazil hlavou do skály, spadl do vodopádů a utopil se. Takhle to říkali. Vsadím se, že maminka celou dobu pláče.“

„Ubohá maminka…“

„Asi je moc smutná.“

„To určitě. Ale mysli na to, jak bude šťastná, až se vrátíš domů. Ale teď mi řekni, o čem ještě mluvil baron se svými lidmi,“ zeptala se jakoby mimochodem, aby nepoznal, že je to pro ni důležité.

„Slyšel jsem všechno, o čem mluvili. A víš proč? Oklamal jsem je. Baron si myslel, že jim nerozumím, protože jsem neřekl ani slovo. Vůbec jsem před nimi nemluvil…, ani gaelsky.“

„To od tebe bylo moc chytré.“ Viděla, že ho tím velmi potěšila. Zazubil se na ni a vsunul jí svou ruku do dlaně. „Tak mi řekni, co jsi slyšel…, a pěkně popořádku, ať nic nevynecháš.“

„Dobře. Mluvili o tom, že baron ztratil nějakou skříňku. Někdy dřív, nevím kdy. A teď si myslí, že už ví, kde skříňka je. Jeden muž mu to řekl.“

„Který muž? Řekl baron jeho jméno?“

„Ne, ale řekl mu to, když umíral. Ta skříňka se nějak divně jmenuje, ale jak, to jsem už zapomněl.“

Gillian měla náhle pocit, že se jí dělá mdlo. Teď už jí bylo jasné, proč ji baron přinutil vrátit se do Dunhanshiru. Když si uvědomila, co to pro ni znamená, začaly se jí do očí tlačit slzy.

„Arianna,“ zašeptala. „Říkal, že je to Ariannina skříňka, že?“

„Ano, ano,“ přisvědčil vzrušeně. „Jak to, že to víš?“

Neodpověděla, protože se jí v mysli honila jedna otázka za druhou. Ach bože, že by Alford našel Christen?

„A jak to, že umíš gaelsky?“

„Cože?“ zeptala se rychle, jako by ji jeho poslední otázka polekala.

Opakoval ji. „Copak se zlobíš, že se tě na to ptám?“

Všimla si, že se mu v očích objevila úzkost. „Ne ne, to víš, že se nezlobím,“ ujišťovala ho. „Naučila jsem se gaelsky, protože moje sestra Christen žije ve Skotsku v horách, a já…“

„Kde ve Skotsku v horách?“ přerušil ji.

„Nevím, kde přesně…“

„Ale…“

Teď už se nenechala přerušit. „Až budu vědět kde, pojedu za ní. Chci, abych s ní dovedla mluvit gaelsky.“

„Jak to, že tvoje sestra žije ve Skotsku, a ty ne?“

„Protože mě chytili, a ji ne,“ odpověděla. „To je už dávno, když jsme byly malé. Baron se svými lidmi tenkrát dobyl Dunhanshire. Můj otec chtěl dostat mě a sestru do bezpečí, ale ve zmatku při útěku jsme se rozdělily.“

„Tvoje sestra se ztratila?“

„Ne, neztratila. Lidé věrní mému otci ji odvezli někam do Skotska. Můj strýc Morgan se snažil, jak mohl, aby ji našel, ale dověděl se jen, že nakonec zmizela někde ve skotské Vysočině. Proto nevím, kde teď je, ale doufám, že jednou ji najdu.“

„A stýská se ti po ní?“

„To víš, že stýská, i když teď vůbec nevím, jak vypadá. Možná bych ji ani nepoznala. Strýc Morgan mi řekl, že rodina, která ji k sobě vzala, jí mohla změnit jméno – aby ji uchránili před nebezpečím.“

„Před baronem?“

„Ano, před ním,“ odpověděla. „Určitě si však na mě bude pamatovat.“

„Ale co když nebude?“

„Bude, to vím jistě,“ trvala na svém.

Delší dobu mlčeli, než chlapec znovu promluvil. „A víš co?“

„Co?“

„Umím docela dobře mluvit tvou řečí, protože mě anglicky učila maminka. Tatínek to ale nechtěl a vždycky se mnou mluví jen gaelsky. Ani nevím, jak jsem se tvou řeč naučil, když jsem mohl tak málo mluvit, ale naučil.“

„Jsi velmi chytrý chlapec.“

„Maminka mi to taky říká. Dokonce i naši lidé se někdy těžko domluví, protože každý klan má svoje nářečí. Když se mnou mluví strýc Brodick, musí mluvit naší řečí, jinak bych mu asi pořádně nerozuměl. Ale kdybys u nás byla, stejně by nezáleželo, jestli někomu rozumíš, nebo ne. A víš proč? Protože by s tebou nikdo nemluvil, ledaže by jim můj tatínek řekl, aby s tebou mluvili.“

„A proč by se mnou nikdo nemluvil?“

Podíval se na ni, jako by nechápal, že může být někdo tak hloupý. Opět jí to připadlo legrační. Chlapec se jí líbil čím dál víc a musela se držet, aby ho neobjala.

„No přece proto, že jsi Angličanka,“ vysvětlil jí podrážděně.

Pohlédl k obloze. „Začíná se stmívat,“ řekl najednou. „Budeš se bát tmy, když se bojíš podívat dolů?“

„Ne, nebudu se bát.“

Snažil se jí naznačit, aby mu položila ruku kolem ramen, ale když se k tomu neměla, v zoufalství ji vzal a položil si ji tam sám.

„Voníš jako moje maminka.“

„A jak voní tvoje maminka?“

„Pěkně.“

Zachvěl se mu hlas. Gillian vytušila, že se ho opět zmocnil stesk po domově.

„Třeba nás baron nehledá.“

„Jeho vojáci uvidí lano omotané kolem balvanu,“ připomenula

mu.

„Nechci se tam vrátit…“

Najednou se rozplakal. Naklonila se nad ním, odhrnula mu z

čela kučery a políbila ho na čelo. „Zase bude všechno dobré,“ chlácholila ho. „Slibuju ti, že něco vymyslím, aby ses mohl vrátit zpátky domů.“

„Ale ty jsi jen paní, nedokážeš to,“ naříkal.

Snažila se vymyslet něco, čím by ho uklidnila a dala mu naději. Jeho pláč jí rval srdce. V zoufalství vyhrkla: „Víš, kdo je to protektor?“

Ještě několikrát škytl a pak teprve odpověděl: „Něco jako ochránce, že?“ Narovnal se a utřel si hřbetem ruky slzy z tváří.

„Taky mám ochránce. Jednoho jsem dostal, když jsem se narodil… Všechny narozené děti nějakého dostanou. Stará se, aby se jim nic zlého nestalo. Celý život. Mým ochráncem byl Angus, ale ten potom umřel.“

„To je mi líto,“ řekla. „Jistě by ti byl dobrým ochráncem.“

Začínala být unavená a bylo pro ni čím dál těžší udržovat hovor jen proto, aby nebylo ticho. V poraněné paži jí cukalo a pálila ji, jako by ji držela nad ohněm. Cítila únavu z dlouhé cesty

zpět do Dunhanshiru, přesto byla rozhodnutá udržovat s chlapcem hovor, dokud se neunaví a neusne. Nechtěla mu dovolit, aby vzpomínal na domov a trápil se steskem.

„Teď právě jsem dostal nového ochránce,“ řekl jí. „Tatínek ho dlouho vybíral, aby měl jistotu, že vybral toho správného. Řekl mi, že chce, aby můj ochránce byl stejně silný jako Grahamův.“

„Kdo je Graham?“ zeptala se.

„Můj bratr,“ odpověděl.

„A koho nakonec pro tebe tatínek vybral?“

„Svého přítele. Je to udatný bojovník a taky důležitý laird. A víš co?“

Usmála se. „Co?“

„On je hrozně zlý. To je na něm to nejlepší. Tatínek říká, že bude výborný ochránce.“

„Protože je zlý?“

„Taky. A protože je silný,“ dodal chlapec. „Dokáže porazit strom jen tím, že se na něj podívá. Řekl mi to strýc Ennis. Je však zlý, jen když musí být.“

„Ale tvým ochráncem není strýc Ennis, že?“

„Ne,“ odpověděl. „Strýc Ennis nemůže být ochráncem, protože je moc hodný.“

Gillian se zasmála. „Správný ochránce nesmí být hodný?“ Předem věděla, že to bude považovat za další hloupou otázku.

„Ne. Na své nepřátele musí být zlý. K čemu by to bylo, kdyby k nim byl dobrý? Proto tatínek vybral strýce Brodicka. To je můj ochránce. Strýc Brodick není nikdy hodný. A víš co?“

Už ji z těch tří slůvek začínala brnět hlava. „Nevím. Co?“ zeptala se.

„Strýc Brodick teď asi hrozně zuří, protože říkal tatínkovi, ať mě na jarní slavnosti nebere. Maminka však prosadila svou a tatínek řekl, že mě teda vezme.“

„Strýc Brodick byl na slavnostech taky?“

„Ne. Nikdy na ně nechodí, protože je tam moc Angličanů. Vsadím se, že si nemyslí, že jsem mrtvý. Je teď novým lairdem Buchananů a všichni vědí, jak jsou Buchananové k nepřátelům zlí. Teď, když je můj ochránce, mu musím říkat strýčku. Možná sem přijede a najde mě ještě dřív než tatínek.“

„Třeba to tak bude,“ přisvědčila, aby byl klidný. „Nechceš si položit hlavu na můj klín a zavřít oči? Mohl by sis na chvíli odpočinout.“

„Ale neutečeš, kdybych usnul, že ne?“

„Kam bych mohla utéct?“

Sám si uvědomil, že jeho obáva je pošetilá, a usmál se. „Co budu dělat, až odjedeš? Slyšel jsem, jak baron říká, že budeš muset najít svou sestru. Zuřil, když se dověděl, že nevíš, kde je.“

„Proč jsi mi to neřekl předtím?“

„Zapomněl jsem.“

„Co ještě říkal?“ vyzvídala. „Řekni mi to. Musím vědět všechno.“

„Váš král prý skříňku taky hledá, ale baron říkal, že ji musí najít dřív. Nevím proč. Víc už si nepamatuju.“ Chvíli mlčel a pak zafňukal: „Chci, aby sem přišel tatínek a odvezl mě domů.“

„Neplač,“ chlácholila ho znovu a přitiskla ho k sobě.

„Chlapec, který má tři ochránce, by se měl smát, ne plakat.“

„Nemám tři, jen jednoho.“

„Ale máš tři. Jeden je tvůj tatínek, druhý strýc Brodick a třetí já. Budu tvým ochráncem, dokud tě nedovezu bezpečně domů.“

„Ale paní nemohou být ochránci.“ „To víš, že mohou.“

Bylo vidět, že ho zmátla, a hodnou chvíli nad tím uvažoval.

„Dobře,“ souhlasil nakonec, „ale potom mi budeš muset něco dát.“

„Proč?“

„Každý ochránce dá dítěti, které dostane na starost, nějakou důležitou věc,“ vysvětloval. „Musíš mi dát něco svého.“

„A strýc Brodick ti dal něco důležitého?“

„Ano,“ odpověděl. „Dal tatínkovi svou nejlepší dýku a řekl, aby ji předal mně. Měla na rukojeti jeho křížek. Tatínek na ni nechal udělat pochvu a dovolil mi, abych si ji vzal na slavnost. A teď je pryč.“

„Co se s ní stalo?“

„Vzal mi ji jeden z baronových vojáků. Viděl jsem, jak ji potom hodil na truhlu.“

„Třeba se nám podaří toho vojáka najít a donutit ho, aby ti dýku vrátil.“

„Ale co mi dáš ty?“ zeptal se znovu.

Zvedla ruku. „Vidíš ten prsten? Cením si ho nad všechny své věci.“

Bylo už šero a chlapec na prsten pořádně neviděl. Přitáhl si tedy její ruku a podíval se na něj zblízka. „Je krásný,“ řekl.

„Patřil mé babičce. Dal mi ho na mé poslední narozeniny strýc Morgan. Provleču jím stuhu, aby sis ho mohl pověsit na krk. Budeš ho mít pod tunikou, takže ho baron u tebe neuvidí.“

„Mohu si tvůj prsten nechat natrvalo?“

„Natrvalo ne,“ řekla. „Až splním svůj slib a zařídím, aby ses dostal bezpečně domů, budeš mi ho muset vrátit. A teď zavři oči a zkus usnout. Mysli na to, jak budou tví rodiče šťastní, až tě zase uvidí.“

„Maminka bude radostí plakat a tatínek bude taky moc rád. Ale dlouho rád nebude, protože mu budu muset říct, že jsem ho neposlechl.“

„V čem jsi ho neposlechl?“

„Přikázal mi, že nesmím chodit k vodopádu. Řekl, že je to tam nebezpečné, protože jsou tam kluzké skály. Ale já jsem tam stejně s kamarády šel, a až to tatínkovi řeknu, bude se na mě hrozně zlobit.“

„Bojíš se tatínka?“

Chlapec se zahihňal. „Tatínka jsem se nikdy nebál.“

„Tak proč si s tím děláš takové starosti?“

„Protože bude chtít, abych s ním šel na procházku, pak se mě zeptá, co jsem udělal, a abych mu řekl, proč jsem to udělal, a pak mě potrestá.“

„Jak tě potrestá?“

„Třeba mě nevezme na projížďku na koni… To by pro mě byl nejtěžší trest, protože s ním jezdím hrozně rád. Tatínek mě vždycky nechá držet uzdu.“

Přejížděla mu jemně rukou po zádech, aby ho uspala.

Chlapec však ještě neskončil. „Ale to není všechno, co mu budu muset říct. Ještě se budu muset přiznat k tomu, co jsme udělali – já a Michael.“

„Tvůj kamarád se taky jmenuje Michael?“

„Můj kamarád je Michael,“ prohlásil důrazně. „Už jsem ti přece řekl, že jsme si jen tak hráli.“

„Tím se teď netrap. Až se vrátíš, tvého tatínka ani nenapadne, aby se staral, na co jste si s tvým kamarádem hráli.“

„Ale…“

„Spi už,“ poručila mu.

Ztichl a hodnou chvíli se neozval. Gillian myslela, že už konečně spí, a začala uvažovat o mnohem naléhavějších problémech.

„A víš co?“

Povzdechla si. „Ne. Co?“

„Tebe mám rád, ale většinu Angličanů nemám rád. Strýc Ennis je nenávidí všechny. Řekl mi to. Řekl, že když člověk podá Angličanovi ruku, odejde bez prstu. Že to není pravda?“

„Ne, není to pravda.“

„Je ti líto, že musíš být Angličanka?“

„Ne. Ale je mi líto, že je Angličanem Alford.“

„Alford je hlupák. A víš proč?“

Bylo zřejmé, že chlapec nepřestane mluvit, dokud jí neřekne všechno, co mu tíží mysl. „Nevím. Proč?“ zeptala se trpělivě.

„Protože si myslí, že jsem Michael.“ Přestala mu třít záda. „A ty nejsi Michael?“

Přetočil se na záda a posadil se, aby jí viděl do tváře. „Ne. Můj kamarád je Michael. Pořád se ti to snažím říct. Ten hloupý baron si myslí, že jsem bratr lairda Ramseyho, ale nejsem. Michael je jeho bratr. To je právě ten trik, který jsme udělali. Vyměnili jsme si pléd a čekali jsme, jak dlouho bude trvat, než si toho někdo všimne. Řekli jsme si, že až se setmí, vrátím se do Michaelova stanu a on zase do mého.“

„Ach bože,“ zašeptala. Byla tak ohromená, že stěží dokázala vydechnout. Nevinný chlapec vůbec netušil, jak je důležité, co jí právě řekl. Bál se jen, co na tu bláznivou hru, kterou vymysleli se svým kamarádem, řekne jeho otec. Věděla, že je jen otázkou času, kdy Alford zjistí pravdu. A jakmile se tak stane, bude chlapcův osud zpečetěn.

Objala ho kolem ramen a přitiskla k sobě. „Poslouchej mě,“ zašeptala naléhavě. „O tom, co jsi mi teď řekl, musíš mlčet jako hrob. Slibuješ mi to?“

„Slibuju,“ řekl chlapec zaraženě.

Bylo už tma a neviděla mu do tváře, proto si ho přitáhla blíž a hledala jeho oči. „A kdo tedy vlastně jsi?“ zeptala se šeptem.

„Alec.“

Ruce jí klesly do klína a musela se opřít a skálu. „Tak ty jsi Alec,“ opakovala. Nemohla se vzpamatovat z ohromení, zdálo se však, že chlapec si ničeho nevšiml.

Zazubil se na ni a řekl: „Chápeš to? Baron je hlupák, protože unesl jiného chlapce, než chtěl.“

„Ano, chápu. Poslyš, Aleku, viděl tvůj kamarád, jak tě Alfordovi lidé unesli?“

Vzpomínal, jak to vlastně bylo, a kousal si přitom spodní ret.

„Ne,“ řekl potom. „Michael se vrátil do stanu pro luk a šípy, protože jsme chtěli střílet přes vodopád. A právě v tu dobu na mě vyrazili. A víš co? Teď se mi zdá, že to vůbec nebyli baronovi vojáci, protože měli plédy.“

„Kolik jich bylo?“

„Nevím… Možná tři.“

„Jestliže to byli skotští horalé, pak to museli být zrádci, kteří se dali do baronových služeb,“ uvažovala a vzrušeně si probírala prsty vlasy.

„Ale co když na to baron přijde, že nejsem Michael? To by musel být opravdu hodně hloupý, aby na to nepřišel, nemyslíš? Možná těm zrádcům řekne, aby šli znovu a přivedli mu pravého Michaela. Doufám, že se jim nepodaří strčit ho do pytle jako mě. Víš, bylo to hrozné.“

„Budeme muset nějak Michaelovy rodiče varovat před nebezpečím.“

V hlavě se jí honily myšlenky. Usilovně se snažila pochopit podivnou Alfordovu hru.

„Aleku, řekni mi, když jste si vyměnili oblečení a Michael si vzal tvůj pléd, to si toho nikdo z jeho klanu nevšiml? Jistě pak někomu o tom, co jste udělali, řekl.“

„Možná dostal strach a neřekl.“

„Kolik je Michaelovi let?“

„Nevím,“ odpověděl. „Asi tolik jako mně. A víš co? Možná si můj pléd sundal. Kdybych měl strach, taky bych to asi udělal. A on určitě strach měl. Má jen bratra, a ještě ho ani pořádně nezná, protože se vrátil domů teprve nedávno, aby se stal lairdem. Michaelovi se do té naší hry moc nechtělo. Bál se, že z toho něco bude. Všechno je to moje vina, já jsem ho k tomu přemluvil.“

„Zase se něčím trápíš. Vždyť tě nikdo z ničeho neobviňuje. Hráli jste jen klukovské hry, to je všechno. Polož mi zase hlavu do klína a buď chvíli zticha, ať mohu přemýšlet.“

Zavřela oči, aby ho odradila od dalších otázek.

Bylo to však marné. „A víš co?“ ozval se po chvíli. Když nereagovala, zatahal ji za rukáv. „Víš co?“

Vzdala to. „Co?“

„Brzy mi vypadne zub.“ Aby se sama přesvědčila, vzal jí ruku a dotkl se špičkou jejího prstu jednoho ze svých předních zubů.

„Vidíš, jak se viklá? Možná vypadne už zítra.“

Dychtivost, s jakou jí řekl svou důležitou novinu, jí znovu připomněla, že je to ještě jen dítě. Nevnímal, že je ohrožen jeho život, zato ho vzrušovala představa, že mu už brzy vypadne první zub.

„Tatínek mi ho chtěl vytrhnout, ale pak řekl, že mám počkat, až se bude ještě víc viklat a půjde ven lehčeji.“

Hlasitě zívl, položil si hlavu na její klín a trpělivě čekal, až mu znovu začne přejíždět rukou po zádech.

„Chtěl jsem tatínkovi říct, ať mi ten zub vytáhne na slavnosti, protože Michael to chtěl vidět. Michael patři k Ramseymu,“ dodal pro případ, že by to už zapomněla.

„A ke komu patříš ty, Aleku?“

Nafoukl se pýchou. „Můj tatínek je Iain Maitland.“

KAPITOLA 3

Alford si s lidmi rád pohrával a zvláštní zálibu měl ve hrách, v nichž mohl uplatnit svou krutost.

Teď už mu bylo dobře, i když dnešní den začal velmi nepříjemně. Na cestě ho nečekaně překvapila průtrž mračen a do Dunhanshiru se vrátil skrz naskrz promočený a prochlazený až na kost. Cítil se tak mizerně, že neměl nejmenší chuť poslouchat řeči o tom, že lady Gillian pomohla chlapci k útěku a oba jsou pryč. Než se stačil náležitě rozzuřit – vojáka, který mu špatnou zprávu sdělil, však už stihl zabít – jeho lidé Gillian a chlapce našli a přivedli zpátky do hradu. Teď stáli oba před ním a čekali, až vyřkne trest.

Alford věděl, že očekávání vždycky zvyšuje požitek. Chtěl se jejich strachem řádně pokochat, proto bylo součástí jeho hry, že jim naznačil, jaká mučení pro ně chystá. Chlapec byl obyčejný malý prosťáček, příliš hloupý na to, aby něco pochopil. Přesto na něm Alford viděl, že má strach, protože se tiskl ke Gillian jako vyděšené ptáče. Zato Gillian připravila Alfordovi zklamání – chovala se, jako by o svůj osud neměla žádné obavy, a kdyby ji neznal, myslel by si, že jí jde jen o to, aby mu zkazila zábavu. Ať se snažil sebevíc, nepodařilo se mu zlomit její vzdor, a ke své lítosti na ní nepozoroval ani trochu strachu.

Ta čubka měla v sobě ještě tolik síly, že naopak strašila ona jeho. Proklínal se, že je tak zbabělý a nedokáže snést její pohled.

Zachraňte mě před čestnými a spravedlivými, pomyslel si. Čelit tomuto útlému děvčeti bylo pro něho těžší než pustit se do boje s hordou ozbrojenců. A i když si neustále připomínal, že to je on, kdo má v rukou moc a je neomezeným pánem jejího života, stále cítil, že Gillian má nad ním navrch. Nikdy nezapomněl, jak na něho hleděla, když si ji nechal předvést po masakru, který následoval po dobytí Dunhanshiru před čtrnácti lety. Tehdy byla ještě malá holka, přesto ho vzpomínka na její oči dodnes bodala jako dýka. Věděl, že ho vnímala jako vraha svého otce, ale doufal, že časem zapomene. Teď si tím však nebyl jistý. Co všechno si ještě pamatuje? Slyšela ho snad, jak těsně předtím, než proklál jejího otce, před ním přiznal své hříchy? Její nenávist ho děsila a vyvolávala v něm mrazení.

Sáhl po číši vína a přitom si všiml, že se mu chvěje ruka. Usilovně se snažil setřást ze sebe strach a vzít věci pevně do svých rukou. Věděl, že jeho mysl už není jasná, ale mdlá a zmatená. Nebyl zvyklý, aby ho jeho druzi viděli v takovém stavu. Celé roky zaháněl zlé svědomí alkoholem, ale vždy si dával pozor, aby při tom byl sám. Dnes udělal výjimku, protože víno mu pomáhalo potlačovat zuřivost. Nechtěl provést něco, čeho by později litoval. Přestože zvažoval odložit tu záležitost na zítřek, nakonec se rozhodl, že ještě není tak opilý a nepříjemnou povinnost vyřídí, aby mohl se svými kumpány pokračovat v oslavě.

Zíral na Gillian kalnýma očima podlitýma krví. Seděl uprostřed dlouhého stolu obklopen svými obvyklými společníky barony Hughem z Barlowe a Edwinem Lysým. Zřídka někam vyjížděl bez svých přátel, kteří byli jeho nejpozornějším publikem a jeho hry milovali. Často prosili, aby se jich mohli zúčastnit, a Alford si nikdy nedělal starosti, jestli ho některý z nich někdy zradí, protože byli stejně poznamenaní jako on.

Od časného rána předchozího dne nedostali Gillian a chlapec nic k jídlu, proto Alford předpokládal, že oba musí být zcela vyhladovělí. Přinutil je tedy dívat se, jak on se svými přáteli hoduje u tabule vpravdě královské a baví se přitom o jejich potrestání. Stůl byl obtěžkán mísami s pečenými bažanty, králíky a holuby,

kusy žlutého sýra, bochníky chleba, zavařeninami, medem a sladkými koláčky s ostružinami. Sloužící běhali sem a tam se džbánky s červeným vínem a dalším jídlem a pochoutkami.

Na stole bylo tolik jídla, že by stačilo k nasycení menší armády. Pohled na ty tři však v Gillian vyvolával takovou ošklivost, že bolest z hladu kolem žaludku rychle zmizela. Když je pozorovala, nemohla se rozhodnout, který z nich je odpornější. Hugh s velkýma odstávajícíma ušima a špičatou bradou při jídle funěl a mlaskal a Edwin s třemi bradami a malýma prasečíma očkama si cpal do úst kusy mastné pečeně s takovým chvatem, jako by se bál, že mu někdo jídlo vezme, než stačí naplnit své obrovské břicho.

Všichni tři byli opilí. Jen v době, kdy před nimi Gillian stála, do sebe obrátili šest džbánků vína a nyní čekali, až jim sloužící nalijí další.

Byli jako vepři chrochtající u koryta, ale Alford jí připadal přece jen nejodpornější. Z úst mu visely kusy kůže pečeného holuba a po bradě mu do ryšavého vousu stékala mastnota smíšená s černou šťávou z ostružinových koláčků. V opilosti nevnímal, jak se chová a jak vypadá, jen se cpal a obracel do sebe jeden pohár za druhým.

Alec stál nalevo od ní a tiše nechutné divadlo pozoroval. Každou chvíli se však dotkl její ruky. I když ho toužila utěšit, neodvážila se na něho ani pohlédnout, protože Alford ji stále sledoval ostřížím pohledem. Kdyby zpozoroval sebemenší náznak, že má o malého chlapce starost, mohl by toho využít proti ní.

Snažila se Aleka na Alfordův hněv připravit a přinutila ho, aby jí slíbil, že ať se děje co děje, bude mlčet. Pokud Alford uvěří, že mu chlapec nerozumí, bude před ním mluvit jako před hluchým a možná řekne něco, z čeho by se dalo usoudit, proč ho vlastně dal unést.

Když už se nemohla dívat, jak se ti tři cpou, otočila se ke vchodu. Věděla, že si tu jako malé dítě hrávala, ale teď si už na nic z toho nevzpomínala. Viděla, že u zdi vedle schodů stojí stará truhla, a chvíli uvažovala, jestli patřila jejím rodičům, nebo ji sem

přivezl Alford. Na víku truhly se válely mapy a různé svitky pergamenu, ale taky dýka. Vzpomněla si, jak jí Alec řekl, že mu jeho dýku vzal nějaký voják a hodil ji na truhlu. Pořád tam tedy leží. Měla neobvyklý, složitý tvar rukojeti – nepochybovala, že je to dar od Alekova ochránce Brodicka.

Vtom upoutal její pozornost hlasitým říhnutím Alford. Viděla, že si utřel rukávem sametové tuniky obličej a opřel se dozadu. Zdálo se, že už teď udržuje oči otevřené jen s velkým sebezapřením, a když promluvil, blábolil tak, že mu bylo stěží rozumět.

„Co s tebou mám udělat, Gillian? Pořád se mi vzpíráš a děláš všechno možné, abys mi způsobila problémy. Uvědomuješ si, že mám na srdci jen tvoje dobro?“

Edwin vybuchl v chraptivý smích. Také Hugh se zachichotal a znovu sáhl po poháru.

„Podívej se, jak se mi za mou starostlivost odvděčuješ,“ pokračoval Alford. „Samými nepříjemnostmi. Musíš uznat, že jsem se s tebou snažil vyjít. Copak jsem tě nenechal tolik let na pokoji? Přiznávám, že mě překvapilo, jaká z tebe vyrostla krasavice. Byla jsi takové praobyčejné, nevýrazné děvče, ale teď… Nestačím koukat, moje drahá. Mohl bych tě prodat a určitě bych na tom zatraceně vydělal, protože si dovedu představit, že by se nabídky jen hrnuly. Nemáš strach, že to udělám?“

„Vypadá, jako by se spíš nudila, než že má strach,“ ozval se Edwin.

Alford lhostejně pokrčil rameny. „Uvědomuješ si, Gillian, že jsem musel hnát celý oddíl vojáků, aby tě našli a odebrali tvým zbožným příbuzným? Slyšel jsem, že tvůj strýc Morgan s nimi chtěl bojovat. To mě opravdu pobavilo, když uvážím, jak je starý a vetchý. Myslím, že bych udělal dobrý skutek, kdybych ho vysvobodil z jeho mizérie. Určitě by mi byl vděčný za rychlou smrt, a ještě k tomu se zbraní v ruce, místo zdlouhavého umírání, které ho čeká.“

„Můj strýc není ani starý, ani vetchý,“ promluvila konečně.

Edwin se znovu zasmál. Gillian musela přemáhat neodolatelné nutkání udeřit ho. Bože, co by dala za to, kdyby byla silnější. Cítila se před těmito odpornými lidmi naprosto bezmocná a to ji naplňovalo zoufalstvím.

„Nech mého strýce na pokoji. Ničím ti neuškodil.“

Alford se jen ušklíbl. „Stal se z něho milující otec, co? Samozřejmě. Proto chtěl bojovat, aby si tě udržel. Hnala ho k tomu otcovská láska. A jakou mu dodala odvahu…, nebo spíš troufalost. K čertu s ním a s jeho drzostí,“ dodal s úsměškem. „Ostatně musím říct, že mě nelibě překvapila i tvoje vzdorovitost. Bylo to opravdu trapné. Čekal jsem, že okamžitě poslechneš a vrátíš se s mými muži. Uvědom si, že jsem tvůj poručník, měla bys ke mně spěchat s otevřenou náručí. Nechápu, proč jsi taková. Opravdu to nechápu.“ Odmlčel se a kroutil hlavou. „Tady přece máš svůj domov, ne? Myslel jsem, že budeš celá dychtivá, aby ses mohla vrátit. Král Jan rozhodl, že do doby, než se vdáš, zůstane Dunhanshire tvým majetkem. Potom tady samozřejmě bude vládnout tvůj manžel.“

„Tak, jak to má být,“ ozval se Hugh.

„Copak jsi ještě z krále Dunhanshire nevymámil?“ podivila se Gillian. Nedokázala skrýt své překvapení.

„Nežádal jsem ho o něj,“ zabručel Alford. „A proč bych to dělal? Jsem tvůj poručník a vládnu vším, co je tvoje, takže mi Dunhanshire tak jako tak patří.“

„Jan tě ustanovil mým poručníkem?“ zeptala se, aby ho popudila. Věděla, že král nic takového neudělal.

Alford skutečně zrudl hněvem. Chvíli mlčel, pouze se mračil jako čert a upravoval si špatně padnoucí tuniku. „Jsi pro krále tak nedůležitou osobou, že na tebe dočista zapomněl. Když jsem řekl, že jsem tvým poručníkem, tak to platí.“

„Ne, to neplatí.“

„Baron Alford je nejbližším a nejdůvěryhodnějším královým přítelem,“ vykřikl Edwin. „Jak se opovažuješ mluvit s ním tak drzým tónem?“

„Vidíte to, sami vidíte, jak je drzá,“ ozval se znovu Alford. „Ať se ti to líbí, nebo ne, milá Gillian, jsem tvým poručníkem a tvůj osud je v mých rukou. Rozhodl jsem se, že ti osobně vyberu manžela. Co se toho týče, klidně bych se s tebou mohl oženit sám,“ dodal jakoby mimochodem.

Gillian si odmítla připustit, že by něco tak odporného bylo vůbec možné, a dál na Alforda hleděla, aniž na jeho výhrůžku nějak reagovala.

„Ale slíbil jsi ji přece svému bratranci,“ připomenul mu Hugh.

„Slyšel jsem, že Clifford si už dělá velké plány.“

„Ano, vím, že jsem mu ji slíbil, ale už jste někdy viděli, že bych dodržel slovo?“ obrátil se na něho Alford s úšklebkem.

Hugh s Edwinem se dali do smíchu, až se jim koulely slzy po tvářích. Nakonec si Alford musel gestem zjednat ticho.

„Pořád mě přerušujete, že jsem zapomněl, o čem jsem mluvil.“

„Říkal jsi, že tě nelibě překvapila Gillianina vzdorovitost,“ připomenul mu Edwin.

„Ano, už vím,“ chytil se Alford. „Takhle to prostě nejde, Gillian. Jsem shovívavý člověk – to je mimochodem moje velká chyba – a nemohu si pomoct, abych necítil lítost nad těmi, kteří byli v životě nějak postiženi. Proto jsem tvého strýce za jeho neslýchané chování nepotrestal. Ale teď je čas, abych vám dvěma, tobě a tomu chlapci, udělil lekci pokory.“

„Jestli jí chceš dát za vyučenou, Alforde, měl bys ji nechat, ať se trochu vzchopí. Teprve pak jí polož tu důležitou otázku,“ radil Edwin.

Alford vyprázdnil svůj pohár a pokynul sloužícímu, aby mu dolil. „Myslím na to,“ odpověděl. „Všiml sis, Edwine, jak se k ní ten kluk tiskne? Bláhovec. Myslí si, že ho zachrání od výprasku. Co

tak ukázat mu hned teď, jak se mýlí? Hughu, ty máš přece takovou práci rád, vem si ho na starost.“

„Ani se ho nedotknete,“ řekla Gillian tiše. Její slova měla větší účinek, než kdyby křičela. Alfordův zmatený výraz jasně říkal, že na tohle nebyl připraven.

„Že se ho ani nedotknu?“ zavrčel.

„Ano, slyšel jsi dobře.“

Nervózně zabubnoval prsty do stolu. „Musí dostat výprask, aby si uvědomil, že se nevyplácí utíkat. Kromě toho vás mám obou až po krk a nechtěl bych Hugha zklamat. Tak se těšil, až si některého z vás podá.“ Obrátil se na svého přítele. „Snaž se, abys ho nezabil. Kdyby mě Gillian zklamala, budu ho ještě potřebovat.“

„Toho chlapce se ani nedotknete,“ opakovala Gillian. Její hlas zněl tvrdě a rozhodně.

„Jsi snad ochotná podstoupit výprask za něho?“ zeptal se Alford.

„Ano.“

Alford na ni ohromeně zíral. Tohle nečekal, navíc ho rozzuřilo, že na ní nepozoroval ani náznak strachu. Odvaha, to byl pro něho zcela cizí pojem. Nikdy nedovedl pochopit, proč někteří lidé tuto vlastnost mají a jiní ne. On patřil k těm, kterým byla odepřena, a přestože nikdy necítil potřebu být odvážný, ti, co odvahu měli, ho na nejvyšší míru popouzeli. Dobře věděl, co mu v jeho charakteru chybí, a nenáviděl každého, kdo to měl.

„Věř mi, že si s tebou mohu dělat, co budu chtít, Gillian. Nezabráníš mi v tom. Klidně se mohu rozhodnout, že tě třeba zabiju.“

Pokrčila rameny. „Ano, máš pravdu. Můžeš mě zabít a já ti v tom nezabráním.“

Povytáhl obočí a pozoroval ji. Měl problémy soustředit se. Víno ho uspávalo a jen s nejvyšším úsilím držel oči otevřené. Sáhl po poháru a znovu se napil.

„Ty musíš mít něco za lubem,“ řekl. „Co je to, Gillian? Jakou hru se to odvažuješ hrát se svým pánem?“

„Žádnou hru,“ odpověděla. „Zabij mě, jestli máš chuť. Nepochybuju, že si už vymyslíš, jak to králi vysvětlit. Ale nezdá se mi, že bys pro mě poslal jen proto, abys mě zabil. Nechal jsi mě celé roky na pokoji, jak jsi sám řekl, a teď sis na mě najednou vzpomněl. Není to náhodou proto, že ode mě něco chceš? Kdybys mě zabil…“

„Ano,“ přerušil ji. „Něco od tebe chci.“ Napřímil se a triumfálně na ni pohlédl. „Mám pro tebe radostnou novinu. Po letech hledání jsem konečně objevil tvou sestru. Vím, kde se Christen ukrývá.“ Soustředěně Gillian pozoroval a byl zklamán, když na jeho slova nijak nereagovala. Točil mezi prsty pohárem a samolibě se na ni usmíval. „Znám dokonce jméno klanu, který ji chrání. Jsou to MacPhersonové, ale neznám jméno, které u nich přijala. Nepochybuju však, že sestra sestru pozná. To je to, co od tebe chci – abys mi ji pomohla najít a přivést domů.“

„Proč jsi neposlal své vojáky a nepřikázal jim, aby ji přivedli?“ zeptala se.

„Nemohu své vojáky poslat do samého středu Vysočiny – tam se totiž skrývá. Ti divoši by je všechny pobili. Mohl bych samozřejmě přesvědčit krále, aby mě v takovém podniku podpořil, a nepochybuju, že by mi poskytl další vojáky, ale nechci ho zatahovat do rodinných záležitostí. Navíc tu mám tebe, abys tu věc pro mě udělala.“

„Vojáci by ani nevěděli, koho mají přivést. Ti divoši by jim to samozřejmě neřekli. Jsou zvyklí bránit svoje lidi za každou cenu,“ přidal se Hugh.

„A když odmítnu?“ zeptala se Gillian.

„Tak mi Christen přivede někdo jiný,“ blufoval. „Kdybys to však udělala ty, bylo by to jednodušší.“

„A ten někdo jiný by ji dokázal poznat?“

„Skot, od kterého máme informace, ví, jaké jméno Christen používá,“ připomenul Alfordovi Edwin. „Můžeš ho přinutit, aby ti je řekl.“

„Mysleli jsme, že by ji mohl zítra přivézt s sebou,“ řekl Hugh.

„Poslal však zprávu. Zdá se, že nastal jakýsi problém…“

„Zřeme vážný problém,“ vmísil se Edwin. „Není vůbec jisté, že zítra přijede. Je možné, že dorazí až pozítří.“

„Nepochybuju, že se jedná o vážný problém.“ Hugh se opřel dozadu, aby na Edwina přes Alforda viděl. „Kdyby nešlo o vážnou věc, jistě by neriskoval tak dlouhou cestu. Vždyť ho může někdo uvidět a všechno by se prozradilo.“

Edwin si mnul trojitou bradu. „Když toho kluka zabiješ, Hughu, mohl by se Skot rozzlobit a chtít svoje zlato zpátky.“

Hugh se zasmál. „Naopak, ty blázne. Dokonce chce, abychom ho zabili. Musel jsi být tenkrát opilý a nedávat pozor, co se mluví. Stačí, když ti řeknu, že Alford s ním uzavřel dohodu. Víš přece, že se každou chvíli objevují nové historky, že někdo viděl Arianninu skříňku. Už se donesly i ke králi a Jan poslal vojáky, aby prohledali každý kout země. Zdá se, že ani po letech jeho úsilí najít Ariannina vraha a získat skříňku zpátky nepolevuje.“

„Slyšel jsem, že se spíš umocňuje,“ poznamenal Edwin.

„Vyslal vojáky dokonce i do skotské Nížiny, aby se pídili po informacích.“

Hugh přikývl. „A zatímco Jan pátrá po ztracené skříňce, Alford hledá Christen. Myslí si, že právě ona ví, kde skříňka je. Je přesvědčen, že ji ukradl její otec. Celé roky se ptá a zjišťuje u všech klanů, kdo o Christen ví…“

„Jenže nikdy nic nezjistil.“

„To je pravda,“ souhlasil Hugh. „Nikdo nepřiznal, že o ní ví… Až teď, kdy se objevil ten Skot z hor.“

„Jakou dohodu vlastně s Alfordem uzavřel?“

Hugh pohlédl na barona a čekal, že mu na jeho otázku odpoví on, ale Alford měl zavřené oči a hlava mu klesla na hruď. Vypadalo to, že dřímá.

„Takhle opilého jsem ho ještě neviděl,“ zašeptal Hugh svému příteli. „Podívej se, jak ho to víno uspalo.“

Edwin pokrčil rameny. „Tak jak je to s tou dohodou?“ vrátil se ke své otázce.

„Baron se uvolil, že bude toho kluka držet v zajetí, aby Skot mohl zabít jeho bratra lairda Ramseyho Sinclaira. Má ho tady jen jako zástavu, a až bude po všem a Ramsey bude mrtev…“

„Nebude už kluka k ničemu potřebovat.“

„Přesně tak,“ přitakal Hugh. „Tak vidíš – když mu dáš výprask, nebude to Skotovi vůbec vadit.“

„A co dohodou získá baron?“

„Skot mu dal zlato a ještě něco navíc,“ odpověděl Hugh. „Ale to už nechám na Alfordovi, aby ti to vysvětlil. Jestli ti to bude chtít říct, tak ti to řekne.“

Edwina popudilo, že nic neví. Cítil se odstrčen. Šťouchl loktem do Alforda. Baron sebou trhl a zamumlal jakousi kletbu.

Edwin chtěl, aby mu řekl podrobnosti o dohodě. Alford nejdříve sáhl po poháru a napil se, a teprve potom odpověděl.

„Ten Skot mi dal informace cennější nad zlato.“

„Co může být cennější nad zlato?“ divil se Edwin.

Alford se usmál. „Už jsem ti řekl, že mi prozradil, který klan ji skrývá. A navíc mi slíbil, že jakmile mu dám, co požaduje, řekne mi, jak se teď Christen jmenuje. Takže vidíš, kdyby mě zklamala Gillian, pomůže mi on.“

„A proč ti její jméno neprozradil hned? Všechno by bylo jednodušší, kdybychom ho znali…“

„Protože našemu baronovi nevěří,“ zasmál se Hugh. „Nejdříve musí zemřít Ramsey. Skot přísahal, že potom nám její jméno řekne.“

Gillian na ně ohromeně zírala. Ti tři se chovali, jako by jim bylo úplně jedno, že ona všechno dobře slyší. Vysvětlovala si to tím, že jsou příliš opilí a zítra nebudou tušit, jaké řeči před ní vedli.

Edwin s Hughem měli za to, že král zřejmě slíbil Alfordovi za nalezení pokladnice odměnu, a začali uvažovat, jak s ní baron naloží. Gillian děkovala bohu, že ji neberou na vědomí, a když uslyšela, že do Dunhanshiru brzy přijede jakýsi neznámý skotský horal, který uzavřel s Alfordem vražedný komplot, měla pocit, že se pod ní rozhoupala zem. Žaludek se jí sevřel panickým strachem a málem se zapotácela. Naštěstí si Alford její úzkosti nevšiml.

Samozřejmě věděla, proč sem zrádce hodlá přijet. Chtěl Alfordovi říct, že drží v zajetí jiného chlapce, než si myslí. A potom pomáhej Alekovi bůh. Cítila, že čas najednou začíná zoufale rychle ubíhat.

Alford hlasitě zívl a zamžoural na ni. ‚Ach Gillian, málem jsem zapomněl, že tu jsi. O čem jsme to mluvili? Aha, už vím.“ Obrátil se k Hughovi. „Protože je Gillian tak velkorysá, že se nabídla k výprasku místo toho kluka, můžeš jí vyhovět. Ale nebij ji do obličeje,“ varoval ho. „Chci ji co nejdřív poslat s jejím úkolem a nemám zájem, aby každý viděl, že jsme jí dali za vyučenou.“

„A co s tím klukem?“ zeptal se Hugh. „Mám chuť dát výprask i jemu.“

Gillian schovala Aleka za sebe. „To mě budeš nejdřív muset zabít, Alforde. Už jsem řekla, že nedovolím, abyste se ho dotkli.“

„Jenže já tě nehodlám zabít, Gillian. Chci, abys mi přivedla svou sestru.“

Vysmíval se jí. Dal si záležet, aby si uvědomila, že mu její ubohá snaha chlapce chránit je k smíchu. Copak si opravdu myslí, že na tom, co chce ona, nějak záleží? A jak se odvažuje ještě mu udílet rozkazy a říkat mu, co má a co nemá dělat? Samozřejmě že on bude jednat tak, jak to vyhovuje jemu, ale současně jí dá pořádnou lekci. Musí jednou provždy pochopit, jak je bezvýznamná a nedůležitá.

„Jestliže se chlapce jen dotkneš, přísahám, že ti nepřivedu Christen.“

„Ano, ano, vím,“ mávl rukou Alford. „Takových planých hrozeb jsem už od tebe slyšel dost.“

Hugh odstrčil židli a pokoušel se vstát. Gillian horečně uvažovala, jak jim zabránit, aby chlapce mučili. Musí něco udělat, něco říct, čím by je od toho odradila.

„Chceš vůbec, aby se Christen vrátila?“

Alford se na ni podíval. „Samozřejmě že chci. Mám s ní velké plány.“

Zoufale se ho snažila vyprovokovat k hněvu, aby odvrátila jeho pozornost od chlapce. Zasmála se. „Vím, jaké jsou to plány. Chceš získat královu skříňku a myslíš si, že ji má Christen. Že je to tak? To tě zajímá. Doufáš, že když donutíš Christen k návratu, přiveze skříňku s sebou. Chceš dokázat, že královu milenku zavraždil můj otec a skříňku vzal on. Slibuješ si, že tě za to král bohatě odmění a dá ti Dunhanshire. To jsou ty tvé velké plány, že je to tak?“

Alford reagoval, jako by mu chrstla do obličeje vřící olej.

Vztekle zařval a vyskočil, až se jeho židle převrhla dozadu.

„Vidím, že si na skříňku vzpomínáš,“ křičel. Odstrčil Hugha a rozběhl se kolem stolu. „Takže víš, kde je.“

„Samozřejmě že vím,“ lhala.

Zaklel a vzápětí doběhl k ní. „Řekni mi, kde je,“ křičel jako smyslů zbavený. „Že ji má Christen? Vím to… Vím, že ji odvezla… Řekl mi to ten blázen Ector. Řekl, že viděl, jak jí skříňku dal její

otec. Tvoje sestra mi ji ukradla a ty jsi to věděla… Celou dobu. Mohl jsem se jí uhledat… a ty jsi věděla, kde je… Celou dobu jsi to věděla.“

Udeřil ji pěstí do tváře a srazil ji k zemi.

Zuřil jako šílenec, a dokonce do ní začal kopat. Znovu a znovu do ní kopal těžkými koženými botami. Chtěl, aby křičela bolestí, aby ho prosila za odpuštění, že si před ním dovolila zamlčovat to, co je pro něho tak důležité. Celou dobu věděla, že Ariannina skříňka by mohla zničit jméno jejího otce a jemu, Alfordovi, získat královu vděčnost a odměnu ve formě dunhanshirského panství. Všechny ty roky ho ta děvka záměrně mučila.

„Já tu skříňku králi vrátím… Já sám,“ křičel a těžce oddychoval námahou. „A odměna bude patřit jenom mně…, mně…, mně.“

Gillian ležela na zemi a po úderu do tváře byla stěží při vědomí. Nebyla schopná se bránit, stačila se jen otočit na bok a chránit si rukama hlavu. Většina Alfordových kopanců jí dopadala na záda a na nohy, ale ona byla tak omámená, že bolest téměř necítila. Kdyby to Alford věděl, asi by ji na místě zabil.

Vnímala však, že se na ni vrhl Alec a snažil se ji chránit před dalšími ranami. Slyšela, jak křičí, a snažila se ho dostat z Alfordova dosahu, přitom mu stiskla ruku, aby pochopil, že chce, aby byl tiše. Alford si zatím vybíjel zuřivost jen na ní, ale Gillian se bála, že by chlapec mohl svým křikem strhnout jeho pozornost na sebe.

Mezi kopanci jí Alford spílal, až mu od úst odletovaly sliny. Naštěstí byl však opilý a rychle se vyčerpal. Zapotácel se a ustoupil dozadu. Pohled na něho Hugha tak pobavil, že se téměř zalykal smíchy. Edwin zřejmě nechtěl, aby zábava tak rychle skončila, a snažil se Alforda vyprovokovat k dalšímu výbuchu vzteku. Gillian vnímala divokou vřavu a křik a místnost se jí před očima točila v mlhavých konturách. Zoufale se však snažila soustředit na to, co se děje s vyděšeným chlapcem.

Znovu mu stiskla ruku a zašeptala: „Tiše. Buď tiše.“

Konečně pochopil a zmlkl, jako když utne. Těsně před sebou viděla jeho oči rozšířené strachem. Přikývl na znamení, že už bude ticho. Jeho statečnost ji tak potěšila, že se přinutila k náznaku chabého úsměvu.

„Už dost, Alforde. Už dost,“ vykřikl Hugh mezi výbuchy smíchu. Hřbetem ruky si utíral slzy, které mu tekly proudem po tvářích. „Když ji zabiješ, nebudeš ji moct nikam poslat.“

Alford se odpotácel ke stolu a opřel se. „Ano, ano, máš pravdu,“ oddychoval. „Musím se ovládnout.“

Utřel si z čela pot, odstrčil chlapce a neurvale ji postavil na nohy. Z koutku úst jí tekla krev. Když uviděl její skelný pohled, spokojeně zamručel. Věděl, že jí dal co proto.

„To máš za to, že ses mě opovážila tak rozčilit,“ mumlal.

„Zavinila sis to sama. Dávám ti dva dny, aby ses dala dohromady, a pak odjedeš do Skotska…, do té divočiny. Tvoje sestra se ukrývá u klanu MacPhersonů. Najdeš ji a přivedeš ke mně i se skříňkou.“

Upravil si tuniku, vztekle křikl na sloužícího, aby zvedl jeho židli, a odpotácel se na své místo. Jakmile si sedl, znovu si rukávem utřel čelo, sáhl po poháru a dlouze se napil.

„Jestli mě zklameš, Gillian, odnese to ten, koho tak moc miluješ – tvůj strýc. Postarám se, aby zemřel zatraceně pomalou smrtí a v mukách. Přísahám, že bude prosit, abych ho dorazil a měl to za sebou. A tenhle malý parchant zemře taky,“ dodal. „Ale pokud mi Christen se skříňkou přivedeš, dávám ti své slovo, že chlapce nechám žít…, i když jsem tomu skotskému zrádci slíbil, že ho zabiju.“

„Ale co když přivede jen Christen, a skříňku mít nebude?“ ozval se Hugh.

Také Edwina napadla otázka. „Co je pro tebe důležitější, Alforde, Christen, nebo králova skříňka?“

„Samozřejmě skříňka,“ odpověděl Alford. „Chci však obojí, a jestli se Gillian vrátí jen s jedním, její strýc zemře.“

Hugh obešel pyšným krokem stůl a postavil se před Gillian. Uviděla, že mu v očích zasvítila odporná chlípnost, a zachvěla se.

„Jsme už dlouhé roky přátelé, a ještě nikdy jsem tě o nic nežádal… Až teď,“ promluvil Hugh k Alfordovi, ale pořád hleděl upřeně na ni. „Dej mi ji.“

Bylo vidět, že Alforda jeho žádost překvapila a také pobavila.

„Že bys dostal chuť vzít si do postele čarodějnici?“

„Je to lvice a já ji chci zkrotit,“ holedbal se Hugh a oplzle si přitom olízl rty.

„Mohla by ti podříznout hrdlo, až bys usnul,“ řekl Edwin. Hugh jen odfrkl. „Ujišťuju tě, že s Gillian v posteli neusnu.“

Natáhl ruku, aby ji pohladil, ona ho však prudce odstrčila a o krok ucouvla. Hugh pohlédl na chlapce, který se k ní stále tiskl. Gillian Alekovi rychle stiskla ruku, aby mu připomněla, že má mlčet. „Jsi tak odporný a neduživý, že je mi tě skoro líto,“ vmetla do tváře Hughovi.

Šokovaný tím, s jakou nenávistí a hlubokým pohrdáním to řekla, ji udeřil hřbetem ruky přes tvář.

Oplatila mu opovržlivým úsměvem.

„Nech ji,“ okřikl ho netrpělivě Alford, když Hugh zvedal ruku k dalšímu úderu.

Chvíli na ni chlípně civěl, pak se k ní naklonil a zasyčel:

„Jednou tě dostanu, děvko.“ Otočil se a vrátil se na své místo.

„Dej mi ji,“ obrátil se znovu na Alforda. „Já ji naučím, co je to poslušnost.“

Alford se usmál. „Budu o tom uvažovat,“ slíbil.

Edwina najednou napadlo, že by neměl zůstat stranou.

„Jestliže dáš jemu Gillian, potom já chci Christen.“

„Christen jsem už slíbil někomu jinému,“ řekl Alford.

„Chceš ji mít pro sebe, co?“ zamračil se Edwin.

„Nechci ji pro sebe. Řekl jsem, že jsem ji slíbil někomu jinému.“

„A komu?“ chtěl vědět Edwin.

Hugh se zasmál. „Copak na tom záleží, Edwine? Víš přece, že Alford nikdy své slovo nedodrží.“

„To máš pravdu,“ zahihňal se Alford. „Ale vždycky se něco stane poprvé.“

Edwin se usmál. Zřejmě věřil, že jeho naděje na získání Christeniny ruky je reálná. „Jestli je jen z poloviny taková krasavice jako Gillian, pak bude stát za to.“

„Kolik dnů dáš Gillian na splnění úkolu?“ zeptal se Hugh.

„Musí se vrátit ještě před začátkem slavností díkůvzdání.“

„To není moc,“ mínil Edwin. „Vždyť jí bude trvat celý týden, ne-li dva, než se tam dostane, a jestliže nastanou cestou nějaké problémy nebo nebude moct Christen najít…“

Alford ho gestem ruky zarazil. „Co ti na té děvče najednou tak záleží? Už se mi z toho tvého žvanění točí hlava. Drž chvíli jazyk za zuby, abych mohl své chráněnce něco vysvětlit. Gillian, varuju tě, ať tě ani nenapadne verbovat ty divochy, aby ti pomohli strýce zachránit. Jeho sídlo obklíčí celý oddíl mých vojáků, a pokud na jeho půdu vstoupí byť jen jediný Skot, v tu chvíli Morgana zabijí. Dokud se nevrátíš, budu ho držet jako rukojmí. Je ti to jasné?“

„Co když řekne Ramseymu, že se jeho bratr neutopil, ale je tady u tebe?“ zeptal se Hugh.

„Neřekne mu to,“ odpověděl Alford. „Nedovolí jí to strach o chlapcův život. A už dost těch tvých věčných otázek. Teď mám chuť mluvit a příjemnějších věcech – jako třeba o tom, jak užít odměnu, kterou dostanu od krále, až mu skříňku vrátím. Už jsem mu nejednou naznačil, že to musel být Ranulf, kdo ji ukradl a zabil

Ariannu. A až zjistí, že Christen měla celou dobu skříňku u sebe, nebude o tom pochybovat.“

Pokynul dvěma strážcům u vchodu, aby přišli blíž. „Nevidíte, že se dáma nemůže postavit na nohy? Vezměte ji i s klukem nahoru a strčte ji do její bývalé ložnice. Uznej, Gillian, že jsem k tobě královsky velkorysý. Umožním ti, abys mohla spát ve své vlastní posteli.“

„A co s klukem, milorde?“ zeptal se jeden z vojáků.

„Dejte ho do místnosti naproti její ložnici,“ řekl. „Ať celou noc poslouchá, jak jeho statečná ochránkyně pláče.“

Vojáci pokročili dopředu, aby splnili rozkaz svého pána. Jeden vzal za ruku Aleka a druhý sáhl po Gillian. Ta se mu však vytrhla a pomalu a bolestně vstala ze židle. Se vztyčenou hlavou se podržela okraje stolu, dokud nezískala jistotu, že ji nohy udrží, a potom udělala několik opatrných kroků. Když téměř došla ke dveřím, zapotácela se a klesla na truhlu.

Voják jí znovu pomohl na nohy a táhl ji ke schodišti. Gillian si držela zhmožděná žebra a předkloněná se belhala za ním. Alec se jí držel za sukni. Dvakrát zakopla a zase se vzpamatovala, ale potom jí nohy definitivně vypověděly službu a svezla se na schody. Zbytek cesty ji voják odnesl v náručí.

Teprve teď začala cítit mučivou bolest v zádech, a než došli ke dveřím ložnice, omdlela. Voják ji položil na postel a obrátil se ke chlapci, aby ho odvedl. Alec se však odmítl pohnout, a když ho chtěli od Gillian odvléct násilím, začal kousat, škrábat a divoce kolem sebe kopat.

„Nech ho být,“ řekl druhý voják. „Co se s ním otravovat? Když ho necháme s ní, budeme muset v noci hlídat jen jedny dveře. Může spát na podlaze.“

Oba odešli a zavřeli za sebou. Alec vylezl na postel vedle Gillian a přitiskl se k ní. Když však viděl, že se nehýbá, rozplakal se a třásl se strachem, že je mrtvá a nechala ho samotného.

Teprve po dlouhé době se Gillian probrala. Celým tělem jí pulzovala palčivá bolest. Počkala, až se s ní přestane místnost otáčet, a potom se pokusila posadit. Bolest však byla tak nesnesitelná, že se znovu sesula na lůžko. Cítila se bezmocná a poražená.

Potom zaslechla, že Alec vedle ní šeptá její jméno.

„Už je to dobré, Aleku,“ řekla s přemáháním. „Nejhorší máme za sebou. Neplač, prosím tě.“

„Ale vždyť ty taky pláčeš.“

„Hned přestanu,“ slibovala.

„Že neumřeš?“ zeptal se najednou starostlivě.

„Ne,“ zašeptala.

„Bolí to moc?“

„Už se cítím mnohem lépe, Aleku,“ snažila se ho uklidnit.

„Alespoň jsme teď v bezpečí.“

„To vůbec nejsme,“ namítl. „Zítra bude…“

„Zítra bude líp,“ přerušila ho. „Je tu hrozná tma. Nechceš odhrnout závěsy na oknech, aby sem šlo trochu světla?“

„Venku se už taky stmívá,“ řekl, když seskočil z postele a doběhl k oknu.

Do ložnice pronikly poslední paprsky zapadajícího slunce a kreslily na kamenné podlaze chvějivé světelné obrazce. Gillian pozorovala prach vířící ve vzduchu. Teprve teď si uvědomila, že lůžko, na němž leží, páchne plesnivinou. Uvažovala, jak dlouho asi byla místnost zavřená a nepoužívaná. Že by poslední, kdo tady spal, byla před čtrnácti lety ona jako malá holčička? To se jí nezdálo možné. Alford měl rád společnost a za tu dlouhou dobu, kdy byla ve vyhnanství, se určitě v Dunhanshiru vystřídala spousta hostů.

Alec se k ní vrátil a opět se chytil její ruky. „Slunce zapadá. Spala jsi hrozně dlouho, nemohl jsem tě probudit. Měl jsem strach,“ přiznal se. „A víš co?“

„Ne. Co?“

„Nebude to lepší, ale horší. Slyšel jsem, jak baron říká, že sem přijede nějaký Skot z Vysočiny.“

„Ano, i já jsem to slyšela.“ Položila si ruku na čelo a zavřela oči. V duchu se rychle pomodlila, aby jí Bůh pomohl a rychle jí vrátil sílu, protože čas už opět pracoval proti ní.

„Ten Skot od nás může přijet už zítra. Zítra nebo pozítří,“ znepokojoval se Alec. „A až mě uvidí, hned pozná, že nejsem Michael, a možná to na mě řekne.“

Gillian se znovu pokusila posadit se. „Bojím se, že už to teď ví, že nejsi Michael. Asi proto chce s baronem mluvit.“

Bylo vidět, že chlapec soustředěně přemýšlí. Mračil se přitom, až se mu pihy na nose slily dohromady. „Třeba mu chce říct něco jiného.“

„To se mi nezdá.“

„Nechci, abys mě tu nechala samotného.“

„Neboj se, nenechám,“ slibovala.

„Ale baron tě přece pošle pryč.“

„Ano, pošle. Ale já tě vezmu s sebou.“ Nevypadalo to, že by jí věřil. Stiskla mu ruku a přinutila se k úsměvu. „Myslím, že nám může být jedno, jestli Skot přijede, nebo ne, ale po pravdě řečeno, ráda bych ho viděla.“

„Proč? Abys věděla, jak ten zrádce vypadá?“

„Ano, proto.“

„A pak bys to mohla říct mému tatínkovi a Brodickovi, a dokonce Ramseymu, že?“

Alec najednou ožil a Gillian mu rychle přitakala. ‚Ano, uhodl jsi. Řekla bych tvému tatínkovi, jak vypadá.“

„A Brodickovi a Ramseymu taky?“

„Ano, taky.“

„A víš, co se potom stane? Ten zrádce bude litovat, že se spřáhl s Alfordem.“

„Ano, určitě bude litovat.“

„Ale jak to, že nám může být jedno, jestli přijede, nebo ne?“

„Protože odtud dnes v noci utečeme.“ Vytřeštil na ni oči. „Ve tmě?“

„Ano, ve tmě. Doufám, že bude svítit měsíc, aby nás vedl.“

Prudce se posadil. „Ale jak to uděláme? Slyšel jsem, že voják zašoupl petlici na dveřích, když odcházel, a navíc tam v chodbě asi bude stát stráž. Proto šeptám. Nechci, aby mě slyšeli.“

„Přesto se odtud můžeme dostat,“ řekla.

„Ale jak?“

Ukázala na druhý konec místnosti. „Projdeme tam tou zdí.“

Zatvářil se zklamaně. „Ale to přece nejde. Jak bychom mohli…?“

V jeho hlase zazněla taková beznaděj, že měla co dělat, aby se nerozesmála. Najednou si uvědomila, že navzdory bolesti se jí zmocňuje téměř euforie, že nebude muset nechat chlapce v Alfordových rukou. Bylo obrovské štěstí, že je Alford nerozdělil, a ona hodlala jeho chyby dokonale využít.

Neodolala, přitáhla si Aleka k sobě a vroucně ho objala. „Ach Aleku, jsem přesvědčená, že nás chrání sám Bůh.“

Nechal ji, aby mu odhrnula vlasy z čela a políbila ho, potom se však z jejího objetí vyprostil. „Proč si myslíš, že nás chrání Bůh?“

Byl tak netrpělivý, že ani nečekal na odpověď. „Myslíš, že nám Bůh pomůže projít zdí?“

„Ano,“ odpověděla.

Zavrtěl hlavou. „Mám strach, že ti baron něco udělal, když tě udeřil do hlavy.“

„Ne, neboj se, nezhloupla jsem. To se mu nepodařilo. Jen ve mně vzbudil ještě větší nenávist, než jsem k němu chovala předtím.“

„Ale Gillian, jak bychom mohli projít zdí?“

„Jednoduše. Otevřeme tajné dveře. Tahle místnost je moje stará ložnice. Tady jsem spávala, když jsem byla malá holčička,“ začala mu vysvětlovat. „Hned vedle měla ložnici moje sestra. Kdykoliv jsem měla strach nebo se cítila osamělá, prošla jsem dveřmi do tajné chodby, která vedla přímo k Christeninu pokoji. Otec nám zakazoval tudy chodit.“

„Proč?“

„Protože chtěl, aby tajná chodba zůstala tajná. Měla se použít jen v případě nebezpečí a on nechtěl, aby o ní někdo věděl. Dokonce nevěřil ani svým nejvěrnějším sloužícím. Moje komorná Liese však tušila, že je tu tajný východ. Občas se stalo, že našla moji postel prázdnou, a protože věděla, že se bojím tmy a neodvážila bych se v noci projít hlavní chodbou, bylo jí jasné, že tu někde musí být ještě jiný průchod. Všiml sis té truhly u zdi v chodbě? Nechal ji tam postavit otec, abych se nemohla k tajným dveřím dostat. Věděl, že je tak těžká, že ji neodsunu. Liese mi však řekla, že jsem se vždycky protáhla za ní a ke dveřím se stejně dostala.“

Alec na ni udiveně pohlédl. „Ty jsi svého tatínka neposlouchala?“

„Vypadá to, že ne,“ přiznala.

Zřejmě mu to připadlo neobyčejně zábavné, protože se rozesmál, až mu tekly slzy z očí. Gillian si však uvědomila, že by ho

mohla zaslechnout stráž, proto mu přikryla ústa rukou a ukázala na dveře.

„Ale jestli ty tajné dveře vedou do ložnice tvé sestry,“ zašeptal,

„jak se dostaneme ven?“

„Chodba vede ke schodům do podzemního tunelu pod hradem.

Jestliže není zazděný, dostaneme se jím ven za hradby.“

„A nemůžeme jít hned? Pojďme, ať už jsme odtud pryč,“ naléhal nedočkavě.

Gillian zavrtěla hlavou. „Musíme počkat, až odejdou do svých ložnic a usnou. Myslím, že to nebude dlouho trvat. Viděl jsi, jak byl baron opilý. Usínal před námi. Ještě předtím by ale mohl poslat někoho ze sloužících, aby nás zkontroloval. Kdybychom tu nebyli, vyhlásil by poplach a nechal by nás hledat.“

Vsunul jí ruku do dlaně, propletl si prsty s jejími a pevně ji stiskl. Pořád se díval na zeď a snažil se objevit, kde asi mohou tajné dveře být. Když se potom obrátil ke Gillian, opět se tvářil znepokojeně. „A co budeme dělat, jestli baron tajnou chodby objevil a nechal ji zazdít?“

„Budeme muset přemýšlet, jak se dostat ven jinak.“

„Ale jak?“

To Gillian samozřejmě netušila, ale věděla, že musí za každou cenu dostat Aleka z Dunhanshiru dřív, než sem přijede skotský zrádce. „Mohli bychom vlákat strážce dovnitř…“

Nenechal ji domluvit a vzrušeně dopověděl za ni: „A já bych ho udeřil do hlavy a srazil k zemi.“ Aby ji přesvědčil o svém odhodlání, bouchl pěstičkou do postele. „Opravdu ho srazím, uvidíš,“ ujišťoval ji. „Potom mu vezmu meč a víš, co udělám? Rozmáchnu se a jedinou ranou ho zabiju. Uvidíš, že to dokážu, jsem dost silný,“ chlubil se.

Gillian se musela přemáhat, aby se nerozesmála. Nechtěla se dotknout jeho chlapecké hrdosti. „Věřím ti. Hned, jak jsem tě viděla, jsem poznala, že jsi silný,“ řekla.

Radostně se zazubil a vypjal hruď.

Uvažovala, jestli jsou všichni malí chlapci takoví jako on a jestli sní o tom, že s mečem v ruce pobíjejí své nepřátele. V jednom okamžiku plakal a tiskl se k ní jako malé vystrašené dítě, a v dalším ze sebe dělal krutého bojovníka, který skolí k zemi jednoho soka za druhým. Neměla zkušenosti s dětmi jeho věku. Alec byl vlastně první takový, s kým přišla do styku, a proto nevěděla, jestli se k němu chová správně. Musela se však o něho postarat. Vždyť jen ona ho mohla uchránit od neštěstí a o tom, že Alec je ve velkém nebezpečí, vůbec nepochybovala.

„Bolí tě to?“

Překvapeně zamrkala. „Co?“

„Obličej,“ odpověděl a opatrně se dotkl její tváře. „Máš ho celý opuchlý.“

„Trochu ano, ale dá se to vydržet.“

„Od čeho máš tu jizvu pod bradou?“

„Spadla jsem ze schodů. To je už hrozně dávno.“ Ukázala vedle sebe na postel. „Lehni si a zkus usnout.“

„Ale vždyť ještě ani nezapadlo slunce.“

„To nevadí. Musíš si odpočinout. Potom celou noc půjdeme.“ Přisunul se k ní a položil jí hlavu na rameno. „Víš co?“

„Co?“

„Mám hrozný hlad.“

„Snad později najdeme něco k jídlu.“

„Budeme muset jídlo ukrást?“

Vytušila, že se ve své fantazii na tuto možnost těší. „Krást je hřích.“

„Moje maminka to taky říká.“

„A má pravdu. Nic nebudeme krást. To, co budeme potřebovat, si jen vypůjčíme.“

„Můžeme si vypůjčit koně?“

„Když budeme mít štěstí a najdeme nějakého silného a nebude nikdo nablízku, kdo by nám v tom zabránil, pak si ho vypůjčíme.“

„Ale mohou tě oběsit, že jsi ukradla koně.“

„Už jsem ti řekla, že ho nebudeme krást, ale jenom si ho vypůjčíme.“ Obrátila se na druhý bok. Nevěděla, jak si lehnout, aby ji nebolel každý sval v těle. Přisunula si ovázanou paži k boku a ucítila cosi tvrdého. Teprve teď si vzpomněla, že má pro Aleka překvapení.

„Něco pro tebe mám,“ řekla. „Zavři oči.“

Klekl si vedle ní a předstíral, že má oči zavřené. „Co je to?“ Vložila mu do ruky dýku. Ani mu nemusela říkat, ať se podívá,

protože už předtím zamrkal. Když viděla, jakou mu způsobila

radost, málem se jí nahrnuly slzy do očí.

„Brodickova dýka,“ vydechl v úžasu. „Kde jsi ji našla?“

„Sám jsi mi řekl, kde je,“ připomenula mu. „Ležela na truhle. Když jsme vycházeli, sedla jsem si na ni a nepozorovaně jsem dýku vzala. Dej si ji do kožené pochvy, aby ses náhodou nepořezal.“

Byl tak šťastný, že má svou drahocennost zpátky, že se jí vrhl kolem krku a líbal ji na opuchlou tvář. „Gillian, kdybys věděla, jak tě mám rád.“

„Já tebe taky, Aleku.“

„Teď tě mohu chránit, když už zase mám svou zbraň.“ Usmála se. „Takže budeš můj ochránce?“

„To ne,“ zahihňal se.

„Proč ne?“

Trochu se od ní odtáhl, a jako by se divil, že to sama nepoznala, řekl: „Protože jsem jen malý chlapec. Ale víš co?“

„Nevím. Co?“

„Nějakého pro tebe najdeme.“

„Ochránce?“ Vážně přikývl.

Zavrtěla hlavou. „Nedělej si s tím starosti. Já nepotřebuju ochránce,“ ujišťovala ho.

„Ale musíš nějakého mít. Třeba řekneme Brodickovi.“

„Tomu zlému?“ škádlila ho. Opět přikývl.

Tiše se zasmála. „To tedy nevím…“

„Ano, řekneme Brodickovi.“ Jeho hlas teď zněl, jako by byl dospělý muž. „A víš proč?“

„Nevím. Proč?“

„Protože ho potřebuješ.“

KAPITOLA 4

To, co jim voják říkal, se jim ani trochu nelíbilo. Čtyři bojovníci elitního oddílu lairda Buchanana obklopili mladého vojáka z klanu MacDonaldů, který se snažil vykoktat všechno, co věděl. Tyčili se nad ním jako bohové pomsty. Aaron, Robert a Liam se tvářili hrozivě, protože je okamžitě napadlo, že nemůže jít o nic jiného než o lest ze strany MacDonaldů. Všichni Buchananové věděli, že laird, který k nim posla vyslal, je slizký jako had a nelze mu věřit ani slovo. Proto se k tomu, co jim říkal jeho posel, stavěli s nejvyšší nedůvěrou. Čtvrtý Buchananův bojovník jménem Dylan však na poslovu zprávu reagoval jinak. Ačkoliv měl o lairdu MacDonaldovi stejné mínění jako jeho tři druzi, zpráva ho tak zaujala, že ji velmi pozorně vyslechl.

Když se posel odmlčel, vystoupil dopředu Aaron a prohlásil, že chce slyšet všechno ještě jednou.

„Ale já už nic jiného, než jsem řekl, nevím,“ bránil se mladý MacDonald.

„Tak to jednoduše zopakuj,“ trval na svém Aaron a schválně k němu přistoupil ještě blíž, takže voják musel zaklonit hlavu, aby mu viděl do očí. „Chci to slyšet slovo od slova ještě jednou.“

Mladý MacDonald se cítil jako králík chycený v pasti. Robert stál za ním, Dylan před ním a Aaron s Liamem každý z jedné

strany. Všichni čtyři Buchananové byli nejméně o dvě hlavy vyšší než on, a kdyby chtěli, mohli by mu zlámat vaz holýma rukama.

MacDonald se otočil k Aaronovi a o krok ustoupil, aby mu nemusel mluvit do hrudi. „Na našem území je mladá lady, která žádá, aby váš laird okamžitě přijel za ní. Čeká v dřevěném kostelíku nedaleko křižovatky cest pod Lenovým územím. Tvrdí, že je…“

Hrozivý výraz Aaronovy tváře ho tak vystrašil, že se neodvážil pokračovat. Obrátil se k Dylanovi, pak znovu ustoupil, aby unikl jeho ostrému pohledu, a narazil do bojovníka, který se jmenoval Černý Robert.

„Mám zprávu vyřídit Brodickovi, jen jemu,“ protestoval MacDonald.

„Pro tebe to není žádný Brodick, ale laird Buchanan, ty štěně,“ zavrčel Liam.

„Ano… ano, lairdu Buchananovi,“ opravil se rychle posel.

„Spletl jsem se.“

„Samozřejmě že ses spletl,“ zahučel Černý Robert stojící za ním.

Ted’ vystoupil dopředu Dylan, aby posla vyzpovídal. Pro Brodicka už nechali poslat, ale protože stále ještě nepřijel, rozhodl se velitel elitního oddílu Buchananů, že výslech provede sám. Viděl, že mladý MacDonald má strach, proto složil ruce za zády na znamení, že mu nemíní ublížit, a netrpělivě čekal, až se uklidní.

„Tak dál. Pokračuj,“ vyzval ho.

„Cizí lady tvrdí, že je jeho nevěsta,“ vyhrkl mladík. „A žádá, aby ji váš laird doprovodil do svého domu, aby se mohla ubytovat.“

Robert do vojáka šťouchl, aby se k němu obrátil, ale udělal to tak nešťastně, že se mladík zapotácel a vrazil do Dylana. Ten se však ani nehnul. Mladík se rychle vzpamatoval a otočil se k

Robertovi. „Na mou duši, nelžu,“ trval na svém. „Opakuju jen to, co mi řekli, že mám vyřídit.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho Robert. Nic zlého svou otázkou nemyslel, a proto ho překvapilo, že mladík zbledl jako vystrašená žena.

„Henley,“ vyhrkl po chvíli. Vypadal, jako by se mu ulevilo, že si vzpomněl. „Jmenuju se Henley.“

Teď do něj zase rýpl Dylan, aby se opět obrátil k němu. Bylo vidět, že voják je mezi čtyřmi obry celý nesvůj. Snažil se soustředit na velitele oddílu Buchananů, ale bylo to těžké, protože zbývající tři se na něho tlačili a nedávali mu pokoj.

„Proč MacDonald poslal se zprávou tebe, takového chlapce?“ zeptal se Dylan opovržlivě.

Henleymu poskočil ohryzek, jak polkl naprázdno. Nechtěl veliteli Buchananů odporovat a tvrdit, že je muž, a ne žádný chlapec, a proto řekl: „Můj laird si myslel, že mladší muž bude mít větší naději přežít hněv vašeho lairda. Viděli jsme vašeho lairda v boji a víme, jak je silný. Říká se, že dokáže zabít nepřítele holou rukou. Všichni jsme taky slyšeli, že není… dobré… ho rozzlobit. Laird MacDonald se nestydí přiznat, že se vašeho lairda uctivě bojí.“

Dylan se zasmál. „Uctivě bojí?“

Henley přikývl. „Můj laird taky řekl, že Brodick…“

Liam do posla hrubě strčil a vrhl ho na Černého Roberta. Buchananův bojovník se ani nehnul, zato Henley měl pocit, jako by narazil na kamennou zeď. Pak se obrátil k Liamovi. Neměl odvahu ho požádat, aby ho oslovil jménem, když mu chce něco říct, a nestrkal do něj.

„Jaký Brodick? Už jsme ti řekli, že pro tebe jen laird Buchanan,“ připomenul mu Liam.

„Ano, ano, laird Buchanan,“ souhlasil rychle Henley.

„Pokračuj, co říkal tvůj laird,“ pobízel ho Aaron.

Henley se pro změnu obrátil doleva, aby odpověděl. „Můj laird řekl, že laird Buchanan je čestný muž a že by nenapadl neozbrojeného. Vidíte, že u sebe nemám žádnou zbraň.“

Henley se chtěl otočit napravo, když se ho Dylan zeptal: „A řekl tvůj laird taky, že Brodick je rozumný muž?“

Henley věděl, že Buchananové by poznali, kdyby lhal. „Ne, řekl spíš opak,“ přiznal.

Dylan se zasmál. „Tvoje upřímnost omlouvá tvou drzost.“ Pak promluvil Aaron a přinutil Henleyho udělat čelem vzad.

„Neboj se, my posly nezabíjíme,“ řekl.

„Pokud to ovšem nejsou poslové, kteří přinášejí špatné zprávy,“ zašklebil se Černý Robert.

Henley se znovu otočil k veliteli. „To ale není všechno,“ řekl.

„Bojím se, že zbytek mé zprávy vašeho lairda opravdu rozzlobí.“ Říkal si, že čím rychleji jim všechno poví, tím dřív se vymaní z jejich sevření, a dá-li bůh, bude na cestě domů ještě předtím, než se objeví Brodick.

Pro lairda Buchanana poslali dolů na cvičiště. Brodicka vždycky rozzlobilo, když ho v tom, co právě dělal, někdo rušil. Jakmile však uslyšel, že přijel posel s naléhavou zprávou, na chvíli mu poskočilo srdce radostí. Doufal, že přijíždí od Iaina Maitlanda a chce mu oznámit, že už Aleka konečně našli.

Radost mu však vzápětí pokazil další z jeho věrných vojáků Gawain, když řekl, že podle plédu pochází posel z klanu MacDonaldů.

Zklamání Brodicka popudilo ještě víc. Obrátil se ke Gawainovi a řekl: „Zítra se vrátíme k vodopádům a budeme znovu hledat. Tentokrát se mnou souhlasíš, Gawaine?“

Voják zavrtěl hlavou. „Nesouhlasím, i když vím, že nemá smysl se s tebou přít, lairde. Dokud neuvěříš, že chlapec je mrtvý, budu ho hledat stejně vytrvale jako ty.“

„Ty opravdu věříš, že se Alec utopil?“

Gawain si ztrápeně povzdychl. „Abych řekl pravdu, věřím.“

Brodick věděl, že nemůže mít svému příteli jeho upřímnost za zlé. Oba pokračovali ve výstupu do prudkého svahu.

„Alec uměl plavat. Vím to, Iain ho to naučil,“ poznamenal Brodick.

„Pokud ale narazil hlavou na skálu, jak naznačuje krev, mohl ztratit vědomí a pak… Mimochodem v místě, kam dopadá voda, má co dělat i dospělý muž, aby se neutopil.“

„Ani Iain, ani já nevěříme, že je Alec mrtvý.“

„Přesto laird Maitland po svém synovi truchlí,“ řekl Gawain.

„Je pro něho těžké smířit se s myšlenkou, že se Alec utopil, ale časem ji přijme.“

„Ne,“ trval na svém Brodick. „Dokud nemáme tělo, které bychom mohli pohřbít, ani jeden z nás dvou ji nepřijme.“

„Vím, nedávno tě laird Maitland jmenoval Alekovým ochráncem,“ řekl Gawain. „Možná i to je důvod, proč se s tím nechceš smířit. Jako chlapcův nový ochránce…“

„Ochránce, který selhal,“ přerušil ho Brodick trpce. „Měl jsem jet na slavnost s ním. Měl jsem na něho dávat pozor. Dokonce jsem ani nevěděl, že Iain dal Alekovi moji dýku, a jestli chlapec…“ Zavrtěl hlavou a přinutil se myslet na přítomnost. „Jdi a převezmi velení výcviku. Vrátím se hned, jak si poslechnu, co mi MacDonald vzkazuje.“

Dveře do nádvoří se otevřely a do velké síně zavanul průvan. Henley zaslechl zvuk těžkých bot na kamenné podlaze a zavřel oči. Věděl, že přichází Brodick. Z panického strachu se mu téměř

udělalo mdlo a musel sebrat všechnu svou odvahu, aby zůstal stát, neobrátil se a neutekl.

„Tak co je to za naléhavou zprávu? Kde je ten MacDonaldův posel?“ zahřměl Brodick, když vstoupil do síně.

Dylan ukázal k strážcům, kteří obklopovali posla. „Ustupte, ať si to důležité poselství může laird poslechnout,“ přikázal jim. Snažil se, aby jeho slova zněla vážně, ale moc se mu to nepodařilo.

Brodick zůstal stát vedle Dylana a hleděl na posla. Henley se chvěl, jako by se před ním náhle objevila šelma. Laird Buchanan byl snad ještě vyšší a silnější než velitel jeho elitního oddílu. Ano, Brodick byl doslova obr a pohled na jeho ramena, svalnaté paže a silná stehna musel každého přesvědčit, že před ním stojí muž obrovské fyzické síly. Měl pleť opálenou dobronzova a dlouhé světlé vlasy mu splývaly až na ramena. Upíral na Henleyho pohled, z něhož mladému vojákovi naskakovala husí kůže. Připadal si, jako by se díval do očí lvu, který se na něho chystá skočit a rozsápat ho.

Dojem mladého MacDonalda nebyl daleko od pravdy. Ano, ocitl se ve lvím doupěti a bůh mu pomoz, až bude svou zprávu odříkávat.

Předtím naháněl Henleymu strach Dylan, ale teď, když stál velitel vedle svého lairda, jako by byl najednou poloviční. Co se týče barvy vlasů a pleti, byl Dylan Brodickovým protikladem, protože byl černý jako noc. Co do výšky a mohutnosti mezi nimi tak velký rozdíl nebyl, ale Dylan působil méně hrozivě.

„Tak spusť,“ vybídl Brodick mladíka.

Henley sebou trhl. Už dál nesnesl lairdův pohled, sklopil oči, a když odříkával zprávu, s níž ho sem poslali, díval se na špičky svých bot.

„Ta lady… vyzývá tě, abys za ní přijel ke kostelu svatého Thomase na křižovatce pod Lenovým územím. Zároveň tě… žádá…, ano, žádá, abys ji odvezl k sobě domů.“

Henley se odvážil krátce na Brodicka pohlédnout, aby zjistil jeho reakci, ale vzápětí své zvědavosti litoval. Mrak na lairdově tváři mu nahnal krev do spánků a na chvíli měl pocit, že omdlí a těžce tím zostudí jméno klanu MacDonaldů.

„Ta lady?“ zeptal se Brodick klidně.

„Řekni, za koho se prohlašuje,“ vybídl posla Dylan.

„Za tvoji nevěstu,“ vyhrkl Henley. „Ano, tvrdí, že je tvoje nevěsta.“

„Ta lady tvrdí, že je moje nevěsta?“ Henley přikývl. „Ano.“

„Myslím, že jsi to špatně pochopit,“ mínil Dylan.

„Ne, opravdu vám mám vyřídit, že je tvoje nevěsta. Přesně tak mi to řekla. Nemohu za to. Nechci tě rozzlobit, lairde.“ Se zadrženým dechem čekal na odpověď. Zoufale věřil, že to, co o Brodickovi slyšel, jsou jen pomluvy. Ať tak či tak, věděl, že jeho osud teď spočívá v lairdových rukou.

„Záleží na tom, jak ta žena vypadá,“ řekl Aaron. „Je alespoň hezká?“

Henley se nejen odvážil bojovníkovi odporovat, ale hlasem i výrazem vyjádřil své pohoršení. „Není to pouhá žena. Je to lady, urozená lady.“

„A jak se ta tvoje urozená lady jmenuje?“ zeptal se Robert.

„Buchananová,“ odpověděl Henley. „Řekla, že je lady Buchananová.“ Zhluboka se nadechl a dodal: „Musí to být žena vašeho lairda, protože se k němu hodí jako žádná jiná. Myslím, že je velmi statečná.“

„Zdá se, že ti úplně popletla hlavu,“ ozval se Aaron. „Ale omlouvá tě, že jsi teprve chlapec, a chlapci se dají ženami lehce zmást.“

Henley na jeho pohrdavou poznámku nereagoval a hleděl jen na lairda. „Mohu říct, co si myslím, a vysvětlit vám, jak se všechno sběhlo?“

Brodick přikývl, ale Dylan souhlas svého lairda upřesnil. „Ale jen když budeš mluvit pravdu.“

„Ano, samozřejmě, budu mluvit jen pravdu,“ sliboval Henley.

„Vracel jsem se domů z Nížiny, když mě zastavil jakýsi muž. Myslel jsem, že je to farmář, ale mluvil jako Angličan. Byl jsem překvapen, protože je neslýchané, aby se Angličan pohyboval bez dovolení po Vysočině, a navíc aby ho nikdo neznal. Myslel jsem, že je drzý a neomalený, ale když jsem slyšel o jeho vznešeném poslání, rychle jsem změnil názor.“

„A jaké je to jeho vznešené poslání?“ zeptal se Aaron.

„Se svým bratrem se stará o bezpečnost té lady.“

„Takový poklad, a chrání ho jen dva muži?“ zeptal se ironicky Robert.

Henley jeho poznámku ignoroval a sbíral odvahu vyslovit to, co považoval na celé věci za nejhorší.

„Lairde, tvoje nevěsta je Angličanka.“

V tu chvíli zařval nejtišší ze všech přítomných Liam, až sebou Henley leknutím trhl. Robert zamumlal jakousi temnou kletbu, Aaron znechuceně zavrtěl hlavou a Dylan se pohrdlivě ušklíbl. Zdálo se, že jediný, koho nechala Henleyova slova klidným, je Brodick. Gestem si zjednal ticho a vybídl posla, aby pokračoval.

„Nejdříve jsem o žádné lady nevěděl,“ vysvětloval Henley.

„Angličan se mi představil jako Waldo a rozdělil se se mnou o svou chudou večeři. Řekl mi, že mu sám starý laird dovolil přejít přes Lenovo území a že rodina jeho ženy je s klanem vzdáleně příbuzná. Předpokládal jsem, že říká pravdu, protože jsem neviděl žádný důvod, proč by měl lhát. Kromě toho jsem byl unavený a hladový a přijal jsem jeho pozvání. Navíc se mi zdál celkem sympatický – alespoň na Angličana. Když jsme pojedli, řekl mi, že

by se rád něco dověděl o klanech tady na severu. Jmény jich znal mnoho a požádal mě, abych nakreslil klacíkem do hlíny, kde který žije.“

„Které klany ho zajímaly nejvíc?“ zeptal se Brodick. Jeho hlas o poznání ztvrdl.

„Dost se ptal na Sinclairův a MacPhersonův, ale nejvíc na Maitlandův a taky na tvůj, lairde. Ano, klan Buchananů ho zajímal velice. Je to podivné, když o tom teď přemýšlím, ale vypadal dost zklamaně, sotva se dověděl, jak daleko na severu žije Maitlandův klan. Naopak, jakmile jsem mu ukázal, že vaše území hraničí se Sinclairovým a že Sinclairovo se v rohu dotýká Maitlandova, spokojeně se usmál. Měl jsem se ho zeptat, proč má z téhle informace takovou radost, ale neudělal jsem to.“

„A nenapadlo tě zeptat se ho, proč se k čertu o naše klany tak zajímá?“ ozval se Dylan.

Henley sebou polekaně trhl, protože zaslechl v bojovníkově hlasu hněvivý tón. „Napadlo, a taky jsem se ho na to zeptal,“ odpověděl. „Waldo mi odpověděl, že chce vědět, koho má žádat o povolení přechodu, a koho ne. Řekl jsem mu, že by udělal nejlíp, kdyby se otočil a vrátil se zpátky domů, protože žádný z klanů, na které se ptal, mu nikdy nedovolí vkročit na své území.“

„Kdy to řekl o té ženě?“ zeptal se Aaron.

Henley se znovu odvážil bojovníka opravit. „Je to lady.“

Aaron obrátil oči k nebi. „To tvrdíš ty, ale já si raději počkám na svůj vlastní úsudek.“

„Pokračuj v té své báchorce,“ pobídl ho znovu Dylan.

„Když jsem mu nakreslil, jak jsou naše klany rozloženy, zeptal se mě Waldo, jestli neznám bojovníka jménem Brodick.“

„Už jsme ti několikrát řekli, že pro tebe je to laird“ vyštěkl Liam.

Henley rychle přikývl. „Jenom opakuju slova, která použil on,“ pospíšil si s vysvětlením. „Mluvil o vašem lairdovi jako o Brodickovi. Řekl jsem mu, že muže, na něhož se ptá, znám, a taky jsem mu vysvětlil, že teď se jmenuje laird Buchanan. Potom se mě ptal na mnoho věcí kolem tebe, lairde, ale zdálo se mi, že nejvíc mu záleží na tom, aby měl jistotu, že jsi… úctyhodný muž. Řekl jsem mu, že jsi nejúctyhodnější ze všech, a potom Waldo teprve přiznal pravý důvod, proč přijel na Vysočinu. Řekl mi, že doprovází tvou nevěstu.“

„A pak se objevili vojáci jejího otce?“

„Ne,“ odpověděl Henley. „S lady cestují jen dva muži, ani o jednoho víc. Jsou to bratři a zdáli se mi pro takovou službu moc staří. Sháněl jsem se po dalších, ale žádní jiní tam nebyli.“

„Co by to bylo za otce, který pošle svou dceru do cizí země s dvěma starci?“ zeptal se Aaron.

„Opravdu jsou jen dva,“ trval na svém Henley. „Ano, zdáli se mi staří, mohli mít kolem čtyřiceti let, ale dokázali ji ochránit celou cestu až k Lenovu území, a to je dost daleko uvnitř Vysočiny. Oba bratři se o lady velmi starali. Ani mi ji neukázali, ale řekli, že je v kostele. Dali mi pro tebe zprávu, lairde, a požádali mě, abych ti ji předal – že prý od tebe dostanu bohatou odměnu. Ale já nic nechci,“ dodal rychle, „protože jsem už odměněn byl.“

„A čím, jestli se smím zeptat?“ ozval se Černý Robert.

„Tím, že jsem tu lady viděl a mluvil s ní. Tomu se nemůže vyrovnat žádný dar.“

Liam se pohrdavě zasmál, ale Henley mu nevěnoval pozornost.

„Smějte se, jestli chcete, ale ještě jste ji neviděli a nemůžete vědět, o čem mluvím.“

„Tak nám o ní něco pověz,“ pobídl ho Aaron.

„Hovořila se mnou oknem, když jsem odjížděl. Řekl jsem jí, že se musím dovolit svého lairda, jestli mohu jet k vám, i když jsem po

pravdě řečeno doufal, že laird MacDonald pověří poselstvím někoho jiného. Přiznám se, že jsem měl strach sem jet.“

„Vrať se k věci,“ napomenul ho Dylan.

Velitel byl zvědav na Brodickovu reakci, protože za celou dobu výslechu posla toho laird příliš moc neřekl. Působil dojmem, jako by ho zpráva, že se nějaká Angličanka prohlašuje za jeho nevěstu, příliš nezajímala.

Henley ši odkašlal a pokračoval. „Když jsem jel kolem kostela, lady na mě zavolala. Seskočil jsem z koně a doběhl k oknu dřív, než mi v tom mohl Waldo se svým bratrem zabránit. Byl jsem totiž moc zvědavý, abych ji uviděl a dověděl se, co mi chce.“

Mladý MacDonald se odmlčel. Zdálo se, že se snaží vybavit si každou podrobnost úžasné chvíle, kterou si zřejmě bude pamatovat do konce života. Jeho chování se změnilo jako mávnutím kouzelného proutku. Už to nebyl vystrašený posel, ale mladík obluzený ženskou krásou. Jeho hlas zněl najednou jinak, téměř něžně.

„Viděl jsem ji jasně a stál jsem tak blízko ní, že jsem se mohl dotknout její ruky.“

„A dotkl ses jí?“ zeptal se Brodick tichým, mrazivým hlasem.

Henley rychle zavrtěl hlavou. „Ani nápad, takovou troufalost bych si nikdy nedovolil. Okamžitě jsem si však všiml, že s tvojí nevěstou někdo velmi špatně zacházel, lairde,“ dodal vzápětí.

„Jednu tvář měla oteklou, na bradě a na lícních kostech modřiny a ruce a pravou paži měla plnou škrábanců a drobných poranění. Levou ruku měla od zápěstí až k lokti obvázanou a na bílém plátnu jsem viděl stopy krve. Chtěl jsem se té urozené lady zeptat, kde k takovým zraněním přišla, ale slova mi uvázla v hrdle a nedokázal jsem ze sebe vypravit ani jedno. V jejích očích se zračila únava a bolest. Byly zelené jako naše hory na jaře a nemohl jsem od ní odtrhnout pohled,“ přiznal a začervenal se. „V tu chvíli se mi zdálo, že se dívám na anděla.“

Otočil se k Aaronovi. „Ptal ses mě, jestli je hezká, ale slovo hezká je málo, vůbec vzhled nevěsty lairda Buchanana nevystihuje.“ Teď už zrudl jako oheň a dodal: „Ta lady je… krásná, jinak se to říct nedá. Moc krásná. Ano, musí být anděl, přísahám vám, že tak krásné stvoření jsem v životě neviděl.“

Bylo patrné, že Brodick je vojákovým nadšeným líčením andělského zjevu neznámé lady čím dál víc podrážděný, ale snažit se své pocity skrýt. Anděl, to jistě, pomyslel si. Anděl, který bezostyšně lže.

„Popsal jsi už krásu té ženy taky svému lairdovi nebo nějakému jinému muži z vašeho klanu?“ zeptal se.

„Ano,“ přiznal Henley. „Ale řekl jsem jen, že je to hezká žena, nijak jsem její krásu nezdůrazňoval.“

„Proč ne?“ nedal mu vydechnout Robert.

Henley věděl, že si nemůže dovolit obrátit se k lairdu Buchananovi zády – něco takového se totiž považovalo za urážku – proto odpověděl Robertovi, aniž na něho pohlédl. „Bylo mi jasné, že kdybych ji vylíčil jako krasavici, které není rovno, vydali by se pro ni a vzali by si ji pro sebe. Řekl jsem svému lairdovi pravdu – že mě dva Angličané požádali, abych předal zprávu vašemu lairdovi. Řekl jsem mu, že chtějí, abys přijel a svou nevěstu si odvezl. Můj laird se mě už na nic víc neptal a poslal mě, abych ti zprávu vyřídil… Ale náš velitel chtěl vědět další podrobnosti.“

„Balcher tě vyslýchal?“ zeptal se Dylan.

„Ano,“ potvrdil Henley.

„A ty jsi mu něco řekl?“ šťouchl do něho Robert.

„Zeptal se mě přímo, jestli se lady nachází v našem kraji, a já jsem nemohl…, prostě jsem mu neuměl zalhat. Odpověděl jsem, že ano. Ale neřekl jsem mu, kde přesně,“ dodal vzápětí. „Dal jsem jí slovo, že přesné místo jejího úkrytu sdělím jen tobě, lairde.“

„Takže jsi Balcherovi zalhal?“ vyzvídal Dylan. Henley zavrtěl hlavou. „Nezalhal. Řekl jsem našemu veliteli, že lady je někde blízko Lenova území. O kostele jsem nemluvil.“

„Takže teď už může být Balcher na cestě, aby si vzal ženu, která patří Brodickovi,“ poznamenal zamračený Aaron.

„Nikdo po mně nežádal, abych přísahal, že budu mlčet jako hrob. A taky když jsem mu to říkal, vůbec jsem netušil, že by se mohl rozjet na Lenovo území a neznámou lady hledat. Každý na Vysočině ví, jak rád by tě přetrumfl, lairde, a kdyby ti ukradl tvou nevěstu…“

„Chceš říct, že by se odvážil vzít si to, co patří nám?“ ozval se Liam pobouřený už pouhým pomyšlením, že by něco takového bylo možné.

„Jestli se jí někdo z MacDonaldů jen dotkne, všichni do jednoho zemřou,“ řekl temně Robert. Bylo zřejmé, že vyslovil jen to, co si myslí všichni.

„Přesně tak,“ potvrdil jeho slova Liam.

„Asi jste mi nerozuměli,“ pospíšil si Henley. „Chtěl jsem jen říct, že kdyby ji viděli muži z našeho klanu, možná by nepomysleli na to, co by se mohlo stát…, že by je stihla pomsta vašeho lairda. Byli by příliš omámeni jejím zjevem, než aby uvažovali jasně.“

Aaron do něho šťouchl. „Asi jako jsi byl omámený ty, co?“

„Musím přiznat, že se mi z ní málem zatočila hlava.“

„Ale nedotkl ses jí?“ zeptal se Dylan.

„Už jsem tvému lairdovi řekl, že jsem se jí ani nedotkl. Nejsem blázen, abych vám lhal, na to si svého života příliš cením, abych se něčeho takového odvážil. Ale řeknu vám, i kdyby lady nebyla nevěstou vašeho lairda, nemohl bych ji zneuctít tím, že bych se jí pokusil dotknout. Je to ta nejurozenější lady, jakou jsem kdy viděl.“

„Pochybuju, že by byl Balcher tak útlocitný,“ zamumlal Robert.

Dylan začínal být popuzený. Viděl, že z Roberta, Aarona i Liama se najednou stali horliví ochránci neznámé lady. „Ještě před chvílí vás pobuřovalo, že se nějaká žena odvažuje prohlašovat za nevěstu našeho lairda, a teď… Co se stalo, že jste najednou tak obrátili?“ zeptal se.

„Jen to, že se do toho začali míchat MacDonaldové,“ odpověděl Robert.

„A zvlášť Balcher,“ připomenul Aaron.

„Neznámá lady patří Brodickovi a nikdo jiný na ni nesmí vztáhnout ruku,“ prohlásil pevně Robert.

Čím bylo jejich dohadování absurdnější, tím větší úsilí stálo Brodicka pootlačovat úsměv. „Pokud mě neklame paměť, ještě jsem neřekl, že je moje,“ připomenul svým mužům.

„Ale ona to říká, lairde,“ namítl Liam.

„A to snad něco znamená?“ ozval se Dylan.

Než mohl někdo odpovědět, zvedl Brodick ruku, aby zmlkli.

„Chci Henleymu položit jednu poslední otázku a rád bych slyšel jeho odpověď, aniž byste ho neustále přerušovali.“

„Co chceš vědět, lairde?“ zeptal se mladý MacDonald. Už se mu opět chvěl hlas.

„Řekl jsi, že tě zavolala k oknu, aby s tebou promluvila. Pořád však nevím o čem.“

„Řekla mi, co ti mám připomenout, lairde.“

„Nějakou žádost?“ zeptal se Aaron.

Henley poprvé našel odvahu k úsměvu. „Ne, to nebyla žádost, ale příkaz.“

„Ona mně něco přikazuje?“ Brodick měl pocit, že špatně slyšel.

Henley se zhluboka nadechl, jako by si nebyl jistý, jestli to není naposledy, a vyhrkl: „Přikazuje ti, aby sis pospíšil.“

KAPITOLA 5

Gillian znovu rozmýšlela, co asi z jejího neuváženého plánu vzejde. Čekala s Alekem v opuštěném kostelíku už téměř čtyřiadvacet hodin. Zdálo se jí to dostatečně dlouho, aby laird přijel…, pokud vůbec má v úmyslu přijet.

Cítila se unavená a slabá a věděla, že když si sedne, zřejmě v sobě nenajde sílu znovu vstát. Proto neustále přecházela hlavní chodbou a usilovně přemítala o situaci, v níž se s Alekem ocitla.

„Zdá se, že už nemá smysl čekat,“ řekla chlapci. „Budeme se muset vydat na další cestu.“

Alec seděl na lavici s nohama zkříženýma pod sebou a sledoval ji pohledem.

„Nevypadáš moc dobře, Gillian. Je ti něco?“

„Ne, není,“ lhala. „Jsem jen unavená.“

„Já zase mám hlad.“

„Vždyť jsi nedávno jedl.“

‚Ano, ale potom jsem všechno vyzvracel.“

„To proto, že moc hltáš,“ řekla.

Odešla do zadní části kostela, kde měla plátěnou mošnu a košík s jídlem, které pro ně její věrní přátelé bratři Hathawayové

cestou sehnali. Pohlédla z okna a uviděla Henryho, jak přechází po pasece.

„Co tam vidíš?“ zeptal se Alec.

„Hathawayovy,“ odpověděla. „Nevím, co bychom si bez nich počali. Provázejí mě už podruhé – před lety mi pomohli dostat se ke strýci. Vždycky byli stateční. Ani jeden z nich se dlouho nerozmýšlel, když jsem je znovu požádala o pomoc. Později se jim budu muset nějak odměnit.“

Podala Alekovi kousek sýra a tlustý krajíc chleba. „Ale teď to, prosím tě, sněz pomalu.“

Chlapec si ukousl sýra a zeptal se: „Že strýc Brodick už brzy přijde?“

„Není slušné mluvit s plnými ústy,“ napomenula ho.

„Víš co?“ pokračoval, jako by ji neslyšel.

„Co?“

„Nemůžeme odsud odjet, protože strýc Brodick by se moc zlobil, kdyby sem přijel a my jsme tu už nebyli. Musíme na něho počkat.“

Posadila se na lavici vedle něho. „Dobře. Počkáme ještě hodinu, ale déle už ne. Souhlasíš?“

Přikývl. „Já hrozně nerad čekám.“

„Já taky.“

„Gillian? Co budeme dělat, když se ti nepodaří najít sestru?“

„Najdu ji, uvidíš,“ ujišťovala ho. „Musím ji najít.“

„A tu skříňku taky musíš najít, že?“ řekl. „Slyšel jsem, co ti říkal baron.“

„Tím si už nejsem tak jistá, jestli ji najdu. Je to hodně dávno, co zmizela.“

„Ale vždyť jsi přece řekla baronovi, že víš, kde je.“

„Lhala jsem mu,“ přiznala se. „Když jsem to říkala, nemyslela jsem na nic jiného, než jak zařídit, aby tě nechal na pokoji. Můj otec dal skříňku sestře a pak nás poslal tajnou chodbou, abychom unikly před Alfordovým vojskem. Řekl Christen, ať ji vezme s sebou. A potom došlo k tomu neštěstí…“

„Ale proč baron skříňku tak moc chce, když je stará?“

„Protože má velkou cenu. A možná skrývá vysvětlení záhadné události, která se udála před mnoha lety. Chceš si ten příběh poslechnout?“

„A je strašidelný?“

„Trochu. Tak chceš?“

Dychtivě přikývl. „To víš, že chci. Mám rád strašidelné příběhy.“

Gillian se usmála. „Tak dobře, budu ti ho vyprávět. Dřív, než se Jan stal králem…“

„Byl princ, že?“

„Ano, byl princ. A bláznivě se zamiloval do mladé lady jménem Arianna. Říká se, že byla moc krásná…“

„Tak krásná jako ty?“

Jeho otázka ji dokonale zmátla. „Tobě připadám krásná?“ Přikývl.

„Děkuju ti, ale Arianna prý byla mnohem krásnější než kterákoliv jiná lady v království. Měla zlaté vlasy a ty jí zářily na slunci jako…“

„Arianna onemocněla a zemřela?“

„Zemřela, ale ne po nemoci.“

„Vstala a upadla jako Angus?“

„Ne, ona…“

„Tak co se jí stalo?“

Gillian se zasmála. „Kdybys mě pořád nepřerušoval, už bych ti to dávno řekla. Kde jsem to skončila? Aha, takže princ Jan se do krásné Arianny beznadějně zamiloval…“

„Co to znamená beznadějně zamiloval?“

„Že jí byl unesen. Moc se mu líbila a myslel si, že bez ní nemůže žít.“ Chtěla pokračovat, ale viděla na něm, že se ji opět chystá přerušit. „Byla to jeho první opravdová láska a chtěl si ji vzít za manželku. Slyšel jsi někdy o skříňce svatého Kolumbana?“

Zavrtěl hlavou. „Co je to?“

„Skříňka vykládaná drahokamy, která patří Skotům,“ vysvětlila mu. „Před dávnými a dávnými lety do ní byly uloženy ostatky svatého Kolumbana…“

„Co jsou to ostatky?“

„Části jeho kostí,“ odpověděla. „Jak jsem řekla, do té skříňky tedy umístili ostatky svatého a Skotové ji pak s sebou brali i do bitev.“

„A proč s sebou brali do bitev kosti svatého?“

„Protože věřili, že když mají skříňku s sebou, vždycky nad svými nepřáteli zvítězí.“

„A zvítězili?“

„Myslím, že ano,“ řekla. „Ale tradice brát s sebou do boje skříňku s ostatky svatého Kolumbana trvá dodnes. Neberou ji však do každé bitvy, jen do některých,“ dodala.

„A jak to všechno víš?“

„Vyprávěl mi to strýc Morgan.“

„Vsadím se, že si ji berou do boje Skotové z Nížiny, ne naši z Vysočiny.“

„Proč si to myslíš?“

„Naši žádnou skříňku v boji nepotřebují. Vždycky zvítězí, protože jsou silnější a divočejší. Víš přece, co říká strýc Ennis.“

„Nevím, ale myslím si, že je to něco urážlivého.“

„Říká: Když angličtí vojáci uvidí, že proti nim jedou alespoň tři naši, zahodí meče a utíkají jako vyděšení králíci.“

„Všichni Angličané nejsou zbabělí jako baron. Mnozí jsou velmi udatní,“ snažila se ho přesvědčit. Viděla však, že na něho její obrana anglické cti nepůsobí.

„Řekni mi raději, co se stalo s tou krásnou lady a králem Janem?“ Vzápětí se otočil a plivl na zem.

Přešla jeho hrubost mlčky a pokračovala ve vyprávění. „Jan si příběh o skotské vykládané skříňce oblíbil a rozhodl se, že vytvoří podobnou legendu, ale svoji vlastní. Dal svému klenotníkovi zakázku…“

„Co je to zakázka?“

„Prostě řekl svému klenotníkovi, aby mu udělal taky takovou krásnou skříňku. Jan ze sebe vždycky rád dělal chytrého a prohnaného, a proto si vymínil, že on jediný bude umět skříňku otevřít. Klenotník pracoval na jeho zakázce celý rok, a když byla konečně hotová, říkali ti, co ji viděli, že je nádherná a velkolepá. Prý se dalo těžko poznat, kde je víko a kde dno, protože na ní nebyly vidět žádné petlice ani otvor pro klíč. Měla povrch pobitý zlatými pásky, které se křížily, byla vykládaná safíry modrými jako obloha a smaragdy zelenými jako…“

„Jako tvoje oči?“ zeptal se chlapec dychtivě.

„A taky rubíny, jasnými červenými rubíny…“

„Červenými jako krev?“

„Možná,“ připustila. „Všechny drahokamy byly umístěny v polích mezi zlatými pásky. Jen Jan věděl, kde je třeba stisknout, aby se skříňka otevřela.“

„To není pravda. Musel to přece ještě vědět klenotník, který ji udělal.“

„I to si Jan uvědomil,“ řekla. „Proto udělal hroznou věc.

Poručil, aby klenotníka popravili.“

„A potom král Jan,“ odplivl si Alec a teprve potom pokračoval, „tu krásnou lady zabil a dal její kosti do skříňky?“

„Ach ne, na to by byla skříňka moc malá,“ vysvětlovala.

„Navíc Jan do ní chtěl uzavřít jen pramen Arianniných vlasů, protože byl přesvědčen, že mu to přinese štěstí, až půjde do nějaké bitvy. Dal tedy do skříňky vykládanou dýku a poručil panošovi, aby ji zanesl se zvláštním příkazem do Arianniny komnaty. Arianna si měla odříznout pramen zlatých vlasů a vložit je do ní.“

„A co se stalo potom?“

„Lady Arianna přijala od panoše otevřenou skříňku s dýkou. Panoš vešel do její komnaty, položil skříňku na stůl a odporoučel se. Později řekl princi, že v komnatě nikdo jiný než lady Arianna nebyl. Ani její komorná.“

„Už vím, co se potom stalo. Arianna mu skříňku i s vykládanou dýkou ukradla, že?“

Gillian se musela jeho dětské naivitě usmát. „Ne, neukradla skříňku ani dýku. Příběh říká, že princův panoš při odchodu z její komnaty zaslechl, že za ním lady Arianna zamyká dveře. Později se vrátil, aby skříňku odnesl zpátky princi Janovi, ale na jeho klepání nikdo neodpovídal. Řekl to tedy princi a potom přišel ke dveřím Arianniny komnaty Jan.“

„Jeho dovnitř pustila?“

„Ne, nepustila.“

„Řekla mu, aby šel pryč?“

„Ne, nic takového. Zevnitř nebyl slyšet jediný zvuk. Jan byl známý svou netrpělivostí a netrvalo tedy dlouho, aby se rozzlobil, že mu Arianna odmítá otevřít. Pak poručil svým ozbrojencům, aby

její komnatu otevřeli násilím. Použili sekyry a dveře během chvíle vylomili. Jan vrazil dovnitř. Byl první, kdo ji našel. Ubohá lady Arianna ležela na podlaze v kaluži krve. Někdo ji probodl.“

„A potom Jan vložil její kosti do skříňky?“

„Ne, v žádném případě. Vždyť jsem ti říkala, že na to byla skříňka příliš malá. Navíc ji Jan ani nenašel. Zmizela i s dýkou.“

„A kam se obojí podělo?“

„To je právě ta záhada.“

„A kdo teda tu krásnou lady zabil?“

„Nikdo neví. Jan poručil svým vojákům, aby prohledali celé království, ale skříňka zmizela, jako když se po ní slehne zem. Jan věřil, že ji vzal ten, kdo zavraždil jeho milovanou. Strýc Morgan mi vyprávěl o tom, že se čas od času objevily pověsti, že Arianninu skříňku někdo někde viděl, a Jan znovu vysílal vojáky, aby ji hledali. Vypsal taky za její nalezení závratnou odměnu, ale do dnešního dne si ji nikdo nezasloužil.“

„Víš co, Gillian?“

„Co?“

„Pro tu lady bylo lepší, že ji někdo zabil, než kdyby se musela stát ženou krále Jana.“ Znovu se obrátil a odplivl si.

„Proč to pořád děláš?“ zeptala se ho.

„Musím,“ odpověděl. „Pokaždé, když vyslovíme jeho jméno, musíme si odplivnout. Aby všichni věděli, co si o něm myslíme.“

Gillian jeho slova šokovala, ale zároveň i pobavila. „Chceš říct, že všichni obyvatelé skotské Vysočiny si pokaždé odplivnou, když vysloví jméno krále Jana?“

„Někteří navíc ještě zaklejí, ale mně to maminka nechce dovolit.“

„To je rozumné, že ti to nechce dovolit.“

„Ale Brodick vždycky zakleje, když musí vyslovit jméno vašeho krále. Řekneš mu, aby to nedělal?“ Podíval se na ni a začal se chichotat.

Rozesmála se s ním a neodolala, aby ho nepolíbila na čelo.

„Jsi ten nejmilejší malý kluk, jakého jsem poznala. Ale někdy jsi příliš zvědavý.“

„Ale řekneš Brodickovi, aby neklel?“ nedal se odbýt.

Obrátila pohled k obloze. „Jestli někdy přede mnou vysloví jméno krále Jana a zakleje… nebo si odplivne,“ dodala,

„samozřejmě mu řeknu, aby toho nechal.“

Chlapec vyprskl smíchem. „Toho bys pěkně litovala, kdybys mu někdy zkusila říct, co má dělat. To on nemá rád. Chtěl bych, aby už byl tady,“ povzdechl si.

„Já taky,“ přiznala.

„Možná jsi mu měla poslat tu dýku, jak jsi chtěla,“ řekl. „Proč sis to rozmyslela?“

„Nejdříve jsem to považovala za dobrý nápad, protože Brodick by hned poznal, že mám něco společného s tebou, ale pak jsem si řekla, že by to bylo příliš riskantní. Co kdyby se dýka dostala do rukou někoho jiného? Nevím, komu tady mohu věřit.“

„Ale vždyť jsi už toho zrádce viděla, jak ujíždí po cestě,“ připomenul jí. „Říkala jsi, že jsi ho zahlédla z vrcholu kopce, když jsem spal.“

„Ano, opravdu jsem ho viděla, ale vzpomínáš, co jsem ti ještě řekla? Že to nesmíme před nikým prozradit.“

„Ani před Brodickem?“

„Ani před ním.“

„Jak dlouho ještě budeme muset čekat?“

Pohladila mu ruku. „Myslím, že jsme už čekali tak dlouho, jak jen jsme mohli. Bylo mi jasné už dřív, že pro nás nepřijede, ale

nechtěla jsem tě zklamat. Teď budeme muset vymyslet něco jiného, jak tě dostat domů.“

„Protože jsi to slíbila, že?“

„Ano, protože jsem to slíbila. Víš, co si myslím? Bylo ode mě hloupé říkat tomu mladému vojákovi, že jsem Brodickova nevěsta.“

„Ale třeba Brodick potřebuje nevěstu. Mohl být alespoň zvědavý a přijet se na ni podívat.“

„Měla jsem ho přilákat na zlato.“

Alec pohrdlivě odfrkl. „Brodicka žádné zlato nezajímá.“

Gillian se usmála. „To je jedno, protože já stejně žádné nemám.“

Chlapci se rozšířily oči. „Ty bys strýci Brodickovi lhala?“

„A když jsem se prohlašovala za jeho nevěstu, to jsem snad nelhala?“

„Bude se zlobit, až sem přijede. Ale já mu nedovolím, aby na tebe křičel.“

„Jsi hodný. A ty se na mě už nezlobíš?“

„Zlobil jsem se, ale teď už ne.“

„Potřeboval ses vykoupat. Vždyť jsi páchl jako tchoř.“

„Myslím, že se budeš Brodickovi líbit. Ale víš co?“

„Ne. Co?“

„On ti to neřekne. Záleží ti na tom, aby ses mu líbila?“

„Nijak zvlášť,“ odpověděla roztržitě, protože už uvažovala o něčem jiném. „Aleku, myslím, že nemá smysl čekat. Budeme muset jít dál sami. Dojez a vyrazíme.“

„Ale když se nechceš Brodickovi líbit, proč sis oblékla tu krásnou zelenou tuniku?“

Povzdechla si. Opět jedna z jeho nesčetných otázek, které ji přiváděly do rozpaků. A nejhorší bylo, že nedal pokoj, dokud mu neposkytla odpověď, kterou on považoval za uspokojivou.

„Oblékla jsem si ji, protože ostatní už mám špinavé.“

Ukousl si chleba a při žvýkání přemýšlel. „Víš co?“ řekl nakonec.

Přinutila se mít s ním ještě chvíli trpělivost. „Ne. Co?“

„Asi se budeš Brodicka bát.“

„Proč to říkáš?“

„Protože jeho se každá žena bojí.“

„Ale já se ho bát nebudu. A přestaň mluvit, ať už jsi s tím jídlem konečně hotový.“

Vtom se ozvalo klepání na dveře. Gillian vstala. Vzápětí vběhl dovnitř starší z bratrů Hathawayových, Waldo.

„Zdá se, že budeme mít problémy, milady,“ vyhrkl. „Ten MacDonaldův voják…, ten, kterému jsem svěřil poselství lairdu Buchananovi…“

„Henley?“

Přikývl. „Musel říct ostatním MacDonaldům, že jsi tady, protože sem jede přes louku asi třicet mužů a všichni mají stejné barvy jako Henley. Jeho jsem však mezi nimi neviděl.“

„Tomu nerozumím,“ uvažovala Gillian. „Neřekla jsem mu ani slovo o Alekovi. Proč by se o nás měli MacDonaldové zajímat?“

„Myslím, že je nezajímá Alec, ale ty, milady.“

Zavrtěla znepokojeně hlavou. „To se mi nezdá. Jaké by se mnou mohli mít úmysly?“

Waldo vypadal unaveně a na jeho tváři byl zachmuřený výraz.

„Milady, v tomto kraji vládnou jiné mravy, než na jaké jsi zvyklá,“ odpověděl. „Tady když lidé něco chtějí, tak si to vezmou.“

Gillian chytila Aleka za ruku. „Musíme okamžitě odjet, Waldo.

Řekni bratrovi a rychle ke koním. Rychle!“

„Ale milady,“ ozval se nejistě Waldo. „Ještě jsem ti neřekl všechno. Z druhé strany jede proti MacDonaldům houf ozbrojenců z jiného klanu. Nevím jistě, kdo jsou, ale nemůže to být nikdo jiný než Buchananové, pro které jsi poslala. Je jich devět.“

„Jestli je to Brodick se svými vojáky, pak nemají naději. Mají proti sobě obrovskou přesilu.“

„Spíš bych řekl, že nemají naději MacDonaldové. Není urputnějších bojovníků než Buchananové. Vypadají hrozivě a nedivil bych se, kdyby jim šli MacDonaldové z cesty. Pokud by mezi nimi došlo k boji, myslím, že větší ztráty by byly na straně MacDonaldů. Opravdu jsi rozhodnutá vydat se s chlapcem do rukou takových divochů?“

Gillian nemohla tušit, co je čeká, a samozřejmě nevěděla, jestli se rozhodla správně. Zmocnil se jí panický strach a náhle měla pocit, že se jí snad zastaví srdce. „Doufám, že je to Brodick se svými muži,“ zašeptala. Pak ať se děje vůle boží.

Alec se jí snažil vytrhnout. Chtěl se dostat ven a dívat se na boj, ale ona ho držela pevně a nedovolila mu vzdálit se ani na krok.

Náhle se rozhodla. „Waldo, rychle s bratrem odjeďte, než se dostanou sem. Děkuju vám za všechno, co jste pro mě a pro Aleka udělali. Teď už nás musíte opustit. Rychle jeďte, dokud o vás nevědí.“

Waldo zavrtěl hlavou. „Neodjedeme dřív, dokud nebudeme mít jistotu, že jsi v bezpečí, milady. Zůstaneme na stráži u dveří. Jestli mají zlé úmysly, dostanou se k vám jen přes naše mrtvoly.“

Viděla, že nemá smysl ho přemlouvat. Rozhodl se tak, jak mu velela čest. Sotva je Waldo opustil a vrátil se ven na stráž, otočila se k Alekovi.

„Řekni mi, jak vypadá Brodick.“

„No… jako Brodick,“ odpověděl.

„Ale já chci vědět přesně, jak vypadá, abych ho poznala.“

Chlapec pokrčil rameny. „Je veliký,“ řekl. Pak se usmál, jako by na něco přišel. „A je starý.“

„Starý?“

Přikývl. „Hodně starý,“ dodal. Nevěřila mu. „Jakou má barvu vlasů?“

„Bílou.“

„Nespletl ses?“

Zavrtěl hlavou. „A víš co?“ Zaťala zuby. „Ne. Co?“

„Špatně slyší.“

Musela se posadit. „Proč jsi mi neřekl, že Brodick je stařec? Proč jsi mi to neřekl dřív, než jsem mu poslala vzkaz, že jsem jeho nevěsta? Mohl z mé zprávy dostat záchvat mrtvice.“ Opět vyskočila a chytila Aleka za ruku. „Musíme rychle pryč.“

„Ale co Buchananové?“

„Je jasné, že ti druzí ozbrojenci nejsou Brodickovi muži. Waldo neřekl, že by někdo z nich byl stařec.“

„Tak mě pusť, ať se podívám. Řeknu ti, jestli to jsou Buchananové.“

Vtom se otevřely dveře a Waldo křikl dovnitř: „MacDonaldové ujíždějí pryč, milady. A ti druzí jedou přímo sem.“

Gillian chytila Aleka za rameno a přinutila ho, aby se na ni podíval. „Schovej se tam za tu kamennou křtitelnici a neukazuj se, dokud nebude jisté, kdo ti muži jsou. A budeš mlčet, Aleku. Slib mi, že neřekneš ani slovo. Slib mi to…, prosím tě.“

„Ale já…“

„Slib mi to, Aleku,“ naléhala.

„A mohu vyjít ven, když budu vidět, že je to Brodick?“

„Ne, dokud s ním nepromluvím a nedostanu od něho slib, že nám pomůže oběma.“

„Dobře,“ řekl. „Slibuju ti, že budu tiše jako pěna.“

Byla ráda, že ji poslechl, a políbila ho na tvář. Chlapec si ji však hned otřel hřbetem ruky, a když ho objala, vykroutil se jí.

„Pořád mě objímáš a pusinkuješ,“ stěžoval si, ale z toho, jak se tvářil, poznala, že to nemyslí vážně. „Skoro jako moje maminka.“

„Tak už se pojď schovat,“ řekla a vedla ho dozadu ke křtitelnici.

Chytil ji za levou ruku a Gillian zkřivila obličej bolestí. Poranění, která jí způsobil dýkou, se stále ještě nezahojila, navíc se zdálo, že rány jsou zanícené, protože jí v nich cukalo.

Alec si jejího bolestného výrazu všiml. „Moje maminka tě vyléčí, uvidíš,“ zašeptal. „Pak už tě nebude nic bolet.“

„Dobře, Aleku. Doufám, že máš pravdu. Ale teď už ani slovo. Ať se děje co děje, budeš tiše. Můžu si nechat dýku, kterou ti dal Brodick?“

„Ale je přece moje.“

„Já vím, že je tvoje. Chtěla bych si ji jen vypůjčit,“ uklidňovala

ho.

Podal jí svou drahocennou dýku, ale když se obrátila a chtěla

odejít, zašeptal: „Je tu hrozná tma.“

„Vždyť jsem tady s tebou, nemusíš se bát.“

„Už slyším, jak přijíždějí.“

„Já taky,“ zašeptala.

„Gillian, máš strach?“

„Ano, mám. Ale teď už buď tiše.“

Vrátila se do hlavní lodi a postavila se před oltář. Tam hodlala počkat. O chvíli později zaslechla Walda, jak na někoho vykřikl, aby zůstal stát. Příchozí ho zřejmě ignoroval, protože se vzápětí rozletěly dveře a v nich stanul ten největší a nejhrozivější bojovník, jakého kdy spatřila. Měl vlasy světlé jako len a temně opálenou pleť. Na sobě měl pouze pléd, který mu sahal sotva ke kolenům. Přes nahou zjizvenou hruď a levé rameno mu splýval široký pruh látky. Z jedné boty z jelenicové kůže vykukovala dlouhá skotská dýka. Meč však neměl.

Ještě ani nevstoupil dovnitř a Gillian se už chvěla strachem. Obrovská bojovníkova postava téměř zakryla dveřní otvor a sluneční světlo, které kolem ní pronikalo, jí dodávalo zdání téměř nadpozemského zjevu. Gillian si za zády vstrčila dýku do rukávu svého roucha a pomalu zvedla ruce na znamení, že je připravená se mu vzdát.

Bojovník stál chvíli bez hnutí a pátral pohledem, jestli mu z některého temného kouta nehrozí nebezpečí. Jakmile se ujistil, že je v kostele sama, sklonil hlavu, aby mohl projít, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou.

KAPITOLA 6

Brodick došel doprostřed vnitřního prostoru. Krokve malého kostelíka se při každém jeho kroku zachvěly a ze stropu se dolů sypaly drobné částečky prachu. Gillian stála na svém místě před oltářem, i když se pod ní málem podlamovaly nohy.

Naštěstí se pár metrů před ní zastavil. Založil si ruce za zády a téměř nestoudně si ji prohlížel. Jeho pohled klouzal po její postavě od hlavy k patám a zase zpět. Dával si na čas, a když byl konečně s hrubou obhlídkou hotov, zadíval se jí do očí a mlčky čekal, co řekne.

Věděla, že tento okamžik přijde, a připravila se na něj. Myslela si, že se nejdříve představí, protože to považovala za slušné, a potom se ho chtěla zeptat, kdo je on. Kdyby řekl, že Brodick, hodlala si to ověřit několika chytrými otázkami. Potřebovala mít jistotu, že mu může důvěřovat.

Ano, byla na setkání připravená a chystala se začít. Jen čekala, až se trochu uklidní. Jeho pohled ji ale tak znervózňoval, že nebyla schopná srovnat si v hlavě jedinou myšlenku.

Konečně ztratil trpělivost. „Ty jsi ta žena, která o sobě tvrdí, že je moje nevěsta?“

Podrážděný tón jeho hlasu jí rozpálil tvář. Cítila, že zrudla hanbou. „Ano, jsem.“

Viděla, že ho svou upřímností překvapila. „Proč?“

„Lhala jsem.“

„To je mi jasné.“

„Obvykle…“

„Co obvykle?“ Uvažoval, proč je tak nervózní. Stál před ní uvolněně, s rukama založenýma za zády. Než vstoupil do kostela, dal svůj meč Dylanovi. Musela poznat, že jí nehodlá ublížit.

„Obvykle nelžu,“ vysvětlila. Vzpomínala na řeč, kterou měla připravenou, ale její neklid spíš vzrůstal. Trochu jí pomáhalo, když se mu dívala na bradu, ale jeho pronikavé oči si ji stejně našly.

„Ale ty přece nejsi starý,“ vypravila ze sebe bez přemýšlení a vzápětí se musela usmát. „Řekli mi, že jsi velmi starý,“ zašeptala,

„…a máš prý bílé vlasy.“

A potom se rozesmála. Zřejmě si o ní musel myslet, že je blázen.

„Zdá se, že bych měla začít znovu a jinak. Jmenuji se Gillian a opravdu je mi líto, že jsem musela lhát. Nepřišla jsem však na nic lepšího. Potřebovala jsem mít jistotu, že tě přinutím, aby ses vydal na tak dlouhou cestu.“

Pokrčil rameny. „Nebyla tak dlouhá.“

„Nebyla?“ zeptala se překvapeně. „Vždyť jsme… tedy já a bratři Hathawayové, ti strážci přede dveřmi… čekali dlouho.“

„Odkud jsi brala jistotu, že vůbec přijedu?“

„Ze zkušenosti, že lidé jsou zvědaví,“ odpověděla. „A myslím, že jsem měla pravdu. Přišel jsi přece proto, že jsi byl zvědavý, ne?“

Jeho tvrdé rysy náhle změkčil náznak úsměvu. „Ano,“ přiznal se. „Chtěl jsem vidět ženu, která se odvážila takové troufalosti.“

„Jsi tedy Brodick…, chtěla jsem říct laird Buchanan?“ „Ano, jsem.“

Tvář se jí rozzářila úlevou. K čertu, ale hezká je, to se musí nechat, pomyslel si Brodick. Ten vystrašený Henley tedy nelhal. Když nic, ženskou krásu dovede poznat.

„Chtěla jsem ti položit pár otázek, abych měla jistotu, že opravdu jsi Brodick, ale stačilo mi, abych tě uviděla, a už o tom nepochybuju. Řekli mi, že dokážeš pouhým pohledem rozštípnout kmen stromu, a když vidím, jak se na mě mračíš, skoro tomu věřím. Jde z tebe strach, ale to ti asi nemusím říkat. Určitě to víš sám.“

Nijak na její poznámku nereagoval. „Co ode mě chceš?“ zeptal se.

„Chci…, ne, potřebuji tvoji pomoc. Mám u sebe velmi cenný poklad a potřebuji bezpečný doprovod, abych ho mohla dopravit domů.“

„Není snad dost Angličanů, které bys mohla o takovou pomoc požádat?“

„To je trochu složité, lairde.“

„Tak začni od začátku,“ vyzval ji. Byl sám sebou překvapen s jakou ochotou souhlasí, že ji bude dál poslouchat. Zřejmě za to mohl její hlas – přestože byl chraptivý, zněl měkce a smyslně. Tak smyslně, jak smyslná byla ona sama.

Vždycky měl za to, že své myšlenky dovede dokonale skrývat, a proto si byl jistý, že ta žena netuší, jaký dojem na něho udělala. Její vůně ho podivným způsobem zneklidnila. Byla to navýsost ženská vůně, dráždivá, vzrušující… Uvědomil si, že musí přemáhat nutkání přistoupit k ní blíž.

„Tohle vysvětluje vše, co potřebuješ vědět,“ řekla. Pomalu vytáhla Alekovu dýku z rukávu a zvedla ji, aby ji dobře viděl.

Reagoval, jako by ho píchl sršen. Než mohla vytušit, co má v úmyslu, vytrhl jí dýku z ruky, pak ji chytil za poraněnou paži a prudkým trhnutím přitáhl k sobě. Tyčil se nad ní jako hora. „Kde jsi k tomu přišla?“

„Vysvětlím ti to,“ vykřikla. „Ale pusť mi, prosím tě, ruku. Mám ji poraněnou, působíš mi bolest.“

Slzy v jejích očích ho přesvědčily, že si nevymýšlí. Okamžitě ji pustil a o krok ustoupil. „Tak kde jsi k té dýce přišla?“

„Vypůjčila jsem si ji.“ Otočila se a zavolala: „Aleku, už můžeš vyjít.“

V tu chvíli byl jeho klid definitivně pryč. Bojovník, který naháněl nepřátelům hrůzu pouhým zjevem, byl nyní dokonale zmatený. Když viděl, jak k němu Maitlandův chlapec běží živý a zdravý, málem se pod ním podlomila kolena a srdce cítil až v krku. Nebyl schopen vypravit ze sebe jediné slovo. A potom se mu Alec vrhl do náruče. Brodick ho roztřesenýma rukama zvedl a přitiskl si ho k hrudi.

Alec objal svého ochránce kolem krku. „Věděl jsem, že přijedeš. Říkal jsem Gillian, že nám pomůžeš.“

„Aleku, ty jsi naživu? Jsi v pořádku? Nic ti není?“ ptal se velký laird rozechvělým hlasem. Potom se otočil ke Gillian, aby mu vysvětlila, co se tu děje. Ta však hleděla s měkkým mateřským úsměvem na chlapce.

„Tak odpověz, Aleku,“ pobídla ho.

Chlapec se v náruči svého ochránce zaklonil dozadu a přikývl.

„Jsem živý a úplně v pořádku, strýčku Brodicku. Lady Gillian se o mě dobře starala. Dávala mi svoje jídlo, a když ho nebylo dost pro oba, radši nejedla. A víš co? Nikomu nedovolila, aby mi ublížil, ani když to byl muž.“

Celou dobu hleděl Brodick na Gillian, a když chlapec skončil, zakroutil hlavou, jako by stále nemohl věřit.

„Řekneš mi, co se přesně stalo?“ zeptal se jí nakonec.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Všechno ti řeknu.“

„A strýčku, víš co?“

Brodick pohlédl na Aleka. „Nevím. Co?“

„Neutopil jsem se.“

Brodick byl vším stále ještě natolik zaskočený, že se chlapcovu absurdnímu výroku ani nezasmál. „To vidím, že ne,“ řekl jen.

„Ale myslel sis, že ano? Říkal jsem Gillian, že tomu nebudeš věřit, protože máš svou hlavu, ale myslel sis to?“

„Ne. Nevěřil jsem, že ses utopil.“

Alec se naklonil, aby přes jeho hlavu viděl na Gillian. „Vidíš, říkal jsem ti to,“ chlubil se, ale hned se zase obrátil k Brodickovi.

„Strčili mě do pytle na obilí. To jsem se opravdu bál.“

„Kdo tě strčil do pytle na obilí?“ zeptal se Brodick. Snažil se nedat na sobě znát hněv, aby chlapce nevystrašil, ale přesto mu z tváře zmizel úsměv.

„Muži, kteří mě unesli. Možná jsem i plakal.“ Alec to řekl, jako by se přiznával k těžkému hříchu. „Nebyl jsem moc statečný, strýčku Brodicku, ale víš co? Gillian říkala, že jsem byl.“

„Kdo byli ti muži, co tě strčili do pytle?“

Ostrý tón jeho hlasu chlapce přece jen vylekal. Sklopil hlavu a žalostně řekl: „Nevím. Neviděl jsem jim do obličeje.“

„Aleku, strýc Brodick se na tebe nezlobí. Běž, vezmi naše věci a já si zatím s tvým strýcem promluvím o samotě.“

Brodick postavil chlapce na zem a chvíli za ním hleděl.

„Pomůžeš mi ho dovézt domů k jeho rodičům?“ zeptala se. Teprve teď se k ní obrátil. „O tom nemusíš pochybovat, že ho dovezu domů.“

„Ale já zůstanu s ním,“ trvala na svém. „Slíbila jsem Alekovi, že ho neopustím, dokud nebude v bezpečí u rodičů, a hodlám svůj slib splnit. A taky si chci promluvit s jeho otcem. Celá záležitost je velmi naléhavá. Věřím tobě, lairde Buchanane, ale nikomu jinému. Slyšela jsem, že s tebou přijelo osm mužů. Je to pravda?“

„Ano, je.“

„Než vyjde Alec ven, chci každého z nich vidět.“

„Proč je chceš vidět?“ zeptal se. Její podivný požadavek ho zmátl. „Musí ti stačit, když ti řeknu, že všichni jsou Buchananové.“

Vtom se k nim vrátil Alec. „Musím je nejdřív vidět,“ trvala na svém Gillian.

‚A víš proč, strýčku?“

Brodick pohlédl na chlapce. „Proč?“

„Viděla zrádce,“ vyhrkl, aby byl první, kdo mu tu důležitou zvěst poví. „Já jsem spal, ale Gillian ho viděla dobře. Řekla mi to. Řekla nám, že se máme ukrýt, a pak dlouho čekala, až ho uvidí. Je to někdo od nás z Vysočiny.“

„Aleku, řekla jsem ti, abys o tom před nikým nemluvil…“

„Zapomněl jsem. Ale Brodick to určitě nikomu neřekne.“

Gillian se obrátila k Brodickovi. „Muž, kterého jsem viděla, je už možná na zpáteční cestě. Nevím, jak dlouho se v Anglii zdržel, ale nechci nic riskovat. Lépe je mít jistotu, že mám kolem sebe lidi, kterým mohu věřit.“

„A moje vojáky chceš vidět proto, aby ses přesvědčila, že mezi nimi není zrádce?“ zeptal se. Bylo zřejmé, že je na nejvyšší míru pobouřen.

Gillian se najednou cítila slabá a unavená a musela se posadit na lavici. Neměla náladu vymýšlet odpověď, kterou by rozezleného bojovníka uklidnila. „Ano. Přesně to chci, lairde Buchanane.“

„Řekla jsi přece, že mi věříš.“

„Ano, věřím,“ přisvědčila. „Ale jen proto,“ dodala hned, „že někomu věřit musím. Ty jsi Alekův ochránce, ale nikomu jinému věřit nehodlám. Alec mi řekl, že si myslí, že ho ze slavnosti unesli tři Skotové odsud z Vysočiny, ale může jich být víc. Určitě existuje někdo, kdo únos zorganizoval. Vidíš tedy, že Alekovi pořád hrozí

nebezpečí, a já u něho budu tak dlouho, dokud ho nepředám jeho rodičům.“

Než jí stačil odpovědět, ozval se zvenku hvizd. „Musíme rychle odsud,“ řekl rozhodně. „Moji muži jsou už netrpěliví, a navíc je jen otázka času, kdy se sem MacDonaldové vrátí s posilami.“

„MacDonaldové jsou tví nepřátelé, strýčku?“ zeptal se Alec.

„Nebyli, ale teď to vypadá, že budou,“ řekl Brodick.

„Proč?“ zeptala se Gillian. Jeho odpověď na Alekovu otázku ji zmátla – naznačovala cosi nejasného. „Jejich voják, s nímž jsem se setkala, byl velmi příjemný mladík. A vidím taky, že dodržel slovo a předat ti můj vzkaz. Jinak bys tady nebyl.“

Brodick přikývl. „Ano. Jmenuje se Henley a tvůj vzkaz mi předal… Ale teprve potom, co ho prozradil svému lairdovi a vzbudil zvědavost celého klanu.“

„Takže sem přijeli proto, aby s tebou bojovali?“ snažila se pochopit situaci.

Brodick se usmál. „Ale kdež, děvče. Přijeli kvůli tobě, aby tě uloupili. A to by byla urážka, kterou nemohu připustit.“

Gillian užasla. „Aby mě uloupili?“ zašeptala. „Proč by to, proboha, měli dělat?“

Zavrtěl hlavou a naznačil, že teď jí nehodlá nic vysvětlovat. „I když mám chuť poslat pár MacDonaldů na onen svět, budu s tím muset počkat. Nejdřív musím dopravit tebe a Aleka k Maitlandovým. Odjíždíme.“

Alec se chtěl vrhnout ke dveřím, ale Gillian ho chytila za ruku a přinutila ho, aby zůstal s ní. „Počkej, nejdřív se musím přesvědčit, že je tam venku bezpečno.“

„Ale já nechci čekat.“

„A já zase nechci slyšet žádné odmlouvání, mladý muži.

Uděláš, co jsem řekla. Rozuměl jsi mi?“

Alec pohlédl na Brodicka, aby mu pomohl. „Od začátku jí říkám, že můj tatínek je laird, ale ona jako by tomu nerozuměla. Možná bys jí to měl vysvětlit ty. Přece mi nesmí pořád přikazovat, co mám dělat.“

Brodick potlačil pobavený úsměv. „A co bych jí měl říct?“

„Aby mě nechala dělat, co já chci.“

„Lady Gillian má o tebe starost, Aleku.“

„Ale řekni jí o mém tatínkovi,“ naléhal.

Brodick se uvolil, že mu vyhoví. „Iain Maitland je tady na Vysočině mocný muž,“ řekl. „Mnoho lidí se jeho hněvu bojí.“

Gillian se sladce usmála. „Opravdu?“

„A mnozí si taky dávají pozor na to, co řeknou jeho synovi.“ Alec horlivě přikývl, aby jí bylo jasné, že to tak skutečně je.

Gillian se však nedala zastrašit. „Mně spíš záleží na tom, abys zůstal naživu, než abych si předcházela tvého otce a dopustila, že ti někdo ublíží, nebo tě dokonce zabije.“

„Ukaž mi tu ruku,“ řekl Brodick.

„Proč?“

Neodpověděl, ale ani nečekal, až mu vyhoví. Sáhl a vyhrnul jí rukáv na levé paži až nad loket. Přestože ji zakrýval tlustý obvaz, hned podle oteklého a zarudlého zápěstí poznal, že je celá zanícená.

„Jak se ti to stalo?“

Alec se přitiskl těsněji k jejímu boku. „Řekneš to na mě?“ zašeptal znepokojeně.

Brodick předstíral, že nic neslyšel. Už však věděl, že její poranění má nějakou souvislost s Alekem. To mu stačilo. Později, až bude s Alekem sám, od něho vyzví podrobnosti, ale teď se rozhodl nechat to být.

Viděl, že Gillian i Alec jsou velmi unavení a mají kruhy pod očima. Gillian byla též nápadně rudá v obličeji a Brodick byl přesvědčen, že má horečku. Věděl také, že pokud se její poranění brzy neošetří, mohlo by vážně ohrozit její život.

„Není důležité, jak se mi to stalo, lairde,“ odpověděla po chvíli váhání.

„Říkej mi Brodicku,“ navrhl jí.

„Jak si přeješ.“ Přemýšlela, proč se přestal mračit a najednou mu změkl hlas.

Než si stačila uvědomit, co dělá, vzal ji za bradu, naklonil jí hlavu na stranu a zkoumal modřiny na tváři. „A jak jsi přišla tady k tomu?“

„Jeden muž ji uhodil pěstí,“ vykřikl Alec. Chlapec byl rád, že se Brodick přestal zajímat o Gillianinu poraněnou ruku. Styděl se za to, co jí způsobil, a doufal, že se o tom jeho ochránce nikdy nedozví., A strýčku Brodicku, víš co?“ pokračoval horlivě.

„Co?“ zeptal se Brodick, ale stále se zachmuřeně díval na Gillian.

„Kdybys viděl její záda… Máje celá modrá. Alespoň dřív je měla, ale možná na nich má modřiny ještě teď.“

„Aleku, buď zticha,“ okřikla ho.

„Je to pravda. Viděl jsem to, když ses koupala v jezeře.“

„Myslela jsem, že spíš,“ řekla a odstrčila Brodickovu ruku.

„Mohu teď vidět tvoje vojáky?“

„Můžeš,“ souhlasil.

Chtěla, aby chlapec zatím zůstal uvnitř, ale Brodick mínil jinak. Ostře hvízdl, až si Alec zacpal uši. Dveře kostelíka se okamžitě otevřely a dovnitř vrazilo osm vojáků. Gillian si všimla, že každý z nich se musel sehnout, když procházeli dveřmi. Že by všichni Buchananové byli obři?

Schovala Aleka za sebe, aby ho chránila. Bylo to samozřejmě směšné vzhledem k výšce a síle bojovníků, kteří proti ní stáli, ale byl to podvědomý pohyb, na který si už navykla. Brodick to taky tak pochopil a neurazil se, i když její jednání jako urážku cítil. Přestože Buchananové byli ke svým nepřátelům krutí a nelítostní, nikdy nevztáhli ruku na ženu nebo dítě. Jejich čestnost znal každý obyvatel skotských hor. Gillian však pocházela z Anglie a to ji omlouvalo, tam zřejmě o žádné bojové cti nic neslyšela.

Dylan podal svému lairdovi jeho meč a Brodick ho zasunul do pochvy u pasu. Pak se na své muže pousmál. Všichni zkopměle hleděli na Gillian. Bylo zřejmé, že od ní nemohou odtrhnout oči.

Brodicka to v první chvíli pobavilo, ale pak se mu chování jeho mužů přestalo líbit. Jedna věc je dívat se, ale jiná civět s otevřenými ústy. Copak ještě nikdy neviděli pěknou ženu?

Alec vykoukl za Gillianinými zády, a jakmile uviděl Dylana, zamával na něho. Velitel se málem zapotácel, když chlapce poznal. Všichni teď pro změnu civěli na Aleka, jako by byl duch.

Gillian si každého z nich pozorně prohlédla. „Tak co, jsi spokojená?“ zeptal se Brodick po chvíli.

„Ano, jsem.“

„Vidím dobře? Kdo se to schovává za tou ženskou sukní?“ zavolal na Aleka Dylan. Třebaže se stále ještě nevzpamatoval z překvapení, tvář se mu roztáhla do úsměvu. „Přísahal bych, že ten kluk vypadá přesně jako Alec Maitland.“

Alec se okamžitě k Dylanovi rozběhl, a když ho voják vyzdvihl vysoko nad hlavu, rozesmál se radostí. „Gillian mě pořád schovává za zády. Nechci, aby to dělala, ale ona si nedá říct.“

„Mysleli jsme, že ses utopil,“ řekl Liam.

Dylan si Aleka posadil na ramena. Chlapec se ho hned chytil za krk a naklonil se, aby viděl na ostatní. „Neutopil jsem se,“ oznámil vážně, aby vyvrátil jakoukoliv pochybnost.

Všech osm vojáků se shluklo kolem něho, ale někteří stále pokukovali po Gillian. To přimělo Brodicka, aby k ní přistoupil blíž. Vrhl na Liama a Roberta, kteří se o Gillian zajímali nejvíc, zamračený pohled, aby jim dal najevo, že ho jejich chování popuzuje.

„Je odtud daleko na území Maitlandů?“ zeptala se Gillian.

„Není,“ odpověděl Brodick. „Roberte, vezmi její mošnu a přivaž ji ke svému sedlu,“ přikázal. Potom vzal Gillian za ruku a vykročil s ní ke dveřím. „Alec pojede s tebou, Dylane,“ dodal, a když šel kolem Roberta, zamumlal: „To jsi ještě nikdy neviděl pěknou ženskou, že na ni tak civíš?“

„Tak pěknou, jako je tahle, ještě ne,“ odpověděl Robert.

Dylan odstrčil Aleka a troufale vstoupil svému lairdovi do cesty. „Neměl bys nás své nevěstě představit, lairde?“

Brodick se zarazil, ale nakonec se usmál. „To je lady Gillian,“ řekl. Pak jí jednoho po druhém představil, ale odříkal jejich jména tak rychle a s tak podivnou výslovností, že stěží pochytila jedno nebo dvě.

Chtěla se jim také uklonit, ale protože ji Brodick stále držel za ruku, naznačila pouze úklonu hlavou. „Velmi mě těší,“ řekla pomalu gaelsky. Od okamžiku, kdy se s Brodickem setkala, promluvila gaelsky poprvé a viděla, že udělala dobře, protože se na ni všichni usmáli. Nebyla si však jistá, jestli projevili radost nad tím, že se pokusila o jejich řeč, nebo se usmívají tomu, jak špatně ji ovládá. Přesto se rozhodla pokračovat. Protože však ztratila sebedůvěru, víc se zadrhávala. „A děkuji vám za vaši ochranu a za to, že mi pomůžete dopravit Aleka zpátky k jeho rodičům.“

Potěšilo ji, že všichni souhlasně přikývli.

Vtom vystoupil dopředu Černý Robert. „Jsi nevěsta našeho lairda?“ zeptal se neomaleně jako vždy.

„Ne,“ odpověděla a lehce se začervenala.

„Tvrdila jsi přece, že jsi jeho nevěsta,“ připomněl jí Aaron.

Usmála se. „Ano, tvrdila. Byla to však jen lež, potřebovala jsem vzbudit zvědavost vašeho lairda. Chtěla jsem, aby sem přijel.“

„Když se něco řekne, tak to platí,“ prohlásil Liam. Ostatní okamžitě přikyvovali na souhlas.

„Co to znamená?“ zeptala se.

Dylan se usmál. „Jen to, děvče, že jsi jeho nevěsta.“

„Ale já jsem lhala,“ opakovala. Nevěděla, co si má myslet. Domnívala se, že její vysvětlení je naprosto jasné. Přesto se zdálo, že ho Brodickovi vojáci nechápou a cosi z něho vyvozují.

„To jsi už říkala, ale na věci to nic nemění,“ ozval se jiný voják. Vzpomněla si, že se jmenuje Stephen.

„Teď není na podobné spory čas,“ přerušil je rázně Brodick. Znovu vykročil ke dveřím a táhl Gillian za sebou. Obou

Angličanů venku si sotva všiml a hned zamířil ke koním

přivázaným ke stromům.

„Pojedeš se mnou,“ oznámil Gillian.

Vytrhla se mu. „Musím se rozloučit se svými přáteli.“

Než ji mohl zastavit, rozběhla se k Waldovi a k Henrymu. Kývali hlavami a usmívali se. Brodick neslyšel, o čem spolu ti tři mluví, ale z výrazu na tvářích obou mužů usoudil, že jsou potěšeni.

Když uviděl, že jim Gillian podává ruku a loučí se s nimi, přistoupil k ní. „Musíme jet, ztratili jsme už dost času,“ řekl.

Gillian nebrala na jeho spěch ohled. „Lairde, ráda bych ti představila tyto statečné muže. Jsou to Waldo a Henry Hathawayovi,“ řekla. „Nebýt jich, nikdy bych se s Alekem až sem nedostala.“

Brodick neřekl nic, pozdravil však oba bratry lehkým úklonem hlavy.

„Waldo, vrať, prosím tě, koně, které jsem si vypůjčila,“ požádala staršího z bratrů.

„Ale vždyť sis je nevypůjčila, milady, ale ukradla,“ vyhrkl Henry.

„Ne. Vypůjčila jsem si je, i když bez dovolení,“ opravila ho.

„Prosím vás, ještě mi slibte, že se prozatím budete skrývat. Kdyby baron zjistil, že jste mi pomohli, dal by vás zabít.“

„Slibujeme, milady,“ řekl Waldo. „Víme, čeho je ten zlosyn schopen, a dokud se nevrátíš, budeme se skrývat. Bůh chraň tebe i tvé hostitele.“

Do očí jí vstoupily slzy. „Dvakrát jste mi přišli na pomoc a dvakrát jste mě zachránili před neštěstím.“

„Ano, urazili jsme spolu dlouhou cestu,“ řekl Waldo. „Byla jsi docela malá holčička, když jsme se poprvé setkali. Tenkrát jsi nepromluvila jediné slovo.“

„Dobře si vzpomínám, co mi moje milá Liese řekla. Sami jste se v ten černý den nabídli, že mi poskytnete doprovod. A teď jste neváhali a nabídli mi svou pomoc znovu. Asi budu navždy vaším dlužníkem, protože nevím, jak bych vám vaši šlechetnost mohla splatit.“

„Bylo pro nás otázkou cti, že jsme vystoupili na tvou ochranu,“ řekl zajíkavě Henry.

Brodick ji vzal za rameno a Gillian musela ruku staršího z bratrů pustit. „Musíme jet,“ řekl znovu Brodick, teď už ostřejším tónem.

„Ano, pojedeme,“ souhlasila.

Otočila se, a když uviděla Dylana s Alekem v náručí, pokynula bratrům Hathawayovým, aby počkali. Potom setřásla Brodickovu ruku a spěchala přes mýtinu.

„Aleku, běž poděkovat Waldovi a Henrymu za jejich pomoc a ochranu.“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Nechci. Jsou to Angličané a těm děkovat nebudu. My nemáme Angličany rádi,“ dodal vzpurně.

Gillian musela potlačit náhlý nával hněvu. „Dylane, byl bys tak hodný a nechal mě s Alekem na chvíli o samotě?“

„Jak si přeješ, milady.“

Jakmile postavil chlapce na zem, vzala Gillian Aleka za paži a odtáhla ho ke stromům. Tam se k němu sklonila, a zatímco se jí snažil vykroutit, něco mu zašeptala do ucha.

„Co to dělá?“ zeptal se Dylan Brodicka.

Brodick se usmál. „Připomíná mu, co se sluší a patří,“ odpověděl. Pak znovu pohlédl k oběma bratrům a povzdechl si.

„Zdá se, že to měla připomenout i mně.“

Než se ho mohl Dylan zeptat, co svou poznámkou míní, laird vykročil směrem k Waldovi a Henrymu. Bratři Hathawayové zneklidněli a začali couvat, on však na ně zavolal, aby zůstali stát.

Dylan neslyšel, co Brodick Angličanům říká, ale viděl, že se laird sklonil, vytáhl z boty vykládanou skotskou dýku a podal ji Waldovi. Dylan byl stejně ohromen jako Angličan. Viděl, že Waldo odmítá dar přijmout, ale Brodick nepovolil a nakonec Angličany přesvědčil, aby si dýku vzali.

Také Gillian si všimla, co se děje, a usmála se.

Jakmile Alec uviděl svého ochránce, poslechl Gillian a loudavě se vydal přes mýtinu. Gillian ho musela postrčit, aby zrychlil.

Konečně Alec došel k oběma Angličanům a se skloněnou hlavou se postavil vedle Brodicka. „Děkuju vám, že jste se o mě tak starali,“ řekl.

„A dál,“ pomáhala mu Gillian.

„A že jste to udělali, i když jste nemuseli,“ dostal ze sebe chlapec.

„Alec chtěl říct, že je mu líto, že vás dva tak trápil, Waldo a Henry,“ ozvala se za ním popuzeně Gillian. „A taky, že si uvědomuje, že jste pro něho riskovali život. Je to tak, Aleku?“

Chlapec přikývl. Když potom viděl, že Waldo s Henrym odcházejí, chytil se Gillianiny ruky.

„Řekl jsem to správně?“

„Ano, správně.“

Dylan vysadil Aleka na svého koně a obrátil se k lairdovi.

„Řekla ti, co se stalo a jak se vlastně s Alekem setkala?“

Brodick se vyhoupl na svého hřebce a teprve potom odpověděl:

„Ne, zatím mi neřekla nic, ale řekne. Měj trpělivost, Dylane. Teď je důležitější dostat oba z dosahu MacDonaldů. Až budu vidět, že jsou v bezpečí, a nebudu se muset ohlížet přes rameno, na všechno se jí vyptám. Řekni Liamovi, ať jede v čele,“ poručil. „Pojedeme ke Kevinu Drummondovi a teprve pak zamíříme na sever. Záda nám bude hlídat Robert.“

„K Drummondovým je to několik hodin jízdy,“ namítl Dylan.

„Než se tam dostaneme, začne se stmívat.“

„Já vím, jak je to daleko,“ řekl Brodick. „Ale musíme tam jet. Kevinova žena se vyzná v léčení ran. Chci, aby se Gillian podívala na ruku.“

Gillian stála uprostřed mýtiny. Chvěla se chladem, ale trpělivě čekala, až se muži dohodnou. Tušila, že mluví o ní, protože občas zamračeně pohlédli jejím směrem. Letní slunce se jí opíralo do tváře, ale ona se každým okamžikem víc a víc třásla. A cítila, že ji bolí každý sval v těle. Věděla, že to není z únavy, a také, že teď není na žádné slabosti a nemoci čas. Nesměla ztratit ani den, protože podzimní slavnosti se rychle blížily a do té doby musela Christen najít. Ach, jak bylo všechno zoufalé a beznadějné. Neměla Alfordovi lhát, že její sestra má drahocennou skříňku krále Jana. Jak by ji teď mohla najít, když ji už patnáct let hledá po celém království armáda králových vojáků? Je vůbec možné, aby měla Christen skříňku stále u sebe? Alford zřejmě věřil, že ji má, a

Gillian jeho víru podpořila, když se Alec ocitl v nebezpečí života. Sama však byla přesvědčená, že skříňka se už nikdy nenajde. Cítila, že její situace je bezvýchodná - jako by stála v bažině a rychle se propadala.

Určitý plán však měla, i když do něj moc nadějí nevkládala. Chtěla odevzdat Aleka rodičům, a jakmile bude chlapec v bezpečí, požádat jeho otce o doprovod na cestě ke klanu MacPhersonů, kde měla Christen podle zpráv žít. Ale co potom? uvažovala. V mysli se jí honila spousta otázek, na něž neznala odpověď. Přitom věděla, že je musí vyřešit, dokud má ještě sílu.

Začala si třít paže, aby zahnala pocit chladu. Přinutila se uvažovat o tom, co ji čeká v nejbližších chvílích. Viděla, že Brodick pobídl svého koně směrem k ní. Za jízdy se sehnul, téměř bez námahy ji chytil kolem pasu a vyzvedl k sobě do sedla.

Upravila si sukni, zakryla si jí kolena a snažila se sedět zpříma, aby se zády nedotýkala jeho hrudi. Brodick však nehleděl na etiketu a pevněji k sobě přitiskl, aby mohl pobídnout koně.

Byla vlastně vděčná za teplo, které z jeho těla sálalo, a jeho mužský pach ji příjemně vzrušoval. Byl to pach lidí, kteří jsou zvyklí žít venku. Chtělo se jí zavřít oči a alespoň na chvíli si od všeho odpočinout… A možná přesvědčit sebe samu, že zlý sen je už pryč. Na druhou stranu se však nedovažovala poddat se bláhovým fantaziím, protože stále ještě musela dávat pozor na chlapce.

Otočila se a pohlédla na Brodicka. Napadlo ji, že je opravdu velmi hezký, a na okamžik zapomněla, co mu chtěla říct. Od malička slýchávala příběhy o vikinských bojovnících, kteří se před staletími proháněli po Anglii, a teď si pomyslela, že Brodick musí být jejich potomek. Vždyť byl stejně veliký jako tito dávní pověstní hrdinové. Kromě statné svalnaté postavy měl však také krásně tvarovanou tvář s vystouplými lícními kostmi a hranatou bradou. Ano, byl to hezký muž a jistě už zlomil srdce mnoha krásným ženám. Tahle myšlenka ji však přivedla k jiné. Alec jí řekl, že Brodick není ženatý, jenže laird jako on si může dopřát ledacos. Nečeká na něho doma milenka?

„Co se děje, děvče?“ zeptal se.

„Nemohl jet Alec s námi? Držela bych ho před sebou.“

„Nemohl.“

Chvíli čekala, že jí vysvětlí, proč to není možné, ale potom si uvědomila, že už řekl všechno, co chtěl. Byl k ní teď odměřený, ona se však snažila pocit uraženosti potlačit. Strýc Morgan jí často vyprávěl, že Skotové z Vysočiny jsou jiní než Angličané – doslova říkal, že jsou zvyklí tančit podle své vlastní noty – a ona teď uvažovala, že Brodick k ní ani nechce být hrubý. Chová se prostě tak, jak je zvyklý.

Opět se o něho opřela a snažila se uvolnit. Každou chvíli se však ohlédla dozadu, aby se přesvědčila, že je Alec v pořádku.

„Už tam brzy budeme,“ řekl Brodick. „Budeš mít vykroucený krk, jestli se budeš pořád ohlížet. Neměj strach, Alec je v dobrých rukou. Dylan nepřipustí, aby se mu něco stalo.“ Položil si její hlavu na své rameno. „Odpočívej,“ přikázal jí.

Nezbývalo jí než ho poslechnout.

KAPITOLA 7

Gillian usnula, a když zastavili, musel jí Brodick zatřást, aby ji probudil.

Probrala se z dřímoty a chvíli si třela ztuhlý krk. Namáhavě se pokusila zaostřit pohled a po chvíli se jí to přece jen podařilo. V prvním okamžiku měla dojem, že je pořád ještě uprostřed snu. Kde se to ocitla? Co je to za místo? Kolem se tyčily hory pokryté svěží zelení, ze svahu se klikatil potok a uprostřed zeleného údolí se krčilo kamenné stavení s doškovou střechou, obklopené loukami plnými květin všech barev. Potok, který protékal kolem západní strany stavení, lemovaly pokroucené břízy. Na vzdáleném konci ohrady se k sobě tiskl houf ovcí připravených na stříhání. Pobekávaly jedna na druhou jako klevetící ženy, zatímco z povzdálí je pozoroval hlídací pes. K bezmračné obloze se z komína vinul jemný proužek kouře. Gillian pocítila na tváři lehounký vánek. To nemohla být skutečnost. To byl ráj.

Z přemítání ji vytrhlo zvolání. Na schodech domku stál vysoký muž s vyhublým obličejem. Usmíval se a volal na blížící se vojáky. Sledovala, jak se muž otočil a zmizel uvnitř, a v mysli se jí vynořilo vše, co se v několika posledních dnech stalo.

Dylan nesl Aleka na ramenou a ve dveřích se musel shýbnout, aby jimi prošel. Brodick už sesedl a čekal na ni, aby jí pomohl dolů. Když se k němu konečně obrátila, natáhl paže a ona vklouzla do jeho náruče. Jejich pohledy se na okamžik střetly. Uvědomila si,

že se dívá do tváře muže, kterého sotva zná, a přesto mu svěřila svůj život. Jeho pronikavé oči v ní vzbuzovaly pocit, že o ní ví všechno. Pokusila se pošetilou myšlenku zapudit.

Je to jen silný muž, nic víc – a potřebuje oholit. Jeho tvář a brada byly porostlé žlutohnědým strništěm a ona dostala na okamžik chuť zkusit, jaké by to bylo přejet mu po tváři konečky prstů.

„Proč se na mě tak díváš?“ zeptala se.

„Ze stejného důvodu, z jakého se díváš ty na mě, děvče,“ odpověděl.

V očích mu zasvítily jiskřičky, ale ona se teď na žádné flirtování necítila.

Pustil ji a o krok ustoupil. „Proč jsme se tady zastavili?“ zeptala se. „A kdo byl ten muž ve dveřích? Alec nesmí dovnitř, dokud nezjistím…“

Přerušil ji. „Naposledy ti opakuju, že Alec je u Dylana v bezpečí. Kdyby Dylan věděl, že k němu máš takovou nedůvěru, hluboce by se urazil.“

„Ale já nemám důvod mít k němu důvěru,“ zašeptala, aby to ostatní vojáci nezaslechli. „Vždyť o něm nic nevím.“

„Ani o mně nic nevíš,“ řekl. „Když ses rozhodla, že mi budeš věřit, musíš taky věřit, že to, co řeknu, je pravda. Moji vojáci položí za Aleka život, když bude třeba.“ Strohost, s jakou to řekl, jasně naznačovala, že o téhle věci nehodlá dál debatovat.

„Jsem příliš unavená, abych se přela.“

„Tak to nedělej. S Buchanany nemá smysl se přít,“ dodal.

„Nemůžeš nad nimi vyhrát. Buchananové nikdy neprohrávají.“

Pomyslela si, že žertuje, ale protože si tím nebyla jistá, raději se nezasmála. Buď měl velmi zvláštní smysl pro humor, nebo byl až hříšně pyšný.

„Pojď, čekají na nás.“ Vzal ji za paži a vykročil po chodníku vydlážděném kameny.

„Tady strávíme noc?“ zeptala se.

Odpověděl, aniž se k ní otočil. „Ne. Až ti Annie ošetří ruku, pojedeme dál.“

„Nechci nikoho obtěžovat.“

„Je to pro ni pocta, že ti bude moct posloužit.“

„Proč?“

„Myslí si, že jsi moje nevěsta,“ vysvětlil.

„Proč si to myslí? Řekla jsem tu lež jen jednomu vojákovi z klanu MacDonaldů.“

Zasmál se. „Tady se každá zpráva šíří rychle, navíc všichni vědí, že MacDonaldové neumí držet jazyk za zuby.“

„Ach bože, to jsem ti způsobila pěknou nepříjemnost, ne?“

„Ne.“

Došli ke dveřím stavení a Brodick se zastavil, aby mohla vejít první. Přistoupila k němu blíž a šeptem se zeptala: „Věříš těm lidem?“

Pokrčil rameny. „Asi tak jako komukoliv jinému, kdo není Buchanan,“ odpověděl. „Sestra Kevina Drummonda se provdala za jednoho z mých vojáků, takže svým způsobem patří k našemu klanu. Cokoliv před nimi řekneš, zůstane tady.“

Dylan ji představil. Annie Drummondová stála vedle ohniště a hluboce se Gillian uklonila. Byla přibližně v jejím věku a čekala dítě. Také Kevin Drummond se uklonil a přivítal ji ve svém domě. Gillian se zdálo, že oba jsou velmi nervózní.

Jejich horská chalupa byla malá a vonělo to v ní čerstvě upečeným chlebem. Uprostřed místnosti stál podlouhlý stůl, který zaujímal velkou část prostoru. Kolem něho bylo šest židlí a Gillian usoudila, že Drummondovi jsou zřejmě zvyklí přijímat hosty. V

místnosti bylo příjemně, teplo a útulno. Takhle si představovala domov, když snila o tom, že se do někoho zamiluje a bude mít rodinu. Jaká pošetilá představa, pomyslela si. Skute

nost byla zcela jiná. Její život byl teď jedno velké trápení a pro podobné tužby v něm nebylo místo.

„Je pro nás velká pocta, že tě můžeme přivítat ve svém domě,“ řekl jí Kevin, ale hleděl přitom na Brodicka.

Také Annie lairda přivítala. Hned potom však ukázala Gillian, ať se posadí ke stolu, aby se jí mohla podívat na zraněnou ruku. Sama si sedla naproti ní a prostřela na stůl pruh čistého plátna. Gillian si vyhrnula rukáv a Annie jí opatrně sejmula obvaz.

„Není to nic vážného, ale asi to mám trochu zanícené,“ řekla Gillian.

Opravdu si nemyslela, že by její zranění mělo být nebezpečné, všimla si však, že Annie viditelně zbledla, když je uviděla.

„Ach děvče, musí tě to hodně bolet.“

Brodick a jeho muži přistoupili blíž, aby se na zraněnou ruku podívali. Také Alec přiběhl a přitiskl se ke Gillian. Vypadal vystrašeně.

„Jak se ti to, proboha, stalo?“ zeptal se Dylan.

„Pořezala jsem se.“

„To by chtělo rozříznout, aby odtekl hnis,“ zašeptala Annie. Obrátila k Brodickovi. „Lairde, musíte tady nejméně dva dny zůstat. Pro lady musím použít pomalejšího způsobu léčení,“ dodala.

„Ne, tak dlouho tady zůstat nemohu,“ protestovala Gillian.

„A jak bys zranění léčila, kdyby byla muž?“ zeptal se Brodick. Annie zřejmě předpokládala, že se ptá jen ze zvědavosti.

„Musela bych rány rozříznout a nechat odtéct hnis, ale pak bych

na ně ještě musela nalít matčin oheň. Je to můj speciální lektvar a

zatím jsem jím vyléčila všechna zranění, na která jsem ho použila. Jeho nevýhodou však je, že způsobuje hroznou bolest.“

„Viděl jsem bojovníky, kteří při tomhle léčení křičeli bolestí,“ poznamenal Kevin.

Brodick čekal, co řekne Gillian.

Měla za to, že Drummodovi přehánějí, když líčí, jak je rychlejší způsob léčení bolestivý, ale na tom stejně nezáleželo. Nemohla si dovolit ztratit tolik času jen proto, aby si ušetřila bolest. Zdálo se, že Brodick jí čte myšlenky.

„Museli tu ti bojovníci, které jsi léčila matčiným ohněm, ještě nějakou dobu zůstat, nebo mohli hned odjet?“ zeptala se.

„Mohli odjet hned, jak jsem jim hojivý lektvar nalila na rány,“ odpověděla Annie.

„Ale jen ti, kteří toho byli schopni,“ dodal Kevin.

Brodick zachytil sotva znatelné Gillianino přikývnutí a řekl:

„Použij pro Gillian léčení, jako by byla bojovník. Ručím za to, že od ní neuslyšíš jediný výkřik. Je Buchananová,“ dodal, jako by to vysvětlovalo všechno.

„Víš jistě, že nebudu křičet, lairde?“ obrátila se na něho Gillian ironicky. Přestože měla strach z toho, co ji čeká, jeho neuvěřitelná domýšlivost ji pobavila.

On však zůstal vážný. „Ano, vím,“ řekl.

Stačilo, aby se Annie zraněné paže jen dotkla, a Gillian pocítila palčivou bolest. Náhle měla chuť rozkřičet se jako šílená, aby toho nafoukance rozčilila, ale přemohla se. Nechtěla vyděsit Aleka a zarmoutit tu laskavou ženu. Když však byla později s Brodickem sama, nezapomněla mu připomenout, že není Buchananová, a díky bohu za to, protože s tak domýšlivými lidmi se ještě nesetkala. Teď si však všimla, že všichni Brodickovi vojáci souhlasně přikývli, jakmile prohlásil, že ona při Annině léčení ani nehlesne.

Ale jí se chtělo zoufale moc křičet.

Annie po Brodickově rozhodnutí zbledla jako stěna. Chvíli uvažovala, pak se naklonila ke svému manželovi a cosi mu zašeptala do ucha. Gillian zaslechla sotva jedno či dvě slova, ale stačilo jí to, aby pochopila, že Annie Kevina žádá, aby dal Gillian uspávači lektvar.

Zatímco Annie běhala po stavení a připravovala si, co je potřeba, Kevin pošeptal Brodickovi, co mu Annie navrhla. Gillian se však ozvala dřív, než mohl Brodick odpovědět: „Žádnou drogu na uspání nechci. Je pěkné, že o mě máte starost, ale musím zůstat při vědomí, abychom mohli pokračovat v cestě.“

Brodick přikývl, ale Gillian si nebyla jistá, jestli to platilo Kevinově žádosti, nebo jejímu rozhodnutí. „Míním to vážně,“ dodala proto. „Nechci nic, co by mě uspalo.“

Vtom si uvědomila, že ji tahá za rukáv Alec. Naklonila se k němu, přesto však stačila koutkem oka zahlédnout, že Annie nasypala do poháru trochu hnědého prášku a přidala víno.

„Co je?“ zeptala se Aleka.

„Řekneš to na mě?“ zašeptal.

„Myslíš to o poraněních na mé paži?“ Přikývl. „Ne, neřeknu. A už se tím přestaň znepokojovat. Jednou jsem ti to slíbila, tak to platí.“

„Dobře,“ řekl a dodal, že má hlad.

„Za chviličku ti něco dají.“

„S tvým dovolením, lairde, rád bych tobě a tvé nevěstě připil na zdraví,“ řekl Kevin a položil na stůl podnos s poháry.

„Ne, já nebudu…“ ozvala se Gillian. Brodick ji však přerušil. „Máš mé svolení.“

Zamračila se. Zmátlo ji, proč souhlasil. Muselo mu být jasné, že ho Kevin špatně pochopil.

Kevin k ní přisunul její pohár, zatímco ostatní postavil odděleně – nepochybně proto, aby nedošlo k záměně. Přípitek byla chytrá záminka, přestože však Gillian věděla, že Kevin to dělá v dobrém úmyslu ze soucitu k ní, zlobilo ji, že nebere ohled na její rozhodnutí. Věděla, že se bude muset napít, jakmile Kevin pronese přípitek, jinak by svého hostitele urazila. Zdálo se, že jí nic jiného nezbývá.

„Mohu pozvat k přípitku i ostatní tvé vojáky?“ zeptal se Kevin.

Místo odpovědi Brodick vstal, vyšel ze dveří a hvízdl. Za chvíli se světnice zaplnila muži. Gillian se snažila pomáhat s rozdělováním pohárů.

Pak vystoupil dopředu Kevin a zvedl svůj pohár.

„Připíjím vám na dlouhý šťastný život v lásce a radosti a přeju vám mnoho zdravých synů a dcer,“ řekl Kevin.

„Na zdraví ženicha a nevěsty,“ dodal Aaron.

Všichni čekali, až se napije Gillian, a teprve potom vyprázdnili své poháry. Brodick kývl na Annii, vytáhl židli a posadil se proti Gillian. Pak jí ukázal, aby položila na stůl pravou ruku, a přikryl ji svou širokou dlaní.

Nemusela se ho ptát, proč ji drží. Chtěl mít jistotu, že neucukne, až jí bude Annie ošetřovat ránu.

Dylan obešel stůl a položil jí ruku na rameno. „Roberte, vezmi chlapce ven,“ poručil.

Alec se křečovitě držel Gillianiny paže. „Chci zůstat s tebou,“ zašeptal úzkostně.

„Musíš se zeptat Dylana,“ odpověděla. „Možná ti to dovolí, ale musíš se slušně zeptat.“

Chlapec váhavě pohlédl na vojáka. „Dylane, můžu tu zůstat… prosím?“

Dylan se tázavě podíval na Gillian.

„Byla bych ráda, kdyby byl se mnou.“

„Dobře, můžeš chvíli zůstat, ale nesmíš rušit. Slibuješ, že o tobě nebudeme ani vědět?“

Alec přikývl. „Slibuju,“ řekl a znovu se přitiskl ke Gillian.

Annie si stoupla vedle ní a pozorně ji sledovala. Byla připravená začít, přesto stále váhala. „Necítíš se ospalá, milady?“ zeptala se opatrně.

„Nijak zvlášť,“ odpověděla.

Annie se podívala na lairda. „Možná bych měla ještě chvíli počkat.“

Gillian pohlédla na muže kolem sebe a všimla si, že Anniin manžel zívá. Robert však také zíval a nebylo jí tedy jasné, který z nich vypil víno s uspávacím lektvarem. Potom se Kevin začal kývat, jako by mu dělalo problémy udržet rovnováhu.

„Annie, řekni, prosím, svému manželovi, aby se posadil.“

Kevin zamrkal a zoufale se snažil pochopit, co se děje. „Proč bych si měl sedat, děvče?“ zeptal se.

„Aby se pod tebou nepodlomily nohy a nesložil ses na zem.“

Nikdo nechápal, o čem Gillian mluví. Pak najednou Kevin zavrávoral a začal padat dopředu. Naštěstí však byl jeden z Brodickových vojáků dost rychlý a zachytil ho dřív, než narazil hlavou do hrany stolu.

„Děvče, děvče, ty jsi vyměnila poháry, že?“ zeptal se voják.

„Místo sebe uspala Kevina,“ zazubil se druhý.

Gillian cítila, že jí hoří tváře. Soustředěně hleděla na desku stolu a snažila se přijít na to, jak by se Kevinově ženě omluvila.

Annie se znovu nejistě podívala na lairda. Brodick nejdříve zklamaně zavrtěl hlavou, ale pak mu najednou zajiskřilo v očích a řekl: „Zdá se, že se Kevin zmýlil a uspal sám sebe. Aarone, dones

ho do postele a my budeme pokračovat. Annie, za hodinu se musíme vydat na cestu.“

Žena přikývla, vzala nůž a provedla první řez. Ještě dřív, než se ostří nože dotklo kůže a tělem jí projela palčivá bolest, ucítila Gillian na zápěstí železný stisk Brodickovy ruky. Nejdříve mu chtěla naznačit, že to není třeba, když jí však začal nůž pronikat do ran, byla za jeho oporu vděčná. Instinktivní reakci těla nemohla ovládnout. Jakmile se rány dotklo ostří, měla její ruka snahu ucuknout, ale Brodick jí nepovolil ani ten nejmenší pohyb.

Přesto čekala, že to bude horší. Už předtím jí v ruce tepala bolest způsobená zhnisaným otokem pod zanícenou kůží, ale ve chvíli, kdy Annie rány otevřela, pocítila okamžitou úlevu.

Alec se vtiskl pod její pravou paži a celý vyděšený neustále šeptal: „Bolí to moc? Bolí to moc?“

„Dá se to vydržet,“ sykla přes zaťaté zuby.

Alec se trochu upokojil, ale po chvíli se zvědavě zeptal: „Bolí to víc, než když tě ten muž udeřil do obličeje?“

„Mlč, Aleku.“

„Ale řekni, bolí to víc?“ nedal pokoj. Povzdychla si. „Ne.“

Annie vytírala rány proužky čistého plátna, ale jakmile uslyšela chlapcovu otázku, na chvíli přestala. „Někdo tě udeřil, milady?“ zeptala se. Dobrá žena se zatvářila tak zděšeně, že se ji Gillian hned snažila uklidnit.

„To nic nebylo, opravdu. Pokračuj, prosím.“

„A kdo to byl…, ten muž?“ naléhala Annie.

V místnosti se rozhostilo ticho. Gillian si uvědomila, že všichni čekají na její odpověď. Zavrtěla hlavou. „To není důležité.“

„Ó, to je důležité,“ ozval se Dylan a všichni jeho muži sborem zahučeli na souhlas.

„Byl to Angličan,“ vyhrkl Alec.

Annie přikývla, jako by chtěla říct, že o tom vůbec nepochybovala, a znovu se dala do čištění ran. Gillian si v rozpacích uvědomila, že teď naopak ona svírá ruku Brodickovi.

„Věděla jsem, že to musel být Angličan,“ zabručela Annie.

„Neznám žádného našeho muže, který by vztáhl ruku na ženu. Žádného!“

Několik vojáků souhlasně přikývlo. V zoufalé snaze změnit téma začala Gillian mluvit o zdejším krásném okolí.

Alec ji však přerušil. „Ten muž byl opilý. Moc opilý.“

„Mlč už, Aleku. Nikdo není zvědavý…“

„Ale my na to jsme zvědaví,“ řekl tiše Brodick. Mírný tón jeho hlasu byl v příkrém rozporu s tím, co cítil. Snažil se být trpělivý, ale touha slyšet celou historii od začátku byla téměř nesnesitelná. Který šílenec byl schopen týrat tak jemnou lady a malého chlapce? Alec už naznačil, jaké hrůzy musel přečkat, a z toho, co zatím řekl, bylo zřejmé, že vyvázl jen díky Gillianině statečnosti. Ano, Brodick chtěl slyšet všechno a umínil si, že než padne noc, musí se to dovědět.

„Řekni, Gillian, že byl opilý?“ ozval se znovu Alec. Neodpověděla, chlapec však byl neodbytný. Nikdy mu neříkala,

že o tom, jak ji Alford ztloukl, nesmí mluvit, chtěl tedy povědět všechno, co ví.

„Strýčku Brodicku, víš co?“

„Co?“

„Ten muž ji udeřil pěstí do obličeje, až ji srazil na zem. A víš, co udělal pak? Kopal ji a kopal a kopal. Měl jsem hrozný strach a snažil jsem se ho přinutit, aby přestal. Ale on nepřestal.“

„A jak ses ho snažil přinutit, aby přestal?“ zeptal se Dylan. Alec pokrčil rameny. „Nevím,“ připustil. „Asi jsem křičel a plakal.“

„Annie, kdy budeš hotová?“ zeptala se Gillian.

„Už to bude brzy,“ odpověděla.

„A víte, co bylo potom? Lehl jsem si na Gillian, aby ji už nemohl kopat, ale on mě odstrčil. A víte, co potom udělala Gillian? Převalila se na mě a rukama mi chránila hlavu.“

„A co se dělo dál, Aleku?“ zeptal se Liam.

„Hladila mě a říkala, abych byl tiše, že nikomu nedovolí, aby mi ubližoval. A taky nedovolila,“ dodal. „Nedostal jsem ani jeden kopanec.“

Gillian chtěla zakrýt chlapci ústa, aby už nic neříkal. Ohromení a zděšení bojovníci poslouchali Aleka, ale všichni se dívali na ni. Cítila se zahanbená a nevěděla, kam rozpaky pohlédnout. Ke vší bolesti musela snášet ještě tohle.

„Kolik Angličanů lady Gillian bilo? Jen ten, o kterém mluvíš?“ zeptal se Robert.

„Ještě jeden ji bil,“ řekl chlapec.

„Aleku, prosím tě, nech už toho…“ pokusila se chlapce zarazit.

„Ale bil tě přece, copak si to nepamatuješ? Pak tě kopal a ten druhý tě taky udeřil. Jak jsi na to mohla zapomenout?“

Sklonila hlavu. „Nezapomněla jsem na to, Aleku. Jenom nechci, aby se o tom mluvilo.“

Chlapec se obrátil k Brodickovi. „A víš, co udělala, když ji udeřil? Smála se mu a on se mohl vzteky zbláznit.“

Annie si udělala na stole místo a rozprostřela pod Gillianinu ruku silnou houni. „Lairde, skončila jsem s čištěním ran,“ řekla.

Brodick přikývl. „Alec má jistě hlad. Nenašel by se pro něho kousek chleba?“

„Třeba s medem,“ dodal Alec.

Annie se usmála. „Samozřejmě že se najde. A med taky.“

„Ale musíš jít s jídlem ven,“ poručil Brodick. „Robert půjde s tebou a dohlédne na tebe.“

„Ale strýčku Brodicku, já chci zůstat tady. Gillian mě potřebuje.“

„Chvíli se bez tebe obejde. Já ji budu držet ruku za tebe.

Roberte?“

Voják se pohnul dopředu. Jakmile Alec viděl, že Robert obchází stůl, přitiskl se ještě těsněji ke Gillian. Sklonila se k němu a zašeptala mu do ucha: „Zavolám na tebe, až tě budu potřebovat.“

Ještě jednou mu musela svatosvatě slíbit, že mu za tu chvilku nikam nezmizí, než ho přesvědčila. Potom si vzal od Annie kus chleba s medem a vyběhl ven. Dokonce jí ve spěchu zapomněl poděkovat.

„Však on si později vzpomene a poděkuje ti,“ řekla Gillian.

„Musíte s ním mít trpělivost. Je ještě moc malý a má za sebou mnoho těžkých chvil.“

„Tvojí zásluhou je však živý a nic zlého se mu nestalo,“ řekl Dylan. Stál za ní a opět jí položil ruku na rameno. Gillian si nebyla jistá, jestli jí mínil vyjádřit své ocenění a dodat odvahu, nebo se chtěl ujistit, že se nepokusí vstát a utéct.

Annie přinesla oválnou misku s jakousi páchnoucí tekutinou a postavila ji na oheň. Každou chvíli pak zkoušela prstem, jestli už má tekutina správnou teplotu.

„Nebude to horké, milady, ale bude tě to pálit jako oheň,“ řekla. „Jestli to nevydržíš a bude se ti chtít křičet…“

„Ani nehlesne,“ opakoval Brodick pevným hlasem.

Jeho slova zazněla věcně, jako by konstatoval něco zcela samozřejmého, a Gillian jeho arogance a panovačnost opět vyvedly z míry. Je přece pouze na ní, jestli se bude chovat statečně, nebo ne. Jak si může myslet, že o tom rozhoduje on?

Annie už skončila ohřívání lektvaru a stála teď nad ní. Pořád váhala. Tvářila se starostlivě a nejisté. „Proč se té tvé medicíně říká matčin oheň?“ zeptala se Gillian.

To už však Brodick kývl hlavou a Annie vylila tekutinu na otevřené rány. Celým Gillianiným tělem projela strašlivá palčivá bolest. V prvním okamžiku ji napadlo, že se Annie musela splést a vylila jí na rány roztavené olovo. Měla pocit, jako by jí paži spaloval oheň a jeho plameny šlehaly až do kostí. Zatočila se jí hlava a před očima se jí udělaly mžitky. Kdyby ji Brodick s Dylanem nedrželi, určitě by ze židle vyskočila. Bože, tak mučivou bolest není možné vydržet, prolétlo jí myslí. Jak dlouho to bude trvat? Po prvním návalu muk, kdy se její tělo sevřelo v křeči, jí začalo v paži tepat a cukat, jako by se do ran zažíraly žhavé uhlíky. Prudce se proti Dylanovi vzepjala. Křečovitě zaťala zuby, aby nevykřikla, a vší silou sevřela Brodickovu ruku.

Kdyby jí projevil jen náznak soucitu, asi by se zlomila a rozvzlykala jako malé dítě. Jakmile však na něho pohlédla a uviděla jeho klidný, nevzrušený výraz, ovládla se.

Vtom si také uvědomila, že se tiskne zády na Dylana, a přinutila se sedět rovně. Stále však křečovitě svírala Brodickovu ruku, i když se zoufale snažila ji pustit. V okamžiku, kdy si myslela, že už nevydrží ani vteřinu, začala bolest polevovat.

„Nejhorší máš za sebou, děvče,“ zašeptala Annie. Vypadala, jako by se chtěla rozplakat za Gillian. „Teď ti dám na rány mast, která bolest utiší, a pak ti je obvážu. Už je to lepší?“

Gillian jí chtěla odpovědět, nebyla však schopná vypravit ze sebe ani slovo. Pouze přikývla. Přes Brodickovo rameno se upřeně dívala najedno místo na zdi a modlila se, aby neomdlela.

Annie pracovala rychle. Za chvíli pokryla Gillianinu paži hustou bílou mastí a až k lokti ji obvázala. Teď, když už byla bolest přece jen snesitelná, si Gillian uvědomila, že jí Brodick tře dlaň palcem. Výraz na jeho tváři se nezměnil, ale to lehlé polaskání mělo mocný účinek. Cítila se, jako by ji vzal do náruče a pevněji držel.

Jakmile jí Annie uvázala konce obvazu kolem zápěstí, Gillian naposledy zhluboka vydechla a vyprostila ruku z Brodickova sevření.

„A je to,“ zašeptala Annie. „Zítra už budeš v pořádku. Ale pamatuj si, že několik dní se nesmí na zraněná místa dostat voda.“

Gillian přikývla. Teprve teď chraptivě promluvila a poděkovala ženě za péči.

„Jestli mě chvíli omluvíte…,“ řekla a s Dylanovou pomocí pomalu vstala. Chvíli na něm téměř visela, ale pak se přece jen vzchopila a narovnala se. Když nejistým krokem míjela vojáky, všichni před ní sklonili hlavy.

Věděla, že ji ze dveří sledují, a přemohla nutkání rozběhnout se, aby už byla sama. Alec skotačil bosý v potoce a Robert na něho dával pozor. Naštěstí ji chlapec nezpozoroval a ani nezaslechl první vzlyknutí, které se jí vydralo z hrdla, když spěchala na druhou stranu ke skupince stromů.

Liam za ní chvíli hleděl a potom se obrátil k Annii. „Zbylo ještě trochu toho lektvaru?“ zeptal se.

„Trochu ano,“ odpověděla.

Došel ke stolu, vytáhl svou dýku a nařízl si kůži nad zápěstím. Všichni jeho druhové věděli, co se chystá udělat, a nikoho z nich to nepřekvapilo. Liam byl známý jako nevěřící Tomáš, a navíc byl neobyčejně zvědavý.

Natáhl ruku s čerstvou ránou nad houni, kterou Annie nechala na stole, a řekl: „Nalej mi na to zbytek matčina ohně. Chci vědět, jaké to je.“

Jestli si Annie myslela, že je blázen, byla natolik chytrá, že to neřekla. Celou dobu měla pocit, jako by se ocitla v jeskyni s medvědí rodinou. Brodickovi muži byli nejdivočejší a nejhroznější bojovníci v celé skotské Vysočině. Vycítili každý náznak urážky a potom reagovali s příslovečnou prudkostí, které se jejich nepřátelé děsili. Těm však, co s nimi udržovali dobré vztahy, dokázali být

nejlepšími spojenci. Naštěstí Annie pojil s Buchanany příbuzenský vztah, a proto se je žádný jiný civilizovanější klan neodvážil napadnout.

Přistoupila ke stolu, aby Liamovi vyhověla. „Tvoje rána se nedá srovnat s těmi, které jsem ošetřovala milady,“ poznamenala.

„Nebudeš cítit takovou bolest jako ona.“

Naklonila nádobu a nalila na ránu zbytek lektvaru. Liam stál jako socha a v jeho tváři se nepohnul jediný sval. Po chvíli Annii kývnutím poděkoval a zamířil ke dveřím. Brodick ho s ostatními muži následoval. Obklopili ho a trpělivě čekali, co řekne. Když konečně promluvil, musel se Aaron usmát, protože Liamův hlas zněl jako žabí skřehotání.

„Bolí to jako peklo,“ zašeptal Liam chraptivě. „Nechápu, jak to mohla vydržet.“

To už k nim přicházel Robert, který nesl Aleka přehozeného přes rameno jako pytel obilí. Chlapec výskal radostí. Jakmile však zjistil, že mezi muži není Gillian, objevil se na jeho tváři vyděšený výraz. Okamžitě slezl na zem a začal ze všech sil volat její jméno, až mu musel Robert přikrýt ústa dlaní, aby ho umlčel.

„Za chvíli se vrátí, Aleku. Odskočila si jen tamhle za stromy.

Uklidni se.“

Chlapec se vrhl k Brodickovi a po tvářích se mu koulely slzy. Brodick ho vzal do náruče a těžkou rukou ho poplácal po zádech.

„Zapomněl jsem, že jsi malý klouček, kamaráde,“ řekl drsně.

„Neboj se, Gillian ti nikam neutekla.“

Chlapec se zřejmě zastyděl, že tak vyvádí, a přitiskl se tváří k Brodickovu krku. „Myslel jsem, že odjela pryč,“ řekl plačtivě.

„A ona ti už někdy utekla?“

„Ne…, ale… mám strach, aby to neudělala,“ zašeptal. „Dřív jsem se nebál, ale teď ano.“

„Z toho si nic nedělej,“ řekl Brodick. „Teď jsi v bezpečí,“ dodal s povzdechem. „Když jsem s tebou já, nepřipustím, aby se ti něco stalo.“

„Tohle říká i Gillian,“ vzpomněl si. „Že nedovolí nikomu, aby mi ublížil. Nikdy.“ Zvedl hlavu a hleděl do Brodickových očí.

„Musíš na ni dávat pozor jako na mě, protože je malá jako já.“ Brodick se zasmál. „Nevšiml jsem si, že by byla malá jako ty.“

„Chtěl jsem říct, že není dospělá. Několikrát jsem slyšel, jak pláče, když si myslela, že spím. Řekl jsem jí, že ji potřebuju. Nechci, aby ji už někdo bil nebo jí nějak ubližoval.“

„Dobře. Slibuju ti, že na ni dám pozor jako na tebe,“ uklidňoval chlapce. „A teď už přestaň fňukat a běž s Robertem pro koně. Hned, jak se Gillian vrátí, vyrazíme.“

Gillian to však ještě chvíli trvalo. Když se objevila, měla zarudlé oči a bylo zřejmé, že plakala. Brodick čekal u svého hřebce, až se rozloučí s Annií, pak jí pomohl do sedla a vyhoupl se za ni.

Najednou ho zaplavila touha utěšit ji a dát jí najevo, že v jeho blízkosti se nemusí ničeho bát. Jakmile se ocitl za ní, objal ji paží a přitiskl blíž k sobě. Sotva se rozjeli, během chvíle usnula. Opřel jí hlavu o předloktí své paže a tak ji držel. Její dlouhé kadeře ho šimraly na stehně. Něžně jí přejel hřbetem ruky po tváři a pozoroval ji. Měla tu nejandělštější tvář, jakou kdy viděl. Konečně se přestal přemáhat a udělal to, po čem toužil od prvního okamžiku, kdy ji uviděl – sklonil se k ní a něžně ji políbil na rty. Musel se usmát, protože pokrčila nosem a povzdechla si.

Rozum ho nabádal, aby byl opatrný. Vždyť byla Angličanka a on Angličany a cokoliv anglického nemohl snést. Dostal od nich svou lekci, když se jako nerozumný mladík zúčastnil loupežného nájezdu do té nenáviděné země. Chtěl si odtud přivézt nevěstu, jako si přivezl Iain Maitland svou Judith, ale vrátil se s prázdnou – Iain zřejmě objevil právě ten jediný poklad, který mohla Anglie nabídnout.

To si ovšem myslel jen do chvíle, než se setkal s Gillian. Teď si už tím nebyl vůbec jistý.

„Jsi statečné děvče, Gillian,“ zašeptal. „Dám na tebe pozor,“ dodal po chvíli.

To bylo všechno.

KAPITOLA 8

Jeli ještě dlouho po západu slunce a na cestu jim svítil měsíc. Gillian i Alec však už byli velmi unaveni. Celá skupina tedy zastavila a u úpatí Carnithova hřebenu v místě chráněném ze tří stran vysokými jehličnany se utábořila. Mýtina se svažovala k travnatému břehu Beech Lake, čistému jezeru s kamenitým dnem a množstvím pstruhů. Liam si všiml, že Gillian se chvěje chladem, a rozdělal oheň. Poděkovala mu a usmála se na něho a bojovník se začervenal jako malý chlapec.

Gillian se posadila s nohama zkříženýma pod sebou na vlněný pléd a Alec si lehl vedle ní. Brodick ji po očku pozoroval. Vypadalo to, že ji stále ještě sužuje bolest a horečka, přesto si jediným slovem nepostěžovala. Robert jí nabídl něco k jídlu, ale ona nic nechtěla. Pouze se starala, aby dali najíst Alekovi. Opět ho musela napomínat, aby jedl pomalu a nehltal, a opět musela mít trpělivost s jeho nekonečnými otázkami.

Chlapec byl v dobrém rozmaru, dokud mu neřekla, že by se měl vykoupat. V tu chvíli vyskočil, rozběhl se za Brodickem a křičel:

„Já se nechci koupat, strýčku. Já se nechci koupat.“

Gillian to samozřejmě nepřekvapilo, měla už s ním své zkušenosti. „Uvidíš, že ti potom bude dobře,“ slibovala.

Alec však zarputile vrtěl hlavou. „Ne, nechci se koupat,“ trval na svém. „K tomu mě nedonutíš.“

„Aleku, takhle s lady Gillian nesmíš mluvit,“ napomenul ho Brodick. „A přestaň se za mě schovávat. Maitlandové nemají ve zvyku krčit se strachem.“

Chlapec se zmateně postavil vedle něho a přitiskl se ramenem k jeho stehnu.

„Nechci se koupat,“ opakoval.

„Proč ne?“

Ukázal na Gillian. „Nutila mě, abych se namydlil jejím mýdlem, a potom…“

„Co bylo potom?“

„Voněl jsem jako holka.“

„To se mi nechce věřit, Aleku.“

„Ani nevíš, jaké jsem měla problémy, když jsem si mýdlo vypůjčovala,“ zasmála se Gillian.

„Ukradla jsi ho.“

„Ne, Aleku, pouze vypůjčila.“ Pohlédla na Brodicka. „Bylo to mýdlo s růžovými lístky a Alekovi se zdálo, že…“

Chlapec dokončil za ni. „Voněl jsem jako holka,“ trval na svém. Udělal krok dopředu a ostražitě se na ni díval.

Vtom k němu přistoupil Robert, vzal ho kolem ramen a odvedl ho k jezeru. Hned nato si Liam řekl Gillian o mýdlo a šel za nimi.

Gillian slyšela, jak Robert chlapci domlouvá, že žádné nebezpečí nehrozí, že by se z nich staly ženy, i když budou vonět po růžích.

Za chvíli se Alec smál a vypadalo to, že krize je zažehnaná. Gillian se rozhodla, že vstane a protáhne si nohy, ale sotva se začala zvedat, přiskočili k ní Aaron se Stephenem, aby jí pomohli. Bez řečí ji vzali každý z jedné strany za paži a v mžiku byla na nohou.

„Děkuji vám, pánové,“ řekla a usmála se na ně.

„Já jsem Stephen,“ připomenul jí voják s tmavou pletí.

„Možná sis všechna naše jména nezapamatovala.“

„Většinu ano. Robert a Liam jsou s Alekem u jezera a ještě vím, že ty jsi Aaron. Další si ale opravdu nepamatuju.“

„Já jsem Fingal,“ řekl muž s rezavými vlasy a postoupil o krok dopředu.

„A já Ossian,“ řekl jiný a také přistoupil blíž. Byl vysoký a měl tak silná ramena, že se mu v nich téměř ztrácel krk.

Gillian měla náhle pocit, že kolem ní vyrostla dvoumetrová hradba. Všichni na ni hleděli z výšky jako na nějakou zvláštnost, která právě spadla z nebe k jejich nohám. Copak se opravdu ještě nikdy nesetkali s anglickou ženou? A proč se k ní najednou chovají tak zvláštně? Je s nimi celý den a měli dost času ji okukovat a zvyknout si na ni.

Ustoupila o krok doleva a mezerou mezi dvěma vojáky spatřila Brodicka. Stál opřený o strom a ruce měl založené na hrudi. Také on ji pozoroval, ale jinak než jeho muži. Byl vážný, nesmál se. Doufala, že porozumí jejímu pohledu a řekne svým mužům, aby se kolem ní tak netlačili. Nic však neudělal.

„Moc jsi toho nesnědla, milady,“ řekl Ossian. „Není ti dobře?“

„Ne, nic mi není. Už je mi lépe,“ odpověděla.

„Před námi si nemusíš hrát na statečnou,“ poznamenal Stephen.

„Ale vždyť vidíš, pane…“

„Říkej mi, prosím, Stephene,“ požádal ji. Než stačila přisvědčit, dodal: „Myslím to vážně. Před námi se nemusíš přemáhat.“

K hradbě mužských postav se připojila další. Tohoto vojáka nebylo těžké si zapamatovat, protože mu celou levou stranu obličeje protínala velká jizva a měl velmi pěkné hnědé oči.

„Já se jmenuju Keith. Chci ti říct, že před námi můžeš mluvit bez obav, nemusíš nic tajit. Jsme stráž tvého lairda.“

„Ale on není můj laird.“

Právě v tu chvíli k nim přistoupil Dylan. Slyšel její poslední slova a viděl, že na ně nikdo z mužů neodpovídá. Všichni se jen přihlouple usmívali.

„Milady,“ obrátil se k ní, „Annie Drummondová mi dala váček s léčivým práškem. Řekla, že máš v noci vypít polovinu rozpuštěnou ve vodě a zbytek užít zítra ráno.“

Od jezera se vrátil Liam a podával jí pohárek vody. „Zkusil jsem to, milady,“ řekl. „Je to hořké, musíš to rychle spolknout. A taky to hrozně páchne.“

Chvíli zkoumavě hleděla do jeho modrých očí. „Chceš mě uspat, Liame?“

Voják se zasmál. „Ale vůbec ne, milady. To už zkoušel Kevin Drummond, a jak dopadl. Tenhle lektvar ti jen sníží horečku.“

Odhodlala se, že mu bude věřit, a rychle pohár vypila. Vzápětí se jí zmocnil silný pocit nevolnosti, ale když se několikrát zhluboka nadechla, podařilo se jí ho potlačit. Celá bledá potom řekla: „To léčení je horší než bolest, kterou jsem měla předtím.“

„Ještě tě ruka bolí?“ zeptal se Stephen.

„Už ne,“ odpověděla. „A teď, jestli dovolíte, pánové, bych si chtěla sednout tam na kámen a o něčem si promluvit s vaším lairdem.“

Fingal a Ossian ustoupili, aby mohla projít, zatímco Keith sebral ze země pléd a spěchal ho prostřít na kámen, na který si chtěla sednout.

Vděčně mu poděkovala.

„Co pro tebe ještě můžeme udělat, milady,“ zeptal se Fingal.

„Děkuji vám, už nic. Jste všichni moc laskaví.“

„Nemusíš nám děkovat, milady. Děláme jen svou povinnost,“ řekl Ossian.

„Dobře. A říkej mi, prosím, Gillian.“ Zatvářil se pohoršeně. „To nemůžu, milady.“

„Ne, to opravdu nemůže,“ řekl Brodick. Postoupil dopředu a zůstal stát před ní. „Nechte nás o samotě,“ poručil tiše svým mužům.

Odešli k jezeru, ale předtím se jeden po druhém Gillian uklonili. Sledovala je, než zmizeli ve tmě. Celou tu dobu sbírala myšlenky. Věděla, že nadešla doba, kdy bude muset Brodickovi podrobně vysvětlit, co se stalo. Bože, stačilo, aby si to všechno jen vybavila, a už měla pocit, že ty hrůzy prožívá znovu.

Složila ruce do klína a čekala, až ji Brodick vyzve, aby spustila.

Vedle ní zůstal stát Dylan.

„Jak ses s Alekem setkala?“ zeptal se Brodick.

„Nevím, odkud začít.“

„Nejlíp od začátku,“ řekl.

Přikývla. „Všechno to začalo dávno…“

„Co všechno?“ zeptal se Dylan.

„Nechrne ji mluvit a ptát se budeme až potom,“ řekl Brodick.

„Mám sestru,“ pokračovala Gillian. „Jmenuje se Christen. Ještě když jsme byly úplně malé, vpadlo do našeho rodinného sídla vojsko a jeho velitel nám zabil otce.“

Už před chvílí se zvedl vítr a nyní temně hučel ve větvích smrků. Gillian si vzpomněla na tu hroznou temnou noc, kdy ztratila otce a domov, a podvědomě zaťala pěsti. Po pravdě řečeno nebyla si moc jistá, jestli si skutečně vybavuje své vlastní vzpomínky, nebo

jen opakuje Liesino vyprávění. Příběh o Ariannině skříňce a králově posedlosti najít vraha své milenky Brodicka velmi zaujal, ale rozhodl se, že nebude Gillianino vyprávění přerušovat. Jen když se odmlčela, jí pokynul, aby pokračovala dál.

„Baron ví, že pokud skříňku najde on, dočká se velké odměny. Všechno, co dělá, činí ze ziskuchtivosti. Podle mě však neví jistě, jestli měla Christen skříňku u sebe, když opouštěla Anglii. Kdyby to věděl, zřejmě by po sestře pátral ještě usilovněji.“

Brodick ji vyrušil jen ve chvíli, kdy vzal svůj pléd a přehodil jí ho přes ramena. „Chvěješ se zimou,“ řekl stroze.

Poděkovala mu. Jeho ohleduplnost ji překvapila.

„Pokračuj,“ vybídl ji.

„Baron se dověděl, že Christen se skrývá někde ve skotské Vysočině.“

„Od koho se to dověděl?“

„Od nějakého vašeho krajana, který za ním přišel s nabídkou. Celé roky posílal baron dotazy všem klanům, ale nikdo mu neodpovídal. Až asi před měsícem. Přijel za ním jakýsi Skot z Vysočiny a řekl mu, že ví, kde Christen je, a že mu to prozradí, když pro něho na oplátku udělá něco on.“

„A co chtěl, aby pro něho udělal?“ zeptal se Brodick.

„Chtěl unést z jarních slavností mladšího bratra lairda Ramseyho, aby Ramseyho vylákal mimo území klanu a mohl ho zabít. Vlastně chtěl zabít oba.“

To už Dylan nevydržel poslouchat mlčky. „Ale unesli přece Aleka Maitlanda.“

„Ano. Ti, co únos provedli, se jen spletli. Unesli jiného chlapce, než měli.“

Oba muži ji okamžitě zahrnuli takovým přívalem dotazů, že ji z nich brněla hlava. Od jezera k nim doléhal Alekův smích. Věděla, že se ho vojáci snaží zabavit, aby je nerušil.

„Jak ses do té záležitosti zamíchala ty?“ zeptal se Brodick.

„Baron chce, abych sestru našla a přivezla mu ji. Samozřejmě se skříňkou. Dal mi podmínku, že to musím stihnout do začátku podzimních slavností.“

„A když to nestihneš nebo mu sestru se skříňkou nepřivezeš?“

„Zabije mého strýce Morgana.“ Hlas se jí zlomil a musela se přemáhat, aby se nerozplakala. Věděla však, že je to únavou, a po chvíli se uklidnila. „Je to nejdražší člověk, kterého mám. Miluju ho a udělám všechno, abych jeho život zachránila.“

„Baron je tvůj příbuzný?“

„Ne. Myslím, že jsem vám už řekla všechno. Ráda bych uložila Aleka k spánku. Je už pozdě.“

„Mám už jen jednu otázku. Řekni mi, jak se jmenoval Skot, který uzavřel s baronem zrádný pakt.“

„To nemohu. Nikdy jsem jeho jméno neslyšela.“

„Mluvíš pravdu? Baron nebo některý z jeho přátel o něm museli nějak mluvit…,“ řekl. V náhlém tichu bylo slyšet jen jeho vzrušený dech.

„Proč bych měla lhát? Abych chránila vašeho zrádce?“

„Viděla jsi ho přece, ne?“ naléhal Brodick.

„Alec řekl, že jsi toho Skota pozorovala z úkrytu.“

„Ano.“

„A poznala bys ho, kdybys ho uviděla znovu?“ zeptal se Dylan.

„Ano, poznala. Byla jsem s Alekem schovaná na malém pahorku hned nad cestou. Viděla jsem ho jasně. Ale to není jediný zrádce, který je do věci zapletený,“ dodala. „Je jich víc. Alec říkal, že ho tehdy ze slavnosti unesli dva…, možná tři.“ Cítila takovou únavu, že sotva držela hlavu. „Takže teď už asi víte, proč se váš záhadný krajan vracel do Dunhanshiru, že?“

„Aby informoval barona, že unesl někoho jiného, než měl,“ řekl Dylan. „A baron by pak dal Aleka zabít. Je to tak?“

„Ano, je,“ přisvědčila.

„Řekni mi, milady, proč tě ten padouch bil? Řekl ti důvod?“ obrátil se na ni znovu Dylan.

„Muž, který udeří ženu, je zbabělec, Dylane, a zbabělci nepotřebují ospravedlňovat své jednání žádnými důvody.“ Z Brodickova hlasu sršel hněv.

Gillian si přitáhla těsněji pléd. „Náš první pokus o útěk se nepodařil a baron chtěl mě a Aleka potrestat.“

„Chlapec řekl, že jsi ho chránila vlastním tělem,“ řekl Dylan.

„To od tebe bylo statečné, milady.“

„Ne, to nebyla statečnost, ale strach. Bála jsem se, že by ho mohli zabít. Nepamatuju si, jestli jsem někdy měla větší strach.

Slyšela jsem, že váš krajan je už na cestě, a bylo mi jasné, jakou nese zprávu. Dostala jsem panický strach, jestli se mi podaří uprchnout s Alekem dřív, než…“ Zarazila se a zhluboka se nadechla. „Mohlo se stát tolik hrozných věcí. Mohli nás rozdělit, že bych nevěděla, kde Alec je. Pokaždé, když jsem na to pomyslela, se mě znovu a znovu zmocňoval strach. Statečnost? Ne, žádná statečnost to nebyla.“

Brodick s Dylanem na sebe krátce pohlédli. „Řekla jsi, že tě bili proto, aby tě potrestali. Kdo tě bil? Baron, nebo některý z jeho vojáků?“

„Proč to chceš vědět?“

„Odpověz mi.“

„Baron.“

„Alec řekl, že tě udeřil ještě jiný muž. Je to pravda?“ V Brodickově hlase zazněl temný, hrozivý tón.

„Už si nepamatuju.“

„Ale ano, pamatuješ,“ vyštěkl. „Chci to vědět.“

Narovnala se. Jeho náhlá příkrost ji polekala. „Udeřil mě jeden z baronových přátel. Nevím proč a ani to není důležité. Už je to pryč.“

„Mýlíš se, děvče,“ řekl tiše. „Není to pryč. Teprve to začíná.“

KAPITOLA 9

Poznala, že v hrudi drsného bojovníka tluče srdce pravého džentlmena. Pro Gillian to bylo překvapivé zjištění a zároveň ji to pobavilo. I když se Brodick snažil být starostlivý, neměl nejmenší potuchy, jak se má pravý džentmen chovat. Konečně prohlásil, že pro dnešek s otázkami skončil. Rychle vstala, aby si to nerozmyslel. Jakmile se však otočila a chtěla odejít, zakopla o pléd a zavrávorala, že ji musel zachytit. Chvíli ji držel za ramena, než získala rovnováhu. To by samozřejmě udělal každý galantní muž, jenže nezůstalo jen u toho. Zřejmě se rozhodl, že když už mu ji náhoda vrhla do náruče, byla by škoda příležitost nevyužít. Objal ji tedy kolem ramen a drtivou vahou, která ji málem srážela k zemi, si ji přitáhl k sobě, jako by na to měl svaté právo. Snažila se mu jemně vymanit, a když se jí to nepodařilo, zvedla hlavu a chtěla mu říct, aby ji pustil. On však čekal, až se na něho podívá…, a bože, v jeho tmavých pronikavých očích bylo tolik soucitu a něžnosti, že se jí prudce rozbušilo srdce a roztřásla kolena.

Má vůbec ponětí, jak na ni působí? Teplo jeho těla v ní vyvolávalo mocnou touhu přitulit se k němu ještě těsněji. Hřálo ji víc než deset tlustých houní. A třebaže mluvil stroze, jeho sytý hlas byl podivuhodně smyslný. Dokonce i jeho chůze ji vzrušovala. Pohyboval se s arogancí, jako by mu patřil celý svět, ale když sledovala, jak kráčí lehce, jak elegantně se vlní jeho boky a jeho svalnatá stehna…

Vzpamatovala se a rychle potlačila nepatřičné myšlenky. Nemohla však popřít, že s takovým mužem, jakým je Brodick, se ještě nesetkala…, a taky nikdy necítila to, co teď. Toužila opřít si hlavu o jeho širokou hruď, zavřít oči a zůstat tak. Když byla s ním, přestávala mít pocit, že je zranitelná a nejistá. Brodick na ni dělal dojem muže, který se nikoho a ničeho nebojí. Myslí si i on, že je nepřemožitelný? A jestliže ano, nemá nakonec pravdu? Uvažovala, z čeho pochází jeho arogance a bezmezná sebedůvěra, a přála si, aby si od něho mohla obojího alespoň trochu vypůjčit.

Opět se zarazila. Určitě je to únavou, že ji napadají takové myšlenky. Pohlédla na něho a usmála se. Zvláštní, neznala ho ještě ani celý den, a už se vedle něho cítila, jako by s ním byla celé roky. Šli pomalu k jezeru opřeni jeden o druhého jako staří přátelé, jimž vyhovuje ticho a vzájemná blízkost, ale taky jako milenci, kteří tají dech v předtuše, co bude následovat. Alespoň tak si to představovala.

Ano, bylo zvláštní, jak na ni působil. Vedle něho začínala věřit, že není sama. Dokázal by zničit i monstra, která ji pronásledují? Mohla by ho o to požádat? Ne, rozhodla se okamžitě. Nechtěla a nemohla ho zatahovat do svých problémů. Svůj boj s drakem musí vybojovat sama, a jestliže podlehne…

„Je ti zima, Gillian?“

„Ne.“

„Cítím, že se chvěješ.“

„Vzpomněla jsem si na svého strýce. Mám o něho strach.“

„Je to člověk, který si zaslouží, abys o něho měla strach?“

„Ach ano. Je to můj druhý otec.“

Naklonil se k ní blíž. „A můžeš pro něho něco udělat dnes v noci?“

„Ne,“ odpověděla. Snažila se nevnímat vzrušení, které se jí zmocňovalo, když cítila jeho teplý dech na krku.

„Tak se tím teď netrap. Starostmi a obavami mu nepomůžeš.“

„To se lehčeji říká, než dělá.“

„Asi máš pravdu,“ připustil.

Kolem nich proběhl Alec. Byl bosý a do pasu nahý – zřejmě se při koupání rozdováděl. Jeho smích se rozléhal po břehu.

„Nevypadá, že by se mu klížily oči,“ poznamenal Brodick. „Ale až usne, bude spát, jako by ho do vody hodil.“

Šel s ní až na samotný břeh. „Poradíš si sama, nebo ti mám pomoct?“

„Díky, zvládnu to sama.“

„Pamatuj, že si nesmíš namočit obvaz,“ připomněl jí, když se obrátil zpátky do tábora.

„Počkej,“ zavolala na něho. Otočil se.

„Chtěla jsem…“

Náhle se zarazila. Zmaten jejím váháním k ní přistoupil blíž. Sklonila hlavu a sepjala ruce jakoby k modlitbě. Vypadala tak bezbranná…, tak sladká.

„Co jsi chtěla?“

„Říct ti, že se s tebou cítím… bezpečná. Děkuju ti za to.“

Nevěděl, co odpovědět. Nakonec se zmohl na krátké kývnutí hlavou, otočil se a odcházel.

Věděla, že ho polekala, byla však šťastná, že mu o svých pocitech řekla. Jen… se možná mohla vyjádřit lépe, výmluvněji, ale už se stalo.

Levá paže ji pořád bolela, třebaže ne tak, jako když odjížděli od Drummondových. Doufala, že během noci jí ustoupí horečka. Buď budu do rána absolutně v pořádku, nebo mrtvá, říkala si. Teď však nevěděla, co by pro ni bylo lepší. Únava ji tížila skoro jako

obrovský balvan, na kterém seděla. Uvažovala, že ji třeba osvěží koupel. Nezdálo se, že by byla voda blízko břehu hluboká, ale musí si dát pozor, protože na dně viděla kluzké kameny. Nesmí si přece namočit obvaz.

Chtěla si svléknout tuniku, ale jakmile se ji pokoušela přetáhnout přes hlavu, bolestivě si narazila zraněnou paži. Najednou už toho na ni bylo moc. Do očí se jí nahrnuly slzy a podlomily se pod ní nohy.

Než však mohla klesnout na zem, zachytily ji něčí silné ruce. Nic neviděla, protože měla tuniku omotanou kolem hlavy, ale věděla, že jí přispěchal na pomoc Brodick.

„Chceš si ji svléknout, nebo obléknout?“ zeptal se stroze.

Přikývla. Nebyla to odpověď, z níž by mohl být chytrý, proto se rozhodl pochopit ji podle svého. Rychlým pohybem jí tuniku přetáhl přes hlavu a hodil vedle do trávy. Pak, když viděl její slzy, ji objal, jako by chtěl její nahotu zakrýt svým tělem. „Můžeš plakat, jak chceš. Tady tě nikdo neuslyší.“

Utřela si slzy jeho plédem. „Ty mě uslyšíš,“ zašeptala žalostně.

Sklonil hlavu, až se dotkl bradou její hlavy, a držel ji, dokud se neuklidnila. „Už je to lepší?“ zeptal se.

„Ano. Děkuju ti.“

Tomu, co udělala v následujícím okamžiku, nemohla ještě dlouho potom uvěřit. Než jí v tom stačil zabránit, vystoupila na špičky, objala ho kolem krku a políbila ho. Její rty se dotkly jeho úst jen na kratičký okamžik, přesto to byl polibek. Když se pak odvážila odstoupit a pohlédnout na něho, uviděla v jeho tváři naprostý zmatek.

Brodick věděl, že už teď toho, co udělala, lituje. Když však pohlédl do jejích jasně zelených očí, uvědomil si s otřesnou jistotou, že to děvče jako proutek v tuto chvíli neodvolatelně změnilo jeho život.

Gillian omámená svou troufalostí pomalu ustoupila. „Nevím, co mě to napadlo,“ zašeptala.

„Až bude po všem…“

Čekala, co řekne dál, ale on jen zavrtěl hlavou. Také na něj toho bylo moc a v tuto chvíli už nebyl schopen dodat ani slovo. Náhle se otočil a odcházel.

Chvíli horečně uvažovala, co jí asi chtěl říct. Dokonce byla v pokušení se za ním rozběhnout a požádat ho, aby větu, kterou jen začal, dopověděl. Vzápětí si to však rozmyslela. Když bude chtít, aby věděla, co si myslí, řekne jí to. Navíc tušila, co to bylo… Ne, teď už si tím byla víc než jistá. Chtěl jí říct, že by od něho bylo pošetilé, aby se na ni vázal. Vždyť ona se bude muset brzy vrátit do Anglie, a co potom?

Co ji to napadlo? Proč ho, proboha, líbala? Přišla snad na okamžik o rozum, nebo se prostě zachovala jako hloupá holka? Teď, když vězí až po krk v problémech, přece nemá zapotřebí svou situaci ještě víc komplikovat. Chvíli uvažovala, že za Brodickem zajde a vysvětlí mu, že ho opravdu nechtěla políbit… Že se stalo něco, co si sama neumí vysvětlit. Bylo to náhlé a spontánní hnutí mysli, k němuž snad přispělo to, že se k ní choval tak laskavě.

Anebo udělá líp, když se bude tvářit, jako by k ničemu nedošlo?

Dlouze si povzdechla.

V každém případě se rozhodla, že teď už do vody jít nemůže. Byla tak zmámená, že by se zřejmě utopila. Jen se ze břehu opláchla, chvíli zápasila s tunikou, a když byla oblečená, sebrala odvahu k návratu do tábora. Děsila se okamžiku, kdy bude muset pohlédnout Brodickovi do očí.

Všichni Buchananové seděli v jednom hloučku na vzdálené straně mýtiny a hovořili spolu. Jakmile však uviděli, že se k nim blíží, zmlkli. Náhlé ticho ji ještě víc znervóznilo. Neodvažovala se na Brodicka ani pohlédnout, protože měla strach, že zrudne hanbou a někdo z mužů se jí zeptá, co jí je. Začala si proto na opačné straně mýtiny připravovat lůžko. Celou dobu cítila, že ji

pozorují. Alec seděl na zemi a klacíkem kreslil do písku jakési kruhy.

„Jsi připravený jít spát, Aleku?“ zavolala na něho.

„Budu spát tady se strýčkem Brodickem, můžu?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Tak dobrou noc.“

Lehla si zády k mužům, přesto stále cítila jejich pohledy. Byla přesvědčená, že za celou noc ani na chviličku neusne, chvíli nato ji však přemohla únava a upadla do milosrdného spánku.

Buchananové pokračovali v dalším hovoru šeptem, aby ji nerušili. Brodick neustále pokukoval směrem k místu, kde Gillian ležela, a znepokojeně uvažoval, jestli má dost houní na přikrytí. Po chvíli se zvedl vítr a měsíc zakryly těžké dešťové mraky. Ve tmě se zablýsklo a v dálce zarachotil hrom. Vzduch byl těžký a dusný.

S postupující tmou začínal být Alec čím dál neklidnější. Robert ulil oheň a rázem nebylo v táboře vidět na krok. Náhle chlapec vstal a vyhrkl: „Musím jít spát ke Gillian.“

„Proč?“ zeptal se Brodick. Byl zvědavý, jestli Alec přizná, že se bojí tmy.

„Protože ona se ve tmě sama bojí.“ Aniž čekal, jestli mu to jeho ochránce dovolí, sebral svou houni a vydal se na druhou stranu mýtiny. Tam si ustlal vedle Gillian. Svůj klacík zapíchl do země, aby na něj dosáhl, pak zívl, lehl si a přitiskl se k jejím zádům.

Brodick ho chvíli pozoroval. „Strýčku,“ ozvalo se za chvíli ze tmy.

„Co je, Aleku?“

„Ale neujedeš mi…, že ne?“

„To víš, že neujedu. Klidně spi.“

V noci vzbudily Gillian výkřiky podobné kvílení trýzněného zvířete. Už je znala. Aleka trápil další z jeho děsivých snů. Otočila se na druhý bok a objala chlapce, aby ho utěšila.

„Pst,“ zašeptala a pohladila ho po čele. „Už je to dobré. Už jsi v bezpečí.“

Úzkostné výkřiky se změnily v tiché kňourání a hrůza polevila. Přesto ho Gillian hladila dál, až cítila, že se uvolnil. Konečně dýchal klidně.

O hodinu později se srdceryvné kvílení ozvalo znovu a celý rituál uklidňování se opakoval. Někdy před svítáním se Gillian probudila ještě jednou, tentokrát z jiného důvodu. Ležela na zádech a levou paži měla nataženou od těla. Náhle ji probudila bolest, která jí v ruce začala pulzovat. Otočila hlavu a uviděla, že Alec si na její obvázanou paži položil hlavu – jednoduše si z ní udělal polštář. Pomalu, pomaloučku, aby chlapce neprobudila, ruku zpod jeho hlavy vytáhla. Vtom si však všimla, že ji cosi tíží na břiše. Byla to jiná ruka…, těžká a v žádném případě ne její. Chvíli na ni ohromeně civěla a snažila se probrat z omámení, protože si nebyla jistá, jestli jen nesní. Pak sledovala pohledem těžkou svalnatou ruka k mohutnému rameni. Zamrkala zděšením. Milosrdný bože, vždyť vedle ní spí Brodick. Pomalu se posadila a rozhlédla se. Kolem ní leželi v kruhu všichni Brodickovi vojáci. Nemohla pochopit, jak se sem dostala a jak se stalo, že skončila v Brodickově náruči. Chvíli se o tom snažila uvažovat, ale byla tak ospalá, že nedokázala udržet oči otevřené. Opět si lehla, položila si hlavu na Brodickovo rameno, zraněnou ruku na jeho hruď a usnula.

Poprvé za dlouhou, předlouhou dobu cítila, že ji někdo chrání.

Naštěstí ji zlé sny nechaly na pokoji.

KAPITOLA 10

Brodick ji probudil asi hodinu po rozednění. Nedělal to rád, viděl, že by potřebovala mnohem další odpočinek. Čas však rychle ubíhal a čekala je obtížná cesta nepřátelským územím.

„Musíme jet, Gillian,“ řekl.

„Za chvíli budu připravená,“ slíbila. Spěchala se svou mošničkou k jezeru, rychle si opláchla obličej, učesala se, a dokonce našla i stuhu. Snažila se svázat si jí vzadu vlasy, ale po několika pokusech to vzdala. Jednou rukou to nešlo.

Když se vrátila do tábora, všichni na ni už čekali. Liam vzal její mošničku a hodil ji Robertovi.

„Musíš něco sníst, milady,“ řekl a podal jí cosi, co vypadalo jako opečená placka z obilné kaše.

„Nemám hlad, Liame, ale děkuju ti…“

Zdráhal se vzít od ní placku zpět. „Musíš jíst, milady,“ trval na svém.

Nechtěla dělat těžkosti a přinutila se polknout pár soust neslané nemastné chuti.

„Liame, mohl bys mi, prosím, svázat stuhou vlasy? Já to jednou rukou…“ Když viděla, jak se zděšeně zatvářil, zmlkla.

„Myslíš, že se to nehodí?“ zeptala se nejistě.

„Milady, tvých vlasů se může dotknout jen tvůj laird.“

No ovšem, její laird. Jak má téhle absurdní myšlence odporovat? Teď už věděla, že Buchananové jsou umínění, neústupní lidé, a pokud si něco vezmou do svých tvrdých hlav, nikdo jim to z nich nevyžene.

Zároveň si však uvědomila, že jsou také dobří a čestní…, že ji a Aleka nyní chrání a že nesmí s žádným z nich ztratit trpělivost.

„Dobře,“ souhlasila.

Rozhlédla se, aby požádala o pomoc Brodicka, a uviděla, že už k ní míří. Vedl na uzdě koně. Také on se zatvářil zmateně, ale stuhu od ní vzal. Gillian se otočila, přehodila si vlasy přes rameno a jednou rukou je nadzvedla. On jí však ruku odstrčil, vzal vlasy, jako by to byl koňský ocas a rychle jí je svázal pevným uzlem.

Počínal si stejně jemně jako medvěd, který vybírá z úlu plástve medu. Napadlo ji, že jí vlasy utáhl schválně tak hrubě, protože ho požádala o něco, co se pro muže nehodí, ale nepřestala se usmívat a hlasitě mu poděkovala.

„Dojedeme před západem slunce na území lairda Ramseyho Sinclaira?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl stroze. Vzal ji kolem pasu a vysadil na svého hřebce, pak se vyhoupl za ni a uchopil uzdu. „Teď jedeme k Maitlandovu klanu.“

Prudce se otočila, až mu narazila hlavou do brady. „Musíme jet nejdřív k Ramseymu a varovat ho před nebezpečím. Teprve pak můžeme dopravit Aleka domů.“

„Ne.“

„Ano.“

Nevěřil svým uším. Ještě žádná žena se s ním nikdy neodvážila přít. Znejistěl a nevěděl, jak se zachovat. Copak neví, že platí to, co řekne on?

„Jsi Angličanka, a proto s tebou musím mít trpělivost. Zřejmě jsi nepochopila, že se mnou se nesmíš přít. Znovu ti to tedy vysvětlím: Nepři se se mnou.“

To je neuvěřitelné, pomyslela si. „Takže jediné vysvětlení, proč bych se s tebou neměla přít, je nepři se se mnou?“

„Pokoušíš se mě rozzlobit?“

„Vůbec ne.“

V domnění, že pochopila, že už s ní nehodlá ztrácet drahocenný čas planými řečmi, se obrátil k Dylanovi. Gillian mu však položila ruku na hruď a opět si vynutila jeho pozornost.

„Musím přece varovat lairda Sinclaira,“ řekla naléhavě.

Naklonil hlavu na stranu a chvíli se na ni díval. „Ty ho znáš?“ zeptal se tiše. „Viděla jsi někdy Ramseyho?“

Nechápala, proč je najednou tak napjatý a podrážděný. Jeho chování ji mátlo, ale rozhodla se, že se nad tím nebude pozastavovat. Důležitější bylo přivést ho k rozumu.

„Ne, nikdy jsem ho neviděla, ale vím o něm dost.“ Udiveně zvedl obočí. „Tak mi tedy řekni, co o něm víš.“

Ignorovala jeho podrážděný tón. „Ramsey je vůdce Sinclairova klanu a jeho nový laird. Je to pravda?“

„Je,“ potvrdil.

Cítil, jak se její prsty jemně posouvají po jeho hrudi dolů. Jejich dotyk ho zneklidňoval k zbláznění. Uvažoval, jestli si uvědomuje, co dělá, nebo jestli jde o záměrný trik, kterým si ho chce získat. Copak si skutečně myslí, že ho ovládne milými slůvky a hlazením? To je k smíchu. Každý, kdo ho zná, dobře ví, že jakmile jednou učiní rozhodnutí, nikdy ho nemění.

„A mám o něm jistou představu,“ pokračovala. „Myslím, že ten, kdo se stane lairdem, musí být dokonalý bojovník. Představuju si, že je… skoro… tak silný jako ty.“

Viděla, že napětí v jeho tváři se uvolnilo. „Skoro,“ připustil nadutě, jako by byl měřítkem mužnosti, k níž se ostatní mohou jen blížit.

Zachovala vážný výraz, i když měla co dělat, aby se nerozesmála. „A vím taky, že Ramsey má bratra, který je stejně starý jako Alec. Je to dítě, a proto je tvou i mou povinností nepřipustit, aby mu hrozilo nebezpečí. Všechny děti je třeba chránit, i Michaela Ramseyho.“

Věděl, že její argument je správný. I on chtěl Ramseyho varovat před nebezpečím, ale až potom, co předá Aleka Iainu Maitlandovi.

Musel si přiznat, že ho přesvědčila. „Takže máš obavy především o chlapce, je to tak?“ připravil si půdu ke změně svého plánu.

„Ano,“ odpověděla.

„Pošlu Dylana se dvěma muži, aby Ramseyho varoval, a my zbývající budeme pokračovat k Maitlandovi. Jsi spokojená?“

„Ano, děkuju ti.“

Vzal ji za ruku, aby konečně zastavil to znervózňující hlazení, a řekl: „A příště se se mnou přít nebudeš.“

Nebyla to žádost, pouze konstatování faktu. Gillian se rozhodla nechat ho v přesvědčení, že to přijímá. „Jak si přeješ,“ řekla jen.

Brodick dal rozkaz Dylanovi a ten pak s Ossianem a Fingalem zamířil směrem k Sinclairovu území. Alec jel i nadále s Robertem a do čela skupiny se zařadil Liam. Když se v poledních hodinách zastavili, aby dopřáli koňům odpočinek, pokračovali Keith a Stephen dál. Asi za hodinu se oba vojáci vrátili. Pyšně se usmívali a vedli s sebou šedou klisnu.

Gillian okamžitě zvíře přijala. Byla ráda, že pro ni vypůjčili koně, její radost však trvala jen do doby, než zjistila, že ho už nemíní vrátit. V tu chvíli odmítla jet dál, pokud jí neslíbí, že jakmile dorazí k Maitlandovým, hned klisnu vrátí jejímu majiteli.

Jenže vojáci byli stejně tvrdohlaví jako jejich laird a o nějakém vracení koně nechtěli ani slyšet. Keith se ji snažil odbýt tím, že začal mluvit o něčem jiném, zatímco Stephen se jí pokoušel namluvit, že se majitel klisny cítí poctěn, když si Buchananové vybrali jeho koně.

„Chceš nás urazit, milady,“ zeptal se nakonec Stephen.

„Samozřejmě že nechci, ale…“

„To bys nás opravdu urazila,“ přidal se Keith.

„Jestli si myslíte, že budu věřit…“

„Je čas jet dál,“ rozhodl Brodick a pomohl jí do sedla. Jeho ruka zůstala na jejím stehně. „Předpokládám, že umíš řídit koně.“

Chtěla mu ruku odstrčit, on však jen zesílil stisk a trpělivě čekal, až mu odpoví.

Rozhodla se, že mu dá pocítit jeho vlastní aroganci. „Lip než ty, lairde.“

Zakroutil hlavou a snažil se nebrat na vědomí úsměv, kterým svá slova doprovodila. „Nemám rád chlubivé ženy,“ řekl.

„Potom mě určitě nebudeš mít rád,“ odpověděla vesele. „Já jsem totiž strašně chlubivá. Jen se zeptej mého strýce Morgana. Říká, že je to moje největší vada.“

„Ne, tvoje největší vada není chlubivost.“

Než si stačila uvědomit, co se chystá udělat, objal ji kolem krku a hrubě si ji přitáhl. Neměla ani čas překvapeně zamrkat, a když jí lačně přitiskl rty na ústa, dokonce se ještě smála.

Jeho polibek jí vzal dech. Sotva ucítila na ústech jeho horké rty, projela jí tělem prudká vlna vzrušení a celou ji rozechvěla. Přestala vnímat únavu i bolest. To mu však nestačilo. Pronikl jazykem do jejích úst a v tu chvíli pocítila rozkoš, která byla tak silná a palčivá, že nevěděla, co si počít. Nepochybovala, že něco takového musí být hřích, ale nenašla v sobě sílu k odporu. Naopak,

nechtěla, aby přestal, a toužila mu odpovědět stejně vášnivým polibkem, jakým líbal on ji.

Chtěla se k němu přitisknout těsněji, obejmout ho kolem krku, přisát se k němu a nikdy ho nepustit. Visela na něm tak, že když se od ní odtrhl, málem spadla z koně. Naštěstí nebyl tak zmámený jako ona – vlastně se zdálo, jako by na něj spalující polibek vůbec nezapůsobil – a zachytil ji.

Slyšela, že se Alec směje, ale neotočila se, pouze sklonila hlavu, aby nikdo z vojáků neviděl, jak je rudá rozpaky.

„Už mě nikdy nesmíš líbat, Brodicku,“ zašeptala chraptivě. Zasmál se, vyhoupl se na svého koně a rozjel se v čele skupiny.

Gillian musela pobídnout klisnu ke klusu, aby s ním udržela krok.

„Mínila jsem to vážně,“ zašeptala.

Dělal, jako by ji neslyšel, a po chvíli se rozhodla, že ho nechá

být.

Jeli až do večera a zastavili jen jednou, aby si koně odpočinuli

a Alec si mohl protáhnout strnulé tělo. Celou dobu jízdy drsnou a divokou, ale neuvěřitelně krásnou krajinou zůstávala Gillian za Brodickem.

Konečně se zastavili k přenocování. Gillian zašla k nejbližšímu potoku a umyla se. Pořád přemýšlela o poznámce, kterou Brodick pronesl předtím, než ji políbil. Stále ještě nevěděla, co jí mínil, a čím dále o tom uvažovala, tím byla neklidnější a zvědavější. Řekl, že chlubivost není její největší vada, jenže to je vlastně totéž, jako by bez obalu prohlásil, že na ní shledává jiné, mnohem vážnější nedokonalosti.

Umírala touhou požádat ho, ať jí vysvětlí, jak to myslel, rozhodla se však, že to neudělá. I když ji nejistota velmi zneklidňovala, řekla si, že to nějakou dobu vydrží. Stejně jako Alec byla po celodenní jízdě tak unavená, že hned po večeři ulehla ke spánku. Oba spali, jako by je do vody hodil, a jestli měl Alec děsivé sny, nevzpomínala si, že by ho utěšovala. Probudila se chvíli

před rozedněním a opět zjistila, že se choulí v objetí Brodickových silných paží. Spokojeně zavřela oči a znovu usnula.

Alec doháněl nedostatek spánku z předchozích nocí, proto vyrazili později a zastavili se k odpočinku až během odpoledne. Alec byl už klidnější, ale stále ji nechtěl spustit z očí. Když si potřebovala na chvíli odskočit, musela mu říct, aby zůstal s Keithem a nehnul se od něho. Sotva se však vrátila, opět se k ní vrhl a chytil ji za ruku.

„Víš přece, že ti nikam neuteču, Aleku.“

„Strýček Brodick říkal, že jsme už blízko mého domova.“

„Už to tady poznáváš?“

„Ještě ne,“ řekl. Po chvíli ji zatahal za ruku. „Gillian?“ zašeptal.

Sklonila se k němu. „Co je?“ zeptala se.

„Nemohl bych jet s tebou?“

„Tobě se už nelíbí u Roberta?“

„Pořád říká, že nemám mluvit. Tady nás přece nikdo neslyší.“

„Jestli chceš, můžeš se mnou jet, Aleku.“

„Ale musíš se zeptat strýčka Brodicka.“

„Dobře, zeptám se ho,“ slíbila. „Dojez a já se půjdu zeptat hned teď.“

Brodick se právě vracel z lesa, a když se k němu Gillian blížila, zdálo se jí, že je myšlenkami někde jinde.

„Brodicku, jak je to daleko k Alekovu domovu?“

„Pár hodin.“

„Mohl by jet Alec chvíli se mnou?“

„Pojede s Robertem.“

„Stěžuje si, že ho Robert nechce nechat mluvit.“

„Robert je voják a myslí na důležitější věci,“ odpověděl popuzeně.

„To Alec těžko pochopí.“

„Tak dobře,“ povzdechl si. „Ať jede s tebou. Teď už jsme na bezpečném území.“

Vykročil ke svému koni, ale pak se zarazil. „Řekni mi, jsou všichni chlapci jeho věku tak upovídaní?“ zeptal se.

„Nevím. Alec je vlastně první dítě, s nímž jsem přišla do styku.“

„Ale umíš to s ním,“ řekl náhle. „Máš laskavé srdce, Gillian.“

Dívala se za ním, jak odchází. Slunce mu svítilo na hlavu a ramena a jí se v té zlaté záři zdálo, že toho opáleného bojovníka vymodeloval sám Bůh podle obrazu archanděla Michaela, aby bojoval s démony bloudícími po světě. To byl okamžik, kdy ho začala vidět jinak než předtím. Teď ho vnímala jako žena. Zmocnila se jí tak mocná touha, že jí vstoupily slzy do očí. Najednou jí přišli na mysl Annie a Kevin Drummondovi a jejich kouzelný domov. Představila si to krásné malé stavení, v její fantazii však nestál ve dveřích Kevin, ale Brodick. A mával na ni.

Věděla, že snění v bdělém stavu je nebezpečné, protože člověk si při něm představoval to, co se nemohlo nikdy stát.

„Stalo se něco, milady?“ zeptal se jí Liam.

Zvuk jeho hlasu ji vylekal tak, že sebou trhla. „Ne, nic se nestalo.“

Otočila se a spěchala ke svému koni. Stále se ještě nemohla spolehnout na levou ruku, a když se dvakrát neúspěšně pokusila vyškrábat na koně, zavolala nakonec na Brodicka, aby jí pomohl.

Pobídl koně k ní, sehnul se a jediným pohybem silné paže ji posadil do sedla. Potom k ní Robert zvedl Aleka a vrátil se ke svému koni.

„Brodicku?“ zašeptala, aby je ostatní neslyšeli.

„Co je?“

„Řekl jsi, že chlubivost není mou největší vadou. Chtěl jsi naznačit, že jich mám ještě víc?“

Musel se držet, aby se nerozesmál. Tak dlouho kolem něho obcházela, než dostala odvahu zeptat se ho.

„Ano, máš spoustu vad,“ řekl. Byl ochoten přísahat, že když se napřímila, zablýskly v jejích smaragdových očích blesky. To děvče se ale umí rozzlobit, pomyslel si. To se mu však na ní líbilo. „Ale jedna z nich byla taková, že se proti ní všechny ostatní ztrácely.“

„Cože?“ pohlédla na něho. „Byla? To už ji nemám?“

„Ne, nemáš.“

„Tak mi řekni, o jakou hroznou vadu šlo,“ naléhala. Zazubil se. „Že jsi byla Angličanka.“

KAPITOLA 11

Gillian měla pocit, jako by vstoupila do jiného světa. Dokonce i západ slunce se jí ve skotské Vysočině zdál jiný. Každý večer se obloha změnila v nádherný obraz plný zlatých a oranžových barev, v jehož středu se vyjímal krvavě rudý kotouč. Nepamatovala si, že by se někdy předtím setkala s podobnou krásou, přitom věděla, že druhý den bude paleta barev stejně úžasná. Pomyslela si, že této zemi musí být příznivě nakloněn sám Bůh.

„Gillian, víš co? Už jsem skoro doma.“

„Ano, musíme být blízko. Vždyť jsme už málem na vrcholu hor.“

Alec hlasitě zívl. „Vyprávěj mi ještě jednou, jak jsi vystrašila strýce Morgana, až leknutím vykřikl,“ prosil.

„Vždyť jsi to slyšel nejméně pětkrát.“

„Ale chci si to poslechnout ještě jednou. Prosím, Gillian.“

„Tak dobře. Zavři oči a já budu vyprávět.“ Alec se k ní přitulil a znovu zívl. „Můžeš začít.“

„Když jsem byla malá holčička…“

„Celý dlouhý rok jsi nemluvila.“

Bylo zřejmé, že chlapec už zná historku nazpaměť. „Ano, správně. Skoro celý dlouhý rok jsem nepromluvila jediné slovo.“

Brodick zadržel koně a počkal, až ho Gillian téměř dojela. Zaslechl začátek jejího vyprávění a byl zvědav, jak bude pokračovat.

„A bydlela jsi u svého strýce Morgana, vzpomínáš?“ Usmála se. „To víš, že vzpomínám.“

„Ale musíš to říct.“

„Jednou v noci jsem měla hrozný sen…“

„Jako někdy já, že?“

„Ano,“ přisvědčila. „Moje komorná Liese mě vzbudila, a jak měla ve zvyku, držela mě na klíně a houpala mě.“

„A pak tě málem pustila leknutím, protože jsi najednou promluvila.“

„Ano, přesně tak to bylo, Aleku.“

„A ten zlý muž, který ti řekl, že jsi zabila svou sestru, lhal, protože Liese věděla, že jsi to neudělala. Byl to ničema, ale víš co?“

„Ne. Co?“

„Strýček Brodick ho dopadne a pak bude ten ničema trpce litovat, že tě tak trápil.“

Věděla, že Brodick slyšel, co chlapec řekl, a v rozpacích rychle příběh dokončila.

„Byla jsem moc šťastná, když mi řekli, že Christen je naživu, ale pak jsem se zase začala bát, že se mohla ztratit. Liese mi říkala, že se kvůli ní nemám trápit, protože mi ji strýc Morgan určitě pomůže najít. Řekla, že stačí, když ho o to požádám. Myslela samozřejmě, abych to udělala druhý den ráno, ale já jsem ji překvapila. Hned v tu chvíli jsem jí seskočila z klína a běžela do strýcovy ložnice.“

„Bylo uprostřed noci, že?“

„Ano,“ přitakala.

Alec se začal hihňat, protože už věděl, jak to bylo dál. Přesto si zakryl ústa dlaní a dychtivě čekal, až to uslyší znovu.

„Liese běžela za mnou, aby mě zastavila, ale já jsem byla rychlejší. A do strýcovy ložnice za mnou nemohla. Doběhla jsem k posteli a šťouchla jsem do strýce, aby se vzbudil. Tvrdě spal a chrápal přitom, a ať jsem do něho strkala sebevíc, probudit se mi ho nepodařilo.“

Brodick s pobavením poslouchal, jen si nebyl jistý, jestli ho víc zaujalo Gillianin příběh, nebo to, jak ho prožíval Alec. Chlapec byl jako u vytržení, a přestože věděl, co bude následovat, hltal každé její slovo.

„A co jsi udělala potom?“ dožadoval se pokračování.

„To přece víš dobře. Slyšel jsi ten příběh tolikrát, že už ho znáš líp než já.“

„Ale stejně mi to musíš říct.“

„Zakřičela jsem, co mi síly stačily, a chudáka strýce jsem hrozně vyděsila.“

Alec vyprskl smíchy. „A pak vykřikl on, že?“

„Ano, vykřikl tak, že…“

„Že zase vylekal tebe a ty jsi taky vykřikla, že?“

Zasmála se. „Ano. Ubohý strýček Morgan byl tak vyděšený, že vyskočil a chytil meč. Naštěstí mu však na koberečku uklouzla noha, upadl a skoulel se ze stupínku. A to je konec celého příběhu.“

„Ale ještě musíš říct, že jsi za ním celý den chodila a pořád a pořád jsi na něho mluvila.“

„Ano. Strýček Morgan mi pak řekl, že se rok každý večer modlil, abych jednoho dne dokázala říct jeho jméno…“

„Ale když jsi začala mluvit a nemohla ses zastavit, začal se zase modlit, abys byla chvíli tiše, že?“

„Ano. A teď už bys měl spát, Aleku. Až přijedeme k vám domů, bude tam tolik vzrušení, že se dostaneš do postele až pozdě v noci. Zkus na chvíli zavřít oči a odpočinout si.“

Zívl a objal ji kolem pasu. „Gillian?“ zašeptal.

„Co je?“

„Já tě mám rád.“

„Já tě mám taky ráda, medvídku.“

Chlapec by opravdu unavený a během chvíle usnul. Nastalo blažené ticho. Skupina pokračovala ve výstupu po úbočí hory. Brodick se každou chvíli otáčel a díval se na Gillian. Tvářil se, jako by o něčem přemýšlel a nedařilo se mu dospět k řešení.

Pozvolna se zvedal ostrý, chladný vítr. Gillian cítila, že se Alec chvěje, a zabalila ho do plédu.

Chlapec se ve spánku uvelebil tak, že spočíval na její levé paži. Když to už nemohla vydržet, požádala o pomoc Brodicka. Alec spal tvrdě a neprobudil se, ani když ho jeho ochránce vzal do rukou a přenesl k sobě do sedla. Brodick mu opatrně opřel hlavu o svou širokou hruď. Gillian si všimla něžného výrazu, s jakým na chlapce hleděl, a vzpomněla si na strýce Morgana. Také on ji takhle držel na klíně, když jí vyprávěl pohádky na dobrou noc. Náhle ji zaplavila tak mocná vlna stesku po domově, že dostala strach, aby se nerozplakala.

Brodick její pohled zachytil a otočil se k ní. „Musíš mu přikrýt hlavu, mohlo by ho z větru rozbolet ucho,“ vyhrkla, aby zakryla rozpaky.

Přetáhl chlapci přes hlavu pléd, ale pak se znovu obrátil k ní.

„Co tě pořád trápí, děvče?“

„Nic,“ lhala. „Jen tak přemýšlím…“

„O čem?“

Jel tak blízko, že se otřel nohou o její stehno. Gillian předstírala, že si toho nevšimla.

„Odpověz mi,“ naléhal.

Povzdechla si. „Napadlo mi, že až se oženíš a budeš mít děti, budeš jim dobrým otcem.“

„Z čeho soudíš, že ještě žádné děti nemám?“ Vytřeštila na něho oči. „Vždyť nejsi ženatý.“

Zasmál se. „Muž nepotřebuje být ženatý, aby zplodil děti.“

„To vím taky,“ odpověděla. Snažila se o světácký tón. „Nejsem zase tak úplně nevědomá.“

„Ale zato jsi naprosto nevinná, nemám pravdu?“

„Myslím, že do toho ti nic není.“

Viděl, že se zarděla rozpaky. Byl na ni kouzelný pohled… a bezpochyby svůdný.

„A máš?“ zašeptala.

„Co jestli mám?“

„Máš děti?“

„Ne.“

„Takže sis mě jen dobíral.“

Vypadala, že čeká, až její konstatování potvrdí. Přikývl. Potom pobídl koně a opět se zařadil do čela.

Náhle zaslechla hluk, jako by v dálce hřměl hrom, a země se začala chvět. Stephen, Aaron, Liam a Černý Robert popojeli dopředu a utvořili kolem ní kruh.

„Chraňte Aleka a svého lairda,“ poručila jim.

„Milady, žádné nebezpečí nehrozí. Teď už jsme na území Maitlandů,“ řekl Stephen.

„Tak proč se na mě všichni tak tlačíte?“

Robert se zazubil. „Dáváme jen Maitlandovým lidem jaksi vědět…“

„Co, Roberte?“

Voják se k dalšímu vysvětlování neměl. Po chvíli vyrazili z lesa jezdci a obklopili je. Hluk polekal Gillianinu klisnu a ta se začala vzpínat. Než stačila Gillian něco udělat, hrábl Liam po její uzdě, stáhl klisnu dolů a uklidnil ji.

Maitlandovi bojovníci je obstoupili tak těsně, že začala mít strach. Bylo jich nejméně čtyřicet a všichni se tvářili hrozivě.

Pak se z kruhu oddělil jeden a zamířil k Brodickovi. Gillian měla neurčitý dojem, že ho už někdy viděla.

Naklonila se k Liamovi. „Proč se tak mračí? Copak něco proti vašemu lairdovi má?“ zeptala se.

„Ne, milady,“ odpověděl. „To je Winslow. Mračí se pořád.“

„Winslow je velitel vojáků lairda Iaina Maitlanda,“ řekl Stephen. „A Brodickův bratr,“ dodal.

Nebylo divu, že se jí zdál povědomý. Teď už také viděla, že jeho pronikavé oči mají stejnou barvu jako Brodickovy. Dokonce se i mračí jako Brodick, pomyslela si, když se Winslow obrátil k ní. Pozoroval ji přivřenýma očima a něco svému bratrovi říkal.

Stephen pobídl koně a přiblížil se ke Gillian. Totéž udělal z druhé strany Liam.

„Winslow chce vědět, kdo jsi, milady,“ zašeptal zezadu Robert.

Viděla, že Brodick pokrčil rameny, jako by pro něho byla tak nedůležitá, že si nemůže vzpomenout, kdo vlastně je.

Náhle si pomyslela, že to tak možná opravdu je. Ano, není pro něho důležitá. Chvíli se mu hodila, aby pečovala o chlapce, ale teď

už byli na Maitlandově území a její role brzy skončí. Alec bude zase u svých rodičů, Brodick se nepochybně vrátí domů a ona začne hledat svou sestru. Pochopila, že čas, který spolu strávili, je u konce. Přesto jí zabolelo srdce smutkem. Je logické, že se Brodick vrátí ke své službě lairda klanu Buchananů…, a taky to je správné. Proč se ale cítí tak osamělá? Vždyť ho nepotřebuje. Nepotřebuje žádného muže…, kromě svého strýce. Její domov je u něho, a až skončí svůj úkol – pokud ho skončí úspěšně – vrátí se k němu.

Věděla však, že na Brodicka nikdy nezapomene…, ani na jeho polibek, který pro něj neznamenal nic, zatímco pro ni všechno.

Winslow si všiml, že ho pozoruje, a zamračil se ještě víc. Něco Brodickovi řekl, ale ona jen zaslechla slovo „Angličanka“ – zřejmě svému bratrovi vyčítal, že přivedl na Maitlandovo území někoho, kdo sem nepatří.

Brodick mu odpověděl, ale mluvil tak rychle, že Gillian nestačila zachytit jediné slovo. Bylo však zřejmé, že svého bratra uklidnil, protože Winslow sklonil hlavu a neochotně přikývl. Potom Brodick odhrnul pléd z Alekovy tváře. Alec se okamžitě probudil a udiveně se rozhlédl. Chviličku mu trvalo, než se rozkoukal, ale pak poznal známé vojáky a usmál se.

Všichni jezdci se nahrnuli blíž a zírali na chlapce jako na zjevení. Vzápětí nastal takový ryk, že Gillian téměř zalehlo v uších.

Alec byl na vrcholu blaha. Rozdováděně mával na známé otcovy vojáky, pak se v Brodickově náručí otočil a hledal pohledem Gillian. Bylo úžasné sledovat chlapcovu radost a ona věděla, že na tento nádherný okamžik nikdy nezapomene. Bože, díky, že jsi mi pomohl vrátit to dítě domů, modlila se.

Pohled na Gillianinu rozzářenou tvář vzal Brodickovi dech. Když se potom k němu obrátila a usmála se na něho, ovládl ho pocit, že mu patří celý svět. Jak je možné, že na něho tak mocně působí žena, kterou zná sotva pár dní? Najednou se mu zdálo, jako by se jeho svět navždy změnil. Jako by se do ní, bože, opravdu… zamiloval.

„Iain se vrací z cvičiště,“ přerušil jeho myšlenky Winslow.

„Měli byste ho na tu radostnou novinu připravit,“ řekl Brodick. „Bude to pro něho šok, až se dozví, že jeho syn vstal z mrtvých.“

Winslow se zasmál. „Ale radostný šok,“ poznamenal. Pak obrátil koně a odjel.

Mezitím se Maitlandovi vojáci začali čím dál víc tlačit na Gillian a to vyvolalo okamžitou reakci Buchananů. Kdyby Brodick včas nezakročil, byla si Gillian jistá, že by za chvíli vypukl opravdový boj. Takhle zůstalo jen u několika hněvivých slov a chlapských šťouchanců.

Konečně se pohnuli dopředu a Brodick vedl celý houf do posledního příkrého stoupání. Na úbočí se objevovala stavení všech tvarů a velikostí, některá strohá, jiná s bohatšími dveřmi pomalovanými jasnými barvami. Když projížděli kolem, vybíhali z domů muži i ženy a šli za nimi. Všichni vypadali, jako by byli svědky zázraku, a někteří, jak si Gillian všimla, se křižovali a skláněli se k modlitbě. Jiní si však utírali slzy radosti, že opět vidí chlapce, kterého už považovali za mrtvého.

Dům lairda Maitlanda stál na rovné planině na vrcholu svahu. Kamenná stavba působila chladně, ale možná to bylo proto, že nad vstupními dveřmi visel široký pruh černé látky. Také okna byla zakrytá.

Brodick sesedl s Alekem v náručí, kývl na Roberta, aby pomohl Gillian, a potom postavil chlapce na zem. Alec se okamžitě rozběhl ke Gillian, chytil ji za ruku a táhl ji ke schodům do domu.

Dav za nimi se tiše tlačil dopředu. Brodick si všiml, že Gillian je celá nesvá z toho, že na ni civí tolik cizích lidí, vzal ji za druhou ruku a stiskl ji. Před vchodem se zastavil, sáhl nahoru a jediným škubnutím strhl černou látku ze dveří. Z davu se ozval nepopsatelný jásot. Potom Brodick dveře otevřel a ustoupil zpět, aby mohli Gillian a Alec vstoupit dovnitř.

Gillian však zavrtěla hlavou. „Raději počkám tady. Nemusí u toho být někdo cizí.“

Usmál se na ni. „Chtěl bych, abys jejich přivítání viděla.“ Znovu zavrtěla hlavou. Rozhodla se počkat přede dveřmi, aby mohl být Alec se svými rodiči alespoň chvíli sám. Žádné přemlouvání to nemohlo změnit.

Kamennou vstupní síň osvětlovala jediná poblikávající svíce postavená na nízké truhle vedle schodů nahoru. Vlevo pak byly tři schůdky vedoucí dolů do velké síně. V krbu plápolal oheň a u protější stěny obdélníkové místnosti stál dlouhý dubový stůl. Na jeho konci seděla žena a při světle dvou svící šila. Měla skloněnou hlavu. Gillian jí neviděla do tváře, nepochybovala však, že hledí na Alekovu matku. Žena se nepodívala, ani když zavrzaly dveře, a také si nevšímala hluku, který doléhal z davu venku.

Dřív, než se objevil laird Iain Maitland, zaslechla Gillian jeho hlas.

„Co se tu, k čertu, děje? Co je to za křik?“

Maitlandův hlas přicházel za zadní chodby. Alekův otec vystoupil ze sklepa do velké síně, a když uviděl Brodicka, znovu se zeptal, co ten sběh lidí znamená.

Už předtím se Alec Gillian vytrhl a vyběhl po schodech nahoru do ložnice rodičů, sotva však zaslechl otcův hlas, otočil se a opět seběhl dolů. Prolétl chodbou, seskočil ze schůdků do velké síně a rozpřáhl ruce.

„Maminko…, tatínku…, já jsem doma.“

KAPITOLA 12

Iainu Maitlandovi se málem zastavilo srdce. V prvním okamžiku se zapotácel, jako by narazil hlavou do zdi, a s vytřeštěnýma očima hleděl na syna, jako by nemohl pochopit, kdo to je. V jeho temných očích se zaleskly slzy. „Aleku, jsi to ty?“ zašeptal chraptivě. A potom najednou vykřikl: „Aleku!“

Judith Maitlandová vyskočila a košík s šitím se rozkutálel po podlaze. Také ona chvíli stála, jako by nevěděla, jestli má věřit svým očím. Pak si sáhla k srdci, udělala pár vratkých kroků směrem k Alekovi, ale než k němu stačila dojít, sesula se k zemi. Brodick stál v tu chvíli příliš daleko, aby ji mohl zachytit, a Iain byl stále ještě natolik ohromený, že se nedokázal pohnout z místa.

Alec málem podrazil otci nohy, jak prudce se k němu vrhl. Iain se zoufale snažil vymanit se ze strnulosti, zmohl se však jen na to, že celý rozechvělý klesl na kolena a se skloněnou hlavou a zavřenýma očima si přitiskl syna na hruď.

Chlapec mu položil hlavu na rameno a starostlivě hleděl na ležící matku. „Co je mamince? Neměl bys ji zvednout?“ řekl.

Iain vstal, ale syna pustit nedokázal. Pouze kývl na Brodicka, aby jeho ženě pomohl.

Brodick k ní poklekl, vsunul jí paži pod ramena a opatrně ji zvedl. Judith byla bledá jako smrt, a ať jí třásl jak třásl, pořád zůstávala bez sebe.

„Ty jsi mamince dal, Aleku,“ poznamenal. „Už ani nevěřila, že jsi živý, a teď najednou stojíš před ní.“

Iain zavrtěl hlavou. „Ne, pořád věřila…“

Konečně Judith otevřela oči a nechápavě hleděla na Brodicka, který ji podpíral. „Proč mě…?“

„Maminko, to jsem rád, že ses probudila,“ vrhl se k ní Alec.

Brodick jí opatrně pomohl na nohy, ale stále ji držel pro případ, že by se o ni znovu pokusily mdloby. Místo toho však Judith přemohl prudký nával emocí – rozplakala se a nebyla k utišení. To už k ní přistoupil Iain, objal ji a přitiskl k sobě. Alec je oba znepokojeně pozoroval.

„Maminko, přece nemusíš plakat. Neutopil jsem se. Jsem zase doma. Tatínku, řekni jí, ať nepláče.“

Iain se konečně vzpamatoval a zasmál se. „Neměj strach, Aleku. Maminka pláče štěstím, že ses vrátil. Nech ji chvíli a ona ti to řekne sama.“

Judith se dotkla rozechvělou rukou Alekovy tváře. „Celou dobu jsem se modlila, aby se nám vrátil…“

Brodick pomalu vycouval ven. Také on chtěl Maitlandovým dopřát, ať si se synem užijí chvíle štěstí o samotě. Rozhlížel se po Gillian. Měl dojem, že byla s ním, když vstupoval do hlavní síně, ale teď ji nikde neviděl. Konečněji našel, jak sedí na lavici vedle schodů. Měla ruce složené v klíně a sklopené oči.

„Co tady děláš?“ zeptal se jí.

„Čekám, až se Maitlandovi přivítají s Alekem. Měla jsem pocit, že bych je rušila, kdybych se na ně dívala. Moc vytrpěli, dopřejme jim, ať si tu chvíli vychutnají jenom spolu.“

Brodick se posadil vedle ní. Zabral téměř všechno zbývající místo a Gillian najednou zjistila, že sedí těsně přitisknutá k němu. Když ho uviděla poprvé, v duchu ho přirovnala k medvědovi – teď měla pocit, že ten příměr nemá daleko k pravdě.

Opatrněji vyhrnul rukáv na levé paži. „Než půjdeš spát, bude třeba obvaz sundat.“

„Udělám to.“

Pořád ji držel a ona mu ruku nechala. „Brodicku?“

„Ano?“

Dlouho mu mlčky hleděla do očí. „Chci ti poděkovat za pomoc.

Bez tebe bych to nedokázala.“

Zavrtěl hlavou. „Já jsem Aleka zpátky nepřivedl. To ty. Já jsem ti jen pomáhal,“ dodal. „Navíc věřím, že bys to dokázala i bez mé pomoci. Jsem o tom přesvědčený.“

Z hlavní místnosti se ozval Iain. Volal Brodicka. Gillian mu však sevřela ruku a přinutila ho, aby na ni znovu pohlédl.

„Co budeš dělat, až tu skončíš? Pojedeš domů?“

Vstal a přitáhl si ji k sobě. Hleděl na ni z výšky a ona zase na něho s hlavou zakloněnou. Jejich těla se téměř dotýkala – stáli jako milenci, kteří se právě sešli ke schůzce. K čertu, jak zoufale toužil ji políbit… dlouhým horkým polibkem, který by v nich vyvolal touhu po dalším a dalším a dalším…

Jeho pohled ji celou rozechvěl. „Tak pojedeš?“ zašeptala.

„Kam?“ zeptal se roztržitě.

Drsný tón jeho hlasu ji polekal. Ustoupila dozadu, až narazila na lavici.

„Ptala jsem se tě, jestli pojedeš domů, až tady skončíš.“ Než jí stačil odpovědět, se sklopeným pohledem dodala: „Já vím, jsi laird, čeká tě mnoho naléhavých povinností.“

„Máš pravdu, čeká mě toho hodně, co musím udělat,“ souhlasil.

„Ano,“ řekla. Ze všech sil se snažila, aby z jejího hlasu nevyčetl zklamání. „Musím ti poděkovat za všechno, co jsi pro Aleka a pro mě udělal. Teď je však v bezpečí doma a tvůj úkol

skončil. Nevím, co bych si bez… tebe… počala.“ Věděla, že to, co říká, nemá hlavu ani patu, ale přesto mluvila pořád dál. „Vím, že se musíš vrátit domů. Jen jsem myslela…“

„Co?“

Nepatrně pokrčila rameny. „Myslela jsem, že bys třeba chtěl navštívit svého přítele Ramseyho Sinclaira.“

Zvedl jí palcem bradu. „Uvidím ho ještě předtím, než odsud odjedu. Brzy by měl přijet.“

„Z čeho soudíš, že…“

Nenechal ji dopovědět. „Nevzpomínáš si, že jsem poslal Dylana, aby ho varoval?“

„Jistě, ale…“

„Bude s tebou chtít co nejdříve mluvit. Přijede sem,“ řekl, jako by o tom vůbec nepochyboval.

„Ale potom pojedeš domů?“ zeptala se znovu.

„Už jsem ti řekl, že mě čeká mnoho věcí, které musím udělat.“

Zoufalá, že jejich rozhovor k ničemu nevede, vykřikla: „To mi nemůžeš dát jasnou odpověď?“

Znovu se ozvalo Iainovo volání.

„Pojď se mnou, Gillian. Iain se s tebou chce setkat. Už jsme mu dali dost času, aby se vzpamatoval.“

„A co jeho žena?“

„Té to bude trvat nejméně týden. Bojím se, že teď nepustí Aleka na krok od sebe.“

Gillian si oprášila tuniku. „Vypadám hrozně.“

„Ano, to vypadáš.“

Zvedla si sukni, aby sešla ze schodů, ale Brodick ji zadržel a obrátil k sobě. „Chtěla jsi, abych ti dal jasnou odpověď. To bys však musela nejdřív vyslovit jasnou otázku.“

„Jak to myslíš? Na co bych se tě měla zeptat?“

„Na to, co chceš vědět,“ řekl.

„Bože, ty jsi hrozný člověk.“

„To už mi řeklo víc lidí,“ souhlasil klidně. „A taky jsem netrpělivý,“ dodal. „Ale v tvém případě jsem ochotný čekat.“

Vtom se na chodbě objevil Alec. „Tady je, mami. Tohle je Gillian,“ křičel Alec, až se to rozléhalo.

Gillian se odvrátila od Brodicka. Když viděla, jak k ní chlapec běží, musela se usmát. Chytil ji za ruku a snažil se ji táhnout za sebou. „Neboj se tatínka, nic ti neudělá.“

Iain Maitland byl impozantní muž – vysoký, svalnatý, s šedýma pronikavýma očima a černými kučeravými vlasy, které poněkud změkčovaly jeho přísný, zamračený výraz. Jak by jí nepřipadal impozantní, když byl skoro stejně hezký jako Brodick.

Naštěstí tam byla také Judith Maitlandová a její úsměv pomohl Gillian překonat dojem z hrozivého Iainova zjevu. Judith byla krásná žena, Gillian však nejvíc upoutaly její oči modré jako rozkvetlé fialky. Byla drobná a útlá, přesto měl člověk pocit, když se na ni podíval, že se ocitl před královnou.

Gillian si zoufale přála, aby se mohla vykoupat, učesat a obléknout si čistou tuniku a před Judith si připadala jako umouněná děvečka.

Judith ji však zřejmě vnímala jinak. Sotva ji Brodick představil, vzala Gillian za ruku a rozechvělým hlasem řekla: „Našla jsi mého syna a přivedla jsi ho domů. Nevím, jak ti za to mám poděkovat. Do smrti zůstaneme tvými dlužníky.“

Gillian vrhla rychlý pohled na Brodicka. Maitlandovi zřejmě věřili, že se Alec ztratil a ona ho někde náhodou našla. Bože, jak a kdy jim má vysvětlit, co se vlastně stalo.

„Pojď se posadit ke stolu. Musíš být po tak dlouhé cestě unavená a hladová. Alec nám řekl, že jsi přijela až z Anglie.“ Zavedla Gillian k židli hned vedle čela stolu.

„Ano, opravdu jsem přijela z Anglie.“

„Já jsem taky Angličanka,“ řekla Judith.

„Ne, Judith, ty jsi bývala Angličanka,“ opravil ji manžel. Usmála se. „Muži mění historii, jak se jim to hodí.“

„Jsi Maitlandová a to je všechno, co potřebuje vědět,“ trval na svém Iain. „Brodicku, nalej si vína a posaď se. Než otevřu dveře rodině a přátelům, chci slyšet všechno, co se stalo. Aleku, pojď sem a posaď se ke mně.“

Chlapec oběhl stůl a přitáhl si stoličku k otcově židli. Iain položil chlapci ruku na rameno a Gillian si všimla, že se laird stále ještě chvěje. Alec se celý rozesmátý posadil, vzápětí však zase vyskočil a počkal, až svá místa zaujaly obě ženy.

Potom vešel do místnosti velitel Maitlandových vojáků Winslow, uklonil se svému lairdovi a paní domu a oznámil: „Právě překročil hranice našeho území Ramsey Sinclair. Během hodiny by měl být tady.“

„Už slyšel, jaké štěstí nás potkalo?“ zeptal se Iain.

„Poslal jsem k němu Dylana,“ vysvětlil Brodick. Potom se obrátil k Winslowovi.

„Gillian, rád bych ti představil svého bratra. Winslowe, to je lady Gillian.“

Winslow se uklonil. „Ty jsi z Anglie, lady Gillian?“ zeptal se s nepříliš přívětivým výrazem ve tváři.

„Ano, jsem z Anglie. Je to pravda a nemohu tu skutečnost změnit, pane. Vadí ti to?“

K jejímu překvapení se Winslow pousmál. „Nezáleží, jestli to vadí mně, milady, ale…“

„Ale…?“

„Jestli to nevadí bratrovi.“ Aniž vysvětlil, co tím myslí, obrátil se k Brodickovi. „Doufám, že si najdeš čas a navštívíš mou ženu a chlapce, než odjedeš. Zklamal bys je, kdybys na ně zapomněl.“

„Samozřejmě že na ně nezapomenu,“ odpověděl Brodick.

„Přiveď je sem, Winslowe,“ poručil Iain. „Večer to musíme oslavit. Děti dnes zůstanou dlouho vzhůru.“

„Winslowe, nevíš náhodou, jestli s lairdem Ramseym jede i jeho syn Michael?“ zeptala se Gillian.

Nijak se nad její otázkou nepozastavil. „Nevím, milady, ale brzy se to dozvíme.“ Znovu se uklonil a odešel.

Judith osobně dohlédla, aby hostům přinesli džbánky s vodou.

„Kde je Graham, tati?“ zeptal se Alec.

„Tvůj bratr je u strýce Patricka, ale brzy se vrátí. Bude skákat radostí, až tě uvidí.“

„Myslíš, že se mu po mně stýskalo?“ zeptal se chlapec dychtivě.

Iain se usmál. „Všem se nám po tobě stýskalo, Aleku.“

„Nejvíc jsem asi chyběl mamince. Ještě teď se jí třesou ruce, jak jsem ji překvapil. Podívejte se, nemůže ani pořádně nalít vodu. Myslíš, že bude znovu plakat?“

Iain se zasmál. „Asi ano, chlapče. Víš, bude jí chvíli trvat, než se z té velké radosti vzpamatuje. A mně taky,“ dodal.

Judith opravdu nebyla schopná hosty obsloužit. Ruce se jí viditelně třásly a pokaždé, když pohlédla na syna, jí vstoupily slzy do očí.

„Sedni si, drahá,“ řekl tiše Iain.

Přitáhla si židli, klesla na ni a přitiskla se k manželovi. Iain nalil Gillian pohár vody, ale když po něm sáhla, všimla si, jak má špinavé ruce, a rychle je schovala v klíně.

Iain objal Judith kolem ramen a obrátil se ke Gillian. „Začni od začátku a řekni mi, jak a kde jsi mého syna našla. Chci slyšet všechno do nejmenších podrobností.“ Na okamžik se odmlčel a pohlédl na Aleka. „Je to zázrak, že pětiletý chlapec přežil pád do vodopádů.“

„Alekovi je teprve pět let?“ podivila se Gillian.

„Budu mít přece sedm.“

„Tvému bratrovi je sedm,“ opravil ho Iain.

„Ale já budu mít taky sedm.“

Sklouzl ze stoličky, oběhl stůl, a aniž požádal o dovolení, vylezl Gillian na klín a objal ji kolem krku.

„Vidím, že jste se velmi spřátelili,“ poznamenala Judith s úsměvem.

„Iaine, možná by bylo dobré počkat s podrobnostmi, až bude Alec v posteli,“ navrhl Brodick.

„Já dnes nepůjdu tak brzy spát. Tatínek přece řekl, že to dnes musíme oslavit,“ vyhrkl Alec. „Že jsi to řekl, tati?“

„Ano, máš pravdu,“ souhlasil Iain.

„Víš co, Gillian?“ zašeptal chlapec hlasitě. Naklonila se k němu. „Ne. Co?“

„Až půjdu spát, bude u mě sedět maminka, dokud neusnu. A taky se mnou spí v jedné místnosti Graham, tak možná nebudu mít špatné sny a nebudu mít strach.“

„Třeba se ti za celou noc nebude nic zdát.“

„Ale ty musíš taky s někým spát, abys ses nebála, protože já už s tebou nebudu.“

„Nebudu se bát. Opravdu,“ ujišťovala ho s úsměvem.

Alec však pořád neměl klid. „Ale co když se ti bude něco zlého zdát? Musí u tebe být někdo, kdo tě probudí. Možná bys měla říct Brodickovi, aby s tebou zase spal jako předtím.“

Přikryla mu ústa dlaní a zrudla hanbou. Věděla, že se na ni Brodick dívá, ale sama se na něho neodvažovala pohlédnout ani koutkem oka.

Judith se zasmála. „Aleku, chlapče zlatý, nesmíš uvádět Gillian do rozpaků.“

„Mami, a víš, jak mi Gillian říkala?“

„Jak?“

Zachichotal se. „Medvídku.“

Iain chvíli hleděl na Gillian a pak na Brodicka. „Otec Laggan je už zpátky,“ poznamenal. „A je tu ještě další kněz, mladý. Jmenuje se Stevens.“

„Proč to říkáš?“ zeptal se Brodick.

„Jen tak. Abys věděl, že můžeme využít služby hned dvou kněží,“ vysvětlil Iain a upřel na Gillian významný pohled.

„Nespala jsem s Brodickem,“ vyhrkla najednou. „Žádného kněze není třeba.“

„Ale ano, spala jsi s ním.“

„Aleku, není slušné přít se s dospělými.“

„Ale maminko…“

„Mlč, chlapče.“

Gillian pohlédla na Brodicka. Stačilo by, kdyby jim krátce vysvětlil, jak to bylo, a celé trapné nedorozumění by lehce obrátil na pravou míru.

Jenže on se k ničemu neměl a místo toho na ni spiklenecky mrkl. „Nikdy bych si nemyslel, že může někdo takhle zrudnout,“ poznamenal.

„Vysvětli jim, jak to bylo,“ žádala.

„Co jim mám vysvětlovat?“ zeptal se. Tvářil se jako neviňátko.

Gillian se obrátila k Judith. „Spali jsme v táboře… Usnula jsem s Alekem, a když jsem se probudila…, leželi tam…“

„Leželi?“ pozastavil se Iain.

„Jeho vojáci.“

„Ty jsi spala taky s jeho vojáky?“

Nepochopila, že si ji Iain dobírá. „Ne, leželi jen kolem…, spali jsme. To je všechno, k čemu došlo, lairde.“

„Přestaň ji trápit,“ ozvala se Judith. „Nevidíš, že jí to je nepříjemné? Gillian ještě ten váš humor nezná.“ Potom rychle změnila téma a zeptala se: „Co se ti stalo s rukou? Všimla jsem si, že ji máš obvázanou, a…“

Alec ji nenechal domluvit. Sklouzl z Gillianina klína a vykřikl:

„Tati, pojď se mnou na procházku.“

„Teď?“

„Ano, teď. Dostal jsem chuť podívat se, co se tu změnilo.“

„Ale já potřebuju mluvit s Brodickem a s Gillian. Nemůžu se dočkat, až uslyším, jak tě našli.“

„Ale… kdybych ti řekl, co jsem udělal, moc by ses na mě zlobil.“

„Pojď ke mně, synku,“ poručil mu Iain znepokojený úzkostí, kterou uviděl v jeho očích.

Chlapec se k němu šoural se skloněnou hlavou. Iain mu položil ruku na rameno a naklonil se k němu.

V tu chvíli se Alec rozplakal. „Měl jsem hrozný strach, tatínku, a… a pořezal jsem Gillian nožem. Potom jí celá ruka otekla a Annie musela Gillian léčit… Je to moje vina, poranil jsem Gillian, ale když já jsem měl opravdu hrozný strach. Nemám rád Anglii a chtěl jsem domů.“ Objal otce kolem krku a žalostně se rozvzlykal.

„Alec si myslel, že se musí bránit, aby tě nezklamal, lairde,“ snažila se vysvětlit Gillian. „Nechápal, že se mu snažím pomoct. Slezl po laně do propasti, ale lano bylo staré a zpuchřelé, začalo se trhat a…“ Pohlédla na Brodicka, aby jí pomohl. Vysvětlit všechno najednou bylo nad její síly, navíc byla unavená a nevěděla, kde začít.

„Co je to za nesmysly. Copak byl Alec v Anglii?“ ozval se zmatený Iain.

Gillian si povzdechla a připravila se na tvrdou zkoušku.

„Mluví pravdu. Opravdu byl v Anglii.“

„Vždyť jsem ti to říkal, tati.“

Iain přikývl, ale dál hleděl na Gillian. „Proboha, jak se můj syn dostal do Anglie?“

„Alec nespadl do vodopádu. Unesli ho a uvěznili v jednom hradě v Anglii. Tam jsem se s ním setkala.“

Výraz Iainovy tváře se okamžitě změnil. Posadil chlapce Judith na klín a vstal. Chtělo se mu vykřiknout hněvem, ale kvůli Alekovi se snažil mluvit mírně.

„Kdo ho unesl?“

Když Gillian viděla, že se nad ní laird hrozivě tyčí, jako by vůbec nepochyboval, že za únos jeho syna je zodpovědná ona, zmocnil se jí opravdový strach.

„Šlo o omyl,“ začala.

„O jaký omyl, k čertu?“ zařval Iain.

V Alekových očích se objevil strach. „Ty se zlobíš, tatínku?“

„Ano,“ vyštěkl.

„Nezlobí se na tebe, Aleku,“ zašeptala Gillian.

„To on ví.“

„Nekřič na ni,“ ozval se ostře Brodick. Vypadal stejně rozhněvaný jako Iain. „Je v tom zrovna tak nevinně jako tvůj syn. Sedni si a já ti řeknu, co vím. Chápu, že jsi nedočkavý, aby ses dověděl, co se s Alekem dělo, ale neopovažuj se na Gillian zvedat hlas. To nedovolím.“

Gillian viděla, že Iain je připravený vybuchnout, a spěchala s vysvětlením, než se oba do sebe pustí. „Když jsem říkala, že šlo o omyl, tak…“

„Tak co?“ zeptal se Iain a probodával ji pohledem.

„Muži, kteří Aleka unesli, si mysleli, že je to Ramseyho bratr Michael. Spletli se a unesli jiného chlapce.“

„Co to má, k čertu…“ Maitland byl tak rozzuřený, že nemohl pokračovat.

„Sedni si, Iaine, a poslechni si, co ti chce Gillian říct,“ naléhala na něho Judith.

Vztekle si přitáhl židli, posadil se a několik vteřin upíral na Gillian tvrdý pohled.

„Tak začni.“

„Je to velmi dlouhá historie, lairde, a Ramsey by měl každou chvíli dorazit. Kdybys mohl, prosím, počkat…“

Zaťal zuby a zavrtěl hlavou.

„Tatínku, a víš co?“

„Co?“ zeptal se Iain stroze.

„Utekli jsme jim. Dvakrát. Ale poprvé nás chytili a přivedli zpátky. A všechno byla moje chyba, protože jsem nečekal, jak jsem měl.“

Iain se usilovně snažil najít v synových zmatených slovech smysl. „Co se stalo, když jsi utekl poprvé?“

„No přece slezl jsem po laně do propasti, aby mě nenašli,“ chlubil se. „Ale měl jsem asi špatné lano.“

„Už jsem o tom mluvila,“ vmísila se Gillian. „Bylo zteřelé a trhalo se.“

„Můj syn slézal na zteřelém laně do nějaké propasti?“ vybuchl opět Iain., A kde jsi byla ty, když se o to pokoušel?“

„Tatínku, Gillian mi řekla, abych na ni počkal, ale já jsem ji neposlechl. A vůbec jsme k té propasti neměli jít. Já jsem jen myslel, že to tudy bude rychlejší. Ale pak jsem zůstal v té propasti, že je to tak, Gillian?“

„Ano, přesně tak.“

„Měl jsem na ni čekat ve stáji.“

‚Ale nečekal jsi,“ řekla jeho matka.

„Ne, a myslel jsem, že Gillian bude zvracet, protože když se naklonila přes okraj a uviděla mě, hrozně zbledla. Řekla mi, že se jí dělá špatně, když se podívá dolů, a jednou se jí taky zatočila hlava.“

„Bojíš se…,“ chtěla se na něco zeptat Judith, manžel ji však přerušil svou vlastní otázkou. „Ale stejně jsi pro Aleka slezla?“

„Neměla jsem na vybranou.“

„Musela mě vytáhnout, nebo by se lano se mnou přetrhlo, tati,“ vysvětloval Alec. „A udělala to právě včas, protože sotva mě přitáhla k sobě, už se opravdu přetrhlo. Řekla, že měla hrozný strach, ale nezvracela.“

Řekl to tak, jako by ho tím trochu zklamala. Ani jeden z rodičů se však nezasmál, protože oba si s hrůzou představovali nebezpečí, v němž se jejich syn kdesi daleko od nich ocitl.

Teď jim také došlo, že Gillian chlapce nikde nenašla, ale zachránila ho. Že mu zachránila život.

„Dobře. Slibuju, že budu trpělivý a ještě chvíli počkám, až přijede Ramsey, aby to všechno slyšel,“ ozval se Iain. „Jen mi řekni, kdo byli ti bastardi, kteří moje dítě unesli,“ dožadoval se.

„Chci znát jejich jména. Hned teď!“

„Varoval jsem tě, Iaine, abys s Gillian nemluvil tímhle tónem.

Teď ti to přikazuju. Nechci, abys ji takhle rozčiloval.“

Judith Maitlandová nevěděla, koho Brodickův hněvivý výbuch překvapil víc – její manžel se tvářil, jako by nevěřil svým uším, a Gillian vypadala zcela ohromená.

Iain se však rychle vzpamatoval. Naklonil se dopředu a zuřivě zasyčel: „Ty se mi odvažuješ něco přikazovat?“

Také Brodick se naklonil dopředu. „Přesně tak, slyšel jsi dobře…“

Gillian ve snaze odvrátit hrozící konflikt najednou vyhrkla:

„Tím mě nerozčilí, když na mě bude křičet.“

„Ale mě ano, Gillian.“

Uvažovala, jestli si Brodick uvědomuje, že právě teď na ni téměř křičí on. Obrátila se k Judith o pomoc, ale Iainovu pozornost na sebe opět strhl Alec.

„Tatínku, nekřič na Gillian.“ Oběhl stůl a vylezl jí na klín.

„Ona na mě nikdy nekřičela, ani když ji ten muž bil.“

„Někdo ji bil?“ zeptal se Iain zamračeně.

Alec přikývl. „Přinutila ho, aby bil místo mě ji.“

Chlapec si najednou vzpomněl na prsten, který mu dala, a přetáhl si tkanici přes hlavu. „Gillian řekla, že bude můj ochránce

jako strýček Brodick. Dala mi tenhle prsten a řekla, že si ho můžu nechat do doby, než se vrátím domů – že mi bude pořád připomínat, že jsem v bezpečí. Slíbila mi, že nikomu nedovolí, aby mi ublížil, a taky nedovolila. Teď už ho nepotřebuju, protože jsem doma, ale stejně bych ho chtěl.“

„Nemohu ti ho dát, Aleku,“ řekla Gillian tiše.

Neochotně jí prsten vrátil. „Strýček Brodick mi řekl, že si jeho dýku můžu nechat na celý život.“

Zasmála se. „To neznamená, že ti musím nechat prsten, který mám po své babičce.“

Judith položila ruku na manželovu paži. „Pořád nechápeš, že nebýt téhle vzácné lady, byl by náš syn mrtvý?“

„Samozřejmě chápu…“

„V tom případě bys jí měl poděkovat, a ne na ni křičet. Takhle to vypadá, jako by sis myslel, že za všechno může ona. Já se za ni budu modlit a děkovat Bohu, že ji Alekovi seslal. Byla jeho strážný anděl.“

Gillian na protest pouze zavrtěla hlavou. Judithina působivá slova ji zahanbila a nejraději by se někam schovala. Judith si osušila oči kouskem plátna a vstala.

„Gillian,“ ozval se Iain váhavě, „děkuju ti, že jsi mého syna chránila. A věř mi…, v žádném případě jsem nemínil naznačovat, že za Alekův únos můžeš ty. Jestli to tak vypadalo, potom se ti omlouvám. I když to pro mě bude těžké, počkám, až dorazí Ramsey. Pak se snad dozvím všechno.“

Judith zářila spokojeností. „To je poprvé, co jsem slyšela, že se někomu omlouváš. Dnes se u nás dějí opravdu významné věci. A protože jsme teď v tak smířlivé náladě, navrhuju, abyste i s Ramseym počkali a poslechli si Gillian až po oslavě. Teď je nejdůležitější, že se Alec vrátil domů. Naši přátelé a příbuzní tady budou co nevidět.“ Judith ani nečekala, jak se k tomu její manžel vyjádří. „Gillian se jistě bude chtít umýt a převléknout.“

„Gillian se ráda koupe, maminko,“ ozval se opět Alec. „A mě taky nutila, abych se myl. Nechtěl jsem, ale ona mě vždycky přinutila.“

Judith se zasmála. „Vidím, Aleku, že se o tebe opravdu dobře starala.“ Pak vzala Gillian za paži. „Pak si jistě ráda dáš horkou koupel.“

„Moc ráda,“ odpověděla vděčně Gillian.

„Najdu pro tebe nějaké čisté oblečení a to, co máš na sobě, dám hned vyprat,“ slíbila. „V plédu klanu Maitlandů ti bude příjemně a teplo,“ dodala. „I když je léto, večery jsou tady dost chladné.“

Když Brodick slyšel, že by se Gillian měla převléknout do plédu klanu Maitlandů, zamračil se a vstal. Aniž uvažoval, jak si mohou přítomní jeho slova vykládat, řekl: „Gillian si na oslavu oblékne pléd Buchananů.“

Iain si založil ruce na hrudi a zaklonil se. „Proč ti tak záleží, aby měla oblečené vaše barvy? Chceš říct…“

Brodick ho rychle přerušil. „Mé vojáky by to… rozzlobilo. Určitě by reptali, kdyby ji viděli ve vašem plédu, Iaine. Velmi si Gillian oblíbili. Vzali ji za svou a chránili ji, jako by patřila k nám. Pokud bude v našich krajích, bude oblékat barvy Buchananů. Nechci, aby se mí vojáci cítili uraženi.“

Iain se zazubil. „Máš strach, že se tví vojáci budou zlobit? Ani se mi nechce věřit, že to říkáš ty. Proboha, vždyť to jsou vojáci, a ne žádné…“

Chtěl říct ženské, ale když zachytil manželčin ostrý pohled, rychle se zarazil a dokončil: „…děti.“

Judith se usmála. Věděla, že se manžel snaží být diplomatický kvůli ní. Vykročila ke schůdkům, ale Gillian se zastavila a obrátila se k Brodickovi.

„Slíbil jsi svému bratrovi, že navštívíš jeho ženu a děti.“

„Vím, co jsem slíbil.“

„A budeš tady, až se vrátím?“

Podrážděný, že stále nemůže najít odvahu položit mu přímou otázku, odpověděl jedním slůvkem: „Ano.“

Přikývla a spěchala za Judith. Snažila se, aby na ní nebylo poznat, jak se jí ulevilo, že tu Brodick ještě nějakou dobu zůstane. Na druhou stranu se právě za to na sebe hněvala. Chová se jako pošetilá holka, která je na něm závislá, přitom nemá žádné právo od něho cokoliv chtít. Ne, rozhodla se, že už mu nesmí klást žádné hloupé otázky.

Od této chvíle se vytrvale snažila potlačit jakoukoliv myšlenku spojenou s ním. Vykoupala se, umyla si vlasy a oblékla si světlehnědou tuniku, kterou jí přinesla Judith. Byla jí trochu těsná přes hruď a měla pocit, že se jí v ní až příliš rýsují ňadra. Judith však prohlásila, že je to dobré. Brodick jí poslal pléd v barvách klanu Buchananů a Judith jí ukázala, jak si jej upevnit kolem pasu. Pak jí přehodila jeden konec přes levé rameno a zastrčila za pás.

„Trvalo mi hodně dlouho, než jsem se naučila, jak to mám správně dělat. Jediný způsob, jak tomu přijít na kloub, je oblékat pléd každý den,“ dodala.

„Pléd je pro skotské horaly důležitá součást oděvu, že?“

„Ó ano,“ odpověděla Judith. „Jsou to… vlastně jsme dost zvláštní národ. Pléd by měl neustále zakrývat srdce,“ dodala.

„Nosíme své barvy s hrdostí.“ O krok ustoupila a zkoumavě si Gillian prohlédla. „Vypadáš skvěle,“ zhodnotila její zjev. „Teď pojď, posadíme se k ohni a já ti pročešu vlasy. Už je máš skoro suché. Nevadilo by ti, kdybych se tě zeptala na pár věcí?“ Zasmála se. „Vím, jsem hrozná. Manžela jsem přinutila čekat, a teď jsem sama netrpělivá.“

„Samozřejmě že mi to nevadí. Klidně se ptej. Co bys chtěla vědět?“

„Jak ses setkala s Alekem? Tebe taky někdo držel v zajetí?“

„Ano.“

„Ale proč? Jsi přece Angličanka a mohla ses obrátit na svého krále o pomoc.“

„Můj král považuje muže, který nechal Aleka unést, za svého nejlepšího přítele a svým způsobem je za všechno zodpovědný.“

Zatímco jí Judith pročesávala vlasy, Gillian jí pověděla o Ariannině skříňce. Judith poslouchala jako fascinovaná, a když jí Gillian vyprávěla o okolnostech smrti svého otce, viděla na ní, že s ní upřímně cítí.

„Princ Jan se do Arianny zamiloval, a i když to zní romanticky, musím dodat, že už byl v době svého poblouznění ženatý. Ariannina smrt je smutná věc, ale svého krále kvůli tomu nelituju. Vždyť porušil manželský slib věrnosti, který své ženě dal.“

„Mám dojem, že teď už má druhou ženu, ne? A pokud jsem správně informovaná, jeho první žena je stále naživu.“

„Ano, je,“ potvrdila Gillian. „Jan si vymohl, že církev prohlásila po mnoha letech manželství jeho sňatek za neplatný. Se svou první manželkou neměl děti a navíc královna byla jeho sestřenicí z druhého kolena,“ dodala. „Arcibiskup z Canterbury jejich sňatek nepovolil, ale Jan dostal svolení přímo z Říma.“

„Jestliže tedy církev s Janovým prvním sňatkem souhlasila, jak je možné, že se mohl oženit podruhé?“

„Říkala jsem ti – protože arcibiskup z Bordeaux a biskup z Poitiers a Saintes prohlásili jeho první sňatek za neplatný.“

„Proč?“

„Kvůli pokrevnímu příbuzenství,“ odpověděla.

„Tedy proto, že byli bratranec a sestřenice z druhého kolena?“

„Ano.“ potvrdila Gillian. „Jan se hned potom oženil s Isabellou a způsobil si tím nejrůznější problémy, protože Isabella už byla zasnoubená s někým jiným. Také jí v době sňatku bylo teprve dvanáct let.“

„Jan si bere, čeho se mu zachce,“ poznamenala Judith. „Je to tak?“

„Máš naprostou pravdu,“ souhlasila.

Judith zavrtěla hlavou. „Anglie se moc změnila od doby, kdy jsem ji opustila.“

„Ano, a vinu na těch nedobrých změnách má Jan. Ztratil podporu mnoha mocných baronů, a dokonce se mluví o vzpouře. A co je horší, přišel i o podporu církve. Papež vyhlásil nad celou Anglií interdikt.“

Judith vydechla překvapením. „Takže Jana exkomunikoval?“

„Ještě ne, ale myslím si, že to Innocent bude nucen udělat, jestli se před ním Jan brzy neskloní. Předmětem sporu je obsazení místa arcibiskupa z Canterbury. Jan chce, aby byl jmenován biskup z Norwiche John de Grey, zatímco mladší mniši z Canterbury už vybrali Reginalda a poslali ho do Říma, aby ho papež potvrdil.“

„A papež to udělal?“

Gillian zavrtěla hlavou. „Ne, vybral si svého člověka jménem Stephen Langton. Jan se tak rozzlobil, že odmítl vpustit Langtona do Anglie a převzal nad klášterem v Canterbury kontrolu. Právě to byl důvod, proč papež uvalil na Anglii interdikt. Nesmějí se provozovat žádné církevní obřady, kostely jsou zavřené a knězi nesmějí požehnávat novým manželstvím. Nesmějí se sloužit žádné církevní obřady kromě těch, které jsou nanejvýš nutné. Zkrátka v Anglii je teď doba temna a já se bojím, že bude ještě hůř.“

„Slyšela jsem, že se Jan chová jako nepříčetný.“

„Ano, je známý svou divokou povahou.“

„Takže není divu, že ses na něho neobrátila o pomoc. A máš nějakou rodinu, která by se tě zastala?“

„Jen strýce Morgana, ale ten je v zajetí a sám v nebezpečí života,“ zašeptala Gillian. „Navíc musím do začátku podzimních

slavností splnit určitý… úkol. Když se mi to nepodaří, strýce Morgana zabijí.“

„Ach Gillian, to si budeš muset pospíšit.“

„Potřebuju pomoc tvého manžela.“

„Iain ti pomůže, jak jen bude moct,“ slíbila Judith.

„Muž, který zajal mého strýce, je blízký králův rádce a Jan naslouchá jemu, ne mně. Myslela jsem, že požádám o pomoc některého z mocných baronů, ale ti všichni bojují mezi sebou a já nevím, komu mohu věřit. Anglií zmítá chaos. Mám velké obavy o budoucnost,“ povzdechla si.

„Raději tě už nebudu trápit dalšími otázkami,“ řekla Judith.

„Stačí, když to všechno budeš muset absolvovat později s mým manželem a Ramseym.“

„Děkuju ti, Judith, za trpělivost,“ odpověděla.

Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře, než však stačila Judith zareagovat, vrazil do místnosti Alec. Jakmile uviděl Gillian, prudce se zarazil.

Vstala a usmála se na něho. „Co je, Aleku, něco se ti nezdá?“

„Ty vypadáš tak… krásně,“ vyhrkl.

Judith s ním musela souhlasit. Gillianiny dlouhé vlasy se po umytí leskly, jako by byly z hedvábí, splývaly jí v záplavě kadeří na ramena a tvořily dokonalý rámec jejích jemných rysů. Judith na ni hleděla s obdivem. Považovala Gillian za výjimečně krásnou ženu a předpovídala, že dnes večer vzbudí značný rozruch.

„Maminko, tatínek chce, abys hned šla dolů. Všichni už tam jsou a čekají, až začne hostina. A Gillian má jít dolů taky, říkal to strýček Brodick.“

„Judith, běž napřed,“ řekla Gillian. „Promočila jsem si obvaz a stejně ho už musím sundat.“

Judith jí chtěla pomoct, ale Gillian jí připomněla, že je paní domu a měla by přivítat hosty. Jakmile Gillian osaměla, posadila se a začala si odvinovat obvaz. Hrozila se, co pod ním uvidí, paže však vypadala ještě hůř, než čekala. Naštěstí rány nehnisaly a také otok zmizel. Kůži na paži měla zvrásněnou, místy pokrytou puchýřky a strupy – zkrátka hrozný pohled. Musela si připomenout, že marnivost je hřích a že by svému vzhledu neměla přikládat větší důležitost, než se sluší. Ostatně, vždyť bude mít paži zakrytou rukávem tuniky a nikdo jiný než ona sama ji neuvidí. Rány byly však stále velmi citlivé na dotyk, a když jejich okolí omývala mýdlem a studenou vodou, křivila tvář bolestí. Když skončila s ošetřením, které provedla přesně podle instrukcí Annie Drummondové, v paži jí tepala bolest.

Opatrně si kůži osušila, stáhla rukáv až k zápěstí a snažila se nevšímat si bolesti. V myšlenkách se vrátila k strýci Morganovi. Jak s ním asi zacházejí? Pokud mu dovolili, aby si ponechal své vlastní služebnictvo, je asi všechno v pořádku, ale jestli ho Alford nechal převézt…

Skryla si tvář do dlaní. Bože, drž nad ním ochrannou ruku.

Nenech ho trpět, a hlavně nedopusť, aby si dělal starosti o mě.

Její modlitbu přerušil smích, který sem doléhal z hlavní síně domu. S povzdechem vstala a sešla dolů, aby se připojila k hostům, kteří se radovali z Alekova návratu.

KAPITOLA 13

Přesně, jak Judith předpovídala, Gillianin příchod vzbudil značný rozruch.

K oslavě Alekova návratu se sešla plná síň lidí. Všichni byli veselí a rozjařeně hlučeli. Místnost byla ozářená jasným světlem mnoha svící. V rohu seděl mladík s loutnou a mezi hosty se proplétali sluhové se stříbrnými podnosy, na nichž roznášeli poháry s vínem. U ohniště seděla starší žena a opékala sele. V jedné ruce držela železný pohrabáč a v druhé velikou dřevěnou lžíci, kterou občas odháněla nedočkavce snažící se ukořistit kus pečeného masa dřív, než bude připravené k podávání.

Jakmile se Gillian objevila nahoře na schodech, okamžitě ji obklopil radostný ruch, v němž se mísily tóny veselé hudby s hlukem hovoru, radostných výkřiků a žertů. Sotva však začala sestupovat dolů, loutna najednou zmlkla. Mladík, který na ni hrál, zvedl hlavu a postupně se také jeden po druhém tišily hlasy. Všichni se otáčeli a hleděli na ni.

Také Brodick se na ni díval – právě odpovídal na další z mnoha Iainových otázek, když náhodou zvedl pohled a uviděl, jak Gillian pomalu schází ze schodů. I on se odmlčel, protože okamžitě ztratil sled myšlenek. V tu chvíli také zapomněl na správné chování, uprostřed věty se ke svému hostiteli obrátil zády a zamířil ke schodům.

Už dřív si samozřejmě Gillianiny postavy všiml, teď mu však ladné křivky jejího těla připadaly daleko zřejmější. Nelíbila se mu přiléhavá tunika, kterou měla oblečenou, protože se mu zdálo, že její postavu příliš zvýrazňuje, a také mu napadlo, že dá přinést ještě jeden pléd a zavěsí jí ho na krk, aby jím před zevlouny zakryl její ženské tvary.

K čertu, je to ale krasavice, musel si přiznat.

Gillian zachytila mrak na Brodickově tváři a náhle ji ovládla mocná touha otočit se a utéct zpátky nahoru. Byla už však v půli cesty dolů, a kdyby se teď vrátila, jistě by způsobila ještě větší rozruch, a navíc by vypadala jako zbabělec. Pozornost celé síně ji znervózňovala a ticho se jí zdálo ohlušující. Všimla si, že několik mužů na ni zírá málem s otevřenými ústy a jiní se tváří zmateně, jako by něco podobného viděli poprvé. Pouze Brodickovi vojáci, jeho věrní muži Robert, Stephen, Liam, Keith a Aaron, se na ni usmívali. Dívala se tedy na ně a dav ostatních, včetně Brodicka, ignorovala.

Brodick se však nehodlal nechat ignorovat. Čekal na ni u paty schodiště, a když konečně sestoupila až k němu, natáhl k ní ruku. Váhavě ji přijala a pohlédla na něho. V rozpacích, že na ni stále upírá zlostný pohled, se na něho sladce usmála a zašeptala: „Jestli se na mě budeš dál tak škaredit, přísahám, že tě pořádně kopnu. Pak budeš mít důvod ke zlosti.“

V prvním okamžiku se zatvářil překvapeně, ale pak se rozesmál. „Myslíš si, že bys mi mohla ublížit?“

„O tom nepochybuj, že bych to dokázala.“

Znovu se zasmál. Bože, jakou čertovinou to v jeho očích zajiskřilo. Najednou se cítila mnohem jistější a sebevědomější. Dokonce přestala vnímat všechny žádostivé pohledy. Navíc na ni teď nikdo neviděl, protože ji okamžitě ze všech stran obstoupili Brodickovi muži, jak bylo jejich trochu zvláštním zvykem.

„Lairde, neměl bys Maitlandům dovolit, aby na milady tak civěli,“ zahučel Černý Robert. „Myslím, že se to nesluší.“

„A jak myslíš, že bych jim v tom měl zabránit?“ zeptal se Brodick.

„O to se postaráme my,“ navrhl Liam dychtivě.

„Ano, donutíme je, aby na svoje chlípné myšlenky rychle zapomněli,“ přidal se Stephen.

Aaron šťouchl Stephena do boku a řekl: „Taková slova před milady nepoužívej.“

Naštěstí spustila hudba a hosté se opět vrátili k zábavě a k hovoru.

Po celou dobu, kdy Brodick mluvil se svými muži, držel Gillian za ruku, a protože se na ni nedíval, předstírala, že mu naslouchá, a v klidu si ho prohlížela. Byl tak chlapsky hezký… Napadlo ji, jestli si je alespoň trochu vědom, jak mocně na ženy působí.

Nebyl však jen hezký – se svými zlatými vlasy po ramena a tváří porostlou strništěm vousů vypadal také nebezpečně. Zdálo se, že se stejně jako ona umyl – všimla si, že nemá ještě zcela suché vlasy – a oblékl si čistou bílou košili, kterou mu zřejmě půjčil Iain. Vypadal v ní ještě opálenější. Přes široké rameno měl přehozený pléd v barvách klanu Buchananů.

Konečně si všiml, že si ho prohlíží. Zablýsklo mu v očích a Gillian se zatajil dech. Náhle se jí zmocnila touha vrhnout se mu do náruče a polibkem rozjasnit jeho zamračenou tvář. Místo toho si však jen povzdechla a děkovala bohu, že netuší, jaké neslušné myšlenky ji napadají.

„Vezmeme Maitlandovy vojáky ven, lairde, a promluvíme si s nimi,“ navrhl Robert.

„Pěsti jsou silnější než slova, Roberte,“ mínil Liam. „Co tak rozdat si to s nimi?“

Gillian nevěnovala brblání Buchananových vojáků příliš pozornosti do okamžiku, než zaslechla slovo „pěsti“.

„Dnes večer s nikým bojovat nebudete,“ prohlásila rezolutně.

„Tohle je oslava Alekova návratu domů, a ne příležitost ke rvačce.“

„Ale milady, slavnost a dobrý boj, to k sobě vždycky patří,“ snažil se jí vysvětlit Stephen.

„Chceš říct, že jste rádi, když se vám naskytne příležitost k boji?“

Vojáci hleděli jeden na druhého. Bylo zřejmé, že je svou otázkou zcela zmátla. Černý Robert, který měl obvykle zarputilý výraz, se zazubil.

„Jistě. K tomu tady přece jsme, k čemu jinému?“ řekl Liam. Gillian čekala, kdy jim Brodick jejich násilnické řeči zarazí,

ale neřekl ani slovo. A když mu stiskla ruku, aby mu dala znamení,

pouze na oplátku stiskl její.

„Je mi jedno, jestli bojujete rádi, nebo ne, ale laird Maitland by jistě nebyl nadšený, kdyby tu dnes večer vznikly problémy.“

„Ale milady, jejich vojáci na tebe pořád civí. To nemůžeme dovolit.“

„Ale můžete.“

„Je to nestoudné,“ vysvětloval jí Stephen.

„Jestli na mě někdo civí, pak je to moje vina.“

„Ano, je to tvoje vina,“ ozval se konečně Brodick. „Civí na tebe proto, že jsi dnes večer zatraceně krásná.“

Nevěděla, jestli má být jeho drsným vyjádřením potěšena, nebo se má zlobit. „Jen ty dokážeš říct kompliment, který zní jako výtka,“ řekla nakonec.

„Nejenže zní, já jsem ho jako výtku mínil,“ řekl. „Nemůžeš prostě vypadat tak, jak vypadáš, a čekat, že nebudeš středem pozornosti. Je to opravdu tvoje vina, že na tebe zírají.“

Vzdorně trhla hlavou. „A můžete mi říct, co bych měla změnit, abych se vám zavděčila?“

„Já myslím, že vlasy, milady,“ řekl Aaron. „Možná by sis je měla svázat nahoru a zakrýt nějakou látkou.“

„Nic takového dělat nebudu.“

„Nebo tuniku, kterou máš na sobě,“ přidal se Liam. „Nemůžeš si, milady, obléct něco… trochu méně… přiléhavého?“

Pohlédla na sebe a zase zvedla hlavu. „Myslíš, že by byl lepší pytel na obilí, Liame?“ zeptala se.

Voják vypadal, jako by tu možnost skutečně zvažoval. Znechuceně zakoulela očima. „Jestli na mě vojáci civí, pak nejspíš proto, že nemohou pochopit, proč mám na sobě pléd ve vašich barvách. Neměla jsem si ho oblékat.“

„Proč ne, milady?“ zeptal se Robert. „Nám se líbí, když tě vidíme v našem plédu.“

„Váš pléd by měli oblékat pouze Buchananové,“ odpověděla.

„A já bych se neměla veřejně prohlašovat za někoho, kým nejsem. Jestli mě omluvíte, vrátím se teď nahoru a obléknu se do šatů, ve kterých jsem přijela.“

„Ne,“ prohlásil Brodick. Vzal ji za ruku a táhl ji za sebou. Chtěl ji dovést k Iainovi a Judith, aby ji mohli představit lidem, kteří na to čekali. Zdálo se však, že o to nejvíc stojí právě Maitlandovi vojáci. Jeden z nich, chlap s býčí šíjí, byl zřejmě na Brodickův vkus až příliš dotěrný, musel ho proto srazit na kolena, aby jim šel z cesty.

Gillian se Brodickova chování zhrozila. „Uvědom si, že jsi laird klanu Buchananů,“ připomněla mu šeptem.

„Dobře vím, kdo jsem,“ odsekl vztekle.

Řekla si, že když jemu nezáleží, jestli jejich hádku slyší lidé kolem, pak jí také ne. „V tom případě si nedělej násilí a klidně se tak chovej dál,“ vyštěkla na něho zase ona.

Zasmál se. „Taky že budu. Když na to přijde, udržuju jen naši pověst a naši tradici.“

„Ty a tví vojáci se chováte jako banda hrdlořezů.“

„Je od tebe pěkné, že sis toho všimla.“

Poznala, že nemá smysl se s ním přít. Pomocí šťouchanců loktem se konečně dostali k Iainovi a Judith. Laird klanu Maitlandů se jí uklonil a pak se se zřejmou nevolí obrátil k Brodickovi.

„Kroť své vojáky, nebo to udělám sám,“ řekl mu.

Brodick se jen zazubil. Gillian se otočila a uviděla, že Brodickovi muži se ze všech sil snaží vyprovokovat Maitlandovy ozbrojence k boji.

Neměla žádné právo rozkazovat vojákům klanu Buchananů, ale cítila se za jejich počínání zodpovědná. Za tu krátkou dobu, co je znala, si je všechny velmi oblíbila a nechtěla, aby tu dělali ostudu. Zdálo se však, že těch pět výtržníků vysloveně touží vyvolat problémy. Bylo to pro ni neuvěřitelné, ale podle všeho byl pro ně boj stejným potěšením jako pro děti sladkosti.

Obrátila se na Iaina. „Prosím o malou chvilku strpení, lairde Maitlande. Ráda bych si s Brodickovými vojáky promluvila.“

Pak se oběma hostitelům uklonila, otočila se a klestila si cestu zpátky k místu, kde se nyní opravdu schylovalo k bitce. Brodicka zcela ignorovala, vždyť za něho musela dělat to, co bylo jeho povinností.

Když se konečně protlačila doprostřed hloučku Brodickových mužů, oslovila je tak hlasitě, aby ji slyšeli i Maitlandovi ozbrojenci. „Pánové, mohli byste mi udělat radost a chovat se dnes večer jako džentlmeni?“

Chvíli na ni hleděli jako zkoprnělí, potom však jako jeden muž přikývli. Usmála se na ně a otočila se k Maitlandům.

„Váš laird řekl, že žádný z jeho vojáků nebude dnes večer bojovat. Dovedu si představit, jaké to pro vás musí být zklamání, ale jak víte, Buchananové jsou čestní muži a slíbili mi, že už vás nebudou dál provokovat.“

„Když nás nebudou provokovat oni, proč bychom měli provokovat my je?“ řekl Liam.

Jeden z Maitlandových vojáků ho poplácal po rameni. „Tak co kdybychom otevřeli soudek piva? Eric vám ukáže, jak vypije celý džbánek najeden hlt. Vsadím se, že takový kousek nikdo z vás nepřetrumfne.“

Aaron samozřejmě nesouhlasil a všichni Buchananové následovali Maitlandy do sklepa, aby přinesli soudek piva.

Zdálo se, že rivalita se přesunula na jiné, přijatelnější pole.

Gillian zakroutila hlavou. „Jsou jako děti, všichni,“ řekla polohlasně. Pozvedla si sukni a spěchala zpátky ke svým hostitelům.

Judith ji pak vzala stranou, aby ji představila své nejlepší přítelkyni, pěkné rusovlasé dámě s pihovatou tváří, která se jmenovala Frances Catherine.

„Její manžel se jmenuje Patrick a je Iainův bratr,“ vysvětlila Judith. „S Frances Catherine jsme přítelkyně už spoustu let.“

Žena se mile usmála a za chvíli se Gillian vedle ní cítila příjemně a uvolněně.

„Už jsme si o tobě s Judith šeptaly,“ přiznala. „Zdá se, že jsi Brodicka velmi zaujala, a to už je co říct, Gillian. Nemá rád Angličany, a Angličanky už vůbec ne,“ dodala.

„Řekl ti, že před dlouhou dobou odjel s Ramseym do Anglie hledat nevěstu?“ zeptala se Judith.

Gillian se s překvapením podívala směrem k Brodickovi. „Ne, to mi neřekl. Kdy to bylo?“

„Nejméně před šesti nebo sedmi lety.“

„Řekla bych, že dokonce před osmi,“ mínila Frances Catherine.

„A co je k tomu vedlo?“ zeptala Gillian.

„Oba se zamilovali do Judith,“ řekla Frances Catherine.

„To není pravda,“ odporovala Judith.

„Ale ano, je to tak,“ trvala na svém její přítelkyně. „Jenže Judith už tenkrát byla vdaná za Iaina. Proto se rozhodli, že se vypraví do Anglie, aby si našli nevěstu, jako je Judith.“

Gillian se zasmála. „To museli být tenkrát dost mladí, ne?“

„Mladí a plní pošetilých očekávání,“ dodala Frances Catherine. „Jenže žádná z žen, s nimiž se seznámili, se nemohla rovnat jejich Judith…“

„Ach proboha, Frances Catherine, nedělej ze mě svatý obrázek. Vůbec nehledali ženy podobné mně. Byli jen nedočkaví a neměli trpělivost hledat si nevěsty tady. Naštěstí brzy přišli k rozumu a vrátili se. Oba přísahali Iainovi, že si najdou nevěsty mezi zdejšími dívkami.“

„A nenašli je dodnes,“ řekla Frances Catherine.

„Jeden z nich možná našel,“ poznamenala Judith s potutelným úsměvem.

„Brodick je ke mně laskavý a velmi mi pomohl, ale to je všechno,“ řekla Gillian. „Je to hodný muž,“ dodala v rozpacích.

„Hodný muž? To snad ne,“ podivila se trochu neomaleně Frances Catherine.

Judith se zasmála. „A cítíš k tomu laskavému a hodnému muži něco?“

„Takové otázky bys jí neměla klást,“ řekla Frances Catherine.

„Ale když ses už zeptala, přidám se i já. Cítíš k němu něco, Gillian?“

„Samozřejmě si ho vážím. Přišel mi na pomoc, a nebýt jeho, nevím, jak by se mi podařilo dovézt Aleka až sem. Budu mu navždy vděčná. Ale,“ dodala rychle, když viděla, že ji obě ženy chtějí přerušit, Jakmile tady udělám, co musím udělat, vrátím se do Anglie. Nemohu uvažovat o pošetilých… snech.“

„Gillian má jisté problémy, o nichž nevíš, Frances Catherine,“ vysvětlila Judith.

„S láskou jsou vždycky problémy,“ poznamenala její přítelkyně. „Ale jestli mohu, položím ti ještě jednu poslední otázku, Gillian. Slibuju ti, že potom tě už nechám. Zamilovala ses do Brodicka?“

Právě v tu chvíli k nim přistoupil manžel Frances Catherine a naštěstí Gillian z nelehké situace vysvobodil. Patrick Maitland připomínal svého bratra Iaina podobou a barvou vlasů, stěží však tělesnou konstitucí. Přesto se ke své ženě choval jako dokonalý ochránce. Ostatně z chování obou bratří bylo jasně patrné, co ke svým ženám cítí. Jejich láska byla nade vše zřejmá a záviděníhodná.

Frances Catherine ji nejdříve představila Patrickovi a pak jí hrdě ukázala jejich děti. Bylo jich celkem šest: dvě dívky, které vypadaly, jako by vypadly z oka mamince, a čtyři pohlední chlapci. Nejmladšímu mohl být sotva rok a neustále se snažil vymanit se z otcovy náruče. Když se dítě usmálo, ukázalo dva bílé zoubky.

Pak zatahal Gillian za ruku Alec, aby jí představil svého bratra Grahama. Prvorozený Maitland byl velmi ostýchavý. Ani na Gillian nepohlédl, zato se jí uklonil až do pasu. Hned potom odběhl za svými kamarády.

„Dali jsme mu jméno podle jednoho statečného vojáka, který cvičil mého manžela,“ vysvětlila Judith. „Je to už téměř osm let, co Graham zemřel, ale pořád na něho vzpomínáme. Byl to skvělý muž a ke mně se choval, jako by byl můj dědeček. Ach, vidím, že na nás mává Helen. Zřejmě je pečené připravená k podávání. Pojď, Gillian, ty a Brodick musíte sedět vedle mě s Iainem. A ty taky, Frances Catherine. Najdi manžela a přijďte za námi.“

Venku se setmělo a sluhové přinesli do obrovské síně další svíce. Všechny ženy pomáhaly roznášet dřevěné talíře s jídlem. I když se Gillian také nabízela, nedovolily jí ani hnout prstem. Žasla, jak je možné připravit za krátkou dobu tak obrovskou hostinu. Na stole se objevili pečení holubi a bažanti, losos a nasolení pstruzi, čerstvý chléb, černý i světlý, ovesné placky sypané cukrem a sladké jablkové koláčky a mezi tím vším stálo množství lesklých džbánků s vínem, pivem a také studenou vodou z horských pramenů. K dispozici bylo také husté kozí mléko a Gillian ho s chutí vypila celý pohár.

Alec chodil během hostiny od jednoho hosta ke druhému. Byl příliš vzrušený, aby mohl jíst, a s každým hovořil tak překotně, až se zajíkal.

„Můj syn má kruhy pod očima,“ řekl Iain. „A ty, Gillian, taky.

Myslím, že budete muset dohánět spánek.“

„Oba trápí zlé sny,“ pošeptal Brodick Iainovi. „Kde bude dnes v noci Gillian spát?“

„Ve staré Grahamově ložnici,“ odpověděl Iain. „Nemusíš o ni mít strach. Já a Judith se už postaráme, aby ji nic nerušilo.“

Jakmile začala znovu hrát hudba, Patrick vstal, posadil dítě Judith na klín a vyzval svou ženu k tanci. Frances Catherine byla celá červená vzrušením, když ho následovala do středu místnosti. Kromě loutny doprovázel jejich tanec ještě rytmický dupot mužských nohou a tleskání.

Několik mladých vojáků si trouflo přistoupit ke Gillian a požádat ji o tanec, vždy však stačil jediný Brodickův pohled, aby se rychle ztratili.

Laird klanu Buchananů byl čím dál popuzenější. Copak, k čertu, nevidí, že má oblečený jeho pléd? Copak ji nemohou nechat chvíli na pokoji? Všiml si, že Gillian je unavená a sotva se drží. Vždyť to poznal i Iain, proto pronesl poznámku o kruzích pod jejíma očima. Brodick zavrtěl znechuceně hlavou. Jak, u sta

hromů, zařídit, aby Gillian měla v noci klid a mohla si pořádně odpočinout?

Trápilo ho však ještě něco jiného. Sám sobě kladl otázku, jakým právem se k ní chová, jako by mu patřila. Vždyť se setkali jen kvůli Alekovi.

„K čertu,“ zaklel tiše.

„Prosím?“ Gillian se k němu naklonila. „Říkal jsi něco, Brodicku?“

Neodpověděl. „Řekl k čertu,“ informoval ji vesele Iain. „Ze mám pravdu, Judith?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla a v očích jí šelmovsky zajiskřilo. „Určitě řekl k čertu.“

„Ale proč?“ divila se Gillian. „Co je s ním?“ Iain se zasmál. „Ty,“ řekl. „Ty jsi s ním.“ Brodick se zamračil. „Nech to být, Iaine.“

„Milady, můžu si s tebou zatancovat?“

Alec ji dloubal do zad, aby na sebe upozornil. Když se otočila a usmála se na něho, hluboko se před ní uklonil. Bože, jak je roztomilý, pomyslela si. Musela se bránit pokušení přitáhnout ho k sobě a pevně ho obejmout.

Zatímco Brodick chlapci trpělivě vysvětloval, že Gillian je moc unavená a nemůže tančit, vstala, udělala pukrle, jako by ji vyzval k tanci sám skotský král, a natáhla ruku, aby ji mohl Alec odvést.

Alec měl zřejmě za to, že tančit znamená točit se dokola, až se mu bude motat hlava. Také Brodick vstal. Přešel na jednu stranu síně, s rukama složenýma na hrudi se opřel o sloup a pozoroval, co se děje uprostřed místnosti. Viděl, jak se Gillianiny vlasy lesknou v záři ohně rudým odstínem, a rovněž si všiml jejího úsměvu. Byl plný nefalšované, svěží radosti, jako by z ní najednou všechna únava spadla.

Když se nenápadně rozhlédl, uviděl, že není jediný, kdo sleduje každý její pohyb. Jakmile tanec skončil, vrhli se na Gillian jako supi vojáci. Obklopilo ji alespoň osm mužů a všichni se snažili získat její pozornost.

Samozřejmě s ní chtěli tančit, ona je však jednoho po druhém slušně odmítla. Pak našla očima v davu Brodicka, a aniž uvažovala, co dělá, šla přímo k němu a postavila se po jeho boku. Ani na sebe nepohlédli, nevyměnili si jediné slovo, přesto když se pohnula trochu blíž k němu, přisunul se k ní, až se jejich těla dotkla.

Konečně jí pohlédl do očí a zeptal se: „Stýská se ti po Anglii?“

„Stýská se mi po strýci Morganovi.“

„A po Anglii ne?“

„Je to můj domov.“

Chvíli mlčky pozorovali tančící a pak se zase zeptala ona:

„Řekni mi něco o svém domově.“

„Nelíbilo by se ti to.“

„Proč ne?“

Pokrčil rameny. „Buchananové nejsou jako Maiťlandové.“

„Co to znamená?“

„Jsme… tvrdší. Říká se nám Sparťané a svým způsobem se jim podobáme. Jsi příliš měkká na náš způsob života.“

„Ale Buchananové nejsou jen samí muži. Žijí s vámi přece ženy, ne?“

„Samozřejmě.“

„Nevím, co jsi tím myslel, když jsi řekl, že jsem příliš měkká, ale určitě jsi mi tím nechtěl zalichotit. Ale neměj strach, neurazila jsem se. Mimochodem vsadím se, že vaše ženy nejsou jiné než já. Jestli jsem já měkká, pak takové musí být i ony.“

Pohlédl na ni a usmál se. „Ty by tě spořádaly k večeři.“

„Co to znamená?“

„Kdyby ses mezi nimi ocitla, poznala bys to za chvíli.“ Zasmála se, až se několik lidí otočilo.

„Řekni mi o nich něco víc,“ žádala ho. „Vzbudil jsi ve mně velkou zvědavost.“

„Není toho mnoho, co se o nich dá říct,“ odpověděl. „Jsou silné a bezpochyby se o sebe dovedou postarat. Dokážou se bránit, a když je třeba, zabijí útočníka stejně lehce jako kterýkoliv muž.“ Znovu na ni pohlédl a dodal: „Jsou to bojovnice a buď si jistá, že takové ženy nejsou měkké.“

„A tobě se líbí, jaké jsou, nebo proti nim něco máš?“ chtěla vědět.

„Samozřejmě líbí.“

Postavila se přímo před něho. „Co jsi tím vlastně chtěl říct, když mi líčíš, jaké jsou ženy vašeho klanu?“

„Sama ses na ně ptala. Jen jsem ti odpovídal.“

Zavrtěla hlavou. „Tenhle hovor jsi začal ty. Měl bys ho dokončit.“

Povzdechl si. „Chtěl jsem jen, abys věděla, že by to nikdy nebylo dobré.“

„Co by nebylo dobré?“

„Ty a já.“

Nesnažila se předstírat, že je jeho nestoudností a arogancí pobouřena a že ji urazil. „Jsi hrubý, neotesaný muž,“ konstatovala chladně.

„Řekl jsem to jen proto, aby sis nedělala naděje.“

Okamžitě věděl, že touto poznámkou nasadil všemu korunu. Její oči potemněly a dostaly barvu rozbouřeného moře. Teď už však svá slova nemohl vzít zpět ani zmírnit jejich krutost.

Byl zvyklý pohybovat se v reálném světě, ne ve fantaziích, přesto cítil, že je pro něho čím dál těžší a téměř nepředstavitelné jen tak od ní odejít. Co to s ním, proboha, je? Kde zůstal jeho smysl pro disciplínu? Jako by ho najednou zradil. Vždyť od ní ani nedokázal odvrátit pohled, i když se k tomu nutil. Díval se na její ústa a znovu a znovu se mu vracela vzpomínka na závratnou chvíli, kdy ucítil hebkost jejích teplých měkkých rtů. K čertu, jak ji může opustit, když zoufale touží políbit ji znovu.

Přivřel oči a vypadal, jako by se chystal vrčet.

„Zřejmě se ti zdá, že jsi náramně čestný, když mi říkáš do očí, že bys mě nikdy nemohl milovat…“

Zaskočilo ho, jak si jeho slova vyložila. „Neřekl jsem, že bych tě nemohl milovat,“ odpověděl ostře.

„A jak jsi to tedy myslel? Řekl jsi, že nepřichází v úvahu, abychom my dva žili spolu.“

„Ano, to opravdu nepřichází v úvahu. Ale jen proto, že bys byla v takovém životě nešťastná.“

Zavřela oči a modlila se, aby byla trpělivá a nevybuchla.

„Když to tedy řeknu na rovinu, dokázal bys mě milovat, ale nemohl bys se mnou žít. Pochopila jsem to správně?“

„V podstatě ano,“ řekl váhavě.

„Jestliže jsi cítil povinnost dát mi jasně najevo, jak uvažuješ, udělám totéž. I kdyby se mi přihodila smůla, že bych se zamilovala do arogantního, tvrdohlavého a zarputilého Sparťana, jako jsi ty – a to je stejně pravděpodobné, jako že budu létat – zřejmě bych se ani potom nemohla stát jeho ženou. Takže tvoje laskavé upozornění, abych si nedělala naděje, je bezpředmětné.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč by ses nemohla stát mou ženou?“ Zamrkala. Asi se z toho člověka zblázní.

„Musím se vrátit do Anglie…“

„Takže chceš dát tomu bastardovi, který tě málem utloukl k smrti, další příležitost, aby tě mohl zabít?“

„Musím za každou cenu zachránit život svého strýce.“

Tohle neslyšel zrovna rád. Mimoděk zaťal zuby, i když si uvědomil, že jeho zklamání musí být víc než zřejmé.

„A až najdeš svou sestru, požádáš ji, aby se i ona vzdala svého života, který teď někde vede?“

„Ne, to nebude potřeba,“ zašeptala. „Stačilo by, kdybych našla Arianninu skříňku… To by věznitele mého strýce uspokojilo.“

„Je dost zvláštní, že za celou dobu, co jsme spolu, jsi ani jednou nevyslovila jeho jméno.“

„Nejsme spolu zase tak dlouho.“

„Proč jsi přede mnou nikdy neřekla, jak se jmenuje? Nechceš, abych věděl, kdo to je, Gillian?“

Neodpověděla. „Ráda bych se posadila. Omluvíš mě, prosím?“

„Jinými slovy považuješ náš rozhovor za skončený?“

Už už chtěla přikývnout, ale pak si to rozmyslela. „Vlastně jsem ti chtěla říct ještě jednu věc.“

„Tak ji řekni,“ vybídl ji, když viděl, že váhá.

„Nikdy bych nemohla milovat muže, který na mně vidí jen samé chyby.“

Otočila se a chtěla odejít, on ji však chytil za rameno a obrátil k sobě.

„Ach Gillian, to není pravda. Vůbec na tobě nevidím jen phyby.“ Pomalu se k ní sklonil. „Naopak. Zdáš se mi tak… tak… sladká.“

Obemkl ji pažemi a hrubě ji přitáhl k sobě. Jeho ústa se otřela o její. Pouhý dotek jejích měkkých rtů byl tak opojný, že se dál nedokázal ovládnout. To, co následovalo, bylo nevyhnutelné a muselo se stát.

Přisál se k jejím ústům a zmocnil se jich s takovou vášní, že mu nemohla odolat. Bral si její sladkost, toužil však, aby cítila totéž, co on. Věděl, že o něho stojí, ale chtěl mnohem víc. Nevnímal, co se děje kolem nich, pouze se oddával opojnému pocitu, který nikdy předtím nepoznal. S bezostyšnou samozřejmostí vsunul jazyk do jejích sladkých úst a ucítil, že jejím tělem projela vlna chvění. Přitáhl si ji ještě blíž a v tu chvíli byl přesvědčen, že ji už nikdy nepustí. Potom ucítil, že mu ovinula paže kolem krku a přitiskla se k němu, až se jejich stehna třela jedno o druhé. Odpovídala na jeho polibek se stejnou vášní, jakou do něj vkládal on, a celé její tělo se chvělo primitivní nepotlačitelnou touhou.

Uvažoval, že ji vezme do náruče a najde nejbližší postel, když ho jakýsi náhodný výkřik vytrhl z opojení a v okamžiku ho vrátil zpět k rozumu. Odtrhl se od ní tak prudce, že když o krok ustoupil, ještě stále ji objímal kolem krku.

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde je a co se stalo. Vzápětí se svého chování zhrozila. Bože, vždyť ji přitom pozorovalo nejméně šedesát cizích lidí. Co by asi řekl strýc Morgan na to, s jakou bezostyšností tu veřejně dává najevo svou tělesnou žádostivost?

Byla tak zmatená, že nevěděla, co dělat. Chtěla Brodickovi říct, že takhle ji už nikdy líbat nesmí, současně si však přála, aby svůj polibek hned v tuto chvíli zopakoval a aby byl ještě delší a vášnivější. Co se to s ní děje? Jak to, že najednou neovládá svou vůli. Zoufalá sama ze sebe se prudce obrátila proti němu.

„Takhle už mě nikdy líbat nebudeš,“ téměř na něho vykřikla.

Chvěla se vzrušením a hanbou.

„Ale ano, budu.“

Z jeho hlasu zněla neskrývaná radost. Gillian si uvědomila, že tady nemůže stát a přít se s ním. Otočila se a chtěla odejít. Znovu ji však chytil za ruku a strhl zpět. „Gillian?“

„Co chceš?“ Ani na něho nepohlédla.

„Ramsey je tu.“ Okamžitě zvedla hlavu.

Brodick přikývl. „Budeš vzpomínat na můj polibek, až se s ním setkáš. Vlastně na něj budeš vzpomínat celou noc.“

Neřekl, že doufá, konstatoval naprosto jistou věc. Znělo to skoro jako příkaz. Gillian nevěděla, co ji uráží víc – jestli jeho arogance, nebo panovačnost.

„Říkáš, že budu vzpomínat?“ Vyzývavě na něho pohlédla. Usmál se. „Ano, budeš.“

Pevně rozhodnutá, že poslední slovo bude mít ona, k němu přistoupila blíž a řekla: „Nemiluju tě.“

Také on k ní přistoupil blíž – nepochybně aby ji zastrašil – naklonil se k jejímu uchu a zašeptal: „Teď už ano.“

KAPITOLA 14

Ve chvíli, kdy vstoupil laird Ramsey se svým doprovodem do síně, se k němu upřely pohledy všech svobodných žen klanu Maitlandů. Mladé dívky téměř sborem povzdechly, a když kráčel dlouhou síní k Iainu Maitlandovi, následovaly ho jako hejno křepelek.

Brodick pozorně sledoval, jak tento Adonis zapůsobí na Gillian.

Její reakce ho velmi uspokojila, protože Gillian na rozdíl o ostatních žen nevyskočila a nevrhla se se zbožňujícím pohledem za ním. Místo toho u ní Brodick pozoroval zvědavost, a když uviděla, že za Ramseym jde jeho malý bratr, jistou úlevu. Navíc měl pocit, že ji spíš zajímá, kdo přišel s nimi. Dobře si všiml úzkostného pohledu, kterým si prohlížela muže vstupující za Ramseym do síně. Teprve když uviděl, že napětí na její tváři zmizelo, uvědomil si, že se zřejmě obávala, jestli v Ramseyově doprovodu nebude onen záhadný zrádce.

Poslední vstoupil Dylan a okamžitě zamířil ke svému lairdovi, aby mu podal hlášení. Když skončil, zeptal se: „Kde je Gillian? Nevidím ji tančit s ostatními.“

Brodick kývl hlavou směrem do rohu místnosti. Dylan se otočil, a jakmile ji uviděl, usmál se. „Má oblečený náš pléd,“ poznamenal s hrdostí v hlase. „Řekni, lairde, není to nejkrásnější lady ze všech, co tu jsou?“

‚Ano, je,“ souhlasil Brodick.

„Proč však stojí sama a neveselí se s ostatními. Co se stalo? Copak ji Maitlandové ignorují? Copak Iain neřekl svým lidem, že právě ji by měli všichni oslavovat? Bože, to si neuvědomují, že nebýt její odvahy, byl by už Alec mrtvý?“

S každou další otázkou se Dylan víc a víc rozohňoval, až byl nakonec rudý hněvem. Představa, že by místní lidé lady Gillian přehlíželi a chtěli ji tak urazit, ho zjevně doháněla k zuřivosti.

„Myslíš, že bych připustil, aby někdo Gillian ignoroval? Zeptej se svých mužů a dovíš se, proč sedí sama. Nechtějí dovolit, aby se k ní vůbec někdo přiblížil.“

Dylan se rozhlédl po síni a uklidnil se. Jeho hněv se rychle změnil v uspokojení. Černý Robert a Liam seděli vedle krbu jako na stráži, aby mohli kdykoliv vyskočit a vstoupit do cesty každému, kdo by chtěl Gillian vyzvat k tanci. Stephen, Keith a Aaron zase zaujali pozici na protější straně a taky oni ji střežili ostřížími pohledy.

Brodick však chtěl mluvit o něčem jiném. „Jak Ramsey přijal zprávu o tom, že měl být Michael unesen?“

„To jsem mu neřekl.“

„Proč ne?“

„Byla kolem něho spousta lidí včetně těch bastardů MacPhersonů,“ vysvětlil Dylan. „Nevěděl jsem, kterému z nich věřit, a kterému ne…“

„Žádnému,“ přerušil ho Brodick.

„To je pravda,“ souhlasil Dylan. „Tak jsem mu jen řekl, že Iain se s ním chce co nejdřív setkat. A ještě jsem trval na tom, že se toho musí zúčastnit i Michael. Když se mi pak konečně podařilo být s ním o samotě, řekl jsem mu o Alekovi.“

„Předpokládám, že mu Iain právě teď líčí, jak to vlastně bylo,“ poznamenal Brodick, když pozoroval oba lairdy zabrané do

hovoru. Iainův temný výraz jasně říkal, že Ramseymu vypráví, co se s jeho synem dělo. Ramsey však na jeho poplašnou zvěst nijak nereagoval. Stál s rukama svěšenýma podél boků a tvářil se, jako by poslouchal stížnosti na počasí.

„Zdá se, že to Ramsey přijímá klidně,“ poznamenal Dylan.

Brodick nesouhlasil. „V žádném případě. Zuří. Nevidíš, jak má zaťaté pěsti? Dovede své pocity mnohem líp maskovat než Iain nebo já,“ dodal.

„Laird Maitland na tebe kývá,“ upozornil ho Dylan.

Brodick se k oběma přátelům okamžitě připojil. Když došel k Ramseymu, plácl ho po rameni a přátelsky šťouchl loktem do boku

– to byl jejich běžný pozdrav. Ramsey mu oplatil stejným způsobem.

„Jsem rád, že tě zase vidím, Brodicku,“ začal Ramsey.

„Já taky. Poslyš, Ramsey, po Vysočině se nesou zvěsti, kterým nemohu uvěřit. Že prý hodláš vzít ty slabochy MacPhersony pod svá ochranná křídla. Jenže já si myslím, že to jsou jen nechutné klevety, na kterých není ani zbla pravdy.“

„Máš dobré zprávy a nejde o nechutné klevety – MacPhersonové se připojili k mému klanu. Chtějí se stát Sinclairy,“ dodal. „Nesouhlasím však s tebou, že jsou to slaboši. Nejsou slabí, jen špatně vycvičení. Nemají štěstí na dobrého velitele, jakého máš ty nebo Iain, který by je pořádně vycvičil.“

„To je pravda,“ připustil Brodick. „Iaine, co jsi mu zatím řekl?“

„Že Aleka unesli omylem místo Michaela.“

„Kde je ta žena, která přivedla Aleka domů?“ zeptal se Ramsey. „Rád bych si s ní promluvil.“

„Já taky,“ řekl Iain. „Slavnost skončila.“

Dal pokyn svým příbuzným a během chvíle dav gratulantů opustil síň. Ramsey popřál dobrou noc svému mladšímu bratrovi a řekl mu, aby ještě chvíli zůstal s Maitlandovými.

Michael byl vzrušený. „Alec řekl, že nás zítra jeho otec vezme na ryby a dá na nás pozor, abychom se neutopili.“

„To doufám,“ odpověděl Ramsey. „Ale chovej se slušně a ve všem poslouchej lady Maitlandovou.“

Ve chvíli, kdy Michael s Alekem a jeho starším bratrem Grahamem vybíhali po schodech nahoru, objevil se ve vstupní síni Winslow. Maitlandův velitel zamířil přímo ke Gillian, která se právě loučila s Frances Catherine.

„Moje žena se na mě moc zlobí, že jsem ti ji nepředstavil. Jestli si najdeš zítra chvíli času…“

„Ráda se s tvou ženou pozdravím, než odjedu.“

„Než odjedeš?“ opakoval, jako by ho to zmátlo. „Kam se chystáš?“

„S lairdem Ramseym k němu domů.“

„A Brodick ti to dovolí?“ zeptal se, jako by tomu nemohl uvěřit.

„Nežádala jsem Brodicka o svolení, Winslowe.“

„Můj bratr ti nedovolí odjet s Ramseym,“ oznámil jí.

„Z jakého důvodu by mi to neměl dovolit?“

„Milady, moje žena se jmenuje Isabella.“

Bylo jí jasné, že už nechce o jejím odjezdu mluvit, proto tak náhle změnil téma. Winslowovo chování jí připomnělo jeho bratra

– Brodick byl také tak strohý, když se mu něco nehodilo.

A stejně tak panovačný, usoudila, když Winslow rezolutně prohlásil, že se jí jeho žena bude líbit. Vlastně ne, on jí poručil, aby se jí Isabella líbila.

„Nepochybuju, že se mi tvá žena bude líbit, a už se na setkání s ní těším.“

Winslow přikývl na souhlas a potom jí oznámil: „Čekají na tebe lairdi.“

Zhluboka se nadechla a přikývla.

Velká síň byla stále ještě osvětlená množstvím svící a ohněm plápolajícím v krbu. Vůdcové klanů seděli u vzdáleného konce masivního dubového stolu a čekali na ni. Iain seděl v čele, Ramsey po jeho levé ruce a Brodick po pravé. Jakmile ji uviděli přicházet, všichni vstali. Odsunula si židli na protějším konci a posadila se. Dylan a Winslow zaujali místa za svými lairdy.

„A teď bych rád slyšel, jak to vlastně bylo s mým synem,“ řekl Iain.

Brodick si posunul židli až k ní, založil si ruce na hrudi a dal svým druhům pohledem najevo, že k tomu, co právě udělal, nestrpí jedinou poznámku.

Ramsey nedal sebemenším posunkem najevo, co si myslí, a ani Iain nic nenamítal. Dylan přikývl, jako by uděloval svému lairdovi souhlas, a přesunul se za něho.

Iain pozoroval Brodicka s lehce pobaveným výrazem na tváři a Gillian najednou napadlo, že laird klanu Maitlandů je velmi laskavý muž. Když ho viděla poprvé, zdál se jí drsný, skoro hrubý, zkrátka jako někdo, kdo kolem sebe šíří pouze strach. Teď si to už nemyslela. Možná to bylo tím, že viděla, jaký vztah má ke své ženě a dětem.

Na druhé straně udělat si úsudek o Ramseym bylo mnohem těžší. Zdál se jí uvolněnější a klidnější než Brodick a to ji dost udivovalo – vždyť se teprve před chvílí dověděl o tom, že někdo chystal únos jeho mladšího bratra. Gillian uvažovala, jak se asi zachová, až uslyší zbytek příběhu.

„Mělo mi napadnout, abych ti po Dylanovi vzkázal, že máš s sebou vzít svého velitele,“ poznamenal Brodick směrem k Ramseymu.

„Až se vrátím domů, řeknu Gideonovi všechno, co potřebuje vědět,“ odpověděl Ramsey.

„Gillian,“ obrátil se Iain k ní, „můj velitel Winslow a Brodickův velitel Dylan tu nejsou náhodou. Jsou tu ze zvláštních důvodů.“

Zkřížila ruce na stole a opřela se o ně. „Z jakých zvláštních důvodů, lairde?“

Brodick se k ní naklonil. „Je třeba připravit pomstu.“ Poslední slovo řekl tak tvrdě, že jí přeběhl mráz po zádech. Čekala na další vysvětlení a v mysli se jí honily otázky. Brodick však mlčel.

„Jakou pomstu máš na mysli? Válku?“

Neodpověděl a obrátil se k Iainovi. „Pokračujme. Je unavená.“

„Gillian, začni od začátku. Slibuju, že tě nebudu přerušovat,“ řekl Iain. „Doufám, že budeme brzy hotovi a pak si budeš moct jít odpočinout.“

Tak trochu čekala, že na ni Ramsey spustí podobně jako poprvé Iain a bude ji obviňovat, že je ve spojení s Angličany a v jejich zájmu chystá nějakou proradnost. Naštěstí se mýlila. Uklidněná se naklonila k Brodickovi.

„Nejsem zase tak moc unavená,“ řekla. „Ale jsem ráda, že o mě máš starost. Myslím, že bych měla začít úplně od počátku – nocí, kdy zahynul můj otec.“

V následující hodině seznámila lairdy se svým příběhem. Mluvila klidně a při výčtu faktů ani jednou nezaváhala. Stručně a v chronologickém pořádku jim vylíčila všechno, co se událo. Snažila se nevynechat nic důležitého, a jakmile skončila, cítila, jak ji suchem škrábe v hrdle.

Za celou dobu ji ani jednou nepřerušili. Když se odmlčela, rozhostilo se v místnosti ticho, že bylo slyšet pouze praskání hořících polen v krbu. Brodick jí nalil pohár vody – zřejmě musela ke konci mluvit ochraptělým hlasem. Vypila ji a poděkovala.

K jejímu překvapení zůstali Iain a Ramsey tiší a nevzrušení.

Bylo zřejmé, že uvažují o tom, co právě slyšeli. Pak přišla řada na otázky a během další hodiny se vyptávali na spoustu dalších podrobností.

„Tvůj nepřítel si myslel, že využije Michaela, aby tě vytáhl ven a mohl tě zabít, Ramsey,“ řekl Brodick. „Kdo tě tak moc nenávidí, že by byl schopen sáhnout k takové podlosti?“

„To bych, k čertu, taky rád věděl,“ zamumlal Ramsey.

„Ramsey, znáš mou sestru Christen?“ zeptala se Gillian.

„Slyšel jsi někdy o rodině, která by přijala anglické dítě a prohlásila je za vlastní?“

Ramsey zavrtěl hlavou. „Ne, ale to nic neznamená, protože se teprve se členy svého klanu seznamuju,“ řekl. „Byl jsem mnoho let mimo domov, a když jsem se vrátil k Sinclairům a stal se jejich lairdem, znal jsem jen hrstku nejbližších otcových přátel.“

„Ale Christen není u Sinclairů,“ připomenula mu Gillian.

„Ano, řekla jsi, že žije u MacPhersonů. Bohužel zatím neznám pořádně ani je,“ přiznal. „Namouduši nevím, jak ji hledat.“

„A pomůžeš mi v tom alespoň?“

Zdálo se, že ho svou otázkou překvapila. „Samozřejmě že pomůžu.“

„O Christen by mohli něco vědět stařešinové klanu,“ ozval se Brodick.

Iain kývnutím souhlasil. „Máš pravdu. Ti si to budou pamatovat. Znají všechny rodiny a všechno, co se o nich říká. Kolik bylo Christen let, když se sem dostala?“

„Šest nebo sedm,“ odpověděla Gillian.

„Jestliže nějaká rodina najednou prohlásí malou holčičku za svou dceru…“ začal Brodick.

Iain ho přerušil. „Ale Gillian právě řekla, že ta rodina žila několik let blízko hranic, než odešla na sever ke svým příbuzným.“

„Nevěřím, že by se nerozneslo, že to není jejich vlastní dítě,“ trval na svém Brodick.

„Pokusím se to zjistit,“ slíbil Ramsey.

„Podle mě to nebude tak těžké, jak si myslíš,“ řekl Iain.

„Brodick má pravdu. Stařešinové by to měli vědět. Když byli naživu Graham a Gelfrid, věděli o všem, co se událo.“

„Ano, to věděli,“ souhlasil Ramsey. Pak se obrátil ke Gillian.

„Řekni mi, co budeš dělat, až sestru najdeš? Požádáš ji, aby se s tebou vrátila do Anglie?“

Sklonila hlavu. „Ne, to neudělám. Ale doufám, že si vzpomene na Arianninu skříňku a že možná bude vědět, kde je ukrytá.“

„Byla ještě malá holčička, když jí tvůj otec skřínku dal,“ řekl Iain. „Pochybuju, že si z té doby na něco pamatuje.“

„Možná si nepamatuje ani na tebe,“ poznamenal Brodick.

To si Gillian vůbec nepřipouštěla. „Christen je moje sestra.

Nezapomněla na mě.“

„Řekla jsi, že Christen je o rok starší než ty,“ ozval se Ramsey.

„Ne, skoro o tři roky,“ opravila ho.

„Jak si můžeš tohle všechno pamatovat? Proboha, vždyť jsi byla ještě dítě.“

„To je zásluha mé nejlepší přítelkyně chůvy Liese, dej jí Bůh věčné odpočinutí. Ta mi pomohla uchovat si vzpomínky. Pořád se k té noci vracela a vyprávěla mi, co se dověděla od jiných, kteří

přežili. Nechtěla, abych na to všechno zapomněla. Věděla, že jednoho dne budu chtít…“

Zarazila se, ale Brodick jí pobídl, aby pokračovala. „Co budeš chtít?“

„Zjednat spravedlnost.“

„A jak toho chceš dosáhnout?“ zeptal se Ramsey.

„Ještě si nejsem jistá, ale jednu věc vím. Nesmím dopustit, aby bylo zostuzeno otcovo jméno. Člověk, který drží v zajetí strýce Morgana, si myslí, že Ariannu zabil a skříňku ukradl můj otec. Chci dokázat, že to není pravda. Chci, aby mohl klidně odpočívat v hrobě,“ řekla. Hlas se jí zachvěl pohnutím. „Mám určitou představu, co udělám. Toho netvora žene chtivost peněz a bohatství,“ dodala. Měla samozřejmě na mysli barona Alforda, dala si však pozor, aby jeho jméno nevyslovila. „A taky si rád zahrává s lidmi. Myslí si o sobě, že je chytrý, ale doufám, že přijdu na to, jak toho využít proti němu.“

Znovu se napila. Ted’ už byla opravdu unavená a čekala, až ji propustí. „Myslím, že jsem nic nevynechala. Snažila jsem se vám říct všechno.“

Chtěla dodat, že by si už ráda šla odpočinout, ale Iain ji svou poznámkou zarazil.

„Úplně všechno ne,“ řekl tiše.

Opřela se dozadu a složila ruce do klína. „Co jsem vynechala?“ zeptala se, i když tušila, co má laird Maitland na mysli.

Brodick jí položil ruku na paži. „Iain a Ramsey vědí, že jsi toho zrádce viděla.“

„Tys jim to řekl?“

„Atec to řekl svému otci a ten zase Ramseymu,“ vysvětlil. „Ale můžeš si být jistá, Gillian, že kdyby to neprozradil Alec, udělal bych to já.“

„Proč jsi chtěla, aby ti Alec slíbil, že o něm nebude mluvit?“ zeptal se Ramsey.

Zhluboka se nadechla. „Bála jsem se, že mě tu budete držet, dokud vám ho neukážu.“

Iain a Ramsey si vyměnili rychlé pohledy a Gillian instinktivně vytušila, že se nemýlila. Chtěla však, aby to přiznali. „Že je to tak? Že to míníte udělat?“

Oba muži její otázku přešli bez odpovědi. „Jak vypadal?“ zeptal se místo toho Ramsey.

„Byl veliký, s dlouhými vlasy a hranatou bradou. Nevypadal jako zlosyn, byl na něho docela příjemný pohled,“ připustila.

„Tvůj popis odpovídá podobě většiny mužů tady u nás, Gillian. Copak na něm nebylo nic zvláštního, co by nám ho pomohlo najít?“

„Myslíš jizvy nebo podobná znamení?“

„Cokoliv, co by ho odlišovalo od ostatních.“

„Ne, je mi líto, ale nic zvláštního jsem na něm nepozorovala.“

„Doufal jsem… bylo by to tak lehčí,“ řekl Ramsey. Naklonil se dopředu a znovu jí začal klást otázky. Byla překvapená tím, jak se laird Sinclairů dokáže ovládat. Přestože musel být tím, co od ní slyšel, krajně znepokojen a určitě v něm vřel hněv, mluvil tiše a klidně. Nepřipustil, aby nad ním získaly vládu emoce, a Gillian si musela přiznat, že jeho schopnost sebeovládání je obdivuhodná.

Vtom seběhl ze schodů Alec. „Tatínku, můžu tě vyrušit?“ volal už z dálky.

Chlapci stačil otcův úsměv. Bosý se rozběhl přes síň. „Jak to, že jsi pořád ještě vzhůru?“

„Zapomněl jsem ti dát pusu, tatí.“

Iain Aleka objal, slíbil mu, že než půjde spát, ještě se na něho podívá. Potom ho poslal zpátky nahoru.

Gillian sledovala, jak se Alec loudá. Bylo zřejmé, že chlapec přemýšlí, jak to udělat, aby ještě nemusel do postele. Mládí se spánku brání, kdežto stáří po něm touží. A ona se v tuto chvíli cítila moc stará.

„Máte ještě nějaké otázky?“ zeptala se unaveným hlasem.

„Jenom jednu,“ řekl Ramsey.

„Ano, jen jednu,“ souhlasil Iain. „Chceme znát jejich jména, Gillian. Všech tří.“

Pohlédla z jednoho na druhého. „A když je budete znát, co potom? Co uděláte?“

„To už nech na nás,“ řekl Iain. „Myslím, že není nutné, abys to věděla.“

Nesouhlasila. „Ale já to potřebuju vědět. Řekněte mi to,“ naléhala.

„A co, k čertu, myslíš, že uděláme?“ zeptal se Brodick hrubě. Napřímila se. „Takovým tónem se mnou mluvit nesmíš,

Brodicku.“

Bylo vidět, že ho její výbuch ohromil, a chvíli nevěděl, jak na něj odpovědět. Kdyby byli sami, zřejmě by si ji přitáhl na klín a políbil ji… jen tak pro legraci…, ale teď sami nebyli. Seděli tu s nimi další čtyři muži, dívali se na ně a čekali, a on ji nechtěl uvést do rozpaků. Přesto moc toužil políbit ji a to ho popuzovalo. Znovu ho napadlo, kde zůstal jeho smysl pro disciplínu. Zdálo se, že když její nablízku, nedokáže ovládat své vlastní myšlenky.

„K čertu,“ zamumlal.

„A neklej přede mnou,“ dodala tiše.

Chytil ji za ruku, hrubě ji přitáhl k sobě a sklonil se k jejímu uchu. „Dělá mi potěšení, když vidím, že máš odvahu stavět se mi na odpor.“

Uvažovala, jestli mu kdy porozumí. „Když ti to dělá potěšení, mohu ti ho dopřát tolik, že budeš radostí létat, lairde.“

„Ne,“ zarazil ji. „Teď odpovíš na naši otázku. Chceme znát jména těch Angličanů.“

Nikdo si nevšiml, že Alec stále ještě lelkuje v síni. Když zaslechl otcův tvrdý hlas, otočil se, chvíli poslouchal a potom se začal šourat zpátky ke stolu. Měl strach, že se jeho otec bude na Gillian zlobit, a kdyby to tak bylo, byl připraven zachovat se jako její ochránce. A pokud by na to nestačil, mínil si přivolat na pomoc matku.

Brodick se opřel dozadu a trpělivě čekal, až jim Gillian odpoví.

Nedovedl si představit, že by se mohla vzepřít vůli tří lairdů.

„Dobře,“ rozhodla se. „Ráda vám řeknu jejich jména, jakmile mi slíbíte, že proti nim do začátku podzimních slavností nic nepodniknete.“

„Chceme ta jména znát hned teď, Gillian,“ požadoval neústupně Ramsey. Její podmínku zcela ignoroval.

„Nejdříve mi musíte dát slib, Ramsey. Nemohu riskovat, že se můj strýc dostane do nebezpečí.“

„V nebezpečí je už teď,“ řekl Iain.

„Ano, ale pořád je naživu a já udělám všechno, abych ho naživu udržela.“

„Odkud bereš jistotu, že je stále ještě živ?“ zeptal se Ramsey.

„Ten zlosyn ví, že kdyby strýce zabil, neměla bych jediný důvod vracet se do Anglie. Nedám mu nic, dokud strýce neuvidím. Vím, že do té doby mu nic neudělá,“ snažila se jim vysvětlit.

Iain povzdechl. „Stavíš nás všechny do obtížné pozice,“ začal. Bylo zřejmé, že se snaží být diplomatický. „Zachránila jsi mému synovi život a přivezla jsi ho zpátky domů. Za to ti budu navždy vděčný. Dovedu si taky představit, co pro tebe tvůj strýc znamená, a slibuju ti, že udělám všechno, co je v mých silách, abych ti ho

pomohl osvobodit. Ale, Gillian, chci znát jméno muže, který odvlekl mého syna jako chycené zvíře…, muže, který tě málem utloukl k smrti…“

„Tatínku, nesmíš se na Gillian zlobit,“ vykřikl najednou Alec a rozběhl se k otci. Po tváři se mu koulely slzy. „Neudělala nic zlého. Já vím, jak se ten muž jmenuje.“

Iain zvedl chlapce na klín a snažil se ho uklidnit. „Já se na Gillian nezlobím,“ chlácholil ho.“A vím, že neudělala nic zlého.“

„Aleku, víš, jak se ti zlí muži jmenují?“ zeptal se ho Brodick.

Chlapec se přitiskl na otcovu hruď a váhavě přikývl. „Ano.

Ale ta druhá dvě jména jsem už zapomněl. Pamatuju si jen, jak se jmenuje ten hlavní…, ten, co ubližoval Gillian.“

„Právě jeho jméno je pro nás nejdůležitější,“ řekl Brodick co nejklidněji. „Řekni nám, jak se ten muž jmenuje.“

„Aleku, prosím tě,“ ozvala se Gillian.

„Řekni nám to, Aleku. Kdo to je?“

„Baron,“ zašeptal chlapec. „Jmenuje se Baron.“

KAPITOLA 15

Uprostřed noci se v domě ozval křik. Judith se okamžitě vzbudila a hned poznala, že to křičí Alec. Odhodila přikrývku, ale než se stačila dostat z postele, Iain již byl v ložnici, kde spali chlapci.

Graham s Michaelem seděli a oči měli vytřeštěné strachem. Alec se otci zoufale bránil, kopal a škrábal. Ať jím Iain třásl sebesilněji, stále ho nemohl vytrhnout ze zajetí děsivého snu. Chlapcův křik byl nesnesitelný a Iain nevěděl, co udělat, aby ho přiměl ztichnout.

Judith si sedla na kraj postele, vzala Aleka do náruče a houpala ho. Po chvíli se chlapec přece jen uklidnil. Přestal se ve spánku vzpouzet a zdálo se, že už zase spí klidně.

„Milosrdný bože, jaké peklo musel můj syn vytrpět,“ zašeptal Iain.

Judith stékaly po tvářích slzy. Zavrtěla hlavou. Byla tak rozrušená, že nebyla schopná slova. Iain zvedl Aleka z jejího klína, políbil ho na čelo a uložil zpátky do postele. Judith ho pak starostlivě přikryla.

Během následující hodiny se celá scéna ještě dvakrát opakovala. Judith chtěla vzít chlapce k sobě do postele a Iain souhlasil, že nechá Aleka spát s nimi, jestliže začne ještě jednou křičet.

Oběma chvíli trvalo, než opět usnuli, ale zbytek noci už proběhl klidně. Spali ještě dlouho po rozbřesku až do doby, dokud do jejich ložnice nevběhl Graham. Dotkl se otcova ramena a zašeptal:

„Tati, Alec není v posteli.“

Iain zachoval klid. Předpokládal, že chlapec se už probudil a chodí po domě. Ukázal proto Grahamovi, aby byl tiše a nebudil matku. Pak vstal, umyl se a oblékl a vyšel na chodbu, kde už na něho čekali Graham s Michaelem.

„Asi je někde dole,“ zašeptal Iain, když za sebou zavíral dveře.

„Alec nešel dolů, tati,“ vyhrkl Graham.

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval ho stále otec. „Přece nemohl zmizet.“

„Ale jednou už zmizel,“ zašeptal Graham. Bylo vidět, že je čím dál neklidnější.

„Běžte oba dolů a řekněte Helen, aby vám dala snídani.

Nechte starost o Aleka mně.“

Ani jeden z chlapců se nepohnul. Michael stál se skloněnou hlavou, ale Graham hleděl otci přímo do očí. „Dole je tma.“

„Já vím, ty nemáš rád tmu.“ Teď už začal být znepokojený i Iain, i když se snažil nedat to najevo.

„Já taky nemám rád tmu,“ přiznal Michael stále ještě se skloněnou hlavou.

Vtom se dole otevřely vstupní dveře a dovnitř vešli Brodick s Ramseym. Oba dali přednost nocování venku pod širým nebem. V prostoru omezeném čtyřmi stěnami se cítili jako v kleci, navíc byli zvyklí usínat při šumění větru a zurčení horských pramenů. Postel měli rádi jen tehdy, když v ní byli s nějakou ženou…, jenže to v ní zase nespali.

Michael uviděl svého bratra a rozběhl se dolů ze schodů.

„Ramsey, Alec zmizel.“

„Jak to myslíš, že zmizel?“

„Jeho postel byla ráno prázdná.“

Také Iain už seběhl dolů. Vstoupil do velké síně a ve dvou nejbližších oknech u vchodu rozhrnul závěsy. Místnost zalilo světlo.

„Musí být někde tady,“ řekl Iain. Snažil se, aby na něm nebyl poznat neklid.

„Stráže by ho viděly, kdyby se odvážil ven,“ řekl Ramsey.

„Kde, k čertu, může být?“

I Ramsey už byl znepokojený, zato Brodick ani v nejmenším.

„Je u Gillian,“ řekl naprosto klidně.

Ramsey i Iain pohlédli na svého přítele. „Proč by měl být u ní?“ zeptal se Iain, ale to už rychle stoupal do schodů.

„Cítí u ní bezpečí.“

Iain se prudce otočil. „A u své matky a otce necítí bezpečí?“

Brodick už také mířil ke schodům. „Jistě, ale ví, že ona mu dovolí, aby si k ní lehl. Alec spí u ní a ty do její ložnice nevkročíš, dokud tam nebudu já.“

„Proboha…“ Aniž Iain dokončil, co chtěl říct, přešel rychlým krokem chodbu a bez klepání otevřel dveře Gillianiny ložnice. V místnosti byla tma. Brodick se kolem něho protáhl, přistoupil k oknu a rozhrnul závěsy.

Měl pravdu. Alec ležel přitulený ke Gillian s hlavou na jejím rameni. Gillian spala na zádech a pravou rukou objímala chlapce, jako by se ho i ve spánku snažila chránit. Druhou ruku měla položenou vedle sebe dlaní vzhůru. Ve světle dopadajícím z okna byly vidět nezahojené rány a hluboké škrábance.

Ramsey zůstal stát ve dveřích. V prvním okamžiku ho nenapadlo nic jiného, než že Brodick… „Co, k čertu, s tou rukou má? Vypadá to ošklivě.“

Naštěstí to řekl šeptem a Gillian ani Aleka neprobudil.

Brodick opět stáhl závěsy a kývl na Iaina, aby šel ven.

Iain se nehýbal. „Jeden andělíček chrání druhého,“ zašeptal. Teprve pak se otočil a vyšel na chodbu. „Uděláme, co po nás chce,“ řekl potom Ramseymu.

„Chceš s pomstou počkat?“ zeptal se Ramsey. Už teď se nad tou možností mračil.

„Ano.“

Brodick stále zůstával v Gillianině ložnici. Uviděl pléd přehozený přes židli, vzal ho a přikryl Gillian a Aleka barvami Buchananů. Ještě jednou na ni pohlédl, a když opatrně zavíral dveře, zaplavil ho zvláštní pocit spokojenosti. V tu chvíli mu bylo jasné, že tuhle ženu nesmí nikdy nechat odejít.

Ať se jí to líbí, nebo ne, bude jeho.

Gillian se probudila o hodinu později a konečně se cítila naprosto odpočinutá. Umyla se a pečlivě ustrojila do svého vlastního oblečení. Sloužící jí ho zřejmě večer vyprali a pověsili k ohni, protože bylo suché a čisté.

Tunika, kterou nosila na světle žluté košili, byla smaragdově zelená a strýc Morgan často říkal, že její očí jsou ještě zelenější než jindy, když ji má na sobě. Pak si uvázala kolem pasu pletenou šňůru, aby vypadala štíhleji, učesala si vlasy, štípla se do tváří a sešla dolů.

Snídala s Judith a s chlapci. Graham prosil matku, aby mohl vzít Aleka s Michaelem na cvičiště podívat se, jak se připravují vojáci. Když mu to dovolila, chytili všichni tři své dřevěné meče a vyhrnuli se ze dveří.

„Teď budeme mít konečně klid,“ řekla Judith. „Vyspala ses dobře? Vstala jsi docela brzy. Myslela jsem, že zůstaneš v posteli nejméně celé dopoledne. Musela jsi být unavená.“

„Spala jsem, jako když mě do vody hodí,“ odpověděla Gillian.

„Chtěla jsem vstát brzy. Musím dnes odjet.“

„To nás tak rychle opustíš?“

„Opravdu musím.“

„A kam chceš jet?“

„Odjedu s Ramseym.“

Judith se údivem rozšířily oči. „A ví o tom Brodick?“

„Ještě ne. Ještě jsem ho dnes neviděla. Kde vlastně je?“

„S Iainem a Ramseym někde dole ve stájích. Nevadilo by ti, kdybych zůstala s tebou? Ráda bych viděla, jak bude Brodick reagovat, až uslyší, že chceš odjet s Ramseym.“

„Proč by mu to mělo vadit? Ví, že musím hledat sestru, a ví taky, že Christen žije někde v klanu MacPhersonů. Pochopí, že musím odjet na Sinclairovo území, abych ji našla.“

„S Ramseym.“

„Proč se na mě díváš, jako bys tomu nemohla uvěřit? Teď si vzpomínám, že Winslow se na mě včera díval úplně stejně, když jsem se zmínila, že dnes odjedu s Ramseym. I on se mě zeptal, jestli o tom ví Brodick. Co si o tom mám myslet?“

„Vidím, že ti to budu muset vysvětlit.“

„Buď tak hodná.“

„Ramsey, Iain a Brodick jsou jako bratři,“ začala. „Mají k sobě naprosto důvěru, protože vědí, že jeden druhého nikdy nezradí. Jistě sis však stačila všimnout, že Brodick je velmi panovačný. Všichni Buchananové jsou takoví,“ dodala a pokývala hlavou.

„Co tím chceš říct?“

Judith si povzdechla. „V době krátce po naší svatbě můj manžel neviděl příliš rád, když byl Ramsey blízko mě.“

„Proč? Nevěřil mu snad?“

„Ach ano, věřil, stejně jako Brodickovi, ale věděl také, že ženy v přítomnosti Ramseyho ztrácejí hlavu. Musíš uznat, že je to opravdu moc pěkný muž.“

„To ano, ale Brodick i Iain taky.“

„Prostě Iain si byl trochu… nejistý…, ale po určité době se uklidnil, protože věděl, že moje srdce patří jemu. A to Brodick v tvém případě neví. Proto si myslím, že kolem tvého odjezdu s Ramseym nastanou problémy.“

„Brodick mi žádné problémy dělat nebude,“ ujišťovala ji Gillian.

Judith se zasmála. „Myslíš si tedy, že už ho znáš dobře?“

„Ano, znám,“ odpověděla.

„Pak ti ještě musím říct, že mezi Brodickem a Ramseym panuje určitá rivalita. Čekala jsem, že to mezi nimi způsobí rozepře, ale naštěstí se tak nestalo. Už včera večer jsme mluvili o tom, že se ti dva asi před osmi lety vypravili do Anglie, aby si tam našli nevěsty. Neřekla jsem však, že Brodick si našel ženu, o které si myslel, že by se mohla stát jeho manželkou.“

„A co se stalo?“ zeptala se Gillian, když Judith zaváhala a začala se červenat.

„Ta žena se Brodickovi oddala.“

„Byli zasnoubeni?“

Judith zavrtěla hlavou. „Ne, ale přesto se mu oddala.

Chápeš?“

„Myslíš, že ho vlákala do postele?“

Jejich hlasy se ztišily do šepotu a teď už se červenaly obě.

„Jak znám Brodicka, řekla bych, že to bylo spíš obráceně, ale musela s tím souhlasit, jinak by se jí ani nedotkl.“

„A on ti to řekl?“

Gillian vypadala zděšeně. Judith se srdečně zasmála.

„Panebože, ne. Řekl mi to Iain, ale trvalo mi nejméně půl roku, než jsem to z něho dostala. Ale Gillian, slib mi, že jim neřekneš, co jsem ti prozradila.“

„To víš, že slibuju,“ pospíšila si Gillian s ujištěním, aby se dověděla zbytek historky. „A co se s tou ženou potom stalo? Brodick je přece čestný muž a nenechal by nevinnou…“

„Jenže ona nebyla nevinná,“ zašeptala Judith. „Měla zkušenost ještě s jinými muži.“

„Ach bože,“ vydechla Gillian. Zamrzelo ji, že ta žena byla Angličanka.

„A ukázalo se, že jedním z nich byl i Ramsey.“

„Ne.“

„Pst,“ ztišila Judith ještě víc šepot. „Nerada bych, aby nás slyšeli sloužící.“

„Takže s ní byli v posteli oba?“

„Ano, ale po určitou dobu ani jeden z nich nevěděl, že hrají proti sobě.“

Gillian poklesla brada a hleděla na Judith s otevřenými ústy.

„Teď se už nedivím, že Brodick tak nenávidí Angličany. A co se dělo potom? Zjistili, jak se věci mají?“

„Samozřejmě že ji pak ani jeden nechtěl. Vrátili se domů a přísahali, že si najdou nevěstu mezi místními dívkami, nebo se neožení vůbec.“

„A Brodick tu Angličanku miloval?“

„To pochybuju,“ odpověděla. „Kdyby ji miloval, asi by to Ramseymu nezapomněl. Žádné nepřátelství však mezi nimi nevzniklo.“

„A co Ramsey?“

„I on se s tou zkušeností vyrovnal bez problémů. Vždyť tady se mu ženy vrhají málem k nohám,“ dodala. „Teď tedy víš, proč si myslím, že kolem tvého odjezdu s ním nastanou problémy.“

„Ale řekla jsi mi, že Brodick Ramseymu věří.“

„Jemu ano, ale bude mít obavy o tebe,“ řekla Judith bez obalu.

„Jak jsem už řekla, ví, že ženy mají sklon ztrácet v Ramseyově blízkosti hlavu.“

„A ty si myslíš, že Brodick bude mít obavu, že bych já…, ach proboha,“ vykřikla Gillian a vzápětí se rozesmála. „Mýlíš se, Judith. Uvidíš, že nad tím se Brodick nepozastaví.“

Judith vstala. „Dobře, tak je pojďme najít.“

Obě ženy vyšly z domu a bok po boku scházely ze svahu. Nebylo těžké muže najít, protože stáli za stájemi uprostřed cvičiště a sledovali vojáky, kteří cvičili boj muže proti muži.

Všichni tři se otočili. Gillian si všimla, že Iain nemůže ze své ženy spustit oči. Bylo zřejmé, že se po letech manželství jeho láska k ní vůbec nezměnila.

„Gillian ti chce něco říct,“ oznámila Judith.

„Lairde,“ začala Gillian.

„Iaine,“ opravil ji.

Kývla hlavou a začala znovu. „Iaine, nejdříve bych ti chtěla poděkovat za tvoji laskavost a pohostinnost.“

„Děkovat bych měl já tobě, Gillian, za to, že jsi přivezla mého syna domů.“

„Gillian chce odjet s Ramseym a já myslím, že by to měla udělat,“ oznámila Judith s důrazem na poslední slovo, aby bylo zřejmé, že ji podporuje. „Chce odjet už dnes.“

„Je to tak?“ zeptal se Iain a pohlédl na Brodicka.

„Ramsey, máš v plánu odjet dnes domů?“

„Ano,“ odpověděl. Gillian si všimla, že i on pohlédl na Brodicka.

„Vím, jak je pro tebe důležité najít muže, který zradil Ramseyho…“ začala.

Iain ji však přerušil. „Zradil nás všechny, děvče.“

„Ano,“ souhlasila rychle, aby mohla vysvětlit svou situaci, dokud neztratí nervy. Říkat obrům, co mají dělat, vyžaduje odvahu, zvláště když člověk stojí tak blízko nich jako teď ona. Cestou dolů si s Judith připravila řeč a chtěla to mít za sebou, jak nejrychleji to půjde.

„Do začátku podzimmch slavností musím splnit úkol, který tu mám. To znamená, že mi nezbývá moc času. Musím najít svou sestru, a protože Christen žije v klanu MacPhersonů a ten je teď součástí Ramseyova klanu, hodlám jet s ním a hned začít s pátráním. Doufám, že mi všichni pomůžete, když bude třeba.“

Skončila. Složila si ruce u pasu a snažila se tvářit sebevědomě.

„Tak ses rozhodla,“ řekl Iain suše. „Předpokládali jsme, že budeš chtít odjet s Ramseym.“

„Vidíš, měla jsi plané obavy,“ zašeptala Gillian Judith.

„To se ještě uvidí,“ odpověděla šeptem Judith.

„Ramsey, co říkáš ty? Vezmeš dnes Gillian s sebou domů?“ zeptal se Iain.

„Můžeme odjet okamžitě, jestli si lady Gillian přeje.“

„A co ty, Brodicku?“ zeptala se Judih. „Co si o tom myslíš, že Gillian chce odjet s Ramseym?“

Gillian mu nedala čas odpovědět. „Brodick pojede se mnou,“ vyhrkla.

„Opravdu?“ zeptal se tiše.

Najednou se jí prudce rozbušilo srdce a měla pocit, že jí chybí vzduch. Uvědomila si, že se o ni pokouší panika, a to vše jen proto,

že měla strach, aby ji Brodick neopustil. Bože, proč a jak se stalo, že je na něm tak závislá? Vždyť ho zná jen pár dní. Věděla, že ho nemůže zatahovat do svých problémů, ale přesto – představa, že by se musela dívat, jak od ní odchází, a věděla by, že se spolu už nikdy neuvidí, se jí zdála nesnesitelná.

„Buchananové žijí s MacPhersony v nepřátelství,“ zašeptala Judith tiše. „Myslím, že žádáš po Brodickovi příliš.“

„Ještě mě o nic nepožádala,“ řekl Brodick.

„To není tak docela pravda, Judith. Buchananové nežijí s MacPhersony v nepřátelství,“ oponoval své ženě Iain. „Jen je nemají rádi. Nemají rádi nikoho, koho považují za slabocha.“

„Každý nemůže být silný jako ty, Brodicku. Myslím, že bys měl slabé spíš chránit než je napadat,“ řekla Gillian.

Všichni tři lairdi na sebe pohlédli a zazubili se. Pochopila, že jim její postoj připadá velmi zábavný. Nepochybně si mysleli, že je naivní.

„A nemělo by to snad tak být?“ pohlédla na ně vyzývavě.

„Ne,“ odpověděl Brodick. „Slabí tady na Vysočině nepřežijí.“ Ramsey i Iain přikývli na souhlas.

„MacPhersonové jsou pijavice,“ řekl Brodick směrem k Ramseymu. „Vysají ze všech Sinclairů, včetně tebe, sílu. Líbí se jim, když se o ně někdo stará. Nechtějí být silní, protože být slabý je pohodlnější. Jakmile tě vysají a zničí, obrátí se na jiného soucitného lairda a budou škemrat, aby je vzal pod svou ochranu.“

„Zdá se, že soucit považuješ málem za hřích,“ ozvala se Gillian.

„V tomto případu ano,“ odpověděl.

„Ramsey je lairdem teprve krátce, ale už si vysloužil pověst soucitného muže. Proto za ním MacPhersonové přišli,“ poznamenal Iain.

„Ani já nemám rád lidi, kteří jsou zdraví a nic jim nechybí, a přesto zneužívají dobroty druhých a přenechávají starost o sebe a o své rodiny jim,“ ozval se Ramsey. „Myslím si však, že v případě MacPhersonů se oba mýlíte. Podstatou jejich slabosti není malá snaha se o sebe postarat, ale to, že jejich vojáci jsou špatně vycvičeni. To je celý problém. Nejsou to slaboši, ale nešikové.“

Pokračovali v úvahách, Gillianinu pozornost však zaujalo spíš to, co viděla kus dál od nich. Před skupinkou stromů stály čtyři mladé ženy a po očku pozorovaly lairdy. Všechny se upravovaly, česaly si vlasy, štípaly se do tváří, aby měly červenou barvu, a neustále se chichotaly. Jejich počínání vyvolalo Gillianin úsměv. Předpokládala, že ženy chtějí mluvit s lairdem Maitlandem, ale uctivě čekají, až si jich všimne.

„Právě to nám dělá starost, Ramsey,“ řekl Iain. „Ty je vycvičíš, a oni se pak obrátí proti tobě.“

„Naštěstí jsem tu já a Iain. Buď ujištěn, že nepřipustíme, aby tě zničili,“ prohlásil Brodick. „Když si nebudeš hlídat záda, budeme ti je hlídat my.“

„Vím, co dělám,“ prohlásil autoritativně Ramsey. „A vy dva do mých záležitostí nezasahujte.“

„Myslíte, že to byl MacPherson, koho viděla Gillian? Mohl by být někdo z nich zrádce?“ zeptala se Judith.

„Taky nás to napadlo,“ řekl Iain.

Judith pohlédla na Brodicka. „Jestliže se ten muž dověděl, že ho Gillian viděla…, jestli ví, že na něho může ukázat, nebude se ji snažit umlčet? Alec řekl, že ho unesli tři muži, takže víme, že zrádce nejednal sám.“

„Ale on přece netuší, že jsem ho viděla,“ namítla Gillian. „Tím jsem si jistá.“

„Kdo kromě vás tří ví, že Gillian toho zrádce viděla?“ zeptala se Judith Iaina.

„Řekli jsme to Patrickovi, protože bude dávat pozor na tebe, naše syny a na Ramseyova bratra, až budu pryč. Ví to taky Dylan a Winslow a Ramsey chce vysvětlit situaci svému veliteli Gideonovi.“

Obrátil se na Ramseyho a dodal: „Patrick nespustí z Michaela oči, dokud ta záležitost neskončí.“

„Vím, že můj bratr bude v bezpečných rukou,“ odpověděl Ramsey.

„Proč jste to řekli Winslowovi?“ zeptala se Judith tiše.

„Snad důvěřuješ Brodickovu bratrovi?“ ozvala se překvapeně Gillian. „Přece nemáš obavy, že by svého lairda zradil?“

„Důvěřuju Winslowovi tak, že bych mu svěřila svůj život,“ odpověděla. „Ale proto jsem tu otázku manželovi nepoložila. Winslow je velitel našeho vojska a já vím, že Iain měl dobrý důvod k tomu, aby mu to řekl. Chci vědět jaký.“

Iain se zatvářil rozpačitě. Pohlédl na Gillian a potom se obrátil ke své ženě.

„Winslow to musí vědět, aby mohl zahájit přípravu.“

„Jakou přípravu?“

„Našeho vojska.“

Gillian strnula. „Na boj?“

„Ano.“

„Chceš snad vyrazit do Anglie?“

„Ano.“

„Kdy?“ dožadovala se Gillian.

„Jakmile nám řekneš jména těch Angličanů,“ odpověděl Brodick.

Pokročila směrem k němu. „To znamená, že Dylan taky začne s přípravou na boj.“

Usmál se. „My vojáci jsme na boj připraveni pořád. Jde jen o detaily.“

„Ale proč?“

„Jak se mě můžeš na tohle ptát? Iain je můj přítel a spojenec a Alec můj kmotřenec. Je mou povinností udělat všechno pro jeho bezpečnost. A každý, kdo ji ohrozí, musí počítat s tím, že se postarám, aby k tomu už nikdy nedošlo.“

„Myslím, že je tu ještě jiný důvod,“ poznamenal Ramsey.

Brodick, který se zatvářil obezřetně, pomalu přikývl. „Ano, je tu ještě jiný důvod.“

„A jaký?“ zeptala se Judith.

Brodick jí dal najevo, že to dál nehodlá rozvádět. Gillian se obrátila k Ramseymu. „A co tvůj velitel? Také bude připravovat svoje vojáky?“

„Ano.“

Jako by nemohla uvěřit, obrátila se k Judith. Zdálo se jí, že je to jediná osoba, která ještě nepřišla o rozum. „Judith, nemohou přece plánovat vpád do Anglie.“

„Oni si myslí, že mohou,“ odpověděla.

„Nechceme porazit celou Anglii, pouze zničit tři muže,“ řekl Iain suše.

„Jenomže ti tři muži jsou tři mocní baroni,“ řekla. „Jestliže vtrhne do Anglie cizí vojsko, ujišťuju tě, že se o tom král Jan dozví. Budete riskovat válku s celou Anglií, ať už to máte v úmyslu, nebo ne.“

„Ach děvče, nevíš, co chceme udělat,“ ozval se Brodick. „Váš král o nás nebude vůbec vědět. Nikdo o nás nebude vědět.“

„Chceš říct, že budete neviditelní?“

„Teď není vhodná doba na jízlivosti, Gillian,“ řekl Ramsey a obdařil ji úsměvem, který by považovala za okouzlující, kdyby nemluvili o tak hrozném tématu.

„Mýlíte se. Samozřejmě že se o vás král Jan dozví, o tom nepochybujte,“ vykřikla zoufale. „Řekni mi, Brodicku, kdy je hodláte napadnout?“

„To ti už řekl Iain,“ odpověděl. „Vyrazíme, jakmile budeme znát jména těch anglických bastardů.“

„Dobře,“ řekla. „Jenže teď, když jsem pochopila, co zamýšlíte, vám jejich jména neřeknu. Já už se s nimi nějak vypořádám. Ať tak či tak, spravedlnost jednou zvítězí.“

Iain se zamračil. „Co myslíš, že můžeš udělat, Gillian? Jsi žena…“

Vtom jí nečekaně přispěl na pomoc Brodick. „Musím říct, že silná žena. A odhodlaná a chytrá. Docela věřím, že by dokázala najít způsob, jak se s těmi bastardy vypořádat.“

„Děkuju.“

„To nebyl kompliment,“ opáčil. „Jen jsem konstatoval to, co vím, že je pravda. Ale přestože tě takhle oceňuju, nepřipustím, abys nám vzala, na co máme právo, Gillian. Nemáme v sázce o nic méně než ty.“

„Jenže mým hlavním motivem není pomsta, zatímco vy žádný jiný nemáte,“ odporovala mu. „Mám pravdu?“

Pokrčil rameny. Obrátila se na Ramseyho, aby spor ukončila.

„Stačí mi chvilka a budu připravená k odjezdu.“

Ramsey přikývl. „Pojedeš s námi, Brodicku?“ zeptal se.

„Ještě pořád mě o to nepožádala. Jen řekla, že to udělám.“

„Brodicku, pamatuju si, že když se Annie Drummondová chystala nalít mi na poraněnou ruku matčin oheň, prohlásil jsi, že ani nehlesnu.“

„A neměl jsem pravdu?“

„Měl,“ odpověděla. „Jenže tys to řekl, aniž ses mě na něco zeptal. Prostě jsi konstatoval, že to ode mě očekáváš. Já jen následuju tvého příkladu.“

„Proboha,“ zamumlal. „Jestli chceš, abych s vámi jel, tak mě o to požádej. Udělej to, Gillian, nebo se otočím a odjedu.“

„Ty bys mě opustil?“ zašeptala zděšená, že jí může něčím takovým hrozit.

Vypadal, jako by ji chtěl uškrtit. „Požádej mě,“ naléhal znovu.

„Nechci, aby sis myslel, že tě potřebuju…“

„Ale ty mě potřebuješ.“

Ustoupila, ale on udělal krok směrem k ní. Povzdechla si a zkusila to znovu. „Jenom si myslím, že jsem tě už stačila poznat, a věřím ti.“

„O tom nepochybuju, že mi věříš.“

„Proboha, proč všechno tak komplikuješ?“

„Protože se mnou není lehké pořízení.“

„To opravdu není,“ souhlasil Ramsey.

Gillian si uvědomila, že každé její slovo slyší i ostatní. Cítila se jako hloupá husa, ale znovu se zeptala: „Pojedeš se mnou?“

„Ano.“

„Děkuju ti.“

Brodick jí palcem zvedl bradu. „Zůstanu s tebou, dokud bude potřeba. Dávám ti své slovo. Už se tím neznepokojuj.“

Sklonil se k ní a bez ohledu na ostatní ji políbil. Byl to jen lehký dotyk rtů, který skončil dřív, než stačila mrknout, přesto to stačilo, aby se jí rozbušilo srdce.

Náhleji polekal výbuch chichotavého smíchu. Otočila se a oči se jí rozšířily zděšením. Před skupinkou stromů už postávalo nejméně deset nebo dvanáct žen a všechny je pozorovaly.

„Lairde Maitlande, tamhle na tebe čeká několik mladých žen.

Zřejmě s tebou chtějí mluvit,“ řekla.

Judith se zasmála. „S mým mužem mluvit nechtějí. Ten je už zadaný.“

„Zadaný?“ nechápala Gillian. „Myslím ženatý,“ vysvětlila Judith.

„Pokud bude Gillian na Vysočině, beru za její bezpečí zodpovědnost já,“ prohlásil najednou Iain. „Zachránila mému synovi život. Budu jejím ochráncem.“

„Já mám taky Gillian za co děkovat,“ ozval se Ramsey. „Díky ní je můj bratr v bezpečí a její zásluhou vím, že se proti mně kuje vzpoura.“

Iain pohlédl na Brodicka. „Nepřeju si, aby byla pošpiněna její pověst.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Brodick.

„Lidé povedou řeči,“ řekla Judith. „Nechci, aby se někdo dotkl Gillianiných citů.“

„A jaké řeči povedou?“ zeptala se Gillian.

Judith se vyhnula přímé odpovědi, aby svou novou přítelkyni neurazila. „Je možné, že někteří budou zlí. Samozřejmě ne Maitlandové, ale jiní… Budou roztrušovat nechutné řeči.“

„Snaží se ti říct, že by o tobě mohli šířit pomluvy…, že jsi Brodickova milenka.“

„Iaine, copak musíš být tak neomalený?“ rozzlobila se Judith.

„Chtěl jsem jen, aby to pochopila.“

„A už se takové řeči vedou?“ zeptala se Gillian.

Iain pokrčil rameny.

„To není uspokojivá odpověď,“ ozval se Brodick. „Byla už její pověst pošpiněna?“

Zdálo se, že ho přivádí do varu jen pouhá možnost, že by k něčemu takovému mohlo dojít. Gillian se hrdě napřímila.

„Nestarám se o pomluvy. Připouštím, že jsem neuvažovala… Chci říct, že při všech starostech, které mě trápí, jsem…“ Náhle se přestala chvět, a přestože cítila, že jí tvář hoří hanbou, promluvila pevným hlasem. „Lidé, kteří tráví čas pomluvami, jsou ubozí a hloupí. Je mi jedno, co o mně říkají. Já vím, co mám ve svém srdci, a zodpovídat se budu jen Bohu.“

„Ale mně to, k čertu, není jedno,“ ozval se Brodick, který stěží potlačoval hněv. „Nedovolím, aby tě kdokoliv urážel.“

„Nedovolíš? A jak tomu chceš zabránit, Brodicku?“ zeptal se Ramsey.

„Ano,“ přidal se Iain. „Prozraď nám, co s tím hodláš udělat.“

Brodick věděl, že existuje jediné možné řešení. Dlouze se nadechl a řekl: „Předpokládám, že si ji vezmu.“

Gillian zalapala po dechu. „Předpokládáš špatně,“ odpověděla, když se vzpamatovala.

Všichni, včetně Judith, její protest ignorovali. „To je podle mě rozumné,“ řekl Iain.

„Ano, to je,“ souhlasil Ramsey. „Chová se k ní jako by mu už teď patřila. Sotva jsem se k ní včera přiblížil, hned byl vedle ní a díval se po mně jako ostříž.“

„Zřejmě dobře ví, jak na ženy působíš,“ poznamenal Iain. „A pak je tu ještě ten váš nešťastný výlet do Anglie, pamatuješ? Asi to v něm pořád ještě hlodá.“

„Nic ve mně nehlodá,“ odsekl Brodick.

Ramsey pokrčil rameny. „To je dávno pryč. Je to víc než osm let. Navíc Brodick tenkrát o nic nepřišel. Naopak, možná jsem ho

zachránil před nepříjemnostmi. S ženou, která tak lehce obrací pozornost k jiným mužům, by moc štěstí neudělal.“

„Právě proto jste si ji domů nepřivezl ani jeden.“

„Ani jeden z nás ji nechtěl. Měla moc volné mravy.“

„Já bych to řekl jinak, ale to by tu nesměly být dámy,“ prohlásil Iain s potutelným úsměvem.

Brodick se díval, jako by chtěl Iaina i Ramseyho na místě zabít, ale oba jeho přátelé zůstávali klidní.

„Myslím, že na té historce je ještě víc, než jste řekli. Nemám pravdu?“ zeptala se Judith.

Nikdo neodpověděl, pouze Iain jí dal mrknutím znamení, aby raději mlčela.

„Včera večer měla oblečený tvůj pléd, Brodicku,“ řekl potom Ramsey.

„Trval na tom, že si musí obléknout jeho barvy,“ přidal se opět Iain. „Nemůže se divit, že lidé spekulují o tom, jaký vztah k ní má.“

„Slyšel jsem, že jsi ji včera před celým Maitlandovým klanem políbil.“

Brodick pokrčil rameny. „Před celým klanem ne. Mohlo to vidět jen pár lidí.“

„Chtěl jsi, aby všichni věděli…“ začal Iain.

Brodick ho vztekle přerušil. „K čertu, nic jsem nechtěl.“

„Co chtěl, aby všichni věděli?“ zeptala se Judith poté, co vrhla znepokojený pohled na Gillian.

„Že Gillian patří k němu,“ vysvětlil Iain.

„Samozřejmě, proto ji políbil před spoustou svědků,“ souhlasil Ramsey.

Ubohá Gillian vypadala, jako by dostala kamenem do hlavy. Konečně se nad ní slitovala Judith – věděla, že Gillian nemůže znát drsné a mnohdy neomalené způsoby zdejších mužů.

„Jistě šlo jen o malý přátelský polibek, jakým se zdraví bratranec se sestřenicí.“

Gillian začala horlivě přikyvovat, Brodick však najednou zamumlal: „Čerta starého přátelský.“

Judith to s povzdechem vzdala. Jestli se za ty roky soužití s Iainem něco naučila, pak především to, že žádný Skot z Vysočiny nemá ponětí, co je to jemnost a rafinovanost. Jestli tito muži chtějí něco udělat, tak to udělají, a jestli chtějí ženu, tak si ji vezmou. Vždyť je to tak jednoduché. Samozřejmě muži ženy respektují a z toho důvodu se obvykle nejdříve ožení a teprve potom si svou vyvolenou vezmou do postele. Jakmile však jednou slíbí věrnost, dodržují ji až do smrti. Věděla, že Brodick Gillian chce, a jeho rozhodnutí nemůže nic zvrátit. A věděla také, že si ji vezme a že oba jeho věrní přátelé mu pouze svými obhroublými poznámkami dávají najevo, že jeho volbu schvalují, a udělají všechno, aby mu pomohli.

Nikdo z nich si však nedělal starosti s tím, jak se před nimi cítí Gillian. Judith se dotkla přítelčiny ruky na znamení, že s ní sympatizuje. Viděla, že Gillian vypadá, jako by do ní udeřil hrom.

„Brodicku?“

„Ano, Judith.“

„Miluješ Gillian?“

Rozhostilo se hluboké ticho. Judith si pomyslela, že kdyby pohledy dokázaly zabíjet, byl by už Iain vdovec. Věděla, že Brodick nemá rád, když ho někdo zažene do kouta intimními otázkami, přesto před ním necouvla. Všechno dělala kvůli Gillian. „Tak miluješ ji, nebo ne?“

„Drahá, myslím, že na takové věci by ses ho neměla ptát,“ přispěchal Brodickovi na pomoc Iain.

„Já zase myslím, že měla,“ ohradila se. „Někdo se musí o Gillian postarat.“

„Všichni se o ni staráme,“ ozval se Ramsey.

„Vidíš přece, že ji Brodick chce,“ přidal se Iain.

„Chtít nestačí,“ řekla Judith. „Copak jste všichni zapomněli, že je Angličanka?“

„Bývala Angličanka,“ řekli Ramsey a Iain současně.

Judith na ně vrhla podrážděný pohled. „A nepřísahal jsi s Brodickem, že si najdete nevěsty mezi místními dívkami, nebo se neoženíte vůbec?“ zeptala se Ramseyho.

„Ano, přísahali,“ potvrdil Iain. „Po té nešťastné příhodě v Anglii…“

„K čertu, přestaň už to pořád vytahovat,“ přerušil ho vztekle Brodick.

„Ano, slíbili jsme si to,“ přiznal Ramsey. Brodick zřejmě změnil názor, to není nic hrozného.“

„Mám na mysli její pověst,“ zamumlal Brodick.

„Když máš na mysli její pověst, tak se od ní drž dál a bude všechno v pořádku,“ řekla Judith.

„To pro mě není přijatelné řešení.“

„Proč ne?“ nedala mu pokoj Judith.

„Prostě proto, že se od ní nechce držet dál,“ řekl Ramsey. „To by ti mělo být jasné.“

Judith se rozhodla vést útok jiným směrem. „Brodicku, řekl jsi jí, jak by její život vypadal u Buchananů?“

Pokrčil rameny. „Vždyť jsem se teprve před chvílí rozhodl, že se s ní ožením,“ namítl.

„Prohlásil, že se mezi ně nehodím…, že u nich budu nešťastná,“ řekla Gillian šeptem. Ještě stále se nevzpamatovala z

toho, s jakou urážlivou nestoudností si Brodick osoboval právo rozhodovat o její budoucnosti. Hněv však vzápětí vystřídal pocit, že to snad není možné, a už se opět chvěla. Čekala, kdy uslyší jejich smích a kdy jí Brodick řekne, že to všechno byla jen hra.

Věděla také, že až se to stane, pocítí obrovské zklamání.

„Ano, řekl jsem jí to. Bude nešťastná,“ potvrdil Brodick. Ramsey vybuchl smíchem. „V tom případě jsi jí řekl pravdu.

Nezávidím nikomu, muži ani ženě, kdo by se pokusil vydržet s těmi divochy, kteří si říkají Buchananové.“

„Nebudu nešťastná,“ vykřikla Gillian. „A víte proč?“

Všichni tři muži se tvářili, jak by její otázku neslyšeli. Po chvíli se odhodlal promluvit Iain. „Vidím, že Gillian se na to dívá optimisticky. To není pro začátek špatné.“

„Pánové, nemohli byste už s těmi žerty přestat?“ rozhořčila se Gillian. Konečně se uklidnila a byla rozhodnutá celou debatu ukončit.

„Nemyslím, že by žertovali,“ řekla Judith. Přitočila se ke Gillian a zašeptala jí: „Myslím, že bych ti měla něco vysvětlit, pokud jsi to už nepochopila sama…“

Gillian si nervózně prohrábla prsty vlasy. „Co?“ zeptala. V jejím hlase už zaznívalo zoufalství.

„Že tihle muži nikdy nežertují. Ani na okamžik nepochybuju, že si tě Brodick chce vzít.“

KAPITOLA 16

„Brodicku, ráda bych si s tebou promluvila mezi čtyřma očima.“ Úsečný tón naznačoval, jak bude rozhovor vypadat, a Gillian se ani nesnažila skrýt hněv. Chtěla, aby věděl, že to v ní vře.

„Teď ne, Gillian,“ odpověděl netrpělivě. Tvářil se, jako by její podráždění ani nezpozoroval. „Ramsey, za chvíli odjíždíme. Jsi připravený?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Ramsey. Uklonil se Gillian a Judith a vykročil do svahu.

Iain objal Judith kolem ramen. „Než se vrátím ke svým povinnostem, pojďme se podívat na chlapce. Myslím, že teď jsou u Patricka a Frances Catherine.“

Judith se musela podvolit, protože ji manžel téměř táhl s sebou.

„Ale slíbil jsi jim přece, že je vezmeš na ryby,“ připomněla mu.

„Ne, to jim za mě slíbil Alec.“

„Ale vezmeš je k vodě?“

„Jistěže vezmu.“ Zasmál se. „A buď si jistá, že dám pozor, aby se neutopili,“ zopakoval to, co řekl Michael svému bratrovi.

Brodick zůstával vedle Gillian, nevěnoval jí však žádnou pozornost. Hleděl upřeně na cvičiště a hledal mezi stovkou Maitlandových vojáků Dylana.

Gillian zase pozorovala skupinku žen, které si nyní podkasaly sukně a rozběhly se nahoru do svahu. Většina z nich se chichotala jako malá děvčátka.

„Co to dělají?“ zeptala se.

Brodick pohlédl na prchající houf. „Nahánějí Ramseyho,“ odpověděl suše a dál pátral pohledem po cvičišti.

„A proč?“

„Co proč?“ zeptal se, aniž se k ní obrátil. Povzdechla si. „Proč ho ty ženy nahánějí?“

Otázka ho zaskočila. Uvědomil si, že ji překvapují a připadají jí zvláštní věci, které on považuje za naprosto běžné. S pokrčením ramen odpověděl: „To dělají všechny.“

„Všechny zdejší ženy se za ním takhle honí?“ zeptala se znovu.

Zřejmě pořád nechápala.

Konečně se k ní obrátil. ‚Ano, všechny,“ řekl klidně.

„Ale proč?“

„Ty nevíš?“

„Kdybych to věděla, asi bych se neptala,“ řekla naprosto zmatená.

„Zdá se jim… hezký.“ Zaváhal, protože se mu nepodařilo najít lepší slovo. „Už jsem ti to jednou řekl.“

„Ano, je velice hezký a chová se zdvořile, ale nedovedu si představit, že bych se za ním honila jako ztřeštěná jen kvůli jeho pěknému vzhledu.“

„Ženy se nestarají o jeho chování nebo charakter. Prostě se jim líbí a jsou do něho celé zblázněné.“

Zavrtěla hlavou. „Vím, o co ti jde. Snažíš se mě rozesmát, abych zapomněla na všechny ty arogantní řeči, které jsi pronášel před svými přáteli.“

„Přísahám, že říkám pravdu. Ramsey se ženám líbí. Proto za ním běhají. Nebo ty si snad myslíš, že není hezký?“

„Abych řekla pravdu, do této chvíle jsem o tom nepřemýšlela. Ale asi je hezký,“ řekla. „Ano, samozřejmě že je hezký,“ dodala o něco přesvědčivěji, aby si Brodick nemyslel, že se na jeho příteli snaží najít chyby. „Iain je ovšem taky velmi hezký. Ale překvapuje mě, že se ženy nehoní za tebou. Vždyť ty jsi mnohem…“

Včas se zarazila. Nebesa, málem mu řekla, že je hezčí než Ramsey. A byla to pravda – jeho zemitá mužnost byla téměř hříšná. Vždyť stačilo, aby se ocitla v jeho blízkosti, a už ji napadaly myšlenky, které jsou bezpochyby nemravné a nehodné slušné dámy. Dokonce by se dalo říct chlípné, a taková ona přece není…, nebo alespoň nebyla do chvíle, kdy Brodick vstoupil do jejího života a obrátil ho naruby.

Ona mu však nechtěla a nehodlala prozradit, jak mocně na ni působí. To by jen posílila jeho nadutost, které měl už teď vrchovatě.

„Co jsem mnohem?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou a snažila se jeho upřený pohled ignorovat.

„Vím, proč ty ženy neběhají za tebou,“ řekla místo toho. „Protože z tebe mají strach.“

Zasmál se. „Je dobré, že to vím.“

„A pořád se mračíš.“

„No vida, tamhle je Dylan.“

Bez jediného slova se otočil a vykročil směrem ke cvičišti. Gillian za ním hleděla zcela ohromená a hodnou chvíli se nemohla vzpamatovat. Nechtělo se jí věřit, že je tak neomalený. Ani se na ni nenamáhal pohlédnout. Prostě se sebral a odešel.

Proklínala jeho zpupnost, ale současně si znovu a znovu pro sebe šeptala: „Neodcházej ode mě, Brodicku.“ Najednou se rozhodla. Zvedla si sukni a rozběhla se ze svahu.

„Brodicku, myslela jsem to vážně, že si s tebou musím promluvit. Je mi jedno, jestli mě chceš, nebo nechceš poslouchat,“ volala za ním. Byl už však příliš daleko a pochybovala, že ji vůbec slyší.

Nechtěla zrychlovat, ale svah byl opravdu příkrý. Než si uvědomila, co se děje, letěla dolů jako šílená, aniž byla schopná zpomalit.

Vpadla přímo mezi vojáky, kteří cvičili boj muže proti muži mečem a jednomu z nich vrazila prudce do zad. Voják v domnění, že ho jiný soupeř napadl zezadu, se prudce otočil a rozmáchl se k ráně. V tu chvíli uviděl Gillian.

Zděšeně vykřikl, až se to rozlehlo po celém cvičišti. Gillian uskočila, vrazila však do jiného vojáka a kolem nastal zmatek. Bojující nevěděli, co se děje, protože viděli jen svého soupeře a situaci kolem sebe příliš nevnímali.

Teprve teď Gillian došlo, v jak nebezpečné pozici se ocitla. Motala se uprostřed davu mužů, kteří mezi sebou bojovali na život a na smrt – alespoň tak se jí to zdálo.

Chvíli se točila a nevěděla, co má dělat. Navíc ve zmatku ztratila Brodicka z dohledu.

Vtom ji Brodick uviděl a vyrazil výkřik, který vyvolal mezi vojáky ještě větší zmatek. Gillian si rezignovaně povzdechla a svěsila hlavu. Věděla, že za všechno může ona.

Konečně muži v její blízkosti přestali bojovat a během chvíle se kolem ní utvořil kruh. Všichni na ni zírali nevěřícnými pohledy, jako by si mysleli, že spadla z nebe.

„Nezlobte se, pánové. Nechtěla jsem rušit váš výcvik. Opravdu jsem… Ach tamhle je Brodick. Prosím, pusťte mě, ať se k němu dostanu.“

Muži však byli tak ohromeni, že se ani nepohnuli. Vtom se ozval Brodickův povel a během pár vteřin se ve shluku mužů

vytvořila široká ulička. Na jejím konci uviděla Brodicka. Stál rozkročený s rukama svěšenýma podél boků a mračil se jako čert.

V tu chvíli ji napadlo, že nejlepší bude rychle zmizet, jakmile se však otočila, uviděla, že v cestě jí stojí Dylan s Winslowem. Winslow se tvářil, jako by ji chtěl na místě uškrtit. Dylan vypadal zcela užaslý.

Byla jako v pasti. Uvědomila si, že nemá jinou možnost, než si své absurdní postavení protrpět až do konce. Hrdě se napřímila a pomalu zamířila k muži, který podle ní způsobil, že teď přede všemi vypadá jako hloupá husa.

„Proboha, Gillian, co si myslíš? Vždyť tě mohli zabít.“

Davem proběhla vlna temného souhlasného hučení. Tváře jí hořely hanbou, přesto se přinutila obrátit se k naježeným mužům. Sepjala ruce jakoby k modlitbě a znovu opakovala: „Nezlobte se na mě. Rozběhla jsem se z kopce a pak už jsem se nemohla zastavit. Omlouvám se vám, pánové, že jsem vás vyrušila a způsobila mezi vámi takový zmatek.“

Zdálo se, že její upřímná omluva vojáky uklidnila a snad i potěšila. Řada z nich pokývala hlavou na znamení, že jí její lehkovážnost odpouštějí, a někteří se jí dokonce uklonili.

Už se začala cítit lépe, ale když se obrátila zpátky k Brodickovi, hned věděla, že to nejhorší ji teprve čeká. Černý mrak na jeho tváři nezmizel, naopak ještě víc potemněl a hrozil bouří.

„Chtěla jsem s tebou mluvit,“ řekla váhavě.

Vykročil k ní s hlavou skloněnou jako býk, který se chystá zaútočit. Když k ní došel, vůbec se nezastavil, pouze ji chytil za ruku a přinutil ji, aby šla s ním. V situaci, kterou si způsobila sama, se mu nemohla vzpouzet. Mohla se mu pouze podvolit – a to znamenalo téměř běžet, protože jeho krok byl mnohem delší než její

– nebo se jím nechat táhnout jako hadrová loutka.

„Pusť mě… nebo alespoň zpomal,“ prosila ho, když se jí podařilo srovnat s ním krok.

Zpomalil. „Přísahám, že ty bys dokázala dohnat k šílenství i svatého.“

„Jenže ty nejsi svatý, Brodicku, i když ti to možná tvoje matka říkala.“

Rozzuřený býk se konečně usmál. „Díky. Vidím, že se mě snažíš potěšit, Gillian. Opravdu díky.“

Neměla náladu na komplimenty, zvláště ne v tak ironickém tónu.

„V tom případě tě mohu potěšit ještě víc. A víš čím?“

„Ne, nevím, ale nepochybuju, že mi to povíš.“

„Že ti půjdu z cesty. Prostě mě budeš mít z krku.“

„Jak to myslíš?“

„Už si nebudeš muset dělat starosti o mou pověst. Když na ní nezáleží mně, proč by mělo tobě?“

„Chápu.“

„Nebudeš si mě muset brát.“

„Opravdu?“

Náhle odbočil ke skupince stromů, kde se předtím shromáždily Ramseyovy obdivovatelky. „Kam mě táhneš?“

„Říkala jsi, že si potřebujeme promluvit mezi čtyřma očima.“

Nesnažila se s ním přít. Nemělo smysl předhazovat mu, že předtím její žádost o rozhovor hrubě ignoroval. Čím dřív mu svou situaci vysvětlí, tím lépe, myslela si.

„Vím, proč jsi mi to nabídl.“

„Co?“ zeptal se a pohlédl na ni.

„Byl jsi přece tak galantní a učinil mi nabídku k sňatku, ne?“

„Učinil nabídku?“ Ušklíbl se. „Gillian, vzpamatuj se, žádnou nabídku jsem ti neučinil. Řekl jsem jen, že si tě vezmu. Chápeš, jaký je v tom rozdíl?“

Poznala, že nemá smysl marnit čas zbytečnými pokusy o smířlivost. „Chci ti říct, že se už nemusíš nutit do charakterních gest. Je to všechno moje vina, opravdu jen moje. Neměla jsem tě žádat, abys mě k Ramseymu doprovázel. Zahnala jsem tě do kouta, a to byla ode mě chyba.“

„Mě nikdo nikdy do žádného kouta nezahnal,“ ohradil se. Její poznámka ho těžce ranila. „Dělám to, co uznám za vhodné a co cítím, že je třeba udělat.“

„Nejsi za mě zodpovědný.“

Zatímco ji vlekl ke skupince stromů, uvažoval o tom, co mu asi chtěla říct. Tušil, že se rozhodla vymluvit se ze všeho, co ji tíží, a usoudil, že udělá nejlíp, když ji nechá a nebude ji přerušovat. Pak ji z jejích omylů vyvede. Když došli na malou mýtinu, pustil ji a s rukama založenýma na hrudi se opřel o silný kmen stromu. V této pozici čekal, až své kázání proložené výčitkami skončí.

Snažil se soustředit na to, co říká, ale nedokázal to. Byla to ona, kdo mu v tom bránil. Vždyť byl na ni tak úžasný pohled! Tváře jí hořely vzrušením a světle hnědé vlasy, které se jí vlnily až na ramena, zářily na slunci zlatavým odleskem. Věděl, že nemá nejmenší ponětí, jak je krásná. Zjev pro ni nebyl důležitý a to byl další rys, jímž se lišila od všech ostatních žen, které zatím poznal. Její oči svítily jako smaragdy. Teď už si byl naprosto jistý, že kdesi pod povrchem v ní doutná spalující vášeň, a musel napnout všechnu svou vůli, aby přemohl náhlou touhu sevřít ji v náruči a už ji nikdy nepustit.

„Pochopil jsi to už?“

K čertu, o čem to mluvila? „Pochopil? Co jsem měl pochopit?“ zeptal se. Uvědomil si, že z toho, co mu říká, už hodnou chvíli nevnímá ani jediné slovo.

„Copak jsi mě neposlouchal?“ vykřikla.

„Ne.“

Rezignovaně svěsila ramena. „Brodicku, já se za tebe neprovdám.“ Zavrtěla hlavou. „Neumožním ti hrát si na šlechetného muže, který si je vědom své povinnosti.“

„Gillian?“

„Co?“

„Jsi se mnou ráda?“

Předstírala, že mu nerozumí, protože to bylo bezpečnější než dovolit mu, aby ji donutil přiznat všechny city, které se před ním zoufale snažila skrýt.

„Myslíš… teď?“

„Ty víš dobře, jak to myslím.“

„Brodicku…“

„Odpověz mi.“

Sklonila hlavu. „Jsem s tebou ráda…, velmi,“ přiznala. „Ale na tom nezáleží,“ dodala rychle. „Známe jeden druhého jen krátce a ty musíš jet domů. Sám jsi říkal, že tě čeká mnoho naléhavých povinností. Konec konců jsi laird klanu Buchananů.“

„Já vím, kdo jsem, nemusíš mi to připomínat,“ odsekl.

„Neopovažuj se se mnou mluvit takovým tónem. Už nejsem ochotná to snášet!“ vyštěkla zase ona na něho, aby mu dala pocítit jeho vlastní chování.

Když se náhle jeho tvář roztáhla do úsměvu, zmocnil se jí hněv.

„Shledáváš na mé výtce něco zábavného?“

„Tebe shledávám naprosto roztomilou.“

Měla pocit, že nemůže popadnout dech. „Cože?“

„Říkám, že tě shledávám roztomilou. Není mnoho žen, které by se mnou mluvily tak jako ty. Vlastně jsi jediná,“ dodal. „Myslím, že bych ti takovou drzost neměl dovolit.“

„Neuvědomuju si, že bych k tobě byla drzá. A taky nemám ve zvyku vyčítat jiným jejich chování, ale ty mě dokážeš tak rozčilit, že ztrácím nervy.“

„To je dobře, že to vím.“

Přistoupila k němu blíž a zavrtěla hlavou. „Byla bych ráda, kdyby ses mě pořád nesnažil mást a nezaváděl řeč na věci, na kterých teď nezáleží. Jen mi to ztěžuješ. Snažím se ti říct…“

„Že mi půjdeš z cesty, že?“ Povzdechla si. „Ano.“

Naklonil se k ní, ale ona ucouvla a natáhla ruku proti němu na znamení, aby zůstal tam, kde je. „Ne.“

„Co ne?“

„Nebudeš mě líbat. To jsi přece chtěl udělat, nebo ne?“ Znovu se opřel o kmen stromu. „A ty chceš, abych tě líbal?“

Prohrábla si rozčileně rukou vlasy. „Ano…, vlastně ne. Proboha, přestaň mi klást takové otázky,“ vykřikla. „Jsem už z tebe dočista zhlouplá. Nemůžu se za tebe provdat. Musím najít svou sestru a tu prokletou skříňku a pak se vrátit do Anglie. Kdybych se za tebe provdala, zůstal bys tady sám.“

„To ve mě máš tak malou důvěru? Nevěříš, že bych tě dokázal chránit?“

„Samozřejmě že v tebe mám důvěru a věřím, že bys mě ochránil,“ odpověděla bez váhání. „Jenže tohle není tvoje bitva. Pouze moje, a já tě do ní nechci zatahovat. Kdyby se ti cokoliv stalo, bylo by to pro mě nesnesitelné.“

Náhle ho napadla myšlenka, která jím zcela otřásla. „Čeká na tebe v Anglii nějaký muž?“

Poprvé od okamžiku, kdy tento vznětlivý hovor začali, na něm byla patrná nejistota. Jeho bezbrannost byla roztomilá. Věděla, že

pokud by se uchýlila ke lži, mohla by jedinou větou všechno skončit. Cítila se však vázaná svou ctí říct mu pravdu.

„Ne, kromě strýce Morgana na mě žádný jiný muž v Anglii nečeká.“

„A má pro tebe tvůj strýc vybraného ženicha?“

„Ne.“

Naklonil hlavu a zkoumavě si ji prohlížel. Pak klidně řekl:

„Jsem přesvědčen, že by mě považoval za přijatelného ženicha.“ Nepřela se s ním. „Ano, určitě.“

„Potěšilo by ho, kdyby věděl, že ses provdala za skotského lairda?“

Brodick stál opět v plné síle a zbroji, a pokud v jeho mysli zablikala nějaká pochybnost, nyní definitivně zhasla. Arogantní bojovník na ni opět hleděl plný pýchy a sebevědomí.

„Mého strýce by jistě potěšilo, že jsi ve svém klanu dosáhl tak důležitého postavení, ale jen kvůli tomu by tě nepovažoval za přijatelného ženicha.“

„Tak proč?“ zeptal se.

„Protože by jistě prohlédl tvůj drsný zevnějšek a uviděl by, co je pod ním. Jsi silný, neohrožený, ale taky věrný a vášnivě oddaný těm, které miluješ. Ano, jsi čestný muž, Brodicku, a mého strýce bys neošálil. Poznal by, co je v tvém srdci.“

„A co ty, Gillian? Ty víš, co je v mém srdci?“

Řekl to tiše, téměř šeptem, ale jeho slova v ní vyvolala prudkou vlnu touhy, která jí projela tělem od hlavy až k patě. V slunečním světle pronikajícím větvemi okolních stromů zářilo Brodickovo tělo mihotavým jasem. Jeho kůže se leskla a dlouhé vlasy se třpytily jako zlaté. Při pohledu na toho silného a krásného muže jí vyschlo v ústech a pocítila chvění kolem žaludku. Tváře jí rozpálily představy, které nebyla schopná potlačit. Když si uvědomila, že zírá na jeho ústa, přinutila se sklopit pohled a hledět do země, až

své bujné myšlenky ovládla. Dokud se nesetkala s Brodickem, nikdy vážně neuvažovala o tělesném spojení s mužem. Teď však věděla, že jeho vinou bude muset strávit hodně času ve zpovědnici a povědět knězi vše o tom, jaká nemravnice se z ní stala.

„Měl jsi už hodně žen?“ Nemohla uvěřit, že v sobě našla odvahu položit mu tak intimní otázku, a sotva zazněla, zoufale si přála, aby ji mohla vzít zpět. „Ne, neodpovídej,“ vyhrkla vzápětí.

„Neměla jsem se tě na to ptát.“

„Můžeš se mě ptát na cokoliv,“ řekl. „Ano, nějaké ženy jsem už měl,“ odpověděl věcně. „Chceš, abych vzpomínal, kolik jich bylo?“

„Ne, nechci,“ pospíšila si. Stále hleděla do země. „A je nějaká žena, která na tebe čeká?“

„Dovedu si představit, že jich na mě čeká několik.“

Zvedla oči a setkala se s jeho pohledem. „Několik žen si vzít nemůžeš, Brodicku. Jen jednu.“

Sledoval, jak jí hoří tváře, a měl co dělat, aby se nerozesmál.

„Vždycky na mě čekají ženy ochotné jít se mnou do postele. Žádná z nich si však nedělá naděje, že by se stala mou ženou,“ vysvětlil.

Náhle k těm ženám, o nichž mluvil, pocítila bodavou nenávist. Její žárlivost nebyla ani v nejmenším opodstatněná, zato způsobila, že se cítila nešťastná. Nehodlala se stát jeho ženou, přesto nenáviděla pomyšlení, že Brodick spává s jinými ženami.

Nebyla schopná potlačit hněv a ten z jejího hlasu přímo sršel.

„A až se oženíš, budeš s nimi dál spát?“ zeptala se.

„O tom jsem ještě neuvažoval,“ připustil.

„Tak o tom uvažuj teď,“ vyštěkla na něho.

Uvědomila si, že Brodick ví přesně, co se v její hlavě odehrává. Ach ano, věděl, že nerada slyší o jeho ženách, a pásl se na tom, jak ji to popuzuje. Najednou měla chuť kopnout ho a současně políbit.

Ovládla se však. „Tvé manželce jistě nebude lhostejné, že si bereš do postele ještě jiné ženy.“

„Gillian, až se vezmeme, budu mít pouze tebe, a žádnou jinou. Budeme věrni jeden druhému po celou dobu, co spolu budeme – v dobách dobrých i špatných. Nemá smysl, aby sis dělala starosti s tak bezvýznamnými věcmi. Chci jen tebe. Bude strýc Morgan vědět, že se o tebe dokážu postarat?“

„Ví, že se dokážu postarat sama o sebe. Nejsem slabá. Strýc mě naučil, jak se bránit. Nabyl jsi dojem, že jsem slabá, protože ti Alec pověděl, jak mě ztloukli?“

„Ne,“ odpověděl. „Z jeho vyprávění jsem nabyl dojem o tvé síle, ne o slabosti. Chránila jsi ho, když jsi obrátila hněv toho bastarda na sebe. Buď ujištěná, že se slabou ženou bych se nikdy neoženil,“ dodal pyšně.

Vřelost v jeho hlase a ocenění, které vyslovil, ji téměř odzbrojily. Ach, jak toužila vrhnout se mu do náruče a obejmout ho. Uměla se bránit, ale jemu se ubránit nedokázala. Už teď začínala litovat, čeho se vzdává. Věděla, že až se vrátí do Anglie, bude jinou ženou než byla ta, která odtamtud odjela.

„Řekni mi, že mě miluješ.“

„Ano, miluju tě,“ přiznala. „Ale nejsem díky tomu šťastná. Nevím, jak je to možné…, všechno se stalo tak rychle…, neměla jsem čas chránit se před tebou a věř mi, že jsem se do tebe nechtěla zamilovat.“ Zavrtěla hlavou, jako by si chtěla urovnat myšlenky. „Na tom však nezáleží. Tak jako tak si tě nemůžu vzít.“

Brodick cítil, jak se v něm všechno uvolnilo. I když věřil, že ho Gillian miluje, slyšet to z jejích úst bylo úžasné a dokonale ho to uklidnilo. Všechno napětí z něho rázem spadlo a cítil se jako znovuzrozený. Připadal si čistý a neporazitelný.

„Budeš moje, Gillian.“

Naléhavost v jeho hlase ji vyvedla z míry. Zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Ano, budeš,“ odpověděl pevně a odhodlaně. „Smiř se s tím.

Žádný jiný muž se tě nikdy nedotkne. Patříš mně.“

„Kdy ses k tomu rozhodl?“

„Když jsi mi řekla, že mě miluješ. Věděl jsem to už předtím, ale zřejmě jsem to od tebe potřeboval slyšet.“

Najednou se rozplakala. „Proč mě nemůžeš pochopit? Neměla jsem nikdy vstoupit do domu Annie Drummondové. Snažíš se nasadit mi do hlavy pošetilé myšlenky a já chci, abys s tím přestal. Je kruté vyvolávat ve mně touhu po něčem, co nikdy nebudu mít. Ne,“ vykřikla téměř, „nebudu snít. Je to nebezpečné.“

„Ty bys chtěla dům, v jakém žije Annie Drummondová?“ zeptal se zcela zmaten její podivnou tužbou. „Proč?“

„Ach tím se nezabývej. Nepochopil bys to.“

„Tak mi to vysvětli, abych to pochopil.“

„Netoužím po Anniině domku, ale po tom, co představuje,“ řekla váhavě. „Annie v něm má domov a manžela, který ji miluje. A její život je skoro… idylický.“

„Nemůžeš vědět, jaký má kdo život, dokud se neocitneš v jeho kůži a neprožiješ ho sama. A to je nemožné,“ oponoval jí.

„Nesnaž se jít na mě s logikou. Chtěla jsem jen, abys pochopil, že já nikdy nemohu žít jako Annie. Musím se vrátit do Anglie.“

Brodick najednou ztuhl. To, co ho napadlo, ho tvrdě zasáhlo. Zdálo se mu, že konečně pochopil, proč se Gillian tak vzpouzí stát se jeho ženou. Proboha, vždyť ona se ho snaží chránit!

„Gillian, ty jsi přesvědčená, že se vrátíš do Anglie zemřít, je to tak? To mi chceš říct?“

Odvrátila od něho pohled. „Ano, je to možné.“ Opět se rozplakala.

„Nemám rád, když pláčeš. Okamžitě přestaň,“ poručil jí celý nesvůj.

Zamrkala. Jen Brodick jí mohl dát tak směšný příkaz. Copak si myslí, že pláče jen proto, aby na něho zapůsobila?

„Jsi člověk, s nímž je opravdu těžké vyjít. Nikdy si tě nevezmu.“

Byl tak rychlý, že nestačila reagovat. Dva dlouhé kroky a sevřel ji v náruči.

„Pro mě je rozhodující něco jiného. Řekla jsi, že mě miluješ, a na ničem jiném nezáleží. Je mi jedno, jaké problémy mi to přinese. Jsi moje a na tom se nedá nic změnit. Copak si vážně myslíš, že bych tě někdy nechal odejít?“

Přesvědčovala se, že musí zůstat silná a nepoddat se mu. Zavrtěla hlavou a snažila se mu vymanit. Vzpírala se proti jeho hrudi, jak jen mohla. Jenže když cítila jeho blízkost, opouštěla ji všechna vůle a toužila jen po tom, aby se mohla přivinout k jeho teplu a hodit celý svět za sebe. Když ji svíral v objetí, přála si, aby se čas zastavil – a to nebylo možné.

Její boj však byl marný. Proti medvědímu sevření jeho paží byla bezmocná. Byl nejméně desetkrát silnější než ona. Po chvíli se přestala kroutit a vzpírat a sklonila hlavu na jeho hruď.

„Co budeme dělat?“ zašeptala. Opět měla pláč na krajíčku.

Ani si neuvědomil, co ve své otázce vyjádřila. Nezeptala se, co bude dělat ona, ale co budou dělat oni. Oba společně. Pro tuto chvíli spokojený, že ji má ve své moci, sklonil hlavu, políbil ji na čelo a se zavřenýma očima vdechoval její ženskou vůni. Její vlasy voněly po růžích. Byla úplně jiná než ženy z klanu Buchananů a náhle si uvědomil, že z ní má i trochu strach. Její kůže byla hladká a měkká a při jejím úsměvu se mu točila hlava. Byl stejně krásný jako první úsměv dítěte a stejně tak čistý. Gillian v sobě neměla ani náznak vychytralosti nebo falše. Ne, opravdu byla zcela jiná než všechny ostatní ženy. Vzpomněl si, že při prvním setkání se mu zdála hrozně upjatá, téměř až škrobená, a také křehká – příliš křehká pro jeho způsob života. Přesto brzy poznal, že v jejím křehkém těle je zvláštní síla. Byla statečná a čestná, a to byly jen

dva ze sta nebo kolika důvodů, kvůli kterým ji nehodlal nikdy opustit.

„Dám ti slib a pak už se přestaň trápit obavami.“

„Jaký slib?“

„Jestli se vrátíš do Anglie, pojedu s tebou.“

„Jestli se vrátím?“

„Ano, protože to ještě není jisté.“

„O čem to mluvíš? Nerozumím ti. Rozhodovat se budu já.“

Nepřel se s ní a jeho mlčení ji znepokojovalo. Znovu se ho pokusila přimět, aby svou poznámku vysvětlil, ale nepohnula jím.

„Jestli se vrátím, pojedu sama. Ty musíš zůstat tady. Nesnesla bych, aby se ti něco stalo.“

Při posledních slovech se jí zachvěl hlas. Strach, který v něm zazněl, ho překvapil i potěšil. Neznal nikoho, kdo by se o něho bál tak jako ona. Jeho jediným příbuzným byl Winslow, ale mezi ním a bratrem byl vztah, jaký odpovídá dvěma tvrdým mužům. Měli se rádi, ale nikdy si nedávali najevo své vzájemné city.

„Musíš mi věřit, že jsem schopen tě ochránit,“ řekl. Znělo to jako rozkaz.

„Vůbec nevíš, čemu bys čelil. To nejsou obyčejní muži. Mají podporu krále a ostatních svých přátel a na jejich straně je snad sám ďábel.“

„Žádnému z nich však nekoluje v žilách krev skotských horalů, a to je dělá zranitelnými.“

„Myslíš to vážně? Skotský horal může vykrvácet stejně lehce jako Angličan.“

„Budeš mi muset věřit. Přikazuju ti to.“

Poznala, že nemá smysl se přít. Zdálo se jí, že lehčí pořízení by bylo s kamennou zdí.

„Dobře, věřím ti a budu se snažit, abych se netrápila obavami. To je však všechno, co ti slibuju. Můžeš mi dávat tolik příkazů, kolik chceš, ale moje pocity tím nezměníš.“

„Každý muž má své slabosti. Já ti zase slibuju, že najdu ty jejich a využiju je proti nim.“

„Každý muž?“

„Ano, každý,“ odpověděl důrazně.

Navinul si její kadeře kolem dlaně a přinutil ji zaklonit hlavu.

Skláněl se nad ní a zblízka jí hleděl do očí.

„A jakou máš ty slabost, Brodicku?“ zeptala se.

„Tebe,“ odpověděl.

KAPITOLA 17

Přitiskl se k jejím ústům a nedal jí šanci k sebemenšímu protestu. Nebyl to něžný dotek rtů, ale tvrdý, žádostivý polibek, kterým jí dal jasně na srozuměnou, jak moc ji chce. Jeho jazyk pronikl do jejích teplých úst, laskal ji a dráždil, a během chvíle mu jeho polibek vracela se stejnou vášní, jakou zahrnul on ji. Zpočátku se jeho jazyka dotýkala jen váhavě, ale když ji stiskl pevněji a z hrdla se mu vydralo hluboké vrčení, nechala se jím strhnout. Jeho vášeň ji zcela přemohla, přesto necítila strach. Věřila, že je zkušený a ví, kdy přestat, i když zatím se k tomu vůbec neměl. Bože, jaká tajemná kouzla dělala jeho ústa s jejím tělem. Kdesi v podbřišku jí začala narůstat zvláštní touha, a jak se jeho ústa znovu a znovu přisávala k jejím rtům, sílila a stávala se naléhavější. Přestala vnímat, kde je a co dělá, a myslela jen na to, jak se k němu ještě těsněji přimknout.

Cítila, že ji hladí po zádech, ale pak se jeho ruce svezly níž, maličko ji zvedly a přitiskly tak, aby dotyk jejich těl byl ještě intimnější. Bez studu se mu třela ňadry o hruď a s rozkoší vnímala teplo jeho stehen. Rozpaloval ji víc a víc a v některých chvílích se jí zdálo, že nemůže popadnout dech, s jakou vášní mu jeho polibky oplácela.

„Brodicku, chci…“

Umlčel ji dalším horkým polibkem, jako by ji snad nikdy nechtěl pustit. Náhle se však od ní odtrhl a nechal ji, aby pomalu

sklouzla nohama na zem. Pak přitiskl tvář na její krk, chvíli zhluboka a rozechvěle dýchal a snažil se získat nad sebou vládu.

Nechtěla ho pustit, a když ji začal jemně kousat do ušního lalučku a ucítila na kůži jeho horký jazyk, projel jí tělem téměř křečovitý záchvěv slasti.

„Ne…“ Hlas se jí zlomil. Ucítil, že se v jeho rukou zachvěla.

Líbal ji na krk a jeho rty se posouvaly níž. „Co ne?“ zeptal se chraptivým hlasem.

Naklonila hlavu na druhou stranu, aby měl lepší přístup k místům, kam jeho ústa ještě nedospěla. „Nepřestávej,“ zašeptala se slastným povzdechem.

Jemně ji od sebe odtlačil a zřejmě by ji docela pustil, kdyby se k němu znovu nepřimkla. V jeho očích zasvítilo ješitné mužské uspokojení z toho, že ji za krátkou dobu dokázal tak mocně vzrušit a zmást. Její vášeň nebyla o nic menší než jeho a on věděl, že jakmile ji zbaví ostýchavosti, bude na jeho laskání reagovat bez zábran a nespoutané – přesně tak, jak ji hodlal milovat při jejich svatební noci. Bože, nejlépe by bylo, kdyby se vzali co nejdřív. Nedovedl si představit, že by měl čekat dlouho, ale zároveň ji nechtěl zneuctít tím, že by si ji vzal dřív, než bude jejich svazek stvrzen manželským slibem a požehnáním. Ona mu to však ani trochu neusnadňovala. Stačilo jen, aby na ni pohlédl, a opět se v něm vzedmula a rozhořela touha. Její neuvěřitelně zelené oči však nyní hleděly zcela zmateně, vlasy měla rozcuchané v divokém chumlu a ústa byla rudá a napuchlá od jeho polibků.

Věděl, že v tuto chvíli nemá smysl čekat, že dostane rozum a bude souhlasit se sňatkem. Než by se rozhodla, měli by nejméně dvě děti.

Do jejich soukromí však neodbytně vstupoval vnější svět a nutil je vrátit se do přítomnosti. Zaslechli Ramseyovo volání. Brodick si dlouze povzdechl a konečně od ní ustoupil.

„Běž a sbal si své věci. Je čas k odjezdu,“ řekl. Obrátil se a začal sestupovat ke cvičišti.

Rozběhla se za ním. „Děkuju ti, že jsi pochopil.“

„Co?“

„Že se nemohu stát tvou ženou.“

Sestupoval dál, ani se neohlédl a odpovědí jí byl jen jeho smích.

Vrátila se do Maitlandova domu. Hospodyně Helen jí sbalila věci, ale pak si Gillian vzpomněla na slib, který dala Winslowovi. Naštěstí jí Helen ukázala zkratku od zadního vchodu.

Čas ubíhal a Brodick, který na ni spolu s Ramseym a Winslowem čekal, upíral s čím dál větší netrpělivostí pohled na hlavní dveře.

„Hrome, co ji mohlo tak dlouho zdržet?“ zamumlal. „Třeba čeká na Iaina a Judith. Určitě se s nimi chce rozloučit.“

Ramsey byl první, kdo uviděl Gillian přicházet z druhé strany svahu.

„Tamhle je.“

Winslow pochopil a usmál se. „Nezapomněla.“

Gillian provázela jeho žena Isabella a za nimi poskakovali oba jeho synové. Mladší Andrew, kterému bylo pět let, vyběhl dopředu a chytil Gillian za ruku. Winslow viděl, že se na něho usmála a něco mu říkala. Ať to bylo co bylo, Andrewa to zřejmě pobavilo, protože se rozesmál na celé kolo. Také Isabella potlačovala smích.

„Na co nezapomněla?“ zeptal se Brodick bratra.

„Isabellu mrzelo, že jsem ji včera při slavnosti nepředstavil.

Gillian mi slíbila, že ji před odjezdem navštíví. A nezapomněla.“

Winslowa najednou napadlo, proč se asi jeho rodina tak baví.

„Myslím, že Isabella jí nerozumí ani slovo.“

Brodick přikývl. „Gillian má dobrou hlavu. Rychle se naši řeč naučí.“

„Takže si ji opravdu hodláš vzít?“

„Ano.“

„A ví to?“

„Ještě ne.“

Ramsey slyšel, o čem mluví, a srdečně se zasmál. „Doufám, že jsi uvážil všechny problémy, které z toho vzejdou, Brodicku.“

„Samozřejmě.“

„Nebude to mít lehké, když bude muset žít…,“ začal Ramsey.

„…v klanu Buchananů,“ dokončil Brodick za něho. „Vím a musím se přiznat, že mám obavy, jak se přizpůsobí.“

Ramsey se zazubil. „To možná taky. Ale já jsem měl spíš na mysli život s tebou.“

Brodick nevypadal, že by se ho Ramseyova poznámka dotkla.

„Gillian o mých… nedostatcích ví.“

„A přesto tě chce?“ zeptal se Winslow.

„Abych řekl pravdu, nechce. Přesněji řečeno – nechce se za mě provdat.“

Ramsey a Winslow Brodicka znali, proto znovu vybuchli ve smích.

„Takže kdy bude svatba?“ zeptal se Ramsey.

KAPITOLA 18

Láska se přece nemůže objevit tak náhle.

Většinu času při cestě do Ramseyova sídla strávila Gillian přemýšlením o Brodickovi. Nemohla pochopit, jak je možné, že se mu za tak krátkou dobu podařilo dobýt její srdce. A nejen to, zdálo se, že ji navíc ještě zcela připravil o rozum. Poznala jeho chyby, alespoň většinu z nich, přesto ho však dál milovala. Jak je to možné? Láska se přece musí z něčeho rodit. Představovala si, že je to něco, co vzniká pomalu po měsících a měsících dvoření, někdy možná po rocích. Láska přece nemůže člověka zasáhnout jako blesk.

Potom ji napadlo, že to, co k Brodickovi cítí ona, možná ani není láska, ale pouhá smyslná vášeň. Jestli je to tak, potom pochybovala, zda bude kdy schopná svěřit se se svým odporným hříchem zpovědníkovi, aniž by umřela hanbou. Je to tedy tělesná žádostivost? Brodick je jistě neobyčejně hezký muž, toho si musí všimnout každá žena. Ramsey a Iain jsou však taky hezcí, a přesto se jí nerozbuší srdce, když se jim ocitne nablízku. S Brodickem to však bylo něco jiného. Měla pocit, že Brodick ji hypnotizuje. Stačilo, aby na ni pohlédl, a už se jí tajil dech.

Teď jí však nevěnoval nejmenší pozornost. Jel s Ramseym daleko před ní i před vojáky a ani jednou se neohlédl, aby se přesvědčil, je-li v pořádku. Zato ona téměř celou dobu zírala na

jeho široká záda a snažila se přijít na to, jak opět obnovit vládu sama nad sebou.

Nechtěla uvažovat o tom, proč jede s Ramseym do jeho domova. I když se snažila obavy z budoucnosti potlačit, přesto se do jejích myšlenek neustále vkrádala krutá realita. Co když svou sestru nenajde? Co když se vdala a odstěhovala se od MacPhersonů? A co když si na ni Christen nevzpomene? Její sestra neměla Liese, která by jí pomáhala udržovat vzpomínky – je možné, že na všechno, co se stalo, dávno zapomněla.

Zabraná do podobných myšlenek si ani nevšimla, že se Brodick s Ramseym zastavili. Ke Gillian se přitočil Dylan, sáhl po uzdě a přinutil také jejího koně zastavit. Čekala s ostatními vojáky daleko za oběma lairdy. Už už se chtěla velitele zeptat, proč nejedou dál, vtom však uviděla, že od západu se cvalem blíží jezdec na koni. Cizí jezdec je širokým obloukem objel a zamířil k Brodickovi a Ramseymu.

Gillian trpělivě čekala, až se dozví, co se děje. Z toho, co viděla, se zdálo, že Brodick se s neznámým jezdcem o něčem dohaduje a nemohou se shodnout. O hádku však zřejmě nešlo. I když se Brodick mračil a cizinec pořád nesouhlasně kroutil hlavou, Gillian si všimla, že Ramsey se směje.

„Dylane, kdo je ten jezdec?“ zeptala se konečně.

„Otec Laggan. Duchovní, který slouží Sinclairům, Maitlandům a dalším klanům.“

„A slouží taky Buchananům?“

„Když to nejde jinak, i nám.“

„Tomu nerozumím. Proč když to nejde jinak? Copak nemá Buchanany v oblibě?“

Dylan se potutelně usmál. „Nás nemá v oblibě nikdo, milady. A my jsme na to hrdí. Většina klanů nás proto nechává na pokoji, stejně jako duchovní…, včetně otce Laggana.“

„A proč vás nikdo nemá rád?“

„Bojí se nás,“ řekl velitel hrdě. „A otec Laggan si o nás myslí, že jsme barbaři.“

„Jak víš, že si to myslí?“

„Říká nám tak.“

„Určitě to nemyslí vážně. Nejste přece barbaři. Jste jen trochu… horkokrevní…, to je všechno. Vidím, že se otec Laggan nemůže s Brodickem shodnout. Vidíš, jak pořád kroutí hlavou?“

„Jenže nakonec to bude stejně tak, jak chce Brodick,“ poznamenal Dylan. „Vždycky je po jeho.“

Jako by Brodick věděl, že mluví o něm, náhle se v sedle otočil a pohlédl na ni, zatímco mu otec Laggan stále odporoval. Duchovní dokonce rozčileně gestikuloval rukama.

Brodick na ni mrkl. Nevěděla, co si o jeho chování myslet – nebylo mu podobné, aby s ní flirtoval před ostatními. Přesto ji jeho laškovné gesto potěšilo.

„Víš, o čem se dohadují?“ zeptala se Dylana.

„Vím,“ odpověděl.

Nyní se i otec Laggan v sedle otočil a pohlédl směrem k ní. Pak znovu zavrtěl bílou hlavou. Netvářil se příliš přívětivě, proto se na něho neusmála ani mu nezamávala. Pouze v tichém pozdravu lehce sklonila hlavu.

„Řekni mi tedy, o co se přou,“ naléhala na Dylana, jakmile se kněz otočil zpátky k Brodickovi.

„O tebe.“

„Prosím?“

„Vsadím se, že předmětem jejich sporu jsi ty, milady.“

„To jistě ne. Vždyť mě otec Laggan ani nezná,“ namítla.

„Poslal ho Iain a řekl bych, že otec Laggan teď jedná jako tvůj poručník. Chce mít jistotu, že tě nikdo nenutí dělat něco proti tvé vůli.“

„Ale já jedu s Ramseym o své vůli,“ opáčila. „To mu přece Iain mohl vysvětlit.“

Dylan pokrčil rameny. Doufal, že ho nebude nutit, aby jí objasňoval Lagganovy motivy podrobně. Podle jeho názoru čím méně bude vědět, tím lépe.

Náhle jí dal Brodick znamení, aby přijela k nim. Kněz trhl uzdou a udělal jí místo, stále se však mračil. Zastavila po Brodickově boku. Ramsey pobídl koně a postavil se vedle ní z druhé strany. Pak ji Ramsey představil a Gillian se na kněze usmála. Jenže vzápětí jí úsměv ztuhl na rtech a rozbušilo se jí srdce. Teprve teď uviděla, kde se ocitla. Myslela, že Brodick stojí na okraji mírného svahu, ale teď viděla, že jen pár metrů před ní zeje propast. Prudce trhla uzdou, až se její kůň vzepjal, Brodick však rychle zasáhl a zabránil, aby ji shodil ze sedla.

„Co je s tebou, Gillian,“ obrátil se na ni, když jí vytrhl uzdu z ruky.

Pohlédla na něho. „Nerada se dívám do hloubky,“ zašeptala.

„Točí se mi z ní hlava.“

Protože viděl, jaký má strach, rychle pobídl oba koně, aby o kus couvli. Ramsey udělal totéž. „Už je to lepší?“

Vydechla úlevou. „Ano, mnohem lepší. Díky,“ zašeptala. Pak se obrátila k otci Lagganovi.

„Ramsey, potřebuju, abys mi pomohl,“ řekl tiše Brodick.

„Budu se snažit,“ odpověděl stejně tiše jeho přítel.

Gillian na Brodicka zvědavě pohlédla. „A moje pomoc by se ti nehodila?“

„Tvoje pomoc je absolutně nutná,“ zazubil se na ni.

„Tak mi řekni, o co jde. Ráda bych ti byla prospěšná.“

Pohlédl na Ramseyho, který rychle řekl: „Kněz čeká, aby s tebou mohl promluvit. Přece nechceš, aby si o tobě myslel, že nevíš, co se sluší.“

Při představě, že by se mohla dopustit urážky sluhy božího, se začervenala. „Samozřejmě že ne,“ řekla a okamžitě se obrátila ke knězi. „Přeju ti dobrý den, otče. Jsem ráda, že se s tebou setkávám.“

„Dobrý den,“ odpověděl zdvořile, ale hned nato promluvil poněkud jiným tónem. „Chtěl bych ti položit několik otázek, abych uspokojil církev.“

„Ty chceš uspokojovat církev?“ zeptala se zneklidněná náhlou změnou jeho chování i jeho podivnými slovy. Uvažovala, jestli vůbec dobře slyšela.

„Ano, chci,“ odpověděl s důrazem. Vrhl na Brodicka nepřátelský pohled a dodal: „Nedostaneme se dál, dokud nebudu mít jistotu, že tě k ničemu nenutí násilím.“

„Otče, ani nevíš, jak je důležité, abych jela…“

Než mohla dopovědět, ozval se hlasitě Ramsey. „Je to pravda, že Gillian slezla za Alekem Maitlandem do propasti? Iain mi řekl, že jeho syn zůstal viset na úzké římse.“

„Máš ji přímo před sebou, Ramsey. Zeptej se na to jí,“ řekl Brodick.

Gillian jim nevěnovala pozornost. „Otče, proč se mě potřebuješ ptát…“

„Udělala jsi to, Gillian?“

Ramsey ji znovu nenechal domluvit. Teprve teď ji napadlo, že to zřejmě dělá schválně, i když to samozřejmě bylo absurdní. Věděla, že na rozdíl od Brodicka se Ramsey dovede ovládat a není netrpělivý. A pokud je, má v sobě dost smyslu pro diplomacii, aby tuto chybu nedával najevo.

„Co jsem měla udělat?“ zeptala se nepřítomně a dál se dívala na kněze. Nebesa, proč musí nejdříve uspokojit církev, a teprve pak bude moct pokračovat v cestě do Ramseyova sídla? Měla pocit, že vůbec nic nechápe.

Ramsey svou otázku opakoval a vynucoval si její pozornost. Byl tak neodbytný, že musela poprosit kněze, aby jí dovolil obrátit se k němu zády.

„Ano, Ramsey, slezla jsem do propasti za Alekem,“ odpověděla.

Než jí stačil položit další otázku, znovu se obrátila ke knězi.

„Otče, chceš říct, že nemohu pokračovat v cestě, dokud neuspokojím církev? Pochopila jsem to správně?“

„Ano, milady, naprosto správně. Nikdo se z tohoto místa nehne, dokud nebudu mít naprostou jistotu. Míním to vážně, lairde,“ dodal a obdařil Brodicka dalším ostrým pohledem.

„Budeš mít jistotu,“ ujišťoval ho Brodick.

„Nechápu…“ ozvala se zmatená Gillian.

„Buď klidná, dcero, pochopíš to,“ řekl kněz. „Buchananové jsou pověstní svými podvodnými triky a klamy. Jsou schopni dělat všechno možné, aby získali, co chtějí. A protože s sebou nemáš své rodiče ani zpovědníka, kteří by nad tebou bděli, cítím, že je mou povinností zastoupit je jako tvůj ochránce a kněz. Teď tedy chápeš?“

Nechápala vůbec nic. Začala vrtět hlavou a chtěla se otce Laggana zeptat, proč si myslí, že je třeba, aby nad ní někdo bděl. Copak mu není jasné, že pokud bude potřebovat ochranu, má s sebou Brodicka?

„Otče, požádala jsem Brodicka…“

Kněz byl tak zděšen, že ji nenechal domluvit. „Ty jsi ho sama požádala? Nebyla jsi tedy přinucena?“

Gillian začala vážně uvažovat, zda to otec Laggan nemá v hlavě popletené. Ještě jednou se však pokusila trpělivě mu svou situaci vysvětlit. „Jestli někdo někoho nutil, potom jsem to byla já, otče. Brodick by jistě odjel domů, kdybych ho sama nepožádala, aby mě…“

Teď ji zase přerušil Brodick. „Má svůj vlastní rozum, otče. Ujišťuju tě, že jsem ji k ničemu nenutil ani nepřemlouval. Je to tak, Gillian?“

„Ano, naprosto,“ přitakala. „Ale otče, pořád nechápu, proč bys ty měl hrát roli mého ochránce. Copak nevidíš, že jsem v dobrých rukou?“

Otec Laggan vypadal, jako by se kvůli ní chtěl rozplakat.

„Drahá lady, možná nevíš, do čeho ses dostala,“ vykřikl ohromený jejím klidným souhlasem. „Odpověz mi,“ dožadoval se. „Už jsi někdy byla u Buchananů?“

„Ne, zatím ne…“

Kněz zvedl ruce na znamení zoufalství. „Tady to máš!“ vykřikl triumfálně.

„To, co jsem zatím z Vysočiny viděla, na mě udělalo veliký dojem,“ řekla. „A představuju si, že tam, kde žije Brodickův klan, je stejně krásně, ne-li krásněji.“

„Nikdy ses však s těmi barbary, kteří si říkají Buchananové, nesetkala, že ne, dcero?“ zeptal se kněz rozechvělým hlasem.

Bylo víc než zřejmé, že otec Laggan je velmi rozčilený. V naději, že ho uklidní, řekla: „Ne, nesetkala jsem se s členy jeho klanu, ale jsem přesvědčena, že to jsou příjemní lidé, žádní barbaři.“

„Milosrdný Bože na nebesích, ona si myslí, že Buchananové jsou příjemní lidé. Slyšel jsi to, Ramsey? Slyšel jsi, co řekla?“

Ramsey se snažil zachovat vážný výraz. „Slyšel, otče Laggane, ale musím ti připomenout, co už řekl Brodick. Gillian není žádná malá holčička a má svůj vlastní rozum. Jsem přesvědčen, že až se s

příslušníky jeho klanu seznámí, opravdu shledá, že to jsou příjemní lidé.“

„Jak by mohla…,“ začal kněz.

„V každém případě se mi zdá, že shledává příjemným člověkem jejich lairda. Přece by se nedržela po jeho boku, kdyby to tak nebylo. Brodick dokáže být… roztomilý…, když chce.“ Poslední slova řekl Ramsey podivně přiškrceným hlasem, ale pak se už neudržel a vyprskl smíchem.

Kněz se obrátil k Brodickovi. „Myslím, že netuší, co se na ni chystá.“

„Chceš snad říct, že se o lady Gillian nedokážu postarat nebo že se k ní bude někdo z mého klanu špatně chovat?“

Otec Laggan si zřejmě uvědomil, že zašel příliš daleko, a rychle se to snažil napravit. Zvedl hlavu a prohlásil: „Ne, ne, jen jsem vyslovil obavu… To děvče vypadá na jemnou lady… a já si jen nedovedu představit, jak by vydržela v tak drsném prostředí.“

Gillian stále nechápala, o čem se vlastně dohadují a co by chtěli vyřešit. A rovněž jí nebylo jasné, proč je otec Laggan tak rozrušený. Pohlédla na Brodicka v naději, že jí vysvětlí, co se děje. Ten si jí však nevšímal a hovořil s knězem – mluvili gaelštinou a rychle, takže jim vůbec nerozuměla. Brodickův tón byl zjevně nepřátelský a Gillian děsilo, jak může hovořit se sluhou božím tak hněvivě.

Brodick knězi vysvětloval, jak moc pro něho Gillian znamená a že by raději zemřel, než by dopustil, aby se jí něco stalo. Věděl, že Gillian z jeho řeči nerozumí jedinému slovu, ale otec Laggan mu rozuměl a to bylo důležitější.

Velmi ho však pobavilo, když Gillian najednou vyhrkla:

„Takhle hrubě s knězem nesmíš mluvit. Bůh to nemá rád.“ Pak se obrátila k Lagganovi: „On to tak nemyslí, otče. Nechce tě urazit.“

„Nemusíš se za mě omlouvat,“ ohradil se Brodick.

„Držím stráž nad tvou duší,“ odsekla.

„Dcero, ty dbáš o jeho duši?“ zeptal se kněz.

„Někdo o ni musí dbát,“ odpověděla. ,,Pokud mu někdo nepomůže, do nebe se nedostane. To jistě víš sám, otče, protože ho znáš déle než já.“

„Gillian, už těch hloupých řečí bylo dost,“ ohradil se znovu Brodick.

Nedbala na něho a pokračovala: „A má taky dobré srdce, otče.

Jenom se za to stydí.“

Kněz se usmál. „Tys v něm skutečně objevila něco dobrého?“

„Ano,“ odpověděla tiše. „Hned jsem to poznala.“

Kněz si ji prohlížel přivřenýma očima. „Ty jsi jistě byla vychovaná v bohabojné rodině, že?“

„Ano, byla. Dům mého strýce je velice bohabojný.“

„Ale přesto jsi ochotná…“ Otec Laggan zakroutil hlavou. „Jak jsem už řekl, nevím, jestli dokážeš vydržet v tak drsném prostředí.“

„Otče, jedu sice s Brodickem, ale k Sinclairům, ne k Buchananům,“ řekla v naději, že vyjasní nedorozumění.

„Ano, ale tam nezůstaneš navěky,“ vykřikl Laggan zoufale.

„Jednou se budeš muset vrátit domů.“

„Ano, samozřejmě. Musím se vrátit domů, abych…“

„Gillian, řekni mi, jak jsi to dokázala?“ zahulákal Ramsey. Polekaně se k němu otočila. „Co, Ramsey?“

„Říkáš, že se bojíš hloubek. Jak jsi dokázala slézt za Alekem do propasti?“

„Opravdu o tom chceš teď mluvit?“

„Jistě.“

„Ale já právě teď vysvětluju otci Lagganovi, že se musím…“

„Gillian, odpověz Ramseymu, když se tě ptá,“ poručil jí Brodick.

Povzdechla si. „Jak jsem dokázala slézt za Alekem do propasti? Jednoduše – zavřela jsem oči.“

„Ale stejně to pro tebe muselo být těžké. Viděl jsem, jak jsi před chvílí zbledla, když ses přiblížila tam k tomu okraji.“

„Neměla jsem na vybranou a taky mě hnal čas. Alekovo lano se trhalo.“

„Buď tak hodná, dcero,“ přihlásil se opět o pozornost otec Laggan, „rád bych ti teď položil několik otázek.“

Současně s ním však znovu promluvil Ramsey. „Jistěže jsi měla na vybranou. Udělat něco, z čeho má člověk strach, vyžaduje velkou odvahu.“

„Gillian prostě udělala, co musela. Samozřejmě že je state ná,“ řekl Brodick.

„Ne, vůbec jsem nebyla statečná. Měla jsem hrozný strach a třásla jsem se jako osika. A plakala jsem,“ dodala.

„Gillian, o tohle se se mnou nepři. Řekl jsem, že jsi byla statečná, a musíš připustit, že vím, o čem mluvím.“

Neměla ráda, když někdo tvrdil opak toho, co ona. „Brodicku, papež je neomylný, ale ty ne. Proto bys měl vědět…“

„Já bych opravdu rád pokračoval,“ trval na svém kněz.

„Dcero, potřebuji vědět následující věc: Máš dobrý vztah k církvi?“

„Prosím?“

„Chce vědět, jestli máš dobrý vztah k církvi,“ opakoval Brodick.

Hleděla z jednoho na druhého. „Doufám, že ano.“

„A kdy jsi byla naposledy u zpovědi?“ zeptal se otec Laggan.

Zaváhala.

„Odpověz mu,“ poručil jí Brodick.

V tom okamžiku v ní vzplál hněv. „Už jsem tě jednou žádala, abys se mnou nemluvil takovým tónem,“ zašeptala. „Nemám to ráda.“

Otec Laggan ji samozřejmě slyšel. Údivem pootevřel ústa, vykulil oči a zakoktal: „Ty se odvažuješ kritizovat lairda Buchanana?“

Zrozpačitěla, že její výčitku slyšel, a pokusila se ospravedlnit.

„Někdy se mnou mluví tak, že se mi to nelíbí, otče. Myslím, že jsi ho sám slyšel. Copak jsem povinná to snášet?“

„Samozřejmě že nejsi, dcero. Většina žen to však trpělivě snáší.

Bojí se jeho hněvu.“

Usmála se jeho poznámce. „Brodick nikdy žádné ženě neublížil.“

Teď se zase rozesmál otec Laggan a velmi ji tím překvapil.

„Jednou jsem slyšel, že každý muž, ať už je nevím jak vzpurný nebo nekultivovaný, najde svou ženu. A teď musím souhlasit. Je to pravda.“

„Můžeme pokračovat,“ žádal Brodick.

„Ano, samozřejmě,“ souhlasil otec Laggan. „Lady Gillian, ptám se tě znovu, kdy jsi byla naposledy u zpovědi?“

Začervenala se. „Nevím, ale je to už dlouho.“

Bylo zřejmé, že tím Lagganovi příliš radost neudělala. „A proč jsi tuto nejsvětější povinnost nedodržovala?“

„Musím na tu otázku odpovědět, než budu pokračovat v cestě k Ramseymu?“ zeptala se.

„Ano, musíš,“ řekl Ramsey.

„Otec Laggan čeká,“ připomenul jí Brodick.

Cítila, že ji začíná bolet hlava. Zdálo se, že pouze ona nechápe, proč ji Laggan tak vyslýchá. Brodickovi a Ramseymu to zřejmě bylo jasné. Umínila si, že až se ocitne s Brodickem o samotě, požádá ho, aby jí svůj postoj i to, co se tady děje, vysvětlil. Pro tuto chvíli se však rozhodla všechny uklidnit. „Nebyla jsem u zpovědi, protože nad Anglií byl vyhlášen interdikt a kněží mohou vykonávat službu boží jen v nejnutnějších případech. Jistě jste slyšeli o rozepři mezi papežem a naším králem Janem. Vedou spolu válku o to, kdo se stane příštím arcibiskupem z Canterbury.“

Otec Laggan přikývl. „Interdikt. Ano ovšem. Úplně jsem zapomněl, že jsi k nám přišla z Anglie. Přeješ si tedy, abych tvou zpověď vyslechl já?“

„Teď hned?“

Nechtěla vykřiknout, ale návrh otce Laggana ji tak vyděsil, že se na okamžik přestala ovládat. Vždyť by to znamenalo, že by musela své hříchy vypočítávat před Brodickem a Ramseym, ale taky bez přepážky, která by ji oddělovala od jejího zpovědníka.

„Neudělala nic, co by vyžadovalo odpuštění,“ ujišťoval Brodick Laggana.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se stále ještě rozechvělá. Brodick se zasmál. „Prostě to vím.“

Nasupeně na něho pohlédla. „Zhřešila jsem.“ Vzápětí se zhrozila, protože to znělo, jako by se tím chlubila.

„Nezhřešila.“

Dál už jeho aroganci nedokázala snést. „Říkám, že zhřešila, a moc,“ trvala na svém. „A díky tobě. Ty jsi mi vnukl nečisté myšlenky a všechny se upínaly k tvé osobě. Jsem velká hříšnice.“

Teprve když byla slova venku, uvědomila si, co řekla. „Všechny moje hříchy jsi zavinil ty, Brodicku. A pokud budu muset projít očistcem, dá Bůh, že jím projdeš se mnou. Ramsey, jestli se nepřestaneš smát, přísahám, že tě z toho útesu shodím.“

„Miluješ ho, dcero?“ zeptal se otec Laggan.

„Nemiluju,“ odpověděla důrazně.

„To není podmínka,“ upozornil Laggan.

„To doufám, že není,“ vykřikla.

„Ale ulehčilo by ti to život,“ dodal.

„Gillian, řekni pravdu,“ žádal Brodick.

Vzal ji za ruku. Pokusila se mu vytrhnout, ale nepustil ji.

„Řekla jsem pravdu. Nemiluju Ramseyho, a jestli se mi nepřestane smát, budou si muset Sinclairové hledat nového lairda.“

„Neptal jsem se tě, jestli miluješ Ramseyho, dcero,“ vykřikl Laggan, aby ho bylo slyšet přes Ramseyho smích. „Ptal jsem se tě, jestli miluješ Brodicka.“

„Snad ses neptal, otče, jestli miluju tebe? Koho jiného jsi myslel?“

Podle Brodickova mínění mu její otázka nestála za odpověď a klidněji požádal, aby mu znovu řekla, že ho miluje. „Brodicku, teď není čas na…“

„Teď je ten nejlepší čas.“

Nesouhlasila. „To, co jsem ti řekla, bylo důvěrné.“

„Miluješ mě?“

Odmítala mluvit o lásce před lidmi, kteří hltají každé její slovo. Proto sklonila hlavu a řekla: „Nechci se tu teď vyjadřovat o záležitostech svého srdce.“

Brodick se však nenechal odbýt. Vystrčil bradu a opakoval:

„Miluješ mě?“

Stiskl jí ruku, aby ji přinutil k odpovědi. „Víš dobře, že ano,“ zašeptala.

Stáhl z ramene pruh svého plédu a se slavnostním výrazem ve tváři ho přehodil přes jejich spojené ruce.

Teď už Gillian pochopila, co se děje. V panice se pokusila ruku vyprostit, ale Brodick ji svíral jako v kleštích. Po několika marných pokusech se poddala.

Její srdce patřilo jemu.

Pohlédl jí upřeně do očí. „Dej mi své slovo.“

Mlčela. Brodick zarputile trval na svém. „Chci, abys mi dala své slovo, Gillian. Neodmítej mě.“

Cítila, že na ni všichni hledí, a taky věděla, jak dovede být Brodick neoblomný. Bude na ni tak dlouho naléhat, až dosáhne svého. Navíc nemohla popřít, že ho miluje, a jestliže to Brodick potřebuje slyšet znovu, pak není důvod, proč by mu to nemohla říct.

Povzdechla si. Bitvu ztratila, ale vítězství bude její. „Miluju tě,“ řekla tak tiše, že to stěží slyšel.

„Teď a navždycky?“

Na okamžik zaváhala, ale pak hodila všechny obavy a strachy za hlavu.

„Ano.“

„Budu tě ctít a chránit, Gillian,“ řekl Brodick. Sáhl po ní a hrubě si ji přitáhl. Koutkem oka zahlédla, že otec Laggan zvedl ruku a udělal znamení kříže.

Nebyla schopná sebemenšího odporu. Brodick jí zvedl hlavu a políbil ji. Zdálo se jí, jako by jí dával bezostyšně najevo, že je nyní jejím výhradním pánem a ona jeho vlastnictvím. Potom ji však jemně pohladil po tváři a v tu chvíli na okamžik zapomněla na přihlížející a tělem jí projela vlna radosti. Když ji konečně pustil, musela se rychle chytit sedla, aby nespadla z koně. Zatímco se pokoušela upravit, Brodick si opět přehodil pruh plédu přes rameno a upevnil si ho k pasu.

Čekala, až jí něco řekne, ale vypadalo to, že se k tomu nechystá. Obrátila se proto na otce Laggana.

„Bůh je s tebou, dcero,“ řekl kněz.

Ramsey se zubil, jako by se dopustil na něčem spoluviny, a plácl Brodicka po rameni. „Takže dnes večer budeme slavit.“

„Co, Ramsey?“ zeptala se nevinně.

„To, že jsi uspokojila církev.“

„Takže můžeme pokračovat v cestě?“

„Ano.“

Než mu stačila položit další otázku, rychle se obrátil ke knězi.

„Otče Laggane, navštívíš nás dnes večer?“

„Slíbil jsem lairdu MacHughovi, že se u něho zastavím, ale jestli mě na cestě zpátky nepřekvapí tma, rád přijmu tvé pohostinství. Abych řekl pravdu, mé staré kosti už nocují raději v teplé posteli než venku. V prázdné teplé posteli,“ dodal kněz a vrhl významný pohled směrem k Brodickovi.

„Bude pro tebe připravená prázdná postel, otče,“ slíbil s úsměvem Ramsey.

Laggan vrhl soucitný pohled na Gillian a řekl: „Ještě je čas, dcero… Není zase tak neslýchané, že se děvče rozmyslí. Pokud bys své rozhodnutí ještě před večerem změnila nebo kdybys nabyla rozumu a uvědomila si pošetilost…“

„Co se stalo, stalo se, otče. Nechrne to tak být,“ řekl Ramsey.

Laggan svěsil ramena. „Varuju tě, lairde Buchanane. Budu nad ní i nadále bdít.“

Ramsey se zasmál. „Znamená to, že porušíš svou přísahu a vrátíš se na Buchananovo území? Řekl jsi přece Iainu Maitlandovi, že Buchananové jsou barbaři a že na jejich půdu už nikdy nevkročíš.“

„Ano, vím, co jsem řekl,“ odsekl kněz. „A taky jsem nezapomněl na ten nešťastný incident. Má povinnost mi však jasně přikazuje, co mám dělat. Budu na lady Gillian dohlížet, a jestliže uvidím, že je nešťastná nebo že chřadne, pak se mi budeš, lairde, zodpovídat. Radil bych ti, aby ses o ni dobře staral. Uvidíš, že v ní budeš mít velký poklad.“

Po těchto naléhavých slovech přitáhl Laggan uzdu a pobídl svého koně uličkou mezi shromážděnými vojáky. „Bůh s vámi,“ zavolal nakonec.

Gillian hleděla za odjíždějícím knězem, vtom však ucítila na rameni Brodickovu ruku. „Budu se o tebe dobře starat a chránit tě jako poklad,“ slíbil zaníceně.

„O tom jsem nikdy nepochybovala. Pojedeme dál?“

Brodick dal znamení Dylanovi, aby převzal místo v čele, a obrátil se k Ramseymu. Vtom Gillian uviděla, že Dylan se rozjel směrem k útesům. Náhle ji ovládl panický strach. Prudce škubla uzdou, strhla svého koně opačným směrem a v dalším okamžiku už ujížděla dolů po jižním svahu.

„Kam, k čertu, jede?“ vykřikl Brodick na Ramseyho a pobídl koně do cvalu. Dostihl ji, chytil uzdu a snažil se ji obrátit. Vzpírala se a pobízela koně dál.

„Tudy žádná cesta nevede. Nikam se nedostaneš,“ vykřikl na

ni.

„Chci ty hrozné útesy objet.“

„To nejde, Gillian. Říkám ti, tudy se nikam nedostaneš…“

„Nechci jet cestou, kterou se chystáte vy.“

„Kdybys mě nechala, abych ti to vysvětlil…“

Vzápětí zaklel. Jakmile Gillian poznala, že mu nedokáže vyrvat

uzdu z ruky, sklouzla z koně a rozběhla se pryč. Nechtěla, aby jí cokoliv vysvětloval. Viděla jen strmé skály a pod nimi hloubku. O tom, že je zkratka bezpečná, nechtěla slyšet ani slovo.

Brodick ji však znovu dostihl. „Zbláznila ses? Co to děláš?“

„Vždyť vidíš,“ odpověděla udýchaně. „Utíkám. A čím rychleji, tím líp.“

„Dej mi ruku.“

„Ne.“

„Nejsou tam žádné skály ani propast,“ začal znovu.

„Obejdu to, ať je to jak chce daleko.“

„Dobře,“ nechal ji.

Vzápětí se zastavila. „To myslíš vážně? Snažíš se mě donutit, abych šla tam, kam ty?“

„Do ničeho tě nechci nutit. Chci jen, abys dostala rozum. Zkratka je bezpečná a objížďka dlouhá. Znamenala by mnoho hodin jízdy navíc.“

Ostře hvízdl a zvedl ruku. Dylan se okamžitě otočil.

Gillian věděla, že tím, že nechce sjet z té hloupé skály s nimi, uvádí Brodicka do nepříjemné situace. Všichni vojáci na ni hleděli, ale naštěstí neslyšeli, co říká.

„Nechci ti dělat hanbu před tvým dobrým přítelem a před vojáky, ale přísahám, že pokud mě budeš nutit sjet dolů tím hrozným srázem, udělám to.“

„Chceš říct, že takhle vyděšená máš ještě starost, abys mi neudělala hanbu? Ach Gillian, tím mi nikdy hanbu neuděláš. Dobře, objedeme skály a pojedeme delší cestou.“

Její úzkost se začala měnit v úlevu. „Jak dlouho nám bude objížďka trvat?“

„To záleží na tom, jak rychle pojedeme.“

„Odpověz mi. Jak moc nás to zdrží?“

„Asi půl dne,“ řekl a sklonil se k ní.

„Tak dlouho? I kdybychom spěchali?“

„Ano, tak dlouho. Dej mi ruku.“

„Pojedu sama.“

„Byl bych radši, kdybys jela se mnou.“ Najednou couvla. „Brodicku?“

„Co je, děvče?“

„Musím z těch skal sjet, že?“

„Nemusíš nic, pokud nechceš.“

Zhluboka se nadechla, zvedla ramena a potom se sama chopila jeho ruky. Brodick se náhle rozhodl – zvedl ji a místo za sebe si ji posadil před sebe na klín.

Cítil, že se chvěje, a myslel jen na to, jak ji uklidnit. Objal ji tedy paží a přitiskl pevně k sobě. „Ten tvůj strach…“

„Já vím, je nesmyslný, že?“

„Víš, odkdy se tak bojíš? Stalo se ti někdy něco, co způsobilo, že jsi tak… přehnaně opatrná?“

„Chceš říct zbabělá?“

Otočil jí hlavu a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Tohle o sobě už nikdy neříkej. Nejsi zbabělá. Rozumíš?“

„Ano,“ hlesla tiše.

„Řekni to,“ poručil ji.

„Nejsem zbabělá. A přestaň mě tak tisknout.“

Počkala, až sevření uvolnil. „Rozmyslela jsem si to. Pojedeme zkratkou. Ale měli bychom jet až jako poslední,“ připojila rychle. Doufala, že si dodá odvahy, než na ně přijde řada.

„Opravdu ses rozhodla?“

„Ano,“ řekla, i když ji bylo sotva slyšet. „A pojedu na svém koni,“ dodala už silnějším hlasem. „Nechci, aby si tví vojáci mysleli, že jsem slabá.“

„Nikdy by si nic takového nemysleli,“ řekl a obrátil koně zpátky do svahu.

Na hřebeni se nezastavil, a když začal sestupovat po úzké křivolaké cestě vedoucí dolů, ani svého hřebce nezpomalil. Gillian zabořila tvář do jeho plédu. Objala ho kolem pasu a znovu ho žádala, aby jeli až jako poslední.

„Ne,“ řekl rozhodně.

Než dospěli k nejstrmějšímu úseku, stále měli možnost zastavit a Gillian si byla jistá, že to Brodick udělá. Potřebovala čas, aby sebrala odvahu. Proč to ten tvrdohlavec nemůže pochopit?

„Chci jet jako poslední.“

„A já zase jako první.“

„Brodicku, počkejme chvíli,“ žádala úzkostným hlasem. Hrdlo jí stáhl panický strach a v hlavě se jí honily děsivé představy o tom, že padá do bezedné černé propasti. Přemáhala ji zoufalá potřeba vykřiknout, zvedal se jí žaludek a chvílemi měla pocit, že hrůzou omdlí.

„Brodicku…, já nemůžu…“

„Řekni mi, jaké nečisté myšlenky tě v souvislosti se mnou napadaly.“

„Cože?“

Trpělivě otázku opakoval. Jeho hřebec zakopl a musel ukročit směrem k okraji srázu, ale Brodick se jen naklonil na druhou stranu a pomohl mu zachovat rovnováhu. Pokračovali dál.

Také Gillian zakolísání pocítila a chtěla zvednout hlavu, Brodick ji však přitiskl k hrudi a znovu se zeptal: „A byli jsme v těch tvých nečistých myšlenkách oblečeni?“

Zrudla studem. „Jestli jsme byli oblečeni?“ opakovala šeptem, aby získala čas.

„Ano…, v těch fantaziích o mně…“

„To nebyly fantazie.“

„Samozřejmě že byly,“ oponoval jí vesele. „Řekla jsi Lagganovi, že tě trápily nečisté představy.“

„Nečisté myšlenky,“ vykřikla.

„A taky jsi řekla, že ty… myšlenky… byly o mně. Je to tak?“

„Proboha, mlč.“

Zasmál se. „Tak co, byli jsme, nebo nebyli?“ zeptal se znovu.

„Co tím myslíš?“

„Byli jsme oblečeni?“

„Samozřejmě že jsme byli oblečeni,“ vykřikla zmučeně.

„Potom ty tvé nečisté myšlenky nemohly být vůbec zajímavé.“

„Přestaň už o tom mluvit, prosím tě.“

„Proč?“

„Protože se to nesluší.“

„Myslím, že mám právo to vědět. Říkala jsi přece, že ty nečisté myšlenky byly o mně, je to tak?“

„Ano, je.“

„No vidíš. A já chci vědět, co jsem v nich dělal.“ Zavřela oči. „Líbal jsi mě.“

„Jenom to? Nic jiného?“

„A co jsi čekal?“

„Mnohem víc,“ řekl. „A kam jsem tě líbal?“

„Na ústa,“ odpověděla. „A teď už přestaň…“

„Nikam jinam?“ zeptal se zklamaně. „Mám ti vyprávět fantazie, které napadají mě – samozřejmě o tobě?“

Vytřeštila oči. „Ty máš…, tebe napadají myšlenky… o mně?“

„Samozřejmě že napadají, ale ty moje jsou mnohem zajímavější.“

„Opravdu?“

„Chceš, abych ti o nich vyprávěl?“

„Ne.“

Zasmál se a nebral na ni ohled. „V mých fantaziích na sobě nic nemáš. Vlastně ne, to není tak docela pravda. Něco na sobě přece jen máš.“

Věděla, že by se neměla ptát, protože ho tím jen vybízí pokračovat, nemohla si však otázku odpustit. „A co na sobě mám?“

Sklonil se k ní a zašeptal jí do ucha: „Mě.“

Trhla sebou a oběma rukama se vzepřela proti jeho hrudi.

„Panebože!“ vykřikla. „Jestli budeme v téhle hříšné rozmluvě pokračovat, dostaneme se oba rovnou do pekla. A odkud víš, jak vypadám, když nemám nic na sobě?“

„Nevím, ale prostě si tě představuju,“ odpověděl. „V každém případě vypadáš úžasně.“

„Ne, to není pravda.“

„Tvoje kůže je hladká a sametová, a když ve svých fantaziích ležím mezi tvými měkkými…“

Přikryla mu dlaní ústa, aby ho umlčela. V jeho očích však dál jiskřila šelmovská světélka. Gillian se zdálo, že jeho nestoudnost překračuje všechny meze. Ale co když ji právě to k němu přitahuje, napadlo ji. Dělal na ni dojem, že se dokázal zbavit všech zábran, a přestože to v ní podvědomě vyvolávalo strach, na druhou stranu ji

to lákalo. Zdálo se, že Brodick se pranic nestará, co si o něm kdo myslí, a taky se nijak nesnažil dělat dojem na druhé.

Chtěla být taky tak svobodná jako on. „Být s tebou je zvláštní… osvobozující zkušenost,“ zašeptala.

„A to přece není tak špatné, nebo snad ano, milady?“

Vtom zaslechla zezadu Dylanův hlas a trhla sebou. „Prosím?“ Pomalu sundala ruku z Brodickových úst, on si ji však znovu přiložil na rty a políbil jí dlaň. Najednou byla zase stydlivá a ucukla, aby je Dylan neviděl.

„Říkám, že to nebylo tak zlé, jak se zdálo, co říkáš, milady?“ opakoval Dylan.

Pohlédla na skály nad nimi, zavrtěla hlavou a vyprskla smíchy.

„Ne, vůbec to nebylo zlé.“

O chvíli později už zase jela na svém koni. Náhle se rozhodla, že pojede v čele. Pobídla klisnu do klusu, a když míjela Brodicka a Ramseyho, zavolala: „Ošálil jsi mě jako malou holku.“

„Možná,“ připustil. „Ale musel jsem to udělat. Zlobíš se za to na mě?“

Zasmála se. „Ne. Zvykám si.“

KAPITOLA 19

Kraj, v němž našel svůj domov klan Sinclairů, byl velkolepý. Ramseyovo sídlo se vypínalo na náhorní plošině nad kouzelným údolím, lemovaným najedná straně strmými skalami a na druhé zvlněnými horskými svahy. Kam oko dohlédlo, táhly se zelené pláně ozdobené ostrůvky vřesovišť. Odpolední vánek voněl vřesem, jehličím a kouřem stoupajícím z komínů stavem s doškovými střechami. Lairdův mohutný kamenný hrad čněl hrdě nad domky rozsetými kolem jako nepřemožitelný ochránce, bezpečí osady navíc zajišťovala obvodová hradba z kamene a mohutných klád.

Těžká vrata s železnými závěsy byla otevřená a Ramsey vjel v čele svého doprovodu a hostů dovnitř. Odevšad se okamžitě rozlehl radostný pokřik. Vojáci, kteří střežili bezpečí klanu, zdravili svého lairda, ale z domů vybíhalo taky množství mladých dívek a mávaly na pozdrav.

Gillian okamžitě obklopili přehnaně úzkostliví Brodickovi strážci. Aaron se postavil do čela, Dylan s Robertem zaujali místa po jejím boku a Liam jel za ní.

I když jí široká záda jejích strážců znesnadňovala výhled, přesto se snažila pozorovat dav kolem a pozorně zkoumala každou tvář. Bylo by skvělé – nebo spíš zázrak – kdyby objevila Christen okamžitě. Zůstávala však střízlivá, neboť věděla, že tak lehké to nebude. Přesto jí pokaždé, když uviděla nějakou mladou ženu s plavými vlasy, poskočilo srdce nadějí.

Brodick a Ramsey sesedli z koní a okamžitě je obklopili vojáci.

Gillian trpělivě čekala, až si na ni Brodick vzpomene.

„Viděla jsi ho, milady?“ zeptal se jí Dylan tiše.

„Koho?“

„Zrádce,“ zašeptal.

„Ne. Ještě jsem se po něm nedívala,“ odpověděla a znovu se pátravě rozhlédla po davu. „Zatím ne,“ zašeptala Dylanovi. „Je jich tu tolik…“

„A to tu většina Ramseyových mužů není,“ vysvětlil jí Dylan.

„Zřejmě jsou ještě na cvičišti za hradem. Ano, určitě tam jsou, protože jinak by Gideon přišel svého lairda pozdravit.“

Zatímco Gillian dál pátrala v davu, přiblížilo se k ní několik zvědavých vojáků v barvách MacPhersonů. Chtěli si ji prohlédnout. Jeden z nich, zřejmě nezkušený, ale o to drzejší mladík, se odvážil až příliš blízko.

To se však vůbec nelíbilo Robertovi. Okamžitě proti němu vyjel a přinutil vojáka uskočit stranou. „Přestaň na naši lady civět, nebo…,“ obořil se na něho. Tvářil se, jako by ho chtěl na místě proklát.

Statný voják se ohlédl na své druhy, pak se otočil zpátky k Robertovi a s drzým úsměvem se vyzývavě zeptal: „Nebo co?“

Na Roberta jeho sebevědomí nezapůsobilo. Než si mladý MacPherson stačil uvědomit, co chce udělat, Robert se sklonil, chytil ho pod krkem a vyzvedl do výšky.

„Nebo ti zpřerážím všechny kosti.“

Voják byl opravdu silný chlap, Robert jím však mával jako hadrovou loutkou. Jeho silácký kousek Gillian šokoval, stejně tak ale jeho chování.

„Roberte, prosím, pusť toho mladíka,“ ozvala se.

„Jak si přeješ, milady,“ zabrblal Robert.

Právě ve chvíli, kdy Robert hodil vojáka do houfu jeho druhů, se náhodou otočil Brodick a uviděl, co se děje. Zakroutil hlavou, prorazil si cestu davem a zastavil se před ležícím MacPhersonem. Ten se ještě nestačil vzpamatovat.

„Co se stalo, Roberte?“

„Nelíbilo se mi, jak civí na milady, lairde.“

Voják se pokusil vstát, ale Brodick mu položil těžkou botu na hruď a přitlačil ho zpět k zemi. „Jak na ni civěl?“

„Nestoudně,“ odpověděl Robert.

„Je moc krásná. Chtěl jsem se na ni podívat, a když se na něco chci podívat, tak to udělám,“ řekl drze voják.

Brodick na něho shora pohlédl. „Ano, je moc krásná,“ souhlasil potěšené. „Jenže já nemám rád, když na ni civí kdejaký halama.“ Přitlačil ho botou ještě víc, až voják zrudl a začal lapat po dechu. „Říkám ti, že to se mi ani trochu nelíbí,“ dodal Brodick hrozivým hlasem.

Náhle se po jeho boku objevil Ramsey. „Pusť ho,“ poručil. Brodick o krok ustoupil a pozoroval, jak se voják zvedá. Vtom

Ramsey do MacPhersona tak silně vrazil, že nešťastník znovu

skončil na zádech na zemi.

„Vstaň a omluv se lairdu Buchananovi,“ zahřměl na něho Ramsey.

„Buchananovi?“ vydechl zděšeně voják. „To je laird Buchanan? Nevěděl jsem, že…“

Ramsey k němu znovu hrozivě pokročil. Voják se s námahou zvedl a zablekotal: „Omlouvám se ti, lairde Buchanane. Už nikdy na tvoji ženu ani nepohlédnu. Přísahám.“

Ramsey však nebyl spokojen. Všiml si, že voják a jeho druzi mají oblečené plédy MacPhersonů. „Buď si oblékni moje barvy, nebo táhni z mého území k čertu.“

Gillian pozorovala Ramseyho s úžasem. Do této chvíle měla za to, že je zcela jiný než Brodick – klidný a uvážlivý. Judith Maitlandová jí řekla, že kdykoliv chce Iain uzavřít nějaké spojenectví, vyšle Ramseyho jako prostředníka, aby dojednal podrobnosti, protože Ramsey dokáže být diplomatický. Teď však nebyl ani trochu diplomatický, a naopak svou zpupností konkuroval Brodickovi. Uvědomila si, že příčinou nepříjemného incidentu a nakonec i Ramseyova hněvu je ona, a to ji přivedlo do rozpaků. Ostře pohlédla na Roberta, aby mu dala na srozuměnou, co si o jeho chování myslí. Voják se však bránil. „Musel jsem ho zkrotit, milady. Byl nestoudný,“ zašeptal.

„Já si nemyslím, že byl nestoudný,“ odpověděla mu rovněž šeptem.

„Byl, milady, věř mi.“

Výraz jeho tváře říkal jasně, že je o své pravdě přesvědčen.

Gillian poznala, že nemá smysl se s ním přít.

„Tamhle je Gideon,“ řekl Aaron. „Měl bys s ním promluvit, Dylane. Myslí si, že je ti roven.“

Na svahu pod hradem se objevil velký houf vojáků. Gillian mhouřila oči proti slunci, ale do tváří jim stejně neviděla.

Její pozornost upoutala Robertova poznámka. „Gideon je přece velitel Ramseyova vojska. Copak tím není Dylanovi roven?“

„Ne,“ odpověděl Dylan a seskočil z koně. „Ale snížím se a promluvím s ním, abych projevil dobrou vůli. Omluvíš mě, milady?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Já bych taky ráda sesedla, Roberte. Mohl bys trochu ustoupit?“

„Musíš počkat na svého lairda,“ odpověděl.

„Ano, to musíš,“ souhlasil Liam, který pobídl koně a zaujal místo uvolněné Dylanem. „Milady, kdyby sis oblékla náš pléd, hodně bys nám to ulehčila.“

„Co bych vám ulehčila?“ zeptala se.

„Aby věděli, že jsi…“ Zarazil se.

„Co?“ stále nechápala.

„Prostě že patříš k nám,“ vymáčkl ze sebe Robert.

Od dalšího vysvětlování ho zachránil Ramsey tím, že na něho kývl, aby mu udělal vedle Gillian místo.

Pak jí pomohl sesednout. „Nesuď můj klan podle několika drzých mladíků,“ řekl.

„Už stojí na zemi,“ ozval se za ním Brodick. „Můžeš ji pustit.“ Ramsey na něho nedbal a dál Gillian držel. „Pojď dovnitř,“

řekl. „Je skoro poledne, musíš být hladová.“

Brodick ho chytl za ruku, odtáhl ji z Gillianina pasu a ukázal Gillian, aby si stoupla vedle něho. Dotčená jeho chováním zůstala stát a přinutila ho, aby přistoupil on k ní.

„Nemusíš mít o mě starost,“ odpověděla Ramseymu. „Nemám hlad.“

„Dobře. Ale večer bude velká hostina,“ slíbil. „Předtím však budeš mít možnost vidět všechny mé vojáky, kteří tady jsou. Pokud mezi nimi nepoznáš zrádce, vyjedeme zítra ven, aby sis prohlédla další naše muže. Bude to však nějakou dobu trvat,“ varoval ji.

„Teď, když se se Sinclairy spojili MacPhersonové, musíme střežit obrovské území.“

„A jak to bude s hledáním její sestry?“ zeptal se Brodick.

„Ráda bych viděla kromě vojáků i všechny mladé ženy,“ přidala se Gillian a vložila svou ruku do Brodickovy široké dlaně.

„Vím, jak je pro tebe důležité, abych ti pomohla objevit zrádce, ale stejně tak důležité je pro mě najít Christen. Doufám, že i ty mi v tom pomůžeš.“

Ramsey přikývl. „Říkala jsi, že žije někde mezi MacPhersony. Souhlasím s Iainem, že by o ní měli vědět především stařešinové.“

„Proč tedy mlčí? Král Jan vyslal ke všem klanům své emisary, aby o ní a o skříňce něco zjistili, ale nikdo jim nic neřekl.“

Ramsey se usmál. „A proč by měl?“

„Nerozumím.“

„Proč bychom měli podávat informace králi, kterého nemilujeme,“ řekl bez obalu Brodick.

„Přesně tak,“ souhlasil Ramsey.

Kráčeli k vytesaným kamenným schodům vedoucím k široké bráně do hradu. Dav se před nimi rozestupoval a udělal jim širokou uličku. Gillian si všimla dvou starších mužů postávajících v blízkosti schodů. Jeden byl vysoký a hubený jako tyčka, druhý naopak kulatý jako sud. Hluboce se Ramseymu uklonili.

Ramsey jí oba představil a pak se opět obrátil k ní: „Doufám, že ti Brisbane a Otis pomohou Christen najít. Oba jsou MacPhersonové.“

Pak oběma vysvětlil, o co jde. „Pamatujete mnoho a jistě si dokážete vzpomenout na rodinu, která přijala za svou malou holčičku. Mohlo jí být kolem šesti let.“

„Jestli ta rodina přišla z Nížiny už s dítětem, jak bychom mohli vědět, že není jejich vlastní?“ zeptal se Brisbane.

„Měli byste to vědět. Víte všechno, co se ve vašem klanu událo, včetně toho, co se povídá.“

„Možná bychom mohli lady posloužit,“ ozval se Otis. „Ale není mi jasné, proč jí chceš pomáhat, lairde. Má snad pro tebe větší význam, než tušíme?“

„Má pro mě veliký význam,“ odpověděl Ramsey stroze.

„Je to Angličanka,“ připomenul Brisbane. „Proto se Otis ptal, lairde.“

„Vím, kdo je,“ řekl s důrazem Ramsey. „Lady Gillian je Brodickova žena a Brodick je můj přítel.“

Zdálo se, že jeho vysvětlení oba muže velmi uspokojilo. Na Otisově tváři se objevila úleva. „Potom tedy není tvoje…“

„Ne,“ přerušil ho Ramsey. „Její srdce patří lairdovi Buchananů.“

Brisbane se obrátil k Brodickovi. „A ty, lairde, i když je Angličanka…, přesto…?“

„Ano, přesto.“

Gillian je poslouchala a začal se jí zmocňovat hněv. „Jsem šťastná, že jsem Angličanka,“ prohlásila hrdě.

Otis na ni vrhl soucitný pohled. „Ach děvče, těžko můžeš být šťastná, že jsi Angličanka, ale v každém případě máš kuráž, když to tvrdíš. Pojď se mnou. Můžeme si o tvé sestře promluvit.“ Pokynul Ramseymu, aby mu udělal místo a mohl vzít Gillian za ruku.

„Já si toho pamatuju mnohem víc než ty, Otisi,“ ozval se Brisbane, který nechtěl zůstat stranou. Téměř odstrčil Brodicka a vzal Gillian za druhou ruku. „Co tak, kdybychom se prošli kolem jezera a dali hlavy dohromady. Myslím, že si na jednu takovou rodinu vzpomínám. Měli děvče asi tvého věku a přišli k nám z Nížiny.“

Protože ji oba MacPhersonové drželi, nemohla se svému hostiteli úklonou omluvit. Pohlédla však na Brodicka, a když krátce kývl na souhlas, nechala se oběma starci odvést.

Ramsey a Brodick pohledem sledovali, jak odcházejí. „Myslíš, že je v bezpečné společnosti?“ zeptal se Brodick. Přesto už dal Robertovi a Liamovi pokyn, aby Gillian nespustili z očí.

„Samozřejmě že je,“ odpověděl Ramsey. „Klidně můžeš své muže odvolat.“

Brodick rychle mávl na Roberta s Liamem, aby zůstali, a následoval Ramseyho dovnitř. Tam už čekali další, kteří chtěli se svým lairdem promluvit.

se.

„Myslíš, že Otis s Brisbanem dokážou Gillian pomoct?“ zeptal

„Problém nespočívá v tom, jestli dokážou, ale jestli budou

chtít.“ Ramsey nalil pohár vína, podal ho svému příteli, a pak nalil sobě. „Mám dojem, že dobře vědí, kde Christen je,“ řekl. „Jsou však opatrní. Dřív, než Gillian něco řeknou, promluví s její rodinou. Jestliže bude Christen souhlasit, pak její setkání s Gillian zařídí. Jestliže ne…“

„Poručíš jim to.“

„Ano,“ přikývl. „Ale nebude to tak lehké, jak se ti zdá. Tihle starci dokážou být paličatí.“

„Chceš říct, že se budou Christen snažit chránit, protože patří k MacPhersonům?“

„Přesně tak.“

„Proč by si však měli myslet, že je nutněji chránit před vlastní sestrou?“

„Její anglickou sestrou,“ podotkl Ramsey. „Ale přestaň mít obavy, Brodicku. Jestli tu Christen je, najdeme ji. A, tamhle je Gideon s Dylanem. Dovol, abych teď zařídil pár nutných věcí, a pak si i my sedneme a dohodneme se, jak budeme postupovat.“

Ramsey rychle vyslechl starosti příslušníků svého klanu a potom se nechal informovat od Gideona o problémech, které se vyskytly v době jeho nepřítomnosti. Překvapilo ho, že většina se týkala MacPhersonových vojáků. Trpělivě však poslouchal, jak mu Gideon líčí jeden incident za druhým, všechny ze cvičiště.

Než velitel jeho vojska skončil, byla Ramseyova tvář rudá hněvem. „Nařídil jsi mi, abych k nim byl shovívavý,“ připomenul Gideon. „Ale řeknu ti jedno – je velmi nebezpečné připustit takovou nekázeň. Vůdce skupiny, která se nechce smířit s tím, že se MacPhersonové spojili s naším klanem, má den ode dne silnější pozici. Když vydám nějaký rozkaz, většina MacPhersonů se nejdřív

podívá na něho a poslechnou, jen pokud přikývne na souhlas. To je podle mě nepřípustné,“ dodal. Hlas se mu chvěl hněvem.

Ramsey stál před krbem a mlčky sledoval, jak velitel přechází po místnosti. Brodick, který čekal s Dylanem opodál opřený o stůl, stížnosti na MacPhersony taky slyšel.

Když měl Ramsey dojem, že už vyslechl dost, zvedl ruku. „A co myslíš, že bych měl udělat, Gideone?“ zeptal se tiše.

Velitel se k němu otočil. „Poslat toho bastarda k čertu.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Dylan.

„Proster,“ odpověděl Gideon.

„A ty chceš, abych ho vyhnal z našeho území?“ ptal se dál Ramsey.

„Lepší by bylo, kdybys mi ho dovolil zabít, lairde, ale spokojil bych se i tím, že ho vyženeš.“

„A co jeho přívrženci? Co navrhuješ udělat s nimi?“

„Chceš, abych řekl, co si opravdu myslím?“

„Samozřejmě.“

Gideon povzdechl. „Měl bys je vyhnat všechny do jednoho. Víš, že jsem byl proti spojení s jejich klanem, lairde, a znovu ti říkám, že to nebude nikdy dělat dobrotu.“

„Takže si myslíš, že na tvá slova došlo?“

„Ano, to si myslím.“

„Musel jsi vědět předem, že nastanou problémy, Gideone. Tvou povinností je řešit je…, ale ne tak, že odbojníky vyženeš,“ dodal stroze Ramsey. „Vyhledej Prostera a pošli ho za mnou,“ poručil potom. „Já si to s ním a s jeho přívrženci vyřídím.“

Gideonovi se zjevně ulevilo, že nebude muset problém řešit sám, a horlivě přikývl. „Jsem rád, že se do toho vložíš, lairde.

Přiznávám, že mě ti buřiči tlačí ke zdi. Zřejmě nemám tvoji trpělivost.“

Ramseyovu trpělivost nemá nikdo, pomyslel si Brodick. Gideon však svého lairda neznal příliš dobře, protože jinak by věděl, že pod tenkou slupkou zdvořilosti a diplomacie bije srdce nezkrotného bojovníka, který předčí prudkostí i Brodicka, jestliže se rozhněvá. Na rozdíl od něho však trvalo Ramseymu déle, než vzplanul. Když mu ale trpělivost došla nebo ho někdo zatlačil příliš daleko, vybuchl jako sopka a potom se děly věci. Dokázal být mnohem brutálnější než Brodick a možná to byl jeden z důvodů, proč se stali tak dobrými přáteli. Věřili jeden druhému. Ano, Brodick Ramseymu věřil a obdivoval ho, stejně jako věřil a vzhlížel s obdivem k muži, který je oba vycvičil, aby byli správnými vůdci – k Iainu Maitlandovi.

To je skutečný nelítostný vůdce, pomyslel si Brodick. Iain zřídkakdy projevoval s někým slitování a jeho malá trpělivost byla všeobecně známá. Právě proto v minulosti mnohokrát pověřil Ramseyho, aby při shromážděních lairdů vystupoval jeho jménem. Zatímco Iain by každého, kdo s ním nesouhlasil, nejraději zabil, Ramsey byl schopen přesvědčovat, aby dosáhl svého.

Teprve když jeho snaha o domluvu selhala, uchyloval se, podobně jako Iain a Brodick, k hrubé síle.

Jakmile Gideon skončil se stížnostmi, jeho nálada se markantně zlepšila. „Ještě mám jednu novinu, kterou si musíš vyslechnout,“ oznámil s potutelným úsměvem.

Ramsey udiveně zvedl obočí. „To je tak zábavná?“

„Ano, je,“ odpověděl Gideon.

Ramsey si povzdechl. „Nech mě hádat. Týká se Bridgid KirkConnellové?“

Gideon se zasmál. „Máš dobrý odhad, lairde, opravdu se to týká Bridgid. Je tu další žádost o její ruku.“

Ramsey upřel na velitele rezignovaný pohled. „A kdo je tentokrát ten nešťastník?“

„Voják jménem Matthias,“ řekl Gideon. „Je to MacPherson, a proto tě musím upozornit, že by se strhlo učiněné peklo, kdyby teď Bridgid souhlasila. Vždyť už odmítla tolik čestných a hrdých nápadníků z řad Sinclairů.“

Teď se už i Ramsey rozesmál. „Naštěstí ať je Bridgid jakákoliv, dá se předpokládat, jak se rozhodne. Oba víme, že se sňatkem s nějakým Matthiasem souhlasit nebude, takže není třeba se znepokojovat. Pošli mi ji sem a já se jí zeptám. Stejně chci, aby ji Brodick poznal.“

„Proč?“ ozval se Brodick.

„Protože je to… přitažlivá žena,“ vysvětlil Ramsey.

„Nezlob se, lairde, ale ještě předtím žádala o rozmluvu s tebou její matka. Chce s tebou mluvit dřív, než přijmeš Bridgid.“

„Už čeká?“

„Ne. Ale hned pro ni někoho pošlu.“

„Dobře,“ souhlasil Ramsey. „Až skončíme, dáš svým mužům rozkaz, aby se při západu slunce shromáždili na nádvoří. Chci, aby tam byli všichni do jednoho,“ dodal.

„Nepřijímej žádné výmluvy,“ přidal se Brodick. „Musí tam být opravdu všichni.“

Gideon okamžitě přikývl. „Jak si přeješ, lairde,“ řekl. Chvíli na Ramseyho zkoumavě hleděl a pak se zeptal: „Zamýšlíš jim něco oznámit? Mohu ti blahopřát?“

„Ne, nic takového,“ odpověděl Ramsey.

„K čemu jsi chtěl svému lairdovi blahopřát?“ zeptal se Brodick zvědavě.

„Stařešinové našeho klanu se mě ptají, jestli neuvažuju o sňatku s Meggan MacPhersonovou,“ odpověděl místo Gideona

Ramsey. „Ještě jsem se nerozhodl, co udělám, ale je pravda, že moc času na rozmýšlení nemám. Přiznávám, že by se moje pozice zjednodušila, kdybych spojení obou klanů potvrdil sňatkem s Meggan.“

„Tím bys však zlomil spoustu jiných srdcí,“ neodpustil si Dylan. „Viděl jsem, jaké houfy pěkných mladých dívek k tobě upínají obdivné pohledy. Žádná však nenašla odvahu vystoupit a promluvit s tebou.“

„Obvykle k němu neupínají obdivné pohledy, ale přímo ho nahánějí,“ řekl Gideon. „Ale dnes se opravdu chovaly nesměle a já si myslím, že vím, proč se držely stranou.“

„Proč?“ zeptal se Brodick.

Gideon se odhodlal říct pravdu. „Je to kvůli tobě, lairde. Protože jsi vedle Ramseyho. I když jsou do něho jeho obdivovatelky zblázněné, strach z tebe byl silnější.“

Dylan se zazubil. „To není na škodu vědět, že se tě ženy pořád ještě bojí, Brodicku.“

„Pánové, teď není čas na to, abychom si jeden druhého dobírali,“ zabručel Ramsey. Bylo zřejmé, že je z řečí o svých mladých obdivovatelkách očividně nesvůj. Brodick samozřejmě věděl, že Ramseyho uvádí do rozpaků, když se říká, že se za ním mladé ženy honí jako za svým idolem. Jako přítel si však mohl leccos dovolit, a kdykoliv se mu naskytla příležitost Ramseyho popíchnout, nikdy ji nenechal nevyužitou.

„Poslyš, Ramsey, musí to být pro tebe peklo vyrovnat se s tím, že jsi hezoun,“ protáhl. „Opravdu nevím, jak bych vypadal, kdybych každý večer našel v posteli jinou ženu. Asi bych se po nějaké době neudržel na koni. Nechápu, Ramsey, kde bereš vitalitu, že to všechno zvládneš.“

Ramsey zatínal zuby a to Brodicka ještě víc potěšilo.

„Každý ví, že v tvé posteli se nevystřídá o nic míň žen než v mé,“ odsekl Ramsey. „Ale myslím to vážně – teď není čas ha hlouposti. Je třeba řešit důležitější věci.“

Očividně otrávený zamířil ke stolu, a když se mu Brodick pokoušel zastoupit cestu, schválně do něho strčil. Ukázal Dylanovi a Gideonovi, aby se posadili, a sám zaujal místo v čele stolu. Potom sáhl po džbánu s vodou, napil se a požádal mladého sluhu o trochu chleba a sýra, aby zahnali největší hlad, než bude připravená večeře.

Jakmile chlapec odešel, navrhl Ramsey Brodickovi, ať seznámí Gideona se vším, co vyšlo najevo. „Velitelé vojsk našich klanů budou muset spojit síly při přípravě na tažení,“ řekl a obrátil se na Gideona. „Iain chce, abyste ty, Winslow a Dylan vybrali vojáky, kteří s námi vyrazí do Anglie.“

„Chceš říct, že povedeme válku proti Anglii?“ zeptal se užaslý Gideon.

„Ne,“ odpověděl Brodick. „I když nepopírám, že mně je ta myšlenka velice blízká.“

Pohodlně se opřel a stručně Gideonovi vylíčil, co se stalo a jak Gillian zachránila Aleka Maitlanda. Bylo zřejmé, že Gideonovi dělá problém všechno si najednou srovnat v hlavě. Když Brodick skončil, Ramseyův velitel zakroutil hlavou a zašeptal: „Panebože, to je snad zázrak, že Alec zůstal naživu.“

„Alekův zázrak se jmenuje Gillian,“ řekl Brodick. „Nebýt jí, byl by už mrtev.“

„A nebýt jí, nevěděli bychom, že mezi sebou máme zrádce,“ poznamenal Ramsey.

„K čertu, kdo by mohl být takové ohavnosti schopen,“ uvažoval Gideon. Bouchl zaťatou pěstí do stolu a hned na svou otázku nabídl odpověď. „Musel to být někdo z MacPhersonů, protože jen oni tím mohou získat. Je mezi nimi dost těch, kterým by se tvoje smrt náramně hodila, lairde. A všichni jsou Prosterovi

přívrženci. I když je ten parchant sotva větší než chlapec, má je pod palcem. Jsou to rebelové, nic než odporní rebelové.“

„Já si tím nejsem tak jistý jako ty, ale než něco podniknu, chci jistotu mít,“ řekl Ramsey.

Zvedl ruku na znamení, aby byli ticho, protože do místnosti vstoupil sluha s podnosem, na němž přinášel chléb a sýr. Jakmile chlapec položil jídlo na stůl, poručil mu Ramsey, aby na další příkazy čekal v kuchyni. Teprve pak pokračoval ve svých úvahách.

„Musíme pomoct Gillian najít její sestru. Dal jsem jí své slovo.“

„Je jisté, že její sestra je mezi MacPhersony?“ zeptal se Gideon a mnul si bradu, jak o celé věci uvažoval.

„Ano,“ odpověděl Ramsey. „Jmenuje se Christen a je o něco starší než Gillian.“

„Musíme počítat s tím, že rodina, která se jí ujala, jí kvůli její bezpečnosti změnila jméno,“ poznamenal Brodick.

„Přesto si myslím, že Brisbane a Otis vědí, o koho jde. Těm neujde nic.“

„Mohl bych se zeptat otce,“ řekl Gideon. „I on má dobrou paměť a ze Sinclairů toho o MacPhersonech ví nejvíc. Musím říct, že jich má plné zuby, ale chová se k nim slušně,“ dodal. „Jeho sestra se provdala za jednoho z MacPhersonů. Ted’ už je mrtvá, ale její manžel s ní zacházel zle a otec na to nemůže zapomenout. Ale s Gillianinou sestrou by ti možná mohl pomoct, lairde. Zotavuje se po úraze a už se cítí líp, ale doma má dlouhou chvíli a tahle záhada by ho mohla rozptýlit. Jestli nemáš nic proti tomu, co nejdřív bych za ním zajel.“

„Gideonův otec měl těžký pád a zlomil si nohu,“ vysvětlil Ramsey Brodickovi s Dylanem. „Rád slyším, že se mu noha dobře hojí. Už jsem se bál, že nebude chodit. Pak by se zřejmě Gideon musel vrátit domů a postarat se o něho.“

„To by byla pro otce tragédie, kdyby nemohl chodit. Myslím, že by raději zemřel,“ poznamenal Gideon. „Ale teď už to s ním

opravdu vypadá dobře. Pokud mě nebudeš dva dny potřebovat, lairde, odjel bych třeba hned. Do setmění bych mohl mít půl cesty za sebou.“

„Dobře,“ souhlasil Ramsey. „Čím dřív s otcem promluvíš, tím líp. Brisbane s Otisem si jistě dají na čas, než něco řeknou. Bylo by dobré, kdyby ses něco dověděl ještě předtím, než se ti dva staříci odhodlají kápnout božskou.“

„Christen by se mohla ozvat sama ze své vlastní vůle,“ řekl Dylan.

Gideon se už začal zvedat, ale pak se zarazil a zeptal se:

„Lairde, řekl jsi, že pojedeme do Anglie, ale kam přesně by to bylo?“

„To zatím nevíme,“ přiznal Ramsey. „Gillian nám ještě jména těch anglických bastardů, co nechali unést Aleka, neřekla.“

Gideon se zatvářil zmateně. „A proč vám to ještě neřekla, lairde?“

Místo Ramseyho odpověděl Brodick. „Bojí se, že když budeme vědět, jak se ti zlosynové jmenují, vyrazíme hned proti nim a její strýc by to mohl zaplatit životem. A taky se bojí, že ji přinutím, aby zůstala tady.“

„Předpokládám, že přesně to se chystáš udělat, ne?“ zeptal se Ramsey. „Přece jí nedovolíš, aby se vrátila do Anglie.“

„To je složité,“ řekl zamyšleně Brodick. „Gillian je tvrdohlavá.“

„To tě k ní přece táhne,“ poznamenal Ramsey.

Brodick zavrtěl hlavou. „Jak bych od ní mohl chtít, aby mi věřila, když bych celou dobu věděl, že se její důvěru chystám zradit? K čertu, abych řekl pravdu, nevím, co udělat. Nechci porušit slovo, které jsem jí dal, jenže když pomyslím, že bych ji měl vzít na tak nebezpečnou výpravu… Ne, to je nepřijatelné.“

„Přesto se budeš muset pro jedno rozhodnout, a rychle. Víš, že se ta jména potřebujeme dovědět,“ řekl Ramsey.

Gideon vstal a uklonil se. „S tvým svolením, lairde, bych teď odjel.“

„Vyřiď otci můj pozdrav a přání, aby se brzy uzdravil.“

„Díky, vyřídím.“ Gideon zamířil ke dveřím, potom se však zastavil. „Lairde, při všech těch nových zprávách jsem se zapomněl zeptat…“

„No co?“

„Pořád ještě chceš, aby se dnes večer všichni muži shromáždili na nádvoří? Jestliže ano, dám rozkaz Anthonymu, aby to zajistil,“ dodal rychle. „Jenom se tě chci zeptat… Když nehodláš oznámit, že ses rozhodl oženit se s Meggan, proč chceš před své muže předstoupit? Možná bych tu měl zůstat.“

Ramsey si uvědomil, že o tomto důležitém detailu ještě nemluvili. „Víme, jak zrádce vypadá…, vlastně Gillian to ví,“ odpověděl. „Viděla ho, když byl na cestě do Anglie.“

„Ona ho viděla?“ užasl Gideon.

„Ano, viděla toho bastarda,“ potvrdil Dylan. „Podle toho, jak popisovala svůj úkryt, byla zřejmě tak blízko, že mu mohla plivnout do tváře. Ten hlupák však o ní nevěděl.“

„Proto chci, aby se všichni muži shromáždili na nádvoří. Gillian si každého prohlédne, a když zrádce pozná, ukáže nám ho,“ řekl Ramsey.

Gideon zakroutil hlavou. „A myslíte, že ho pozná s jistotou?“

„Ano,“ přisvědčil Ramsey.

„Potom ji musíme střežit jako oko v hlavě. Jestliže zrádce ví, že na něho může ukázat, bude se ji jistě snažit umlčet, dřív než…“

„Však už ji střežíme,“ informoval ho Dylan. „My Buchananové nedopustíme, aby jí kdokoliv zkřivil vlas na hlavě. Teď už patří k nám.“

Gideon překvapeně zamrkal. „Lady Gillian patří k Buchananům?“ zeptal se Ramseyho zmatený Dylanovým rezolutním prohlášením.

Ramsey přikývl. „Ano, patří. Jen to ještě neví.“

KAPITOLA 20

Setkání s Leah, matkou Bridgid KirkConnellové, zanechalo v Ramseyových ústech trpkou chuť. Na první pohled vypadala celkem sympaticky. I když už nebyla nejmladší, byla to stále ještě krásná žena. Ano, čas k ní byl opravdu milosrdný. Jakmile ji však vyslechl, byl jeho příznivý dojem ten tam, a než odešla, byl z ní zcela znechucený.

Ještě předtím, než Leah přijal, zašel s Brodickem k jezeru, kde se umyli a převlékli do čistého. Teď však, když vyslechl všechny matčiny nechutné výlevy a stížnosti na dceru, měl chuť jít se umýt znovu. Leahina podlost mu připadala jako znesvěcení mateřskosti.

Brodick se vrátil do síně chvíli poté, co Leah odešla. Mračil se, což u něho nebylo nijak neobvyklé, tentokrát však proto, že Gillian stále mluvila s Brisbanem a Otisem. Dychtil slyšet, co jí ti dva řekli. Už taky toužil mít ji vedle sebe, a když si to přiznal, mračil se ještě víc, protože si uvědomil, že se chová jako poblázněný mladíček.

Ramsey seděl za stolem se skloněnou hlavou, jako by se modlil.

„Co tě trápí? Tváříš se, jako by ses napil louhu,“ zeptal se Brodick, když viděl jeho kyselý výraz.

„Taky se tak cítím,“ připustil Ramsey. „Před chvílí odtud odešla matka Bridgid KirkConnellové.“

„Takže soudím, že setkání nedopadlo dobře.“

„Odporná ženská,“ zamumlal Ramsey. „Jak mám teď, proboha, Bridgid říct, že její matka…“

„Co?“

Ramsey si povzdechl. „Představ si, že žárlí…, na svou vlastní dceru,“ dodal a zakroutil hlavou. „To je přece hřích.“ „Ona ti sama řekla, že žárlí?“

„Ne, ale z toho, jak mi líčila své problémy, to bylo naprosto zřejmé. Leah se znovu vdala a nelíbí se jí, jak se její nový manžel dívá na Bridgid. Myslí si, že po její dceři touží – samozřejmě tělesnou touhou – a Leah chce, aby Bridgid z jejího domu odešla.“

„Možná chce Bridgid ochránit před chlípným manželem,“ mínil Brodick.

Ramsey znovu zakroutil hlavou. „Ne, vím jistě, že o dceřino dobro jí jde ze všeho nejméně. Pořád mlela dokola, jak vypadá staře, když stojí vedle Bridgid.“

„Proboha, řekni mi, proč musíš řešit takové pitomosti?“ povzdechl si Brodick.

„Dělám totéž, co ty. Musím se starat o svůj klan a Bridgid do něho patří. Však tu zůstaň, abys ji viděl,“ navrhl. „Pak pochopíš, proč jsem tak znechucený chováním její matky.“

„A ví Bridgid, že ji její matka chce dostat z domova?“

„To nevím. Leah ji na nějakou dobu poslala ke své sestře pod záminkou, že jí má Bridgid pomoct s jejím novorozeným dítětem.“

„Takže se Bridgid může vrátit tam.“

„To bylo jen dočasné řešení,“ vysvětlil Ramsey. „Teta má pět dětí a žije v malém domě. Pro Bridgid tam není místo.“

„Pak je pro ni jediným řešením, aby se vdala.“

„To je další problém,“ povzdechl si Ramsey a rychle mu vysvětlil situaci související se slibem, který dal jejímu otci.

„Chceš říct, že Bridgid má právo sama rozhodnout, za koho se vdá?“

„Ano, pokud nechci slib porušit.“

„A jak tě znám, k tomu se nechystáš,“ řekl Brodick.

„To nechystám. Ale co má tedy Bridgid dělat? Máš nějakou jinou radu?“

Brodick chvíli přemýšlel. „Třeba by pro ni Iain našel, kde by mohla složit hlavu.“

„Jenže ona patří sem, mezi Sinclairy. Tady je její domov,“ namítl Ramsey. „Myslela by si, že je vyhnanec.“

„Zvykla by si.“

„Nechci se dotknout jejích citů. Neudělala nic špatného.“ Brodick na Ramseyho chvíli hleděl a potom řekl:

„Předpokládám, že ti na ní záleží.“

„Samozřejmě že záleží. Patří k mému klanu.“ Brodick se usmál. „Tak proč se s ní neoženíš ty sám?“

Ramsey vstal a začal přecházet před krbem. „Právě proto, že Bridgid pochází ze Sinclairů. Vím, co je mou povinností – ostatně už na to narážel Gideon. Pokud má spojení MacPhersonů se Sinclairy fungovat, musím si vzít Meggan MacPhersonovou. To přece dává smysl, ne? Získám tím to, co potřebuju. Území MacPhersonů není věno, které se odmítá.“

„Ty jsi byl odjakživa prakticky uvažující člověk,“ poznamenal Brodick.

„Ty taky,“ opáčil Ramsey. „Dokud ti ovšem nezkřížila cestu Gillian.“

Brodick kývl hlavou na souhlas. „Nikdy bych nevěřil, že se tak poblázním.“

Řekl to, jako by byl sám ze sebe znechucený. Ramsey se zasmál. „Kdy přesně ji poznal…“

Brodick pokrčil rameny, aby zakryl rozpaky. „Asi když jí Annie Drummondová nalila na otevřené rány matčin oheň. Věděl jsem, jaká ji čeká bolest, a držel jsem ji za ruku, aby neucukla. Musela hrozně trpět, ale za celou dobu ani nezasténala.“

„Takže na tebe zapůsobila její statečnost?“

„Ne, spíš to, jak na mě hleděla,“ přiznal Brodick se smíchem.

„Namouduši vypadala, jako by mě chtěla na místě zabít za to, do čeho jsem ji zavlekl. Jak bych mohl zůstat chladný k tak silné a nepoddajné ženě?“

Jejich hovor ukončil Anthony, který oznámil, že na přijetí čeká Bridgid KirkConnellová.

Po chvíli Bridgid vstoupila. Pohled na její úsměv opět zvedl Ramseymu náladu, jen se divil, že Bridgid má ještě chuť se usmívat.

„Zdravím tě, lairde,“ řekla ve dveřích. Přistoupila blíž a uklonila se. „A tebe taky, lairde Buchanane.“

Nedovolila si pohlédnout při pozdravu Brodickovi zpříma do očí. Slyšela, co se o něm říká, a musela být ostražitá.

Brodick si samozřejmě všiml, že z něho má strach, ale zapůsobilo na něho, že přesto k němu pokročila blíž a uklonila se i jemu.

„Krásný den, že,“ řekla ve snaze oddálit nepříjemný rozhovor.

Tušila, o čem s ní chce Ramsey mluvit.

„A co je na něm krásného?“ opáčil Ramsey.

„Přece všechno, lairde. Slunce, jasná obloha, teplý vánek, prostě krásný den.“

„Bridgid, právě jsem mluvil s tvou matkou…“ Sklopila oči a sepnula ruce za zády. „Takže proto?“

„Ano,“ přikývl. „Proto.“

„A přesvědčila tě, abys porušil posvátný slib, který jsi dal mému otci?“

Ramsey věděl, že slovo „posvátný“ použila schválně, aby cítil vinu, kdyby opravdu něco takového udělal.

„Ne, to v žádném případě.“

Na její tvář se opět vrátil úsměv. „Děkuju ti, lairde, ale už jsem tě svými problémy připravila o hodně času a není třeba, abych tě připravovala o další. S tvým dovolením bych tedy odešla.“

Otočila se a byla už v půli cesty ke dveřím, když ji Ramsey zarazil. „Nedovolil jsem ti odejít, Bridgid. Vrať se. Ještě zbývá jedna důležitá věc, o níž si s tebou musím promluvit.“

Brodick zaslechl její povzdechnutí, ale otočila se. Tušila, co ji čeká, a pořád doufala, že tomu unikne.

Dávala si načas, ale pak přece jen stanula před lairdem.

Pohlédla mu do očí a čekala, až promluví.

„Mám tu další žádost o tvou ruku.“

„Co nejvlídněji ji odmítám.“

„Vždyť ještě ani nevíš, kdo je ten muž, co se s tebou chce oženit. Nemůžeš někoho odmítat dřív, než se vůbec dozvíš, o koho jde.“

„Promiň, lairde,“ řekla, i když to neznělo ani trochu kajícně.

„Kdo tedy je ten muž?“

„Jmenuje se Matthias,“ řekl Ramsey. „Je to MacPherson a připouštím, že toho o něm moc nevím. Přesto jsem si jistý, že kdybys svolila, měla bys v něm hodného muže.“

Chvíli čekal, co odpoví, ale Bridgid vzdorně mlčela.

„No tak?“ pobídl ji. „Jak se vyjádříš?“

„Teď už ho mohu odmítnout?“

„Proboha… Znáš ho?“

„Ano, znám. Setkala jsem se s ním, lairde.“

„A shledala jsi na něm něco, co je pro tebe nepřijatelné?“

„Ach, nepochybuju, že má mnoho skvělých vlastností.“

„Tak tedy?“

„Nechci se stát jeho ženou.“

„Proč ne?“

„Lairde, uvědomuješ si, že na mě křičíš?“

Brodick zakašlal, aby potlačil smích. Ramsey po něm šlehl zlostným pohledem a opět se obrátil k Bridgid. Sledoval, jak si typicky ženským pohybem odhodila z ramene vlasy, a na okamžik zapomněl, co chtěl říct.

„Zkoušíš mou trpělivost, Bridgid?“

„Omlouvám se, lairde, ale nezkouším tvou trpělivost. Mohu už odejít? Slyšela jsem, že s vámi přijela lady z Anglie. Musím se s ní seznámit.“

„Proč musíš?“ zeptal se Brodick.

Po jeho vyštěknutí sebou polekaně trhla, ale rychle se vzpamatovala. „Protože jsem nikdy v Anglii nebyla. Chtěla bych se jí zeptat na spoustu věcí. Nedovedu si představit, že bych mohla žít jinde než tady, a ráda bych věděla, jestli uvažuje podobně o svém životě v Anglii. Už jsem se skoro rozhodla, že se mi bude líbit,“ dodala.

„Ano, to bude,“ souhlasil Brodick.

„Mám dojem, že máš s lady Gillian mnoho společného,“ poznamenal Ramsey. „V každém případě jste obě stejně tvrdohlavé.“

„Ji taky někdo nutí do sňatku?“ zeptala se Bridgid. I když se snažila říct to klidně, přesto v jejím hlase zaznělo podráždění.

Ramsey k ní přistoupil blíž. „Nikdo tě do ničeho nenutí, Bridgid.“

„Mohu tedy odejít?“

„Nesmíš,“ odsekl. „Ještě k tomu Matthiasovi…“

Popuzeně si založila ruce v bok. „Takže jsme znovu tam, kde jsme byli?“

„Bridgid, varuju tě. Drzé chování ti promíjet nebudu.“ Okamžitě ruce spustila a sklonila hlavu. „Omlouvám se. Vím,

že jsem projevila podrážděnost, ale už jsem ti jednou řekla, že si ho

nevezmu.“

Ramsey se nechtěl vzdát. „Uvědomuješ si, kolik takových nabídek k sňatku jsi už odmítla?“

„Ano, uvědomuju.“

„Zlomila jsi srdce mnoha čestným mužům.“

„O tom pochybuju, lairde. Žádný z nich mě neznal natolik, aby mu mé odmítnutí mohlo zlomit srdce. Kdybych tak mohla zařídit, aby už se svými nabídkami přestali. Věř, že je pro mě velmi nepříjemné opakovat tyhle rozhovory pořád dokola. Abych řekla pravdu, už se málem hrozím…“

„Čeho?“ zeptal se, když se náhle zarazila.

Zrudla rozpaky. „Na tom nezáleží,“ odpověděla vyhýbavě.

„Můžeš mluvit otevřeně. Řekni mi, čeho se málem hrozíš.“

„Pohledu na tebe,“ vyhrkla. „Vidím tě, jen když mi sděluješ nabídky k sňatku. Vím, jak je to pro tebe nepříjemné, a nemyslím si, že se ti chce utrácet svůj drahocenný čas takovými bezvýznamnými problémy.“

„Ty nejsi bezvýznamná.“

„Ale problematická, že?“

„Ano, v tom s tebou souhlasím.“

„Už jsme tedy skončili?“

„Ještě ne. Bridgid, řekni mi, chceš se vůbec vdát?“

„Samozřejmě že chci. A taky chci mít děti,“ odpověděla s náhlou vřelostí v hlase. „Spoustu. A milovala bych je, jak by měla matka milovat své děti.“

„Tak proč jsi už odmítla tolik žádostí? Jestliže chceš mít děti…“

Nenechala ho domluvit. „Protože miluju jiného.“ Její přiznání málem vyrazilo Ramseymu dech. „Ty miluješ nějakého muže?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

Zavrtěla hlavou. „Jeho jméno ti říct nemohu.“

„Tak se za něho provdej. Staň se jeho ženou.“ Povzdechla si. „Ještě mě nepožádal o ruku.“

„A ví o tom, co k němu cítíš?“

„Ne, neví. Je to velmi hloupý muž.“

Brodick nedokázal potlačit smích. „Přesto ho miluješ?“ zeptal

se.

Usmála se. „Ano. Nechci ho milovat, ale přesto ho miluju

celým srdcem. Nemohu s tím nic dělat. Zřejmě jsem stejně hloupá jako on, to je jediné vysvětlení, které pro to mám. Záležitosti srdce se nedají posuzovat rozumem a já se o to ani nepokouším.“ Obrátila se zpátky k Ramseymu a dodala: „Nevezmu si Matthiase. Neprovdám se za žádného muže, kterého nemiluju.“

Ramseyho zcela zmátlo, jakou odezvu v něm její slova vyvolala. Když řekla, že nemůže přijmout Matthiasovu nabídku, protože miluje jiného muže, byl zprvu překvapen, ale vzápětí pocítil něco, co se nedalo nazvat jinak než podráždění. Nelibost. Nevěděl proč, ale cítil, že není rád, že Bridgid někoho miluje. Nedovedl si to vysvětlit. Uvažoval, jak je možné, že se ji na jedné

straně snaží přesvědčit, aby se provdala za Matthiase, a na druhé mu vadí, že existuje muž, kterého opravdu miluje. Jak si takový rozpor vysvětlit? Vzápětí ho to však napadlo – protože naprosto jistě věděl, že Bridgid Matthiase odmítne.

Přinutil se své zmatené myšlenky zapudit a pohlédl na ni.

„Řekni mi, kdo ten muž je, a já s ním tvým jménem promluvím.“

„Díky za nabízenou pomoc, ale muž, kterého miluju, se musí rozhodnout sám.“

„Nenabízel jsem ti pomoc. Dal jsem ti příkaz. Řekni mi jeho jméno.“

Udělal k ní další krok, ale Bridgid se ani nepohnula. Ramsey byl velký muž a jeho blízkost působila hrozivě, proto si musela připomenout, že je to její laird a jeho povinností je chránit ji, ne jí ubližovat. Byla věrnou členkou jeho velké rodiny, a ať už se mu to líbilo, nebo ne, musel jednat v jejím nejlepším zájmu. Navíc věděla, že je v podstatě laskavý a velkorysý člověk. Mohl jí nahnat strach, ale nikdy by na ni nevztáhl ruku.

Pokusila se jeho otázku zamluvit. „Lairde, kde je Michael? Ještě jsem ho dnes neviděla. Před časem jsem mu slíbila, že ho naučím lézt na stromy.“

„Lézt na stromy?“

„Ano. Všichni chlapci by měli umět lézt na stromy.“

„A ty si myslíš, že ty bys mu to mohla ukázat?“ Pomalu přikývla.

„Michael zůstal u Maitlandů,“ odpověděl. „Spřátelil se s Alekem, tak jsem je nechal chvíli pohromadě. Ale až se vrátí, ty mu nebudeš ukazovat, jak se leze po stromech. To se na lady nehodí, Bridgid.“

„Asi máš pravdu,“ uznala neochotně.

Ramsey se však nenechal zmást a znovu žádal, aby mu pověděla jméno muže, kterého miluje.

Rozladěná, že se jí uskok nepodařil, odsekla: „Nechci ti jeho jméno říct, lairde.“

„To chápu, ale já zase chci, abys mi ho řekla.“

„Neřeknu.“

Nemohl uvěřit, že má odvahu mu odporovat. „Takhle mě neodbudeš. Řekni mi, kdo to je.“

Připadal jí jako honicí pes, který pronásleduje srnu. Mohla si však stěžovat jen sama na sebe. Neměla mu nic říkat, a už vůbec ne to, co cítí v srdci.

„Využíváš proti mně nečestně svého postavení.“

„Jak to myslíš?“

„Jsi laird,“ řekla. „Můžeš říkat, co se ti zlíbí, zatímco já…“

Nenechal ji dokončit. „Ty říkáš, co se ti zlíbí, od samého počátku, co jsi sem vstoupila. Odpověz mi na mou otázku.“

Jeho hlas teď zazněl ostře, až sebou trhla. Nevěděla, jak se dostat z kouta, do něhož ji zahnal.

„Jen pokud mi to poručíš…“

„Už jsem ti to jednou poručil,“ připomenul jí.

Jeho odměřenost ji vylekala. Sklonila hlavu, aby jí neviděl do tváře. „Je mi líto, ale neřeknu ti, jak se jmenuje.“

Ramsey usoudil, že nemá smysl na ni dál naléhat, a pro tuto chvíli ji nechal být. Byl znechucený sám sebou. Neměl ve zvyku být takhle tvrdý k ženám, ale měl dojem, že Bridgid opravdu zkouší jeho trpělivost.

„Je to hřích, když se ti někdo vzepře, lairde?“ zeptala se.

Otázka ho zarazila a přivedla do nejistoty. „Samozřejmě že není.“

Znovu se usmála. „To je dobře.“

Neodpustil si, aby jí nedal najevo svou podrážděnost. „Víš zatraceně dobře, že není,“ vyštěkl.

Aniž reagovala na jeho poslední slova, řekla: „Už jsem tě připravila o příliš mnoho drahocenného času. S tvým dovolením bych už opravdu ráda odešla.“

Uklonila se, ale ještě se ani nestačila otočit a už ji znovu zarazil. „Pokud se nehodláš provdat za Matthiase, pak je tu ještě jedna věc, o které s tebou musím mluvit.“

„Ještě jedna věc?“

„Ano.“

Čekala, ale zdálo se, že Ramsey neví, jak začít. Nejen to, horečně uvažoval, jestli vůbec začít. Přece ji teď nemůže zdrtit zprávou, že ji její matka chce dostat z domu. To nemůže udělat.

„O čem jsem to chtěl…“

„O Michaelovi,“ přispěchal mu na pomoc Brodick. Ramsey pohlédl na přítele. „O Michaelovi?“

Brodick přikývl. „Říkal jsi mi, že chceš požádat Bridgid, aby ti s ním pomohla…, že je ještě malý chlapec. Vzpomínáš si?“

Ramsey se jeho myšlenky chytil. „Ano, to jsem chtěl. Už si vzpomínám. Michael je teď u Maitlandů.“

„Ano, lairde, už jsi mi řekl, že je na návštěvě u svého kamaráda.“

„Ano, já vím.“ Cítil se jako idiot. „Ale až se vrátí…“

„Ano?“

Ramsey hledal pohledem pomoc u Brodicka.

„Ramsey na něho nemá čas. Kromě toho cítí, že Michael potřebuje nad sebou ženskou ruku.“

„Ano, ano, tak jsem to chtěl říct,“ souhlasil Ramsey. Oba zoufale improvizovali, ale zdálo se, že Bridgid si ničeho nevšimla.

„Byla bych velmi ráda, kdybych ti mohla s Michaelem pomoct.“

„Dobře, tak jsme dohodnuti.“

„Na čem jsme dohodnuti? Co chceš, abych udělala?“

„Aby ses přestěhovala sem,“ řekl. „Nahoře jsou tři volné pokoje. Jeden z nich si vyber a co nejdřív si tam přenes své věci. Vím, budeš muset opustit svůj domov…, určitě to pro tebe a tvou matku bude těžké,“ dodal. Divil se, že se tou lží neudusil.

„Ty chceš, abych žila tady? Lairde, to přece není vhodné. Lidé budou dělat řeči.“

„Tak budeš spát se sluhy v domcích za hradem.“

Chvíli na něho zamyšleně hleděla, aniž řekla jediné slovo, a potom pomalu přikývla. V jejích očích se objevil těžký smutek a Ramsey poznal, že všechno pochopila.

Přesto se vzchopila, zhluboka nabrala dech a řekla: „Budu šťastná, když ti budu moct pomáhat s Michaelem. Neměla bych však počkat s přestěhováním, až se vrátí?“

„Ne. Chci, aby ses tu usadila co nejdřív.“

„Dobře. Když mě tedy omluvíš, zajdu si hned teď pro své věci.“

Ramsey ji propustil a pohledem sledoval, jak odchází. Imponovala mu její hrdost, tím spíš, že zahlédl v jejích očích slzy, ještě než se k němu otočila zády.

Ve dveřích se zastavila. „Lairde?“

„Ano?“

„Neodsuzuj mou matku. Nemůže za to, co cítí. Podruhé se vdala a chce mít se svým manželem soukromí. Překážím jim. Navíc už je čas, abych odešla z domu a postavila se na vlastní nohy.“

„Myslíš, že to je důvod, proč jsem tě požádal, aby ses sem přestěhovala? Aby tvoje matka měla soukromí?“

„A není to tak?“ pohlédla na něho. „Jaký jiný důvod bys k tomu mohl mít?“

Chlípnost nevlastního otce a žárlivost matky, pomyslel si Ramsey, ale nehodlal jí tu hanebnou pravdu říct.

„Už jsem ti svůj důvod vysvětlil. Chci, abys mi pomohla s Michaelem, to je všechno.“

„Jsi laskavý muž, lairde, ale…“

„Ale co?“

Na její tváři se mihl letmý úsměv. „Ale lhát moc neumíš.“

KAPITOLA 21

Nic není lehké. Po dlouhém a nepříliš zajímavém rozhovoru s Brisbanem a Otisem brněla Gillian z vyhýbavých odpovědí obou starců hlava. Jednali s ní příjemně a laskavě, ale to bylo všechno. I když to ani jeden z nich nepřiznal, brzy jí bylo jasné, že o Christen vědí. Zatím jí však o sestře nehodlali nic prozradit a zřejmě zamýšleli počkat, až jim k tomu dá Christen svolení. Gillian se snažila být trpělivá. Nakonec se Otis přece jen podřekl a nechtěně potvrdil alespoň to, že Christen skutečně na území MacPhersonů žije. Gillianino srdce poskočilo radostí a znovu se začala obou mužů neúnavně vyptávat. Víc už však z nich nedostala.

Byla si naprosto jistá, že se za ní sestra rozjede hned, jak se o ní dozví. Souhlasila proto s návrhem obou mužů a byla ochotná čekat, až s ní promluví. Prosila je však, aby to udělali co nejdřív, protože čas rychle ubíhá a ona se musí brzy vrátit do Anglie. Neřekla jim však proč.

Po odchodu obou starců se cítila unavená a podrážděná a chtěla být chvíli sama. Rozhodla se, že si vyjde na procházku po kamenité stezce, která se točila kolem stavení rozsetých po úbočí. Došla na vrchol stráně, našla si stinné místo pod stromy a sedla si na zem. Rozprostřela si sukni na měkké trávě, zavřela oči a snažila se na nic nemyslet. Vnímala jen teplý vánek, který jí čechral vlasy. Po chvíli oči znovu otevřela a rozhlédla se kolem. Kraj, v němž se usadil Ramseyův klan, byl opravdu překrásný… a plný klidné pohody. Viděla lidi, kteří se zabývali svými každodenními

činnostmi. Zatímco vojáci ostřili zbraně, ostatní muži otesávali kmeny nebo pracovali na polích. Ženy zase seděly před domky, mlely obilí a dávaly pozor na děti, které pobíhaly kolem a s křikem si hrály.

Idyla této scény ji tak přemohla, že se i jí v duši rozhostil mír. Její ztrápená mysl ji však dlouho v klidu nenechala. Hlavou jí začaly vířit otázky, kterými se chystala zahrnout Christen, jakmile ji uvidí. Modlila se, aby si na ni sestra vzpomněla. Vždyť Christen zřejmě neměla nikoho, kdo by jí pomáhal udržovat vzpomínky. Neměla vedle sebe Liese, která by jí vyprávěla nesčetné příhody z jejich dětství, Gillian však přesto doufala, že si sestra na své dětství pamatuje. Byla přece zase starší.

Náhle Gillian zaslechla ženský hlas a otočila se. Po cestě k ní stoupala mladá plavovlasá dívka a v patách za ní se táhl hrubě vyhlížející muž. Při pozornějším pohledu si Gillian všimla, že spíš než muž je to pouhý mladíček. Bylo zřejmé, že se ho dívka marně snaží odehnat.

„Už jsem ti řekla, abys mě nechal na pokoji, Stewarte. Jestli na mě nepřestaneš dotírat, tak…“

Vtom uviděla Gillian a zarazila se. Hned se však usmála, přestala si mladíka všímat a rychlým krokem zamířila k ní. Stewart se obrátil a loudavě se vracel.

„Dobrý den, milady,“ pozdravila, když přišla blíž.

„I tobě dobrý den,“ odpověděla Gillian.

„Jmenuju se Bridgid,“ řekla dívka s lehkou úklonou.

„Nevstávej,“ dodala rychle. „Myslím, že jsi ta lady z Anglie, co dnes přišla s naším lairdem. Mám pravdu?“

„Ano, máš. Jmenuju se Gillian.“

„Už chvíli tě všude hledám,“ řekla Bridgid. „Nevím, jestli na mě budeš mít čas, ale ráda bych se tě zeptala na Anglii. Chtěla bych vědět, jak tam lidé žijí.“

Gillian byla překvapená a potěšená. „Ráda ti odpovím na všechno, co chceš vědět, i když se přiznám, že jsi první, kdo má tady o mou zemi zájem. Takže ty máš na rozdíl od svých soukmenovců Anglii ráda?“

„Nevím, jestli mám, nebo nemám,“ odpověděla dívka se smíchem. „Slyšela jsem o ní hrůzostrašné historky a chci se dovědět, co je na nich pravdy. Naši lidé mají sklon přehánět.“

„Ani mi ty hrůzostrašné historky nemusíš vyprávět a hned ti řeknu, že jsou nepravdivé. V Anglii žijí dobří lidé a já jsem hrdá, že k nim patřím.“

„Je od tebe šlechetné, že své krajany hájíš.“

„Myslím, že je to spíš otázka cti než šlechetnosti. Pověz mi tedy, co se u vás o Anglii říká, a já ti potvrdím, že to není pravda.“

„Jestli je to tak, možná změním své mínění a budu se chtít do Anglie podívat – i když si nedovedu představit, že by mi to můj laird dovolil. Je tvoje zem stejně krásná jako moje?“

„Ó ano,“ odpověděla Gillian. „I když je trochu… jiná. Ale stejně krásná.“

Ke Stewartovi, který stále lelkoval opodál, se přidal jiný voják a oba na ně civěli. Také ten druhý ještě nevyrostl z jinošských let – byl vytáhlý a měl nečistou pleť. Gillian nechápala, že mohou být tak neomalení a poslouchat cizí rozhovor. Chtěla vstát a několika ostrými slovy je odehnat, ale protože si jich Bridgid nevšímala, rozhodla se, že se zachová stejně.

„Moje matka mi říkala, že muži v Anglii své ženy každou sobotu večer zbijí, aby je před nedělní mší přinutili k pokání,“ řekla Bridgid.

Gillian to tak pobavilo, že vyprskla smíchem. „To samozřejmě není pravda. Angličtí muži jsou ke svým ženám laskaví a pozorní a nikdy by jim neubližovali…, alespoň většina z nich je takových,“ dodala. „Jsou stejní jako zdejší muži, vyznávají podobné hodnoty a o své rodiny se starají tak, jako jste zvyklí tady.“

„Zdálo se mi, že je to nesmysl,“ přiznala Bridgid. „Teď taky věřím, že není pravda to, co se říká o papeži.“

„A co se říká?“

„Že Svatý otec uvalil na Anglii klatbu.“

Gillian sklopila hlavu. „Bohužel musím říct, že to je pravda. Papež se dostal do sporu s králem Janem. Ale já věřím, že se všechno brzy vyřeší a urovná.“

„Podle toho, co jsem slyšela, to na to nevypadá,“ řekla Bridgid.

„A co jsi slyšela?“

„Že nejdřív papež Jana exkomunikuje.“

Gillian se pokřižovala. „Doufám, že k tomu nedojde,“ zašeptala. „Můj král má teď dost jiných problémů…, třeba s odbojnými barony.“

„Myslím, že si všechny problémy dělá sám.“

„To máš možná pravdu. Ale je to můj král,“ připomněla jí Gillian. „A mou povinností je zachovat mu věrnost.“

Bridgid o jejích slovech chvíli přemýšlela a pak přikývla.

„Ano, já bych byla svému králi taky věrná, pokud by ovšem neudělal něco, čím by moji věrnost zradil. Mohu si vedle tebe sednout? Před chvílí jsem přenášela své věci do hradu a jsem z toho unavená. Chtěla bych se tě zeptat na mnoho dalších věcí, ale slibuju, že tvého krále už nechám na pokoji. Vidím, že tohle téma ti není moc příjemné.“

„Ano, klidně se vedle mě posaď,“ řekla Gillian. Pak si všimla, že k Bridgid se opět blíží Stewart s druhým mladíkem v patách.

„Ach bože, jdou sem ti dva mizerové.“

Vstala, ale právě v tu chvíli přiskočil Stewart a chytil Bridgid kolem pasu. Dívka vykřikla leknutím a snažila se mu vymanit.

„Pusť mě, Stewarte!“

„Neslyšel jsi?“ obořila se na něho Gillian odhodlaná své nové přítelkyni pomoct. „Okamžitě ji pusť!“

Stewart se na Gillian zazubil. „Nepleť se do toho. Tohle je jen mezi mnou a Bridgid. Chci od ní polibek, nic víc. Pak ji pustím. Ale možná bych si vzal i polibek od tebe. Zdáš se mi stejně krásná jako Bridgid.“

„Běž ode mě! Páchneš jako mokrý pes,“ vykřikla Bridgid.

Vtom vystoupil dopředu druhý mladík. „Ty už svou máš, takže ta druhá je moje. Já si od ní vezmu polibek,“ chlubil se.

Náhle Stewart zavyl bolestí, podíval se na ruku a vykřikl:

„Kousla jsi mě, ty malá…“

Bridgid se prudce otočila a pohlédla na něho. „Co, ty malá?“

„Čubko,“ zamumlal.

Gillian byla jeho odpornou urážkou tak šokovaná, že si sáhla k hrdlu a málem zalapala po dechu. Bridgid však na mladíka vrhla opovržlivý pohled, zakroutila hlavou a pouze řekla: „Kdybys nebyl hloupý malý kluk, Stewarte, řekla bych o tvé nevychovanosti našemu lairdovi. Nezkoušej už ale moji trpělivost a táhni pryč. Jsi ubohý otrava.“

„Na tebe si může dovolit každý,“ vmetl jí do tváře.

„Cože?“

„Ano. Viděl jsem, jak si neseš svých pár svršků nahoru do kopce. Tvoje matka tě vyhodila z domu, co? A vdaná nejsi, takže tě může mít každý. Hned ti taky dokážu, že nejsem žádný malý kluk. Ten polibek si od tebe vezmu, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Já se té druhé taky nebudu ptát,“ přidal se jeho kumpán. Gillian si však všimla, že se nervózně rozhlédl, jestli je nikdo nepozoruje.

„Jmenuje se Donal a je to stejný hlupák jako Stewart,“ řekla Bridgid. Pak se ke Gillian naklonila a zašeptala jí: „Máš strach? Jestli ano, zavolám o pomoc.“

„Strach nemám, ale nemůžu tomu uvěřit. Ti dva by si zasloužili lekci slušného chování.“

Bridgid se zazubila. „Tak jim ji dáme. Co kdybychom je shodily z kopce? Myslíš, že jim to bude stačit?“

Gillian její nápad okamžitě zaujal a s šibalským mrknutím přikývla. Obě začaly pomalu couvat k okraji příkrého srázu.

Donal se Stewartem na sebe pohlédli a s hloupým úsměvem na tváři vykročili za oběma dívkami.

Také Bridgid se usmála, jako by jim chtěla dodat odvahy.

„Dělej to, co já,“ zašeptala Gillian do ucha. Pak řekla Stewartovi, aby se otočil a zavřel oči, že mu dá polibek sama. Gillian ji hned napodobila a taky ona slíbila Donalovi sladkou odměnu.

Dychtiví jako štěňata, která čekají na kost, se oba otočili.

„Ale nedívejte se,“ poručila jim Bridgid. „Musíte opravdu zavřít oči.“

„Jsi připravený?“ zeptala se Gillian Donala. Přistoupila k němu, místo polibku však do něho vší silou strčila.

Bridgid udělala zároveň totéž se Stewartem. Donal se nechal dokonale překvapit a vzápětí letěl v kotrmelcích dolů. Stewartovi se v posledním okamžiku podařilo ukročit dozadu a udržet rovnováhu. Když se však otočil, aby se podíval za padajícím kamarádem, přiskočily obě dívky k němu, zvedly si sukně a společně ho kopancem poslaly za Donalem.

Naneštěstí přitom sklouzla ze svahu taky Bridgid, a než se jí podařilo zastavit, skoulela se i ona do půli srázu. Z jejího hlasitého smíchu však bylo zřejmé, že se jí nic nestalo. Jenže po chvíli vedle ní skončila i Gillian. Chtěla jít své přítelkyni na pomoc, ale když k ní slézala, přišlápla si lem sukně a také se zřítila ze svahu.

Obě dívky byly uválené a špinavé od hlíny, ale nic jim to nevadilo. Smály se tak hlasitě, že na sebe upozornily vojáky na

cvičišti pod srázem. Obě se snažily uklidnit, ale když vylezly zpátky nahoru a uviděly, že Donal se Stewartem vzali nohy na ramena a utíkají pryč, opět vybuchly v hysterický smích.

Bridgid si utírala slzy. „Říkala jsem ti, že to jsou hlupáci k pohledání.“

„Ano, to jsou,“ souhlasila Gillian, když se konečně s námahou postavila. Už jak se koulela dolů, zaslechla, že se jí roztrhla blůza. Teď se dívala na utržený rukáv. Nemohla si pomoct a znovu se dala do smíchu.

„Vypadám taky tak hrozně jako ty?“ zeptala se Bridgid.

„Ani ne. Jen máš na hlavě víc listí než vlasů,“ smála se dál Gillian.

„Přestaň,“ prosila Bridgid. „Já se už nemůžu smát. Píchá mě z toho v boku.“

Gillian podala Bridgid ruku a pomohla jí vstát. Její přítelkyně byla vyšší než ona, a když vedle sebe vystupovaly do svahu, musela se na ni dívat málem se zakloněnou hlavou.

„Ty kulháš,“ řekla najednou Bridgid. „Stalo se ti něco?“ Gillian opět vyprskla smíchem. „Ne. Jen jsem ztratila střevíc.“

Vrátily se a Bridgid naštěstí její střevíc našla. Když se však Gillian sehnula a chtěla si ho obout, chytila ji Bridgid za paži a zašeptala: „Panebože, nedívej se tam.“

„Kam se nemám dívat?“ zeptala se Gillian a mžourala proti slunci směrem ke cvičišti.

„Sleduje nás jeden z Buchananových vojáků. Nebesa, myslím, že je to zrovna jejich velitel. Stojí nahoře na kopci. Nedívej se tam,“ šeptla ostře, když se Gillian chtěla otočit. „Myslíš, že viděl, co jsme udělaly?“

Gillian se však přece jen otočila. „To je Dylan,“ řekla. „Pojď, představím ti ho. Je to milý chlapík.“

Bridgid couvla. „Nechci se s ním setkat. Je to Buchanan.“

„Ano, to je.“

„Tak nemůže být milý. Žádný Buchanan není milý,“ dodala s důrazem. „Ale ty jsi z Anglie, a nemůžeš vědět…“

„Co nemůžu vědět?“

„Že jsou… tvrdí a bezohlední.“ Gillian se usmála. „Opravdu?“

„Nelžu ti,“ trvala na svém Bridgid. „Všichni o nich vědí, jak jsou krutí. A jak by nebyli? Napodobují svého lairda. Neznám nikoho, z koho by šel větší strach než z něho. Věř mi, vím, o čem mluvím. Až ti budu vyprávět, co se o něm povídá, budou ti vstávat vlasy na hlavě. Znám ženy, kterým stačí, aby se na ně laird Buchanan jen podíval, a už se rozpláčou.“

Gillian se rozesmála. „Ale to je nesmysl.“

„Je to pravda,“ pokračovala Bridgid. „Mluvila jsem dnes s naším lairdem a on byl u toho.“

„A rozplakala ses, když pohlédl na tebe?“

„Samozřejmě že ne. Já nejsem tak slabá jako některé naše ženy. Ale přiznám se, že mu nedokážu pohlédnout do očí.“

„Říkám ti, že není tak hrozný. To, co se o něm říká, je přehnané.“

Podle toho, jak se na ni Bridgid podívala, Gillian poznala, že ji její nová přítelkyně považuje za neuvěřitelně naivní. Bridgid opět pohlédla nahoru. „Bože, on je tam pořád. Bojím se, že na nás čeká.“

Gillian se do Bridgid zavěsila a táhla ji za sebou, aniž si uvědomila, že v druhé ruce stále drží svůj střevíc. „Pojď, říkám ti, že se ti bude Dylan líbit.“

Bridgid pohrdlivě odfrkla. „O tom pochybuju. Poslyš, Gillian, jsi moje nová přítelkyně, proto ti musím dát dobrou radu: drž se od

Buchananů dál, zvláště od jejich lairda. Neublíží ti, ale mohl by tě vystrašit k smrti.“

„Mě někdo tak lehce nevystraší.“

„Ani mě ne. Ale tomu nemůžeš rozumět. Dej na moji radu a drž se od něho dál.“

„To bude těžké.“

„Proč?“

„Protože jsem s ním zasnoubená.“

Bridgid zakopla a byla by upadla, kdyby ji Gillian nedržela pevně za ruku. Potom se Bridgid nadechla a rozesmála se.

„Představ si, že jsem si chvíli myslela, že mluvíš vážně. Mají všichni Angličané takový smysl pro humor jako ty?“

„Ale já nežertuju,“ snažila se ji vyvést z omylu Gillian. „Po kej, za chvíli ti to dokážu.“

„Jak?“

„Zeptáme se Dylana, Brodickova velitele. Ten ti to potvrdí.“

„Ty ses snad zbláznila.“

„A chceš vědět ještě něco, co tě bude šokovat?“

„Nelekej mě.“

„Já Brodicka miluju.“

Bridgid na ni vytřeštila oči. „Panebože, ty miluješ lairda Buchanana? Víš jistě, že si ho nepleteš s někým jiným? Všechny ženy milují Ramseyho, Brodicka žádná,“ prohlásila rozhodně.

„Já Ramseyho nemiluju, mám ho jen ráda,“ odpověděla Gillian. „Ale Brodicka…“

Bridgid ji přerušila. „Zřejmě nevíš, co…“

„Co mě čeká, že?“ dokončila Gillian za ni. „Je to zvláštní, ale přesně totéž mi řekl otec Laggan. Jenže já vím, do čeho jdu. Jestli

se mi podaří splnit… úkol a tam v Anglii všechno dobře dopadne, vrátím se sem a vdám se za Brodicka.“

Bridgid se smála. Stále nevěřila, že Gillian mluví vážně. Kdo kdy slyšel, aby se normální rozumná žena dobrovolně zaslíbila takovému muži, jakým je Brodick Buchanan.

Přely se ještě celou cestu nahoru. Bridgid se chtěla Dylanovi širokým obloukem vyhnout, Gillian jí to však nedovolila.

Když pak pohlédla na Dylana, který stál rozkročený s rukama založenýma na hrudi, musela si přiznat, že z něho trochu strach jde. Tyčil se nad nimi a zdálo se, že je něčím rozzlobený, Gillian však věděla, že je to jen taková póza.

„Dylane,“ zavolala na něho dřív, než stačil něco říct sám.

„Ráda bych tě seznámila se svou novou přítelkyní Bridgid. Bridgid, tenhle impozantní muž je Dylan, velitel všech vojáků klanu Buchananů.“

Bridgid trochu zbledla, sklonila hlavu a řekla: „Jsem ráda, že tě poznávám, pane.“

Dylan neřekl ani slovo, ale i on lehce sklonil hlavu. Gillian připadla jeho nafoukanost roztomilá.

„Lady Gillian, co se ti stalo?“

„Neviděl jsi ty muže…“

Vtom ji Bridgid šťouchla loktem do boku. Mrak na Dylanově tváři ještě potemněl. „Jaké muže?“ chtěl vědět.

Otočila se k Bridgid. Její přítelkyně rychle vystoupila dopředu, aby odpověděla za ni. „Tam na cvičišti. Pozorovaly jsme je.“

„Tak viděl?“ zeptala se znovu Gillian. „Co jsem měl vidět, milady?“

„No ty muže… tam na cvičišti,“ koktala. Zoufale se snažila zachovat vážný výraz.

„Samozřejmě že jsem je viděl,“ řekl zmatený Dylan. „Ale ptal jsem se tě…“

„Pozorovaly jsme je,“ nenechala ho domluvit Bridgid.

„Ano,“ připojila se Gillian a horlivě přikyvovala. Přímo před obličejem jí z hlavy spadl suchý list. Neubránila se zachichotání.

„Dívaly jsme se, jak cvičí.“

„Takže mi neřeknete, co se vám stalo?“

Na Gillianině tváři se objevil dolíček a Dylan se snažil nebrat na vědomí, jak je přitažlivá. Byla to žena jeho lairda a on věděl, že by neměl myslet na nic jiného než na to, aby ji dokázal ochránit před nebezpečím. Přesto cítil jistou pýchu, že se Brodickovi podařilo získat tak krásnou ženu.

„Ne, neřeknu.“

„Ale Brodickovi to řekneš, milady.“

„Ani jemu ne.“

„Vsadím se, že řekneš.“

„Dámy se nesází,“ odpověděla a změnila téma. „Dylane, něco od tebe chci.“

„Udělám, o co mě požádáš,“ odpověděl.

„Řekla jsem Bridgid, že jsem zasnoubená s Brodickem, ale ona mi nevěří. Mohl bys jí to, prosím, potvrdit? Proč se díváš tak překvapeně?“

„Ty myslíš, že jsi zasnoubená s…“

„Brodickem,“ doplnila znepokojená jeho chabým pokusem skrýt pobavení.

„Vím, že sis to vymyslela,“ ozvala se Bridgid a znovu Gillian rýpla do žeber. „Poznala jsem, že má zvláštní smysl pro humor,“ řekla pak směrem k Dylanovi.

„Nic jsem si nevymyslela. Dylane, řekni jí, jak to je.“

„Podle toho, co vím, milady, nejsi s lairdem Buchananem zasnoubená.“

„Ne?“ zašeptala.

„Ne, nejsi,“ potvrdil.

Zrudla hanbou. „Ale myslela jsem… Byl tam kněz… Slyšela jsem, jak vyslovil požehnání…“

Uvědomila si, že ze sebe dělá naprostého hlupáka. „V tom případě jsem to špatně pochopila. Byla bych ráda, kdyby ses o téhle… trapnosti před Brodickem nezmínil,“ dodala rychle.

„Nechci, aby si myslel, že jsem úplný idiot. Bylo to prostě nedorozumění a jsem ráda, že jsi mi to vysvětlil.“

„Ale, milady…“

Zvedla ruku a umlčela ho. „Už o tom nechci ztratit ani slovo.“

„Jak si přeješ.“

Gillian měla pocit, že se musí hanbou propadnout, ale statečně se tvářila, jako by se celkem nic nestalo. Podívala se na svůj utržený rukáv a povzdechla si.

„Brodick s tebou chce mluvit,“ vzpomněl si Dylan konečně na to, proč Gillian hledal.

Uvědomila si, že stále drží v ruce svůj střevíc. Opřela se o Dylanovu paži, aby udržela rovnováhu, sehnula se a nazula si ho.

„Kde je?“ zeptala se.

„Na nádvoří s Ramseym.“

„Půjdu teď s Bridgid k jezeru. Chtěla bych se převléknout, než se s ním setkám.“

„Brodick nerad čeká a já bych chtěl, aby tě viděl tak, jak jsi,“ řekl s potměšilým úsměvem.

„Dobře,“ souhlasila.

Bridgid mlčela, dokud se Dylan neuklonil a neodešel. „Buď šťastná, že je to tak…, že s ním nejsi zasnoubená,“ řekla potom.

„Připadám si jako ta nejhloupější holka na světě. Opravdu jsem myslela, že já a Brodick jsme zasnoubeni. Vždyť mě požádal, abych se za něho provdala. Opravdu. Vlastně ne, bylo to trochu jinak. Řekl mi, že si mě vezme.“

„Už se tím netrap.“

Gillian pokrčila rameny. „Já jen, že nevím, co si mám myslet nebo cítit. Ale raději pojďme. Nesmíme nechat Brodicka čekat. Na to on nemá trpělivost.“

Bridgid ji následovala po křivolaké cestičce. „Nevím, jestli tě mám obdivovat, nebo litovat.“

„Proč?“

„Protože vypadáš zklamaná.“

„Spíš bych nejraději někam zalezla hanbou.“

„Ach, o tom mi nemusíš nic povídat. Zrovna dnes se cítím podobně. Slyšela jsi, co říkal Stewart? Moje vlastní matka mě vyhodila z domu… Myslela jsem, že je to i můj domov, ale ona mě vyvedla z omylu. Jestli to ví Stewart, vědí to už všichni. A víš, co je ještě horší?“

„Co?“

„Ví to i můj laird. Navrhl mi, abych se přestěhovala do hradu. Udělal to pod záminkou, že potřebuje někoho, kdo by mu pomohl s jeho malým bratrem Michaelem. Ale to není pravý důvod. Pravým důvodem je moje matka. Požádala ho, aby se mnou něco udělal.“

„Něco udělal?“

„Ano. Přesně to na mě vykřikla, když jsem si balila věci.

Nesnáší mě, rozčiluje ji, že se odmítám vdát.“

Bridgid jí vysvětlila podrobnosti svého trápení, a než skončila, Gillian na svou hanbu úplně zapomněla. „Tvoje matka udělala velkou chybu, když tě přinutila odejít z domu.“

„Chce mít ode mě pokoj a hodila mě na krk Ramseymu,“ řekla.

„Nedávno se podruhé vdala a já jsem pro ni dcera, se kterou jsou problémy.“

Šly úzkou stezkou a jejich šustící sukně vířily vzduch provoněný květinami. Utěšovaly tichými hlasy jedna druhou, jako by byly dlouholeté důvěrné přítelkyně. Ani jedné se nechtělo spěchat. Bridgid si chtěla vylít srdce někomu, kdo by ji nesoudil, a Gillian zase chtěla na chvíli zapomenout na své vlastní problémy.

„Pochop, nechci svou matku obviňovat. Nemůže za to, co cítí. Ale už mě unavuje mluvit pořád o svých problémech. Chtěla bych slyšet něco víc o tobě. Opravdu miluješ Brodicka?“

„Ano, opravdu.“

„Znáš se s ním dlouho?“

„Vůbec ne. Abych řekla pravdu, sotva pár dní.“

„Teď už je mi to jasné,“ zvolala Bridgid. „Až ho poznáš líp, pochopíš, že to bylo jen chvilkové poblouznění.“

Gillian zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem se do něho zamilovat. Nehledám ženicha. Prostě se to stalo. Ale vím, že ho miluju z celého srdce.“

Bridgid si povzdechla. „I já jsem se zamilovala,“ přiznala se. Gillian na ni pohlédla. „Ale nezdá se mi, že bys z toho byla šťastná.“

„Taky že nejsem. Spíš se cítím nešťastná. Nechci ho milovat.“

„Proč ne?“

„Protože on mě nemiluje.“

„Víš to jistě?“

„Je to velmi hloupý muž.“

Gillian se zasmála. „A stejně ho miluješ?“

„Ano.“

„Kdo je to?“

„Sinclair.“

„Ví, co k němu cítíš?“

„Ne.“

„A hodláš mu říct, že ho miluješ?“

„Mockrát jsem o tom přemýšlela a už jsem se taky snažila přimět ho, aby si mě… všiml. Dělala jsem si naději, že to na mně pozná, ale tak daleko zřejmě jeho fantazie nesahá.“

„Myslím, že bys mu to jednou měla říct. Co bys tím mohla ztratit?“

„Úctu k sobě, svou hrdost, svou…“

„To jsou sice důležité věci, ale někdy je člověk přeceňuje.“

„Vím, že máš pravdu. Měla bych mu to říct. Když budu dál čekat, může se stát, že ze mě bude stará ženská, než konečně pozná, kým jsem pro něho mohla být. Nikdo ho nikdy nebude milovat tak, jak ho miluju já. Vím o všech jeho chybách, a je jich dost, ale ujišťuju tě, že ho přesto miluju.“

„Tak kdy?“

„Co kdy?“

„Kdy mu to řekneš?“

„Ach, asi nikdy.“

„Ale právě jsi řekla…“

„Vím, že bych mu to měla říct. Jenže to nedokážu. Co když mu to bude nepříjemné? Co když nechce, abych ho milovala? Možná mě nejen nemiluje, ale ani mě nemá rád. Dokonce bych tomu

věřila. Mnohokrát mi řekl, že jsem tvrdohlavá, vzdorovitá a že jsou se mnou jen problémy.“

„Takže si tě všímá. Nejsi mu lhostejná.“

„Ano, všímá, ale jen jako někoho, s kým jsou věčné problémy.

Tady se muži ženám dvoří. Copak v Anglii je to jinak?“

„Ne, úplně stejně.“

„Pak by se o mě měl ucházet. Ne, neřeknu mu, ?? k němu cítím.

Kdy ti Brodick řekl, že tě miluje?“

Kolem nich prošli tři vojáci a Gillian čekala, až budou dál, aby ji neslyšeli. „Kdy? Ještě mi to neřekl, a abych byla zcela upřímná, pochybuju, že mi to kdy řekne. Vím však jistě, že mu nejsem lhostejná.“

„Ale ty jsi mu řekla, že ho miluješ, ne?“

„Ano, řekla.“

Bylo vidět, že to na Bridgid udělalo hluboký dojem. „Jsi zřejmě odvážnější než já. Mně strach, že mě odmítne, ani nedovolí o tom uvažovat, kdežto ty jsi mu o svých citech řekla, aniž jsi věděla, jak na to bude reagovat.“

„Kdybych měla být přesná, tak vlastně řekl on, že ho miluju.“

Bridgid se rozesmála. „Typický muž – arogantní, domýšlivý a ješitný.“

„Ano, většinou jsou takoví,“ souhlasila Gillian. „Musím však říct, že v tomhle měl Brodick pravdu. A když na mě naléhal, abych přiznala, že ho miluju, přiznala jsem to. Nemohla jsem mu lhát.“

„A on ti řekl, že se s tebou ožení. Víš, to je náramně romantické, ale taky trochu… šokující.“

„Proč?“

„Protože je Buchanan. Mohu se tě zeptat na něco osobního…, myslím opravdu osobního? Jestli nebudeš chtít, nemusíš mi odpovídat,“ dodala rychle.

Gillian vycítila, že Bridgid váhá. „Co bys chtěla vědět?“

„Už tě někdy Brodick políbil?“

„Ano.“

„A můžeš mi říct, jaké to bylo?“

Gillian ucítila, že se jí rozhořely tváře. „Moc krásné. Úžasné,“ zašeptala. Pak pohlédla na Bridgid a zazubila se. „Způsobil, že jsem se chvěla, jen na mě pohlédl.“

Bridgid si toužebně povzdechla. „Mě políbil muž jen jednou v životě a vůbec žádné rozechvění ve mně nevyvolal. Někdy si představuju, co bych cítila, kdyby mě políbil ten, kterého miluju.“

„To máš najednou pocit, že se pod tebou podlamují nohy, rozbuší se ti srdce a nemůžeš popadnout dech. A víš, co ještě?“

„Co?“

„Moc si přeješ, aby ten polibek nikdy neskončil.“

Obě téměř jednohlasně povzdechly a vzápětí se nad tím rozesmály. Bridgid pak změnila téma a prohlásila: „Nechápu, jak mohou být Ramsey a Brodick tak dobří přátelé. Vždyť je každý úplně jiný.“

„Možná je každý jiný, ale určitě mají hodně společného.“

„Ne, to nemají. Ramsey je velkorysý k chybám a laskavý a uvážlivý…“

„Přesně takový je i Brodick,“ trvala na svém Gillian. „Jen to nerad přiznává a zakrývá své rozpaky tím, že se mračí. Ach, tamhle jde muž mých snů,“ dodala se smíchem.

Brodick a Ramsey právě přecházeli nádvoří, když je uviděli.

Oba se na místě zastavili.

„Třeba nevypadáme tak hrozně,“ poznamenala Gillian a rychle se pokusila upravit si vlasy.

„Ale ano, vypadáme,“ řekla Bridgid. Otočila se ke Gillian a snažila se jí upevnit utržený rukáv k rameni. Samozřejmě vzápětí zase sklouzl dolů.

„Co se ti, k čertu, stalo?“ zeptal se Brodick. Jeho hlas nevěstil nic dobrého.

Bridgid udělala na Gillian grimasu, jako by chtěla říct: Vidíš, tohle je on.

„Bridgid, vysvětli mi to,“ ozval se taky Ramsey.

Gillian se naklonila ke své přítelkyni a zašeptala jí do ucha:

„Tak co, řekneme, že jsme je shodily ze srázu?“ Bridgid se kousla do rtu, aby potlačila smích.

„Ptal jsem se tě, co se ti stalo, Gillian,“ opakoval Brodick.

Zastavila se několik kroků od obou mužů a klidně si založila ruce na hrudi. Teď se už přestala starat, jak vypadá. Bridgid si stoupla vedle ní.

„Z čeho soudíš, že se mi něco stalo?“ zeptala se s nevinným výrazem.

Vzhledem k tomu, jak obě vypadaly, se musel Ramsey při její otázce přemáhat, aby zůstal vážný.

Brodick na rozdíl od něho žádné pobavení necítil. Přikročil k ní blíž. „Máš potrhanou tuniku, obličej od hlíny a ve vlasech trávu a listí.“ Špinavá šmouha na jejím nose v něm vyvolávala nával hněvu. Vzal ji za bradu a pokusil se jí palcem špínu setřít. Jiskřičky v jejích očích však odvedly jeho myšlenky úplně jinam. Znovu, tentokrát mnohem klidnějším tónem, se jí zeptal, co se stalo.

„Dylan říkal něco o jakýchsi mužích, kteří s vámi byli na kopci. Kdo to byl a co s tebou dělali?“

„Se mnou a s Bridgid žádní muži nebyli.“

„Gillian…“

„Říkám, že s námi žádní muži nebyli.“

Chystal se dál naléhat, ale Gillian mu položila ruce na hruď, stoupla si na špičky a zašeptala mu do ucha: „Měla jsem se moc příjemně, to je všechno, co se stalo. Ale chyběl jsi mi. Řekni, chyběla jsem taky já tobě?“

„Teď nemám čas… Musíme řešit spoustu věcí,“ odpověděl mrzutě a snažil se nevnímat její omamnou vůni. Cítil na hrudi její teplé ruce a vzpomněl si na spontánní projevy jejího citu. Zato on se příliš brzy naučil své city skrývat a postupem času si před nimi zvykl couvat. Gillian byla jeho naprostý opak. Stačilo, aby na ni pohlédl, a věděl přesně, co si myslí a co cítí. Nebyla v ní ani stopa klamu, dokonce ani ženské lstivosti. Byla tvrdohlavá, ale otevřená a čestná. Napadlo ho, že možná právě proto z něho nemá strach. Byla však taky žena, které je těžké odolat. Uvědomil si, že ani neměl čas mít se před ní na pozoru – než se nedál, vstoupila do jeho srdce.

Pokusila se od něho ustoupit, ale on si přitiskl její ruce na hruď a nepustil ji.

„Myslíš, že by sis pro mě mohl najít chvilku času?“ zeptala se.

„Kvůli čemu?“

Znovu ztišila hlas k šepotu a v uchu ho zašimral její sladký dech. „Chtěla bych se ti zcela nestoudně vrhnout do náruče a líbat tě, až by se ti zatočila hlava.“

Políbila ho na tvář a ustoupila od něho. Vypadala, že je se sebou náramně spokojená.

„A myslíš, že bys to všechno dokázala během jedné minuty?“

„Samozřejmě.“

„Co by měla dokázat?“ zeptal se Ramsey. Brodick se zazubil. „Je přesvědčená, že by…“

„Brodicku!“ vykřikla zděšeně.

„Ano?“

„To, co jsem ti řekla, je důvěrné.“

Ramsey se usmál a okamžitě začal o něčem jiném. „Gillian, všichni Sinclairové budou večer tady na tom místě.“

Měla problém soustředit se a pochopit, co Ramsey říká. Brodickův pohled jí vyvolával chvění v podbřišku. Bylo to až hříšné, jak na ni působil.

„Prosím? Co jsi říkal?“

„Že se tu večer před setměním všichni shromáždí,“ opakoval trpělivě Ramsey.

„Muži i ženy?“

„Ano.“

„Dobře.“

„Možná mezi nimi poznáš i svou sestru,“ zvolala Bridgid.

„Ano, je to možné,“ usmál se Ramsey jejímu nadšení. Pak se znovu obrátil ke Gillian. „Dověděla ses něco od Brisbana a Otise? Řekli ti, jestli je Christen tady?“

„Přímo mi to neřekli. Jeden z nich se však podřekl, že ji zná. Když jsem na něho naléhala, aby mi prozradil víc, řekl, že pokud to opravdu je Christen, žije na území MacPhersonů. Nevím, jak daleko to je.“

„Zase ne tak moc,“ řekl Ramsey.

„Jestli mě omluvíte, ráda bych zašla s Bridgid k jezeru a umyla se. Musím se dát do pořádku, než předstoupím před klan Sinclairů.“

„Ještě ne,“ řekl Brodick. Chytil ji za ruku a táhl za sebou do hradu. Musela běžet, aby mu stačila. „Co to, prosím tě, děláš?“ zašeptala.

Neodpověděl. Místo toho rozrazil dveře a vtáhl ji za sebou. Uvědomila si, že se za nimi dveře opět zabouchly. Ocitli se v temné chodbě, takže ho sotva viděla, když ji přitiskl ke zdi a objal kolem

krku. Nemusela ho však vůbec vidět, stačilo, že cítila jeho teplo a sílu. Přesto však byly jeho doteky až neuvěřitelně něžné.

„Tak, a teď máš k dispozici minutu, kterou jsi chtěla, Gillian. Buď mi dokážeš, že jsi říkala pravdu, nebo ti už nikdy nebudu věřit.“

Náhle pocítila nejistotu. Chvíli bojovala s ostýchavostí, ale potom mu ovinula paže kolem krku, zajela mu prsty do vlasů a přitáhla si ho k sobě. Přitiskla rty na jeho ústa, vzápětí vsála jeho spodní ret a začala ho jemně kousat. Zaslechla, že se prudce nadechl, a věděla, že mu její troufalost přinesla rozkoš. Sevřela ho ještě silněji, naklonila mu hlavu na stranu, otevřela ústa a začala ho líbat s vášní, kterou nespoutávaly žádné zábrany.

Cítila, že pod ním lehce poklesla kolena.

Byl zvyklý na roli toho, kdo si bere, kdo se zmocňuje, a dlouho nevydržel nechávat veškerou iniciativu jí. Z hrdla se mu vydralo hluboké zavrčení, silnými pažemi ji pozvedl a jeho jazyk prudce vnikl do jejích úst. Když zaslechl její táhlý vzdech rozechvělý slastí, téměř se přestal ovládat. Nemohl se jí nasytit. Hladil ji po zádech, pak jeho ruce sklouzly níž, aby si ji mohl přitisknout ke stehnům.

Oba těžce dýchali a jejich vzrušení se prudce stupňovalo. Náhle od něho odtrhla ústa, ale zůstala na něm viset a horkými rty ho líbala na krk a na hrdlo.

„Nepouštěj mě,“ zašeptala. Věděla, že kdyby to udělal, neudržela by se na nohou a klesla by k zemi. Ta chvilka nespoutané vášně jí sebrala všechny síly, a přesto nebyla schopná myslet na nic jiného, než aby ho mohla líbat dál. Byla smyslná, jak jen dokáže být smyslná vášnivá žena. Cítila absolutní, ničím neomezené uvolnění a v tuto chvíli ji nezajímalo, co bude dál.

„Nikdy,“ vydechl, „nikdy tě nepustím.“

Pomalu ji nechal klesnout dolů, až se její nohy dotkly země, ale dál ji svíral v objetí a rty něžně přejížděl po jejím krku. Znovu se jí z úst vydral dlouhý roztoužený povzdech.

Cítila, že musí skončit, ale bránila se tomu. Ještě na chvíli si mu opřela hlavu o rameno a zavřela oči. Ruku měla stále přitisknutou k jeho hrudi a cítila jeho prudký tep.

„Bože, jak rychle ti bije srdce,“ zašeptala.

„Ano, zbláznila jsi mi ho,“ připustil. „Jsi svůdkyně, Gillian. Nemůžeš mě takhle líbat a čekat, že se pokaždé dokážu ovládnout.“

„A co bys chtěl, abych dělala?“

Bože, jak je nevinná. „Dnes večer ti to vysvětlím,“ slíbil.

Pomalu sjel rukama dolů a pustil ji. Musel jí připomenout, že chtěla jít s Bridgid k jezeru.

Obrátila se ke dveřím, ale zarazil ji. „Dylan mi řekl, že vás obtěžovali nějací vojáci.“

„Ne, žádní vojáci nás neobtěžovali,“ opakovala to, co už mu jednou řekla. „Ale kdyby ano, poradila bych si s nimi.“

„Neporadila,“ trval na svém. „Kdyby tě někdo obtěžoval, měla bys mi to říct, a pak bych si s ním poradil já.“

„A co bys s ním udělal?“

Moc dlouho přemýšlet nemusel. „Kdyby se tě někdy nějaký muž dotkl, zabil bych ho.“

Záblesk v jeho očích a zaťaté zuby svědčily o tom, že to myslí smrtelně vážně. Najednou z něho šel strach. Ona však před ním nehodlala couvnout.

„Nemůžeš někoho zabít jen proto…“

Nenechal ji domluvit. „Takhle to řeší Buchananové,“ řekl důrazně. „Patříš mně a já nedovolím jedinému muži na světě, aby se tě dotkl. A o tomhle už dost. Chtěl jsem ti říct ještě něco jiného a teď je k tomu zrovna tak vhodná doba jako kdykoliv jindy.“

Dlouho čekala, až ho nakonec musela pobídnout. „Co jsi mi chtěl říct?“

„Že my se chováme jinak, než jsi možná zvyklá.“

„Kdo my?“

„Buchananové. Když něco chceme, tak si to vezmeme.“

„To se mi nezdá správné.“

„Nezáleží, jestli se to někomu zdá, nebo nezdá správné. Tak to prostě je.“

„Ale podle mě na tom záleží. Když si vezmete něco, co vám nepatří, můžete se dostat do problému s církví.“

„S církví si hlavu nedělám.“

„Ale měl bys,“ odporovala mu.

Jeho výraz ztvrdl. „Nepři se se mnou.“

„Nepřu se. Jen konstatuju fakt. Nemusíš se hned ježit.“

Chytil ji za rameno a přitáhl si ji blíž. „Dobře, začnu tedy znovu. Chci ti něco vysvětlit a rád bych, abys to pochopila.“

„Chceš mě urážet?“

„Ne, drahá moje. Jen mě poslouchej.“

Překvapilo ji, jak něžně to řekl, a do očí jí vstoupily slzy.

„Dobře,“ zašeptala. „Budu poslouchat. Co mi chceš vysvětlit?“

„Řekla jsi, že mě miluješ. To už nemůžeš vzít zpět.“

„Nechci to brát zpět. Opravdu tě miluju,“ pospíšila si s ujištěním.

Uvolnil své železné sevření. „Dnes večer…“

„Co?“

„Já…, vlastně my dva… Ach k čertu.“

„Brodicku, proboha, co se s tebou děje?“

„To ty,“ zamumlal. „Ty na mě tak působíš, že nevím, co dělám.“

Odstrčila mu ruku. „Tvoje nálady se mění jako vítr. Jestli dovolíš, mám důležitější věci na práci než tu stát a poslouchat, jak na mě žehráš.“ Otočila se, rozrazila dveře a vyšla ven.

Nechal ji být. Věděl, že to zpackal, ale přesto věřil, že to dnes večer dopadne dobře. Gillian je chápavá žena. Než ji svlékne a dostane do postele, jistě si to srovná v hlavě. A pokud ne, bude jí to muset říct.

Náhle vstoupil do chodby Ramsey. Uviděl Brodicka a okamžitě mu bylo jasné, co se stalo. „Ty jsi jí to pořád ještě neřekl, že?“

„Ne, ale bůh je mi svědkem, že jsem se o to pokoušel.“

„Vždyť je to docela jednoduché, Brodicku.“

„To si jen myslíš.“

„Co tak říct jí rovnou ‚Gillian, jsi vdaná’, a je to? Co je na tom složitého?“

„Říkám ti, že jsem se o to, k čertu, snažil. Jestli si myslíš, že je to tak jednoduché, řekni jí to ty.“

Ramsey se zasmál. „Na mou duši, ty se jí to prostě bojíš říct, přiznej se?“

„Samozřejmě že nebojím.“

„Ale bojíš, kamaráde. Co myslíš, že udělá?“

Brodick si uvědomil, že nemá smysl se před svým přítelem naparovat. „Ano, bojím se, že uteče. Popadne ji panika a pak se pokusí utéct. Zatraceně, je to moje vina. Podvedl jsem ji, a to byla chyba.“

„A podvedl jsi taky kněze.“

„Ano, k čertu…, ale větší strach mám o Gillian. Říkám ti, neměl jsem to dělat. Byla to ode mě zatracená chyba.“

„Ale můžeš ten obřad přece zopakovat, ne?“

Pokrčením ramen to připustil. „Ano. Nedovedu si představit, že bych měl žít bez ní. A jestli se mi hodláš smát, že jsem slaboch, pak přísahám, že tě moje pěst přesvědčí o opaku.“

Ramsey poplácal přítele po rameni. „Seber se, kamaráde.“

„Co tím, k čertu, myslíš?“

„Možná Gillian v prvním okamžiku zpanikaří, když se dozví, že už je za tebe vdaná. Každá žena si to prožije.“

„Tyhle řeči mi moc nepomůžou, Ramsey.“

„Neuteče ti, Brodicku. Dej na mě.“

„Dobře, řeknu jí to u večeře. Ano, řeknu,“ dodal odhodlaně. Když vycházel ven, málem vyrazil dveře ze závěsů.

KAPITOLA 22

Gillian byla celá rozechvělá horečným očekáváním toho, že by se konečně mohla setkat se svou sestrou. Když se oblékala na setkání s příslušníky Ramseyova klanu, třásly se jí ruce a kolem žaludku jí probíhaly vlny zimničního chvění.

Oblékla si roucho ve zlatavých barvách, jehož lem sukně a manžety rukávů byly zdobené výšivkami. Služka jí pomohla upevnit k pasu pléd v barvách Buchananů a jeho zřasený konec přehodit přes rameno.

Ještě nebyla připravená sejít dolů a stále zůstávala v místnosti na konci chodby, kterou jí poskytl Ramsey. Přecházela před krbem a nervózně si opakovala, co řekne, až se s Christen pozdraví.

Zdola pro ni poslali Bridgid. Když dívka otevřela dveře a uviděla Gillian v záři plápolajícího ohně, zůstala překvapeně stát na prahu. „Ach Gillian, vypadáš nádherně. Ty barvy se k tobě dokonale hodí.“

„Díky. Mně se však zdá, že v porovnání s tebou jsem moc bledá.“

Bridgid se zasmála. „Jsme my to ale dvojice. Lichotíme jedna druhé jako marnivé holčičky.“

„Ale já ti nelichotím, jsem upřímná. Vypadáš úžasně a muž, kterého miluješ, si tě dnes večer jistě všimne.“

„Já spíš věřím tomu, že mě jako vždy nebude brát vůbec na vědomí. Už jsem si na to zvykla,“ dodala rezignovaně. „Jsi připravená sejít dolů?“

„Ano, jsem.“ Zhluboka nabrala dech a snažila se uklidnit ruce.

„Jsem tak vzrušená. Když pomyslím, že bych mohla brzy uvidět svou sestru, celá se chvěju.“

„Myslíš, že se s ní dnes večer setkáš?“

„Věřím tomu,“ odpověděla Gillian. „Už jsem si taky připravila, co jí řeknu. Chci, aby naše setkání bylo pěkné a abych se jí zalíbila. Ale to jsou pošetilé starosti, že? Musí mě přece mít ráda. Proboha, vždyť jsem její sestra.“

„Tak už pojďme,“ řekla s úsměvem Bridgid. „Nesmíme nechat lairda Ramseyho čekat. Bude tam i Brodick a také Brisbane s Otisem. Ale musím tě varovat – ani jeden z těch tří se netváří zrovna přívětivě. Něco se muselo stát, nikdo mi však neřekl co. Vsadila bych se, že to má něco společného s MacPhersony. Jeden z nich jménem Proster prý nemá nic jiného na práci než dělat problémy. Anthony a Faundron si na něho a jeho nohsledy pořád stěžují.“

„Kdo jsou Anthony a Faundron?“ zeptala se Gillian, když sestupovaly dolů. Ještě cestou se narychlo štípala do tváří, aby dostala barvu.

„Gideonovi blízcí přátelé. A Gideon je…“

„Já vím, Ramseyův velitel.“

„Ano,“ potvrdila Bridgid. „Pořád jsou spolu, a kdykoliv musí Gideon odjet pryč, pokaždé přebere velení Anthony.“

Když došly k patě schodiště, otevřely se dveře a dovnitř vstoupil jakýsi voják. Byl vysoký, hubený a na čele měl hluboké vrásky.

„To je Anthony,“ zašeptala Bridgid. „Později ti ho představím.

Teď však nesmíme nechat čekat Ramseyho.“

Ramsey stál s Brodickem na vzdáleném konci velké síně a o něčem šeptem mluvili. Brisbane a Otis seděli u stolu a pozorovali je. Starci se tvářili, jako by právě přišli o svého nejlepšího přítele. Otis spatřil obě ženy první. Kývl na svého druha a vstal.

Gillian se chystala lairdy pozdravit, sotva však uviděla Brodickův výraz, její úsměv pohasl. Zdálo se, že Brodick stěží potlačuje hněv. Uklonila se mu tedy, složila ruce a čekala, co se bude dít dál.

Brodick věděl, že zpráva, kterou pro ni má, ji těžce zasáhne. Musel jí to však říct a nepříjemná povinnost ho tížila jako obrovský balvan. Snad proto se rozhodl neváhat a odbýt to co nejrychleji.

„Tvoje sestra se s tebou odmítá setkat,“ prohlásil bez dlouhého úvodu.

Gillian se v prvním okamžiku zdálo, že se přeslechla, a požádala ho, aby jí to zopakoval.

„Ale proč? Proč se se mnou odmítá setkat?“

Brodick hledal odpověď u Brisbana. Ten vstal, obešel stůl a s protáhlým obličejem jí začal vysvětlovat. „Žije s MacPhersony tak dlouho, jak jen pamatuje, a k Anglii už nic necítí.“

„Ale co ke své rodině?“ vykřikla Gillian. „Chceš říct, že nic necítí ani ke své sestře a strýci Morganovi?“

„Svoji rodinu má tady,“ řekl tiše Brisbane. „Má tu otce, matku i…“

Gillian ho nenechala domluvit. „Její otec a matka jsou pohřbeni v Anglii.“

Brisbanovi klesla ramena ještě níž, než je měl obvykle svěšená.

„A má tu také manžela,“ dodal rychle. „Je u nás… spokojená.“

„Spokojená? Ona je spokojená?“ opakovala Gillian nevěřícně. Náhle si představila strýce Morgana a téměř se začala třást hněvem. Život toho laskavého a obětavého muže byl v ohrožení a jí teď pramálo záleželo na tom, jak moc je Christen u MacPhersonů spokojená.

Pokročila k Brisbanovi blíž, ale Brodick ji vzal kolem pasu a odtáhl ji stranou.

„Snaž se ji pochopit, lady Gillian,“ ozval se Brisbane.

„Nemám čas na žádné chápání,“ vybuchla. „Musím se svou sestrou mluvit co nejdříve.“

„Řekla ti, že ona ani její manžel nechtějí s Gillian mluvit?“ zeptal se Brodick.

Jeho otázka Brisbana zaskočila a stařec chvíli uvažoval, než odpověděl. „Ona sama neřekla nic, mluvil jen její manžel. Byla však u toho a slyšela každé slovo, které řekl. Kdyby s ním nesouhlasila, jistě by protestovala.“

„Ví Christen, že s ní chci mluvit jen já? A že od ní nic nežádám?“

„Ano. Řekl jsem jí, že ji chceš opět vidět, nic víc. Nezdálo se mi, že by mi věřili. Uvědom si, děvče, že už po ní v minulosti pátrali. Zřejmě se oba bojí, že ji budeš nutit, aby se vrátila do Anglie, nebo že řekneš někomu jinému, kde je.“

Gillian si sáhla na čelo. „Nic takového bych neudělala.“

Opřela se o Brodicka a snažila se uvažovat. Jak Christen přesvědčit, aby z ní neměla strach? Napadla ji však jiná, mnohem bolestnější otázka: Jak si Christen může myslet, že by ji její vlastní sestra zradila?

„Ramsey,“ obrátil se Brodick ke svému příteli. „Co s tím, k čertu, hodláš udělat?“

„Dám jí den, aby si to rozmyslela.“

„A co když svůj postoj nezmění?“ zeptal se Brisbane.

„Pak s ní Gillianiným jménem promluvím já. A když bude dál odmítat, prostě jí poručím, aby přijela. Jestli to bude nutné, přitáhnu ji sem násilím, ale byl bych radši, kdyby se rozhodla sama z vlastní vůle.“

„To se jejímu manželovi nebude líbit,“ poznamenal Brisbane.

„Na tom mi čerta záleží, jestli se mu to bude, nebo nebude líbit,“ prohlásil pevně Ramsey.

„Je to hrdý MacPherson,“ ozval se Otis, který mezitím přistoupil blíž a připojil se ke vzrušenému hovoru.

„Teď je však Sinclair,“ zahřměl Ramsey. „Přísahal mi věrnost, nebo snad ne?“

„Všichni MacPhersonové ti přísahali věrnost,“ řekl Brisbane.

„Vojáci MacPhersonů jsou ti všichni věrni, lairde,“ řekl Otis.

„Ale když jsi už o tom začal, musím ti říct, že se mnohdy cítí jako méněcenní. Tvůj velitel Gideon a jeho zástupci Anthony a Faundron je neustále zesměšňují a shazují jejich snahu. MacPhersonové stále nemají dobrý výcvik a řeknu ti, že pokud se s tím něco neudělá, dojde ke vzpouře.“

Ramsey zachoval zdrženlivost a na vzrušenou Otisovu řeč nereagoval. Brodick však věděl, že v něm vře hněv.

„Chceš říct,“ obrátil se Brodick k Otisovi, „že Ramsey má vojáky MacPhersonů hýčkat nebo na ně brát nějaké zvláštní ohledy?“

Otis zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem říct jen to, že by jim měl dát spravedlivou šanci, aby mohli ukázat svou sílu.“

„Zítra se ujmu výcviku já, a až se Gideon vrátí, promluvím s ním o tom,“ prohlásil Ramsey. „Stačí ti to?“

Zdálo se, že Otisovi spadl kámen ze srdce. „Ano, stačí. Díky, lairde.“

Brisbane se hned snažil oplatit Ramseymu jeho vstřícnost. „S tvým dovolením, lairde, rád bych se už zítra ráno rozjel za sestrou lady Gillian a znovu s ní promluvil. Zdůrazním, že lady Gillian chce s Christen pouze mluvit, nic jiného.“ Významně na Gillian pohlédl.

„Ano, opravdu s ní chci pouze mluvit,“ ujistila ho.

Ramsey s jeho návrhem souhlasil. Brodick pak Brisbanovi řekl:

„Až s ní budeš mluvit, dbej na to, aby u toho nebyl její manžel. Zase by mohl rozhodnout za ni.“

„Proč si to myslíš?“ zeptala se Gillian.

„Protože já bych to tak udělal.“

„Ale proč?“ chtěla vědět.

„Manžel tvé sestry se jistě bude snažit chránit ji před nebezpečím.“

Brisbane si mnul bradu. „Když o tom znovu přemýšlím, mám dojem, že přesně tak to bylo. Nevěřím, že tvá sestra to mohla nějak ovlivnit.“

To, co říkali, znělo rozumně a Gillian se začala uklidňovat. Chytila se myšlenky, že ji neodmítla Christen, ale její manžel. Neměla mu to za zlé, protože jak mínil Brodick, pouze se svou ženu snažil chránit. Z celého srdce věřila, že jakmile bude mít příležitost strávit s Christen třeba jen chvilku, podaří se jí její obavy rozptýlit.

„Budeš však muset mít trpělivost,“ řekl Brodick.

„Ale já nemám čas být trpělivá.“

Políbil ji na čelo a zašeptal: „Nechci, aby ses tím dnes večer trápila. Přestaň na to pro tuto chvíli myslet. Dnes bychom měli prožívat radost.“

„Proč? Co radostného se dnes stalo?“

Obrátila k němu svou tvář a on nemohl odolat pokušení – sklonil se k ní a políbil ji na sladké rty. Nebyli sami, proto to byl jen letmý polibek, přesto ho natolik vyvedl z míry, že to na něm všichni viděli, když se od ní odtáhl. Nebyl zvyklý odpírat si, a i když ho už dělilo jen několik málo hodin od chvíle, kdy bude bez výhrad jeho, byl celý napjatý očekávárum.

A také obavami. Vlastně si nebyl jistý, jak bude Gillian reagovat, až zjistí, že už je jeho ženou. Nejistota v něm vyvolávala takovou nervozitu, že se cítil jako zvíře zavřené v kleci.

Polkl, zhluboka nabral dech a řekl: „Gillian, chtěl bych ti něco říct.“ Odkašlal si a začal znovu: „Chci ti říct, že…“

„Co?“

„Víš…, k čertu, že máš tak krásné oči.“

Zaraženě na něho hleděla. Co to s ním, proboha, je, že se chová tak divně? Kdyby ho znala o trochu méně, řekla by, že je opravdu nervózní. To však bylo absurdní, protože Brodick byl snad nejsebejistější člověk, s nímž se kdy setkala. Ještě chvíli čekala, jestli jí sám neřekne, co má na srdci, a pak se mu pokusila pomoct.

„Chceš mi říct něco, co se týká dnešní noci?“

Na čele mu vystoupil pot. „Ano,“ řekl. „Je to o dnešní noci.“ Sevřel jí ruku a rychle dodal: „Nechci, aby ses rozčilovala. Co se stalo, stalo se, musíš se s tím smířit.“

Byla z něho naprosto zmatená. „S čím se musím smířit?“

Hlasitě si povzdechl. „K čertu,“ zamumlal. „Nikdy bych nevěřil, že je tak těžké říct pár slov.“

„Brodicku, co se dnes v noci stane?“

Brisbane s Otisem viseli na každém jejich slově, ale Ramseymu se podařilo odvést jejich pozornost a vyprovodit je ze dveří. Jenže ani v klidu soukromí neměl Brodick pocit, že by byl jeho úkol lehčí. Rozhodl se proto, že ještě počká a řekne jí to během večeře. Ano, pak si ji vezme stranou a řekne jí to.

„Brodicku, na něco jsem se tě ptala,“ připomněla mu. „Co se dnes v noci stane?“

„Učiníš mě velmi šťastným.“

Celým tělem jí projelo zachvění. Nezpůsobilo to ani tak to, co řekl, ale jak to řekl a kolik citu bylo v jeho drsném zašeptání obsaženo. Nebyl schopen ničeho jiného než na ni hledět svýma krásnýma očima. Jeho pohled ji zcela odzbrojil, zbavil ji veškeré schopnosti uvažovat. Ani si nepamatovala, o čem vlastně mluvil,

ale protože se zdálo, že čeká na její odpověď, řekla s povzdechem:

„To je krásné.“

KAPITOLA 23

Následující dvě hodiny stála Gillian na schodech vedle Ramseyho a jeden po druhém před ni předstupovali všichni muži jeho klanu. Brodick stál za ní, a když viděl, že ji zmáhá únava a přešlapuje z jedné nohy na druhou, přistoupil k ní blíž, aby se o něho mohla opřít.

Mnoho Ramseyových mužů s sebou přivedlo své ženy a Gillian si všimla, že všechny upírají zasněné pohledy na Ramseyho. Zato na Brodicka se dívaly velice ostražitě.

Jak má mezi všemi těmi lidmi najít zrádce? To je nemožné, pomyslela si. Bylo to stejně nemožné, jako najít mezi Skoty z Vysočiny někoho, kdo by miloval krále Jana.

Než západ slunce zbarvil oblohu do ruda, měla pocit, že se před jejíma očima vystřídalo snad na tisíc tváří. Světla nyní rychle ubývalo a na Ramseyův rozkaz zapálili vojáci pochodně a rozestavili se s nimi do kruhu kolem nádvoří a po okraji cesty za ním.

„Jak jsi svým lidem zdůvodnil, že sem musí všichni přijít?“ zeptala se Ramseyho šeptem.

„Nijak,“ odpověděl. „Přišli, protože jsem jim to nařídil.“

Musela se jeho nadutosti usmát. Vzápětí jí Brodick jako vždy neomaleně připomněl, aby věnovala pozornost tomu, čemu má.

Uplynula další hodina, během níž se zdravila s dalšími a dalšími muži a ženami, kteří před ni předstupovali. Začalo jí kručet v žaludku, a protože ji také rozechvíval chladný vánek, opřela se o Brodicka, aby se od něho trochu zahřála.

Pak přišla chvíle, kdy se trochu rozptýlila. Společně totiž předstoupili oba mladící, kteří si před několika hodinami chtěli na ní a na Bridgid vynutit polibek. Oba byli bledí, že by se v nich krve nedořezal, a zírali na Brodicka očima vytřeštěnýma strachem.

„Dobrý večer, Donale,“ pozdravila Gillian prvního z nich.

Pod nešťastníkem se podlomila kolena a vzápětí se poroučel k zemi. Naštěstí k němu přiskočil jeho kamarád a pomohl mu na nohy. Donal se však na něho ani nepodíval a stále zíral na Brodicka jako uhranutý.

„Ty ho znáš?“ zeptal se jí Brodick.

Donal zadržel dech a čekal, co Gillian odpoví. Gillian za sebou zaslechla Bridgidin smích.

„Ano, znám ho. Už jsem se s ním dnes odpoledne setkala.“

„A co ten druhý?“ chtěl vědět Brodick.

Stewart vypadal, jako by se chtěl rozplakat. „I s tím jsem se seznámila,“ řekla.

„A kde ses s nimi setkala?“ vyptával se dál Brodick. Jeho hlas zněl čím dál mrazivěji. „Nebylo to náhodou tam na kopci?“

„Představila mi je Bridgid. Donal a Stewart jsou její přátelé,“ odpověděla vyhýbavě.

„Gillian…“

Položila mu ruku na paži a zašeptala mu: „Nech to být.“

Chvíli váhal a potom se rozhodl, že ji poslechne. Předstoupila jedna z posledních skupin vedená zamračeným mladíkem, který se vypínal málem stejně arogantně jako Brodick. Dlouhé hnědé vlasy

mu splývaly až do tváře. Mladík místo zdvořilé ůklony jen krátce kývl hlavou směrem ke svému lairdovi a hned se otočil k odchodu.

Ramsey ho však zarazil. „Prostere, vrať se.“

Voják strnul a po krátkém zaváhání poslechl. Mladík, který vystoupil po něm, rychle ucouvl, aby mu udělal místo.

„Ano, lairde?“

„Ty a tvoji kamarádi budete zítra cvičit se mnou.“ Proster se rozzářil, jako by mu k nohám spadla nebeská mana.

„Všichni moji kamarádi? Ale nás je osm.“

„Všichni,“ potvrdil Ramsey.

„A budu mít možnost bojovat s tebou, lairde?“

„Budeš.“

„Ale osm proti jednomu, to, zdá se, nebude spravedlivé.“

„Vzhledem k tobě, nebo ke mně?“

„Počet mluví v náš prospěch, ne v tvůj,“ řekl Proster. Ramsey pohlédl na Brodicka. „Máš zájem?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Brodick.

Ramsey se obrátil zpátky k vojákovi. „Laird Buchanan bude bojovat se mnou. Ale nemějte strach, Prostere, nedovolím mu, aby tebe nebo některého z tvých kamarádů zabil.“

Mladý voják se při jeho slovech bezostyšně ušklíbl. „Těším se, až se s vámi oběma střetnu. Přejete si bojovat se zbraněmi, nebo bez nich?“

„Ty můžeš mít, jaké zbraně chceš. Laird Buchanan a já proti tobě nastoupíme s holýma rukama.“

„Ale, lairde, až… Chtěl jsem říct, když vás porazím, chci, aby to bylo fér.“

Ramsey se usmál. „Ujišťuju tě, že to bude fér. Tak za svítání na cvičišti.“

Proster se uklonil a rychle se se svými kumpány vzdálil – bezpochyby proto, aby si připravili taktiku pro zítřejší boj.

Bridgid, která stála vedle schodiště a všechno slyšela, se nemohla udržet, aby se neozvala. „Lairde?“

„Ano, Bridgid?“

„Proster a jeho přátelé budou mít meče. Jak se chceš proti nim bránit?“

Také Gillian se obrátila k Brodickovi. „Neopovažuj se těm chlapcům ublížit,“ řekla.

„Ty nemáš strach, že proti nám vyrukují se zbraněmi?“ zeptal

se.

„Dobře víš, že jim s Ramseym vyrazíš jejich zbraně dřív, než je

stačí vytáhnout. Myslím to vážně, Brodicku. Nechci, abys jim ublížil. Slib mi to,“ naléhala.

Brodick zakoulel očima. „Slibuju ti, že až s nimi skončíme, bude s jejich drzostí a nestoudností konec.“

Ramsey s ním plně souhlasil. „Budou z bojiště odcházet pokorní jako beránci.“

Objevilo se ještě pár posledních vojáků, uklonili se svému lairdovi a Ramsey pohlédl na Gillian. Ta však zavrtěla hlavou.

Měla pocit, jako by ho zklamala. „Je mi líto, neviděla jsem ho.“

„Předpokládal jsem, že ho poznáš mezi Prosterovými nohsledy.

Považoval jsem to téměř zajisté,“ řekl Ramsey.

„Nevěříš v jejich loajalitu?“

„Od počátku byli proti spojení obou klanů,“ vysvětlil jí. „Ale přesto jsem rád, že to žádný z nich nebyl. Jsou ještě mladí a nerad bych…“

Nedokončil, ale Gillian to stačilo, aby pochopila.

„Jsi opravdu přesvědčen, že je to někdo z MacPhersonů?“ zeptal se Brodick. Vyslovil to, na co myslela i Gillian.

„Byl jsem, ale už nejsem,“ přiznal se. „K čertu, ti bastardi by se mohli skrývat mezi Hamiltony nebo Boswelly. Oba klany mají dobrý důvod usilovat o to, aby spojení Sinclairů s MacPhersony skončilo fiaskem.“

Brodick a Ramsey pokračovali v úvahách ještě i cestou na hostinu, kterou mezitím sluhové připravili. Gillian chtěla, aby s nimi zasedla ke stolu i Bridgid, ale ta někam zmizela. Gillian ji opět uviděla, až už bylo po jídle.

Její přítelkyně na ni kývala ze zadní chodby.

„Gillian, chtěla bych s tebou promluvit pár slov o samotě,“ zašeptala, když za ní Gillian přišla. „Slyšela jsem, jak ti Brisbane říkal, že se s tebou tvoje sestra odmítá setkat. Je mi to moc líto. Musíš být moc zklamaná.“

„Byla jsem hodně zklamaná, ale pořád doufám, že si to Christen ještě rozmyslí,“ řekla Gillian.

„Ramsey jí přikáže, aby sem přijela. Slyšela jsem, že to říkal.“

„Ano, ale to bude nejdřív pozítří. Myslím, že jí chce dát šanci, aby se rozhodla sama. Stejně je k vzteku, že musím čekat.“

„Co bys udělala, kdybys věděla, kde Christen žije?“

Gillian nemusela dlouho přemýšlet. „Okamžitě bych za ní jela.

Nemám čas čekat, až se rozmyslí.“

„Možná že bych ti mohla pomoct,“ zašeptala Bridgid. „Víš, přišel za mnou Anthony. I on slyšel, co říkal Brisbane, a nabídl se, že ho bude zítra ráno při jeho cestě za tvou sestrou sledovat.“

„A nemůže si kvůli mně způsobit problémy?“

„On si myslí, že to dělá pro mě,“ vysvětlila Bridgid. „Navíc Anthony je druhý nejvyšší velitel po Gideonovi a může si dělat, co

chce. Problémy bych z toho mohla mít jen já, ale nemám žádný strach, protože na to nikdo nepřijde. Anthony mi řekne, kde Christen žije, a já to pak řeknu tobě. Kdyby se můj laird nechal Brisbanem přemluvit a rozhodl se, že tvé setkání s Christen pozdrží, můžeš vzít věci do svých rukou.“

„Proč by měl Ramsey poslouchat, co řekne Brisbane?“

„Brisbane je stařešina klanu MacPhersonů a můj laird ho respektuje. Navíc pokud ho k tomu okolnosti nedonutí, nechce nic Christen přikazovat. Její rodinu stálo dlouhé roky úsilí, aby totožnost jejich dcery zůstala utajená.“

„Ale její rodina jsem přece já.“

„Já vím,“ zašeptala Bridgid a položila ruku na Gillianinu paži. „Brisbane by se mohl vrátit s Christen zítra.“

„Ty však moc nevěříš, že se vrátí s ní, že?“

„Abych řekla pravdu, moc ne.“

„Pojedeš za ní se mnou?“

„Ano.“

„Chtěla bych vyjet zítra odpoledne.“

„Brodick ti nařídil, že máš čekat.“

„Nenařídil,“ naježila se Gillian. „Doporučil mi jen, že mám být trpělivá.“

„Tak dobře. Zítra odpoledne vyjedeme.“

Gillian pohlédla do síně na Brodicka a zašeptala: „Do té doby musím vymyslet, jak se zbavit své osobní stráže, kterou mi Brodick přidělil. Jsou to skvělí muži, ale sledují mě jako stíny.“

„K jezeru s tebou nechodí.“

„To ne. Vědí, že se jdu koupat.“

Bridgid se zazubila. „Takže jim jednoduše řekneš, že jdeš k jezeru.“

„Nerada lžu, a navíc jsem si je opravdu oblíbila.“

„Ale když před naší cestou opravdu půjdeš k jezeru, žádná lež to přece nebude.“

Gillian se rozesmála. „Ty uvažuješ jako rozená podvodnice.“

„Co si to tam šeptáte?“ zavolal na ně Ramsey od stolu.

„Jen takové hlouposti,“ odpověděla Bridgid. „Lairde, Fiona se laskavě nabídla, že ušije Gillian novou tuniku, aby si nemusela oblečení půjčovat. Potřebuje ji však změřit. Mohly bychom za ní zajít? Netrvalo by to dlouho.“

Jakmile byly obě ženy mimo doslech, zeptal se Ramsey Brodicka: „Kdy hodláš od Gillian vyzvědět jména těch Angličanů? Iain začíná být netrpělivý. Chce vyrazit. Ostatně já taky.“

„Dnes v noci,“ slíbil Brodick.

„Pokud bys nechtěl bydlet v některém pokoji tady nahoře, ženy pro vás připravily nový domek.“

„V domku bychom měli víc soukromí,“ řekl Brodick. „Ale raději zůstaneme venku.“

„Nemyslíš, že by si tvoje žena zasloužila strávit svatební noc v posteli?“ řekl Ramsey.

Brodick přikývl. „Asi máš pravdu.“

Po příjezdu otce Laggana nastala hlučná zábava. Kněz pronesl gratulaci a hned se dožadoval jídla. Zatímco ho sluhové obsluhovali, Brodick nervózně přecházel po místnosti a čekal na Gillian.

Za krátkou chvíli se velká síň naplnila Sinclairy. Brodickovi muži se mezi ostatní příliš nemíchali, když však sluhové narazili soudek piva a nejdrzejší ze Sinclairů se začali chlubit, že by v zápase dostali kteréhokoliv Buchanana na lopatky, aniž by se zapotili, musel jim Robert dokázat, že se mýlí. V tu chvíli začaly hry.

Když Gillian sešla dolů, v prvním okamžiku si myslela, že je zpátky u Maitlandů. Ve velké síni byl tak velký hluk, že si musela zacpat uši. Hleděla na hemžení mužů a sloužících a najednou spatřila v rohu otce Laggana. Kněz jedl a pil, jak se sluší na hosta, který je zvyklý být hoštěn. Náhle odstrčil stolici, vstal a kývl na ni. Gillian vzala Bridgid za ruku a obě si začaly razit cestu k němu.

Ramsey viděl, jak se Gillian knězi uklání, a rýpl do Brodicka, aby se otočil. „Laggan je s Gillian.“

„A hrome.“

„Vidíš, měl jsi jí to říct sám. Teď jí to prozradí on. Musí jí něco říct.“

Brodick se rychle rozhodl. Vstal a prodíral se ke Gillian. Uprostřed síně se jakýsi MacPherson dostal do sporu s jedním ze Sinclairů, a když k nim Brodick došel, oba proti sobě šermovali pěstmi.

V tu chvíli zasáhl Ramsey. „Tohle je oslava, ne hospodská rvačka,“ houkl na oba. Chytil jednou rukou zezadu za krk Sinclaira, druhou MacPhersona a jediným pohybem jim přirazil hlavy k sobě. Pak je pustil a díval se, jak se sesuli k zemi.

Brodick souhlasně přikývl a pokračoval dál. Ramsey poručil, aby ležící vojáky vynesli ven, a spěchal za svým přítelem. V žádném případě si nemohl nechat ujít podívanou, jak se Gillian zachová, až Brodick konečně najde odvahu a řekne jí pravdu.

Kněz zatím hovořil s Bridgid a domlouval jí, aby nebyla tak svéhlavá a konečně se vdala. „Je tvojí povinností stát se něčí ženou a mít děti,“ řekl. „Tak to zařídil Bůh.“

„Ale já se chci vdát, otče,“ odpověděla s lehkým ruměncem na tváři. „Vdám se, jakmile mě o to požádá ten pravý muž.“

„Vím, že jednoho miluje, otče,“ vmísila se Gillian. „A doufá, že si ji nakonec vezme.“

„A ví ten muž, že jeho bys byla ochotná si vzít?“ zeptal se kněz.

Dlouhým douškem se napil a čekal, až Bridgid odpoví.

„Ne, otče. Neví to.“

Gillian viděla, že Bridgid hovor o jejích vdavcích není příjemný, a rychleji přispěchala na pomoc.

„Otče, dnes jsem se dopustila velmi hloupého omylu,“ řekla.

Kněz se zamračil. „To je mi líto, dcero, ale už je pozdě vzít to zpět.“

„Jak to myslíš? Nerozumím ti.“

„Slyšela jsi dobře. Ptal jsem se tě, jestli víš, do čeho jdeš, a ty jsi řekla… Vlastně ne, myslím, že to byl Brodick, kdo řekl, že víš. Ty jsi jen přiznala, že ho miluješ.“

Gillian viděla, že otec Laggan začíná být velmi znepokojený.

„To bylo nedorozumění,“ řekla. „Když jsem se však zeptala Dylana, on mi můj omyl vysvětlil.“

Kněz naklonil hlavu na stranu. „O jakém nedorozumění mluvíš, dcero?“

„Je to opravdu hloupé a trapné. Víš, otče, když jsi mně a Brodickovi požehnal, myslela jsem, že tím došlo k našemu zasnoubení. Řekla jsem to Bridgid, a když mi nevěřila, požádala jsem Dylana, aby má slova potvrdil. V tom to nedorozumění spočívá,“ dodala nejistě, když viděla, že se na tváři otce Laggan objevuje ohromený výraz.

Sotva vyslovila slovo „zasnoubení“, ubohý muž se rozkašlal a měl co dělat, aby se neudusil douškem vína.

Pak na ni vytřeštil oči a zakoktal: „Mám to chápat…, chceš říct, že sis myslela, že jsem požehnal vašemu zasnoubení?“

Gillian si přála, aby mluvil tišeji a neupoutával pozornost druhých, ale bylo pozdě. Protože otec Laggan svou poslední otázku téměř vykřikl, už k ní mířili ostražití Brodickovi strážci. Rychle se na Dylana usmála, aby ho ujistila, že je všechno v pořádku, obrátila se zpátky ke knězi a šeptem řekla: „Ano, myslela, ale Dylan mi už můj omyl vysvětlil.“

Otec Laggan odsunul pohár s vínem, sepjal ruce, jako by se chystal modlit, a upřel na ni pronikavý pohled. „A jak ti to vysvětlil, dcero?“

Gillian nevěděla, jak si má knězovo podivné chování vysvětlit. Vypadal, jako by se právě přiznal k nějakému ohavnému hříchu.

„Řekl mi, že to nebylo zasnoubení…, že tedy nejsem s Brodickem zasnoubená.“

„Že není, řekni, otče,“ naléhala Bridgid.

„Ne, není s ním zasnoubená,“ odsekl Laggan. „Bože všemohoucí…,“ zašeptal po chvíli zoufale.

„Prosím?“

„Ano, nejsi s ním zasnoubená, dcero…“ Kněz vzal její ruku do svých dlaní, soucitně na ni pohlédl a zlomeným hlasem řekl:

„Zasnoubená ne, ale… jsi za něho provdaná.“

„Jak…? Nerozumím.“

„Říkám, že jsi za něho provdaná,“ opakoval tak hlasitě, že to slyšela celá síň. „Jsi jeho žena.“ Byl tak rozrušený, že se stěží ovládal. „K tomu jsem vám požehnal, ne k zasnoubení. Vyslovila jsi manželský slib.“

„Já?“

„Ano, ty, dcero. Ptal jsem se tě, jestli tě k něčemu nenutil násilím, a ty jsi řekla, že ne… Byli u toho svědci.“

„Svědci?“ opakovala, jen aby získala čas.

„Ano,“ přikývl. „Nevzpomínáš si? Chystali jste se právě sjet dolů zkratkou ze srázu… Tam jsem vás dojel a Buchanan vzal tvou ruku a…“

„Ne,“ zašeptala.

„Bylo to se vším, co k tomu patří. Jsi za něho právoplatně vdaná.“

Zavrtěla hlavou, jako by něco tak absurdního odmítala přijmout. „Nemohu být vdaná. Kdybych věděla…“

„Byl to od něho podvod,“ vykřikl kněz. „Bože všemohoucí, Buchanan mě podvedl…, mě, sluhu božího.“

Konečně pochopila plný význam toho, co jí otec Laggan řekl. Zmocnil se jí takový hněv, že se jí zatmělo před očima a musela se zachytit stolu, aby neupadla.

„Ne! To není pravda!“ vykřikla.

Právě v tu chvíli šel kolem sluha s podnosem plným pohárů vína. Bridgid rychle jeden vzala a strčila ho Gillian do ruky.

Než se však mohla napít, vytrhl jí pohár kněz a jedním rázem ho vypil. Gillian sáhla po dalším, ale v tu chvíli už u ní byl Brodick a v patách za ním Ramsey.

„Gillian…“

Prudce se obrátila a pohlédla na něho. „My jsme dnes byli oddáni?“

„Ano,“ odpověděl klidně. Vzal jí z ruky pohár vína a podal ho Ramseymu.

„Na koních? Chceš říct, že jsem měla svatbu na koni?“ Ramsey předal pohár Bridgid a přistoupil ke Gillian. „Myslím,

že bychom ti k té radostné události měli poblahopřát,“ řekl s

vážným výrazem. Gillian hleděla na svého manžela, jako by ho chtěla na místě zabít. Brodick zachovával stoický klid, zatímco kněz vypadal, jako by se o něho pokoušel hysterický záchvat.

„Nezoufej, dcero. Ještě se to dá odčinit,“ vykřikl najednou.

„Čerta starého se dá odčinit,“ odsekl Brodick.

„Co se stalo, stalo se,“ konstatoval klidně Ramsey. Kněz na něho nasupeně pohlédl. „Byl sňatek dovršen?“ Ramsey zvedl údivem obočí. „To se ptáš mě, otče?“

Gillian zrudla hanbou. Bridgid, která nevěděla, co udělat, aby přítelkyni pomohla, jí podala další pohár vína.

Když si ho však Gillian přikládala ke rtům, Brodick jí zadržel ruku. Pohár jí vzal, dal ho Ramseymu a řekl: „Nebudeš pít. Chci, abys měla dnes v noci čistou hlavu.“

Byla tak rozzlobená a zklamaná, že přes slzy viděla všechno rozmazaně. „Jak jen jsi mohl?“ zašeptala. „Jak jen jsi mohl?“ opakovala v pláči.

„Jsi rozrušená…“ Brodick se zarazil, pohlédl na Ramseyho a uštědřil mu tvrdý štulec. „K čertu, tohle nebude nikomu pro legraci,“ zamumlal.

Ramsey mu však nedal pokoj. „Jsi rozrušená? To nic lepšího nevymyslíš, abys svou ženu uklidnil?“ zeptal se.

„Nejsem jeho žena,“ vykřikla Gillian.

„No tak, drahá,“ začal Brodick znovu, i když byl zcela bezradný, co v této situaci udělat nebo říct. „Budeš se s tím muset smířit.“

„Že budu muset? Nesmířím se s tím.“

Bylo zřejmé, že není ochotná ho poslouchat, ať řekne, co řekne. A když se ji pokusil obejmout, prudce ucouvla a šlápla otci Lagganovi na nohu.

„Na něco jsem se ptal a chci slyšet odpověď,“ vyštěkl kněz.

„Byl sňatek dovršen?“

Protože právě hleděl na Bridgid, domnívala se, že očekává odpověď od ní. „Opravdu nevím, otče,“ řekla. „Jak bych mohla…?“

Otec Laggan vytrhl Ramseymu pohár a jediným dlouhým douškem ho vyprázdnil. Ramsey rychle sáhl na tác a podal mu další. Laggan, bez sebe hněvem nad tím, jak ho Buchanan oklamal, obrátil pohled vzhůru. „Za celý život…, za celý můj život se mi nic podobného nestalo… Ale za to je zodpovědný on, Buchanan.“ Na

chvíli přestal skuhrat a utřel si zpocené čelo rukávem kutny. „Bože všemohoucí. Co dělat? Co dělat?“

„Svatba na koních…,“ hořekovala Gillian.

„Zdá se, že má problém smířit se právě s tímhle,“ poznamenal suše Ramsey.

„Tak jsi mohla sesednout,“ řekl Brodick. Snažil se mluvit klidně a rozumně. „Jestli jsi chtěla stát při oddacím aktu na zemi, stačilo říct.“

Měla chuť ho uškrtit. „Ale vždyť já jsem ani v nejmenším netušila, že jde o oddací akt.“

„Gillian, nemusíš na mě křičet. Stojím přímo před tebou.“ Zajela si prsty do vlasů a snažila se ovládnout.

„My jsme to však věděli,“ řekl Ramsey.

Náhle si uvědomila, že kolem je spousta lidí, kteří ji pozorují a visí na každém jejím slově. Navíc kolem ní stála Brodickova stráž. Gillian hleděla z jedné tváře na druhou a přísahala si, že jakmile se některý z mužů jen pokusí usmát, udělá takovou scénu, že to ještě neviděli.

„Vy jste to taky věděli?“ obrátila se na Brodickovy muže.

Všichni do jednoho přikývli. Pak se ozval Brodick – chtěl, aby se na něho podívala. Vyhověla mu, ale oči jí planuly hněvem.

„Takže já jsem byla jediná, kdo to nevěděl,“ vykřikla mu do tváře.

„Podvedl jsi mě.“

„Nepodvedl,“ snažil se jí klidně oponovat. „Říkal jsem ti přece, že si tě vezmu. Copak si to nepamatuješ?“

„Ano, ale…“

Nenechal ji domluvit. „A ty jsi mi zase řekla, že mě miluješ.

Chceš to popřít?“

„To ne. Ale změnila jsem názor.“

Přistoupil k ní blíž a tvrdým pohledem jí dal najevo, že to, co řekla, se mu ani trochu nelíbí. Gillian si uvědomila, že před jeho pronikavýma očima už nedokáže dál lhát. „Dobře,“ připustila.

„Miluju tě. Jsi teď šťastný? Miluju tě, ale snad jen Bůh ví proč, protože já to nevím. Jsi ten nejsvéhlavější, nejarogantnější a nejproblematičtější člověk, jakého jsem kdy poznala.“

Zdálo se, že na něho její rozhořčení nijak nepůsobí. „Teď jsme manželé, Gillian,“ řekl zcela klidným hlasem. Ji však jeho klid přiváděl do stavu, že měla chuť rvát si vlasy.

„Ale dlouho nebudeme,“ pohrozila.

I to nerad slyšel. Pohlédl na ni, jako by si ji chtěl přitáhnout a ztrestat. Rychle ucouvla a natáhla ruku před sebe. „Zůstaň tam, kde jsi,“ vykřikla odhodlaně. „Ty víš dobře, že nemohu přemýšlet, jakmile se mě dotkneš. A já teď potřebuju mít jasnou mysl, abych se mohla rozhodnout, co udělám.“

Ramsey podal knězi další pohár.

Otci Lagganovi se točila hlava – zčásti proto, že se stále nemohl vzpamatovat z toho, jak ho Buchanan podvedl, a zčásti účinkem těžkého vína. Přesto si stále uvědomoval, že je jeho povinností nad tou ubohou dívkou bdít. Znovu si proto utřel z čela pot a vystoupil dopředu, aby se ujal její ochrany.

„Tak byl sňatek dovršen, nebo ne?“ dožadoval se odpovědi.

Zřejmě si už vůbec neuvědomoval, že křičí na celou síň.

Gillian měla pocit, že se musí propadnout hanbou. „Otče, musíš mi klást tak osobní otázku před davem cizích lidí?“

„Potřebuju to vědět,“ řekl už tišeji, i když to stejně všichni kolem slyšeli. „Bože, tady je horko,“ dodal blábolivým hlasem. Utřel si vzadu krk kapuci kutny a znovu hlasitým šeptem opakoval otázku. „Byl sňatek dovršen?“

„Ne,“ odpověděla sotva slyšitelně.

„Potom je pořád možné, abych všechno vrátil zpátky.“

„Nic takového neuděláš,“ zahřměl Brodick.

Kněz zamžoural a snažil se na obra zaostřit pohled. „Bože všemohoucí, vždyť tu jsou dva Buchananové.“ Zatřepal hlavou, aby si vyčistil mysl, a řekl: „Použil jsi klamu, abys tu ubohou dívku dostal.“

Brodick se to nijak nepokoušel popřít, pouze pokrčil rameny. Otec Laggan se obrátil ke Gillian, aby ji v jejím zoufalství utěšil.

„Dcero, musíš se držet z jeho dosahu, dokud nevymyslím, jak škodu, která se stala, napravit. Rozumíš, co ti říkám? Jestli se z toho svazku opravdu chceš dostat, nesmíš dovolit, aby se tě dotkl. Říkám, musíš se od něho držet dál, dcero. Nevím, jak bych to víc zdůraznil,“ dodal a stiskl jí paži. „Jakmile by došlo k… a ty bys byla…, však víš…, pak už by se nedalo nic dělat. Rozumíš, co se ti snažím říct?“

„Ano, otče, rozumím.“

„Tak dobře. Teď už to pusť z hlavy a vyspi se. Zítra se poradíme a rozhodneme se, co udělat. Takovou situaci, jako je tahle, jsem nikdy neřešil a jsem z ní šokovaný… Ano, opravdu, i když by mě to vůbec nemělo překvapit, protože tě do ní dostal Buchanan, a jejich laird je ze všech Buchananů nejhorší. Jsou to všichni barbaři a neznabohové,“ dodal. „Podvést služebníka božího… Počkej, až to uslyší mí představení. Nepochybuju, že už něco vymyslí, jak ten nešťastný svazek zbavit požehnání. Mohl bych napsat žádost, aby je papež všechny do jednoho exkomunikoval.“

„Ach otče, to ne. Prosím, to ne. Nechci, aby Buchananové měli problémy s církví.“

Brodick slyšel každé Lagganovo slovo a velmi se jeho ohnivou řečí bavil. Naklonil se k Ramseymu a zeptal se: „Kde to je?“

Jeho přítel hned pochopil, na co se ptá, a šeptem mu odpověděl. Gillianin hněv se teď obrátil proti Dylanovi. „Proč jsi mi to neřekl?“ naléhala na něho.

„Neptala ses mě, lady Buchananová.“

„Nejsem žádná lady Buchananová,“ odsekla popuzeně. „Ty k nám nechceš patřit, milady?“ zeptal se Robert zklamaně.

„Nechci patřit k nikomu.“

„Proč sis tedy našeho lairda brala?“ ozval se Liam.

„Nevěděla jsem, že si ho beru.“

„Ale my jsme to věděli,“ řekl radostně Aaron.

„My chceme, abys byla naše, milady,“ přidal se Stephen.

„Miluješ našeho lairda. Všichni jsme slyšeli, že jsi to řekla.“

„Ano, všichni jsme to slyšeli,“ potvrdil Robert. „A patříš k nám.“

Možná proto, že na ni všichni naléhali a tvářili se tak vážně a starostlivě, začal se její hněv rozplývat. Vždyť přece Brodicka opravdu miluje a chtěla se stát jeho ženou. Chtěla být navždy jeho. Bože, všichni ji dočista zhloupli.

Otec Laggan klesl na lavici a opřel se jednou rukou o koleno.

„Uděláš nejlépe, dcero, když se dnes v noci zavřeš na závoru,“ radil jí. „Rozumíš, co ti říkám? Musíš se od něho držet dál.“

„Gillian, chci si s tebou promluvit o samotě. Teď hned,“ řekl Brodick.

Nedal jí ani čas na odpověď, chytil ji za ruku a vyvlekl ji za sebou ven.

Sotva za nimi zabouchly dveře, zazněl v síni halasný smích. Bridgid nevěděla, kam rozpaky pohlédnout. Proboha, co je tady komu k smíchu?

Taky otec Laggan viděl, jak Brodick Gillian odvlekl, a jenom zakroutil hlavou. „Bože všemohoucí, copak mě to děvče vůbec neposlouchalo?“

Korunu všemu pak nasadil Ramsey, když navrhl, ať si všichni připijí na zdraví novomanželů. Bridgid myslela, že se dočista zbláznil. „Lairde, myslím, že bychom měli s přípitkem počkat, až se

laird Brodick a Gillian vrátí. A k čemu vlastně chceš připíjet. Neslyšel jsi, co říkal otec Laggan? Zítra se chystá… Proč se usmíváš?“

„Ach Bridgid, zapomněl jsem, jak jsi nevinná a naivní.“

„Nejsem naivní.“

„Ty opravdu čekáš, že se Gillian vrátí?“ Když přikývla, rozesmál se. „A nejsi snad naivní?“

„Ne, nejsem.“

„V tom případě musíš pochopit.“

„Co?“

Ramsey se znovu rozesmál. „Přece že se už nevrátí.“

Otec Laggan dál kroutil hlavou. „Bože všemohoucí. Teď už ji dostal definitivně.“

KAPITOLA 24

Brodick ji vzal do náruče a nesl do noci. Gillian mu ovinula paže kolem krku a trpělivě čekala, až jí řekne, kam ji nese. V podstatě se už s tím, co ji čeká, smířila. Milovala ho z celého srdce a v tuto chvíli na ničem jiném nezáleželo.

Přejela mu prstem po tváři, aby si vynutila jeho pozornost.

„Brodicku?“

„Nepři se se mnou,“ poručil jí. „Dnes v noci se mnou budeš spát a pak každou další noc až do konce našeho života. Rozuměla jsi mi?“

Překvapilo ho, že neprotestovala.

Chvíli bylo ticho a potom řekla: „Chci ti položit jen jedinou otázku.“

Ostražitě na ni pohlédl. „Jakou?“

„Co mám povědět svým dětem?“ Zastavil se. „Cože?“

„Slyšel jsi dobře. Co má povědět svým dětem? Odmítám jim říct, že jsem měla svatbu na koni. Jenže ty zřejmě čekáš, že je snad i na koni porodím, že je to tak?“

Když na její rozhořčenou otázku odpovídal, byla v jeho očích něžnost. „Myslím, že bychom se měli spíš soustředit nato, aby se

nám vůbec nějaké děti narodily, než si dělat starosti, co jim jednou řekneme.“

Políbila ho ze strany na krk. „V tom případě to se mnou bude těžké.“

„Proč?“

„Když jsi vedle mě, nemohu se soustředit na nic. Ale budu dělat, co je v mých silách.“

Zasmál se. „To je dočista všechno, co si může muž přát.“

„A nejsi ty ten muž, který musí vždycky prosadit svou?“

„Samozřejmě že jsem.“

„Ale manželství, to je kompromis.“

„Podle mě v žádném případě.“

Kousla ho do ušního lalůčku. „Dobře víš, že se nic nezměnilo. Stále platí, že se musím vrátit do Anglie, abych dokončila, co jsem začala.“

„Všechno se změnilo, drahoušku…“

Podle Ramseyova návodu sešel z hlavní stezky a pokračoval v chůzi ze svahu. Dole stranou od ostatních stál kamenný domek obklopený vysokými jehličnatými stromy. Brodick rozrazil nohou dveře a s Gillian v náruči vstoupil dovnitř. Pak opět dveře kopnutím zavřel, opřel se o ně a dlouze vydechl jako muž, který ví, že jeho touha konečně dojde naplnění.

V domku bylo teplo, útulno a vonělo to v něm po čerstvě pořezaném dřevě. V krbu praskal oheň a od něho se po místnosti šířila jantarová zář. Na krbové římse stály svíce. Brodick postavil Gillian na zem a jednu z nich zapálil. Gillian stála u dveří a pozorovala ho. Najednou se jí zmocnila nervozita a ostych a její pohled se stočil k posteli vedle krbu pokryté přehozem z tartanové látky. Místnost nebyla nijak malá, přesto se Gillian zdálo, že její podstatnou část zabírá Brodick a zbývající – postel.

Všimla si, že na zemi vedle malého stolku v rohu leží její mošna. Chtěla si z ní vytáhnout noční košili, ale pak ji polilo horko. Kde se převlékne, když Brodick stojí pár kroků od ní a není tu žádná zástěna?

Měla pocit, že se kolem ní stahují zdi a uzavírají ji jako v pasti. Mimoděk couvla, až narazila zády na dveře. Pak sáhla dozadu po klice. Klid, říkala si, když si uvědomila, že se jí zrychluje dech. Najednou měla pocit, že není schopná se pořádně nadechnout, ale nechápala proč. Čím rychleji dýchala, tím silněji pociťovala nedostatek vzduchu.

Brodickovi stačil jediný pohled, aby poznal, že se jí zmocňuje panický strach. Věděl, že udělal chybu – dopřál jí čas přemýšlet. Přistoupil k ní, zvedl jí hlavu, aby se dívala na něho, a pak jí jemně odtáhl ruku od dveří. Její dech se dál zrychloval a zněl čím dál hlasitěji.

„Máš z něčeho strach, miláčku?“

Jeho pobavený tón ji podráždil. „Ne, ale zdá se mi, že mám málo vzduchu,“ vydechla. „Měl bys mít pro mě trochu pochopení.“

Jenže on se jí místo toho smál přímo do tváře. Jeho necitlivý postoj jí tak otřásl, že přestala myslet na strach. „Bavíš se na můj účet, Brodicku?“

„Ano. Ale řekni, že mě i tak miluješ?“

Objal ji kolem pasu, přitáhl si ji a vlastnicky ji políbil. Cítil, že její tělo je napjaté, téměř ztuhlé, ale on nikam nespěchal. Dlouho jen tak jakoby mimochodem zkoumal její ústa a nic od ní nechtěl, až ucítil, že se v jeho objetí uvolňuje.

Chtěl si ji získat něžnými, milostnými slůvky, aby věděla, jak moc pro něho znamená, ale nevěděl, jak na to. Nikdo ho nikdy neučil jemným způsobům svádění. Byl divoký a barbarský bojovník, jak trefně řekl otec Laggan, a poprvé ve svém životě si přál, aby i on uměl ty romantické řečičky, které tak suverénně ovládal Ramsey.

Kdyby věděla, jaké jí přináší oběti. První bylo, že musel postupovat pomalu. Věděl však, že je to důležité a nezbytné, protože je panna a svírá ji strach z neznámého.

Jemným hlazením a něžnými polibky ji přiváděl k extázi. Myslela si, že se jí jen tak posmívá, a odvrátila se od něho, vzápětí ho však znovu hledala a on ji za její netrpělivost bohatě odměnil. S hlubokým zavrčením, v němž ještě zaznívaly stopy smíchu, jí dal, co chtěla. Tentokrát ji políbil hladově a s nespoutanou vášní, pronikl jazykem do jejích úst, zkoumal jejich teplo, dráždil ji, až se začala po celém těle chvět. Rozbušilo se jí srdce. Opět pocítila zvláštní chvění v podbřišku a musela se chytit jeho ramen, aby neupadla.

Bože, jak on umí líbat! Nedočkavě se k němu přitiskla, aby poznal, že chce víc. Vyhověl jí. Dál v ní zvyšoval napětí a jeho ruce ji rychle a obratně svlékaly. Byla tak vzrušená, že si do okamžiku, kdy jí svlékl spodní košilku, vůbec neuvědomovala, co s ní dělá.

Snažila se odstrčit jeho ruce a pokusila se mu naznačit, aby počkal, dokud nebudou pod přikrývkou. On však neustával. Dál ji líbal, až se jí točila hlava, a stahoval z ní oblečení, až už bylo pozdě a zjistila, že je v jeho náruči úplně nahá. Nemohla pochopit, jak se mu podařilo stáhnout jí punčochy a boty, aniž o tom věděla.

Potom se rychle svlékl i on. Poznala, že je nahý, když ji znovu objal a přitiskl k sobě. Jakmile na hrudi ucítil její měkká ňadra, zaúpěl, a ani ona se neubránila slastnému povzdechu, který v ní vyvolal dotyk jeho teplého těla.

Najednou byly jeho ruce všude po celém jejím těle. Hladil jí ramena, záda, sametová stehna…

Jejich polibky byly čím dál vášnivější a nespoutanější, a když se od sebe na chvíli odtrhli, hned zase dychtili pokračovat.

„Rozněcuješ ve mně oheň,“ zašeptal přerývaně a zaťal jí prsty do ramen.

Nevěděla, jestli je to dobře, nebo špatně, ale nestarala se o to. Ovinula mu paže kolem pasu a líbala ho se vší vášní, kterou v ní zažehl.

Brodick nevycházel z údivu. Jeho sladká žena byla nevinná, a přesto na jeho laskání reagovala smyslněji než všechny ostatní ženy, kterou dosud poznal. Zabořil jí tvář do ohbí mezi ramenem a krkem, s rozkoší nasával její omamnou ženskou vůni a cítil, že je tak blízko ráji, jako ještě nikdy.

„K čertu,“ zašeptal znovu, „nesmíme tak rychle…“

„Proč?“ zeptala se zmatená.

Chvíli mu trvalo, než se soustředil. „Protože chci, aby se ti to líbilo.“

Pohladila ho po zádech a s rozkoší vnímala sílu, která z jeho těla vyzařovala. Vnímala, jak se mu pod kůží pohybují pletence svalů, a bože, vnímala také teplo jeho těla, které se k ní tisklo v těch nejintimnějších místech a rozpalovalo ji tak, že se jí chtělo zavřít oči a nechat všechny ty úžasné pocity, aby ji zcela a nespoutané ovládly.

„Ale vždyť se mi to líbí,“ zašeptala. „Vezmi mě už na lůžko.“

Její nádherné smaragdové oči byly zamžené touhou. Zmocnila se ho ješitná radost, že ji dokázal vzrušit a rozpálit stejně jako ona jeho. Vzal ji do náruče a nesl ji k lůžku.

Rozechvělými rty našla jeho ústa a znovu se k nim přisála. Nepřestal ji líbat ani ve chvíli, kdy strhl přehoz, něžně ji položil na záda a přikryl svým tělem. Vzrušení, které v něm vyvolávala její měkkost a hebkost, bylo tak intenzivní, že si nebyl jistý, jak dlouho je schopen držet je na uzdě. Téměř se roztřásl touhou. Gillian cítila, že je zcela v jeho moci a nemůže mu uniknout, ale nejenže jí to nevadilo, naopak se mu s rozkoší poddávala. Netísnil ji svým mohutným tělem, protože se opíral o lokty, pouze na ní spočíval a dotýkal se jí a ona se dotýkala jeho. Její nádherné vlasy ležely rozhozené na polštáři, a když jí zvedl hlavu a pohlédl na ni, uviděl, že se směje.

„Teď tě mám, kde jsem tě chtěla mít, Brodicku,“ zašeptala.

„Ne, moje drahá. Já tě teď mám, kde jsem tě chtěl mít.“ Začal jí rty přejíždět po krku a znovu se pokusil vymyslet alespoň několik poetických slůvek, která tak toužila slyšet. „Jsi tak krásná… a vzrušující, Gillian.“

Pootočila hlavu, aby měl lepší přístup k jejímu krku, a zachvěla se, když se jazykem dotkl citlivého místa pod uchem.

„Řekni mi, co se ti líbí…, co máš ráda,“ prosil.

„Tebe. Tebe mám ráda,“ zašeptala s povzdechem plným touhy.

Pokračoval v něžných útocích na její smysly. Hladil ji, laskal a líbal, až se v jeho náruči téměř rozplývala. Třela špičkami prstů o jeho nohy, hladila ho rukama po zádech a vychutnávala pocit, který jí přinášelo jeho tvrdé tělo. Jak je možné, že tak mohutný a silný muž dokáže být zároveň úžasně něžný?

Jeho doteky však byly čím dál žádostivější a intimnější a začínaly ji vytrhávat ze sladké malátnosti. Cítila, že ji hladí po stehnech, přejíždí jí horkou dlaní po jejich vnitřní straně a pocítila zvláštní neklid. V jednom okamžiku měla chuť vzepřít se mu a utéct. Sáhla po jeho ruce a pokusila se odtáhnout ji jinam, ale on její odpor zlomil novým horkým polibkem a dál pokračoval v milostné hře, až se mu poddala a celá se chvěla nepoznanou touhou.

Znovu křečovitě zaťala prsty do jeho zad a líbala ho se vší vášní, které byla schopna. Toužila poskytnout mu stejnou rozkoš, jakou dopřával on jí, ale nevěděla jak.

Brodick ji svým laskáním celou zbláznil. Cítila, že nad sebou pomalu ztrácí vládu. Vystrašená intenzitou primitivních vášní, které v ní tak náhle vyšlehly, se vzepřela a vykřikla: „Brodicku, je to správné, co děláme?“

Pomalu ji položil na záda a snažil se ji uklidnit něžnými polibky na krk.

„Pst, miláčku. Neboj se, to víš, že je to správné. Můžeme dělat, co chceme, pokud se nám to líbí,“ řekl chraptivým hlasem. Snažil se ovládnout a potlačit touhu vystupňovat svou vášeň, ale v tu chvíli se mu zdálo, že je to to nejtěžší, o co kdy usiloval. Srdce mu divoce tlouklo v hrudi, tělo měl napjaté a horké a tepala v něm mučivá žádostivost splynout s ní a být s ní jako jedno tělo.

Měl pocit, jako by při milování s ní ztrácel sám sebe a umíral… Bylo to však nádherné umírání.

„Chci ti působit rozkoš,“ zašeptal. Vklouzl rukou do měkkého, teplého údolí mezi jejími ňadry a zašeptal jí: „Líbí se ti to?“

Nečekal na odpověď a posunul se k jejím ňadrům ústy. Reagovala, jako by ji zasáhl žhavý blesk. Prudce se nadechla a křečovitě mu zaryla prsty do ramen.

„Ano, líbí se mi to. Moc se mi to líbí,“ zašeptala se zavřenýma očima.

Jemně ji štípl do kůže na břichu, aby se uvolnila. Z jejího zrychleného dechu usoudil, že i to se jí líbí, a pokračoval v tom.

„Teprve teď tě poblázním,“ slíbil jí slovy, kterými mu často vyčítala jeho chování. Pomalu se sunul níž, jeho ústa jí zanechávala na kůži horkou stopu, která se táhla od ňader dolů na břicho a vyvolávala v jejím těle křečovité záchvěvy.

Ani ve svých nejbujnějších fantaziích si nikdy nepředstavovala, že milování muže se ženou chutná tak, jak to prožívala v tuto chvíli. Nikdy si také nepředstavovala, že by mohla zcela ztratit vládu nad sebou. Přesto se to nyní stalo, a místo aby z toho byla zděšená, poddávala se tomu téměř s hříšnou rozkoší. I kdyby mu však chtěla uniknout, nebylo kam. Měl ji ve své moci, a když jeho ústa dospěla k tomu nejintimnějšímu místu, vzepjala se proti němu, zaryla mu nehty do zad a vykřikla jeho jméno.

Její prudká reakce v něm vyvolala takové vzedmutí touhy, že už ji nebyl schopen potlačit. Ruce se mu třásly, a když jí rozevřel stehna a posunul se mezi ně, už nedokázal být něžný. Snažil se do ní vstoupit pomalu, jakmile však ucítil, že se její boky proti němu

pohnuly, ztratil poslední zábrany. Jediným pohybem pronikl hluboko do ní a její tichý výkřik zdusil dalším horkým polibkem a jazykem se snažil dát jí zapomenout na bolest, kterou jí způsobil.

Na chvíli strnul a zůstal nehybný. Přitiskl se tváří k jejímu krku, zadržel dech a napnul všechny síly, aby svou vášeň udržel na uzdě. Uvědomoval si, že jí musí dopřát čas, aby si na nové pocity zvykla, ale, k čertu…, jak to vydržet? Byla tak horká a vlhká a tak dokonale ženská. Věděl, že jí způsobil bolest, ale doufal, že na ni brzy zapomene. Ach, jak závratně mu s ní bylo.

Pronikavá bolest jí vzala dech, ale naštěstí téměř okamžitě ustoupila. Gillian cítila, že je uvnitř v ní, a v jejích pocitech se mísila zvláštní bolestná touha se strachem. Po chvíli začala touha převládat, žádala si víc, Brodick se však nehýbal, pouze těžce dýchal. Náhle si jí zmocnila nejistota. Co když mu s ní není dobře?

„Brodicku?“ zašeptala ustrašeně.

„Neměj strach, miláčku. Všechno je v pořádku. Zůstaň v klidu…, nech mě… Ach, teď ses pohnula…“

Maličko proti němu vystrčila boky a vydechla překvapením, jaký neuvěřitelný pocit to v ní vyvolalo. Jejím tělem projel záchvěv rozkoše, který byl tak prudký a spalující, že vykřikla. Chtěla ho poslechnout a snažila se ležet zcela nehybně, jenže teď už toho nebyla schopná…, nedokázala ovládnout oheň, který se v ní rozhořel. Znovu se pohnula a pocit rozkoše zesílil.

Z hrdla se mu vydralo zaúpění. Byl sice v ní, ale stále se snažil spalující touhu svého těla potlačit. Pak se pohnula znovu a boj byl rázem ztracený. Jeho sebeovládání se zhroutilo. Pomalu se od ní odtáhl, vzápětí však opět pronikl hluboko do ní.

Zdálo se jí, že jí tělem projel ten nejúžasnější pocit, jaký kdy zažila. Teď už její tělo zcela ovládly smysly. Aniž věděla, co dělá, instinktivně zvedla nohy a umožnila mu, aby do ní vnikl hlouběji. Cítila, že se přestal zdržovat, a jak jeho pohyby získávaly na agresivitě, ztrácela poslední zábrany, až nemyslela na nic jiného

než na to, jak dospět k uvolnění. Tiskla ho k sobě, jako by se bála, že jí unikne, a znovu a znovu přerývaně šeptala jeho jméno.

Vystrašená prudkostí, s jakou její tělo reagovalo, se pokusila spalující příval pocitů zastavit. Brodick jí to však nedovolil. Každým dalším pohybem svých boků v ní rozněcoval větší a větší žár. Znovu vykřikla jeho jméno a vzápětí ji zaplavila vlna něčeho, co ještě nikdy nepoznala. Cítil její vyvrcholení a teprve teď nechal své tělo dospět k závěrečné extázi.

Ještě dlouho potom jen ležel a nehýbal se. Také ona odpočívala zcela přemožená tím, co se právě stalo. V tichu se ozýval pouze jejich přerývaný dech. Objímala ho a snažila se uklidnit své divoce bušící srdce.

Brodick ji chtěl políbit a říct jí, jak nádhernou rozkoš mu poskytla, neměl však sílu ani se pohnout. Náhle uslyšel, že Gillian šeptá „Bože na nebesích, Bože na nebesích“. Tiše se rozesmál a políbil ji na ušní lalůček.

„Věděl jsem, že v tobě dřímá vášeň, Gillian, ale, k čertu, ty jsi mě málem zničila.“

„Tak se ti to se mnou líbilo?“

Znovu se zasmál. Konečně zvedl hlavu a podíval se na ni. Její oči byly stále ještě zamžené prožitou vášní a pohled do nich v něm vzbudil chuť všechno zopakovat.

„Líbilo? To je málo. Bylo to úžasné.“

„Ale já jsem nevěděla…, když jsi…, a potom i já… Nevěděla jsem, že můžeme dělat…, co jsme dělali… Nevěděla jsem to.“

Pozvedl jí hlavu a dlouze a malátně ji políbil. Maličko změnil polohu a ona ucítila, že ji na ňadrech zašimraly chloupky, kterými měl porostlou hruď. I to stačilo, aby se jí z hrdla vydral roztoužený povzdech. Ještě jednou ji jemně políbil, potom se převalil na záda vedle ní a přitáhl si ji do náruče.

Přemohl ho nádherný pocit, že je jeho a jen jeho. Uvažoval, jak k tomu došlo, že se mu podařilo dobýt tak nádhernou bytost.

Nevěděl, jestli ho miluje, ale teď patřila jen jemu a na ničem jiném mu nezáleželo. Byla jeho ženou a on byl odhodlaný ji po celý zbytek svého života chránit a opatrovat.

Pohladila ho po hrudi, přivinula se k němu a zavřela oči. Už už začínala upadat do malátného spánku, když ji náhle cosi napadlo.

„Brodicku, co mám zítra ráno říct otci Lagganovi?“

Podíval se na ni a pak jí všemi nevázanými slovy, na která přišel, do posledního detailu popsal, co dělali. „Přesně takhle mu to řekni. Nemůžeš mu přece lhát,“ dodal s potutelným úsměvem.

Ne, to nemohla, a když si všechno ještě několikrát v mysli probrala, rozhodla se, že knězi neřekne vůbec nic.

„Nechci, aby své požehnání vzal zpátky,“ řekla potom nahlas. Dlouze zívl a teprve pak jí odpověděl. „Neměj strach,

nevezme.“

„Řekni mu to.“

„Dobře,“ slíbil jí. „Ale teď řekni ty mně.“

„Co?“ zeptala se šeptem.

„Že mě miluješ. Chci to slyšet ještě jednou.“

„Miluju tě, Brodicku.“

Čekala, až uslyší totéž od něho, ale mezitím usnula.

KAPITOLA 25

Milovat Brodicka bylo vyčerpávající. Tu noc toho příliš nenaspala. Nebyla zvyklá mít vedle sebe v posteli muže, navíc tak velkého, že téměř všechno místo na lůžku zabral on. Vždy, když se pohnula, narazila na jeho mohutné tělo. Nakonec usnula přitisknutá k loži jeho tvrdým stehnem.

Brodick zase nebyl zvyklý spát v posteli, takže ani on to neměl lehké. Postel mu byla příliš měkká, proto raději nocoval na zemi venku, kde ho ochlazoval čerstvý vánek a nad hlavou se mu klenula obloha plná hvězd. Ve svatební noc však nechtěl nechat svou nevěstu samotnou. Proto zůstal s ní, i když se neustále probouzel. Alespoň se s ní mohl znovu a znovu milovat. Snažil se být jemný, protože věděl, že jí poprvé způsobil bolest, Gillian však byla tak zmámená kouzlem jeho dotyků, že už na nepříjemný okamžik zapomněla. Když konečně ráno vstal, nevěděla o světě. Zato on měl naspěch. Bylo již světlo a on si uvědomil, že už měl být dávno na cvičišti, kde na něho čekal Ramsey. Rychle políbil Gillian na čelo, přitáhl jí kostkovanou přikrývku a potichu vyšel z domku.

Po tak nádherné noci neměl příliš velkou chuť bojovat s těmi namyšlenými mladíčky a zbytečně jim působit zranění. Naštěstí jich už většinu stačil vyřídit Ramsey. Přesto Brodick nešťastnou náhodou zlomil jednomu z MacPhersonů loktem nos. Než voják stačil znovu vstát, rukou mu ho narovnal a řekl, že až se mu zastaví krvácení, bude zase v pořádku. Nebyla to sice omluva, ale přesto se Brodick začal strachovat, že z něho manželství udělalo měkkotu.

Ramsey si jeho povznesené nálady všiml. Samozřejmě že si nenechal ujít příležitost k popíchnutí a zeptal se ho, proč přišel tak pozdě a jestli se špatně vyspal, že každou chvíli zívá. Brodick v jednu chvíli vážně uvažoval, že ho chytne a zpřeráží mu kosti.

Než všechno začalo, Proster jako vůdce odbojníků odmítl možnost použít v boji s lairdem zbraň. Bylo to od něho čestné, avšak zároveň pošetilé, protože Ramseymu se nemohl rovnat, i když byl ze všech MacPhersonů zdaleka nejlepší. Poté, co ho jeho laird několikrát srazil na kolena, maska jeho drzosti a arogance rychle spadla. Všichni jeho kumpáni sáhli po mečích v naději, že budou mít větší šanci, ale Proster to tvrdohlavě odmítal.

Ostatně moc na tom nezáleželo, jestli měli, nebo neměli zbraň. Brodick s Ramseym je všechny rychle odzbrojili a potom dali každému z nich lekci boje muže proti muži. Mohli to ovšem chápat i jako lekci pokory, protože když oba lairdi z cvičiště odcházeli, zůstalo na trávě ležet osm sténajících MacPhersonů.

Potom se Brodick s Ramseym odebrali k jezeru, aby ze sebe smyli krev. Cestou potkali Bridgid. Dívka pozdravila Ramseyho kývnutím, zato na Brodicka se usmála a popřála mu dobrý den. Pak pokračovala s hrdě vztyčenou hlavou dál.

„Co se děje?“ zeptal se Brodick. „Měl jsem dojem, jako by se na tebe zlobila.“

Ramsey se zasmál. „Zlobila? To jsi ji podcenil, kamaráde. Zuří. Nejraději by mi vyškrábala oči, ale drží se v mezích uctivosti, protože jsem laird. Viděl jsi, jak po mně blýskla očima? Kdyby to šlo, na místě by mě jimi provrtala. Ale její úsměv, ten by každého chlapa dokázal…“

„Co?“ zeptal se Brodick.

„Ale nic. Na tom nezáleží.“

„Chtěl bys ji, co?“

Ramsey věděl, že se svým přítelem může mluvit otevřeně.

„Samozřejmě že bych ji chtěl. Sám vidíš, jaká je to krásná žena, a

většina mužů by dala nevím co za to, kdyby ji dostali do postele. Ale pomáhej bůh tomu, komu se to podaří, protože přísahám, že si s ní v každém ohledu užije.“

„Tak řekneš mi, co se stalo?“

Ramsey si povzdechl. „Člověče, raději nevzpomínat. Vdova Marion mi chtěla zahřát postel. Bridgid zřejmě musela vidět, jak vchází do mé ložnice, a šla za ní. Namouduši, Brodicku, přísahám, že tak rozzuřenou ženskou jsi v životě neviděl. Myslím, že v tom se ti Bridgid klidně vyrovná,“ dodal. „Chudák Marion chtěla být diskrétní – vždyť ji to stálo tolik námahy, aby se nikdo nedověděl, že ke mně chodí. No a pak dovnitř vtrhne Bridgid a udělá jí hotové peklo. Marion už byla v posteli a čekala na mě… A potom tohle. Musí ti být jasné, že se taky pěkně rozzuřila. Myslela si, že jsem…, no prostě – že jsem si objednal dvě. Přestaň se smát, ať to můžu dopovědět.“

„Promiň,“ omlouval se Brodick, i když pořád ještě potlačoval smích.“A co se stalo potom?“

„Jenom to, že Bridgid vytáhla Marion z postele, a než jsem stačil vyjít nahoru, letěla polonahá Marion po schodech dolů a křičela jako fúrie. Naštěstí tam nikdo nebyl a otec Laggan už dávno spal.“

„A co bylo pak?“

„Nic. Spal jsem sám.“

Brodick se znovu rozesmál. „To se tedy nedivím, že máš tak mizernou náladu.“

„To mám,“ nezapíral Ramsey. „Bridgid si zřejmě myslí, že jsem jí měl poděkovat za to, že mě před Marion zachránila.“

„Ty jsi to však neudělal, že?“

„K čertu, to se ví, že ne.“

„A řekl jsi jí alespoň, že sis Marion pozval do postele sám?“

„Ano, řekl, jenže to právě byla největší chyba. Pochybuju, že někdy ženám porozumím,“ řekl rezignovaně. „Přísahám, že Bridgid se tvářila…, jako bych ji osobně urazil. Zřejmě jsem se jí něčím dotkl a…“

„A co?“

Ramsey zavrtěl hlavou. „Je ještě nevinná a naivní.“

„Ale do postele bys ji chtěl, přiznej se.“

„Panny si do postele neberu. Takhle bych Bridgid nikdy nemohl zneuctít.“

„Pak ti zbývá jediné – oženit se s ní.“

„To není tak jednoduché, kamaráde.“

„Pořád uvažuješ, že si vezmeš některou z MacPhersonů?“

„Ne některou, ale Meggan MacPhersonovou,“ potvrdil. „Jo, uvažuju o tom. Vyřešilo by to spoustu problémů a já jsem především laird. Zdá se, že tenhle sňatek je jediná cesta, jak oba klany doopravdy sjednotit.“

„Jaká je to žena, ta Meggan MacPhersonová?“

„Obdivuhodná,“ odpověděl. „Chce pro svůj klan jen to nejlepší. Je silná a houževnatá,“ dodal. „Bohužel však nemá Bridgidin…“

„Co?“

„Oheň.“

„Kdy se hodláš rozhodnout?“

„Brzy. Ale přestaňme už mluvit o mně,“ řekl a obrátil na jiné, pro něho mnohem důležitější téma. „Řekla ti už Gillian jména těch Angličanů?“

„Ne.“

„Proč, k čertu, ne?“

„Zapomněl jsem se jí zeptat,“ přiznal se zkroušeně Brodick. Ramsey to nemohl pochopit. Chvíli na něho zíral a pak vyštěkl:

„Řekni mi, jak jsi na to mohl zapomenout?“

„Měl jsem moc práce.“

„A co jsi dělal?“ vyhrkl Ramsey dřív, než si stačil uvědomit, že právě projevuje stejnou naivitu jako Bridgid.

Brodick po něm šlehl pohledem. „A co si, k čertu, myslíš, že jsem asi dělal o svatební noci?“

„Rozhodně ne to, co já,“ odpověděl Ramsey s nádechem hořkosti.

Kráčeli dál mlčky, každý pohroužený do svých vlastních myšlenek. Brodick byl ke svému příteli vždy otevřený, ale teď přece jen zaváhal, než se ho zeptal:

„Myslíš, že sňatek dokáže muže změnit?“

„Na to by ses měl zeptat Iaina, ne mě. Já jsem tou zkušeností neprošel.“

„Iain tu teď není a ty jsi v těchhle záležitostech chytřejší než já.“

„Myslíš v záležitostech srdce?“

„Ano.“

„Jsi ženatý teprve den, tak proč už z toho máš obavy?“

„Nemám žádné obavy.“

„Ale ano, máš. Řekni jaké.“

„Víš, před chvíli jsem si uvědomil…“

„Co?“ zeptal se Ramsey podrážděně.

„Že jsem…, k čertu, takový spokojený.“

Ramsey se rozesmál. Brodick však jeho reakcí příliš nadšený nebyl. „Poslyš, zapomeň na to, co jsem řekl. Nejsem zvyklý o těchhle věcech…“

„Já vím, jsi tvrdý bojovník a o záležitostech citu jsi nikdy s nikým nemluvil. Neměl jsem se smát. A teď řekni, co tě trápí.“

„Už jsem to řekl,“ zabručel Brodick. „Prostě se mi zdá, že…, k čertu, jsem nějak moc spokojený.“

„Což u tebe není obvyklé,“ konstatoval Ramsey.

„Vidíš, to je ono. To jsem měl na mysli. Jsem ženatý jeden den, a už mě to změnilo. Gillian mi úplně popletla hlavu. Věděl jsem, že ji chci, ale netušil jsem, že na ni budu pohlížet tak… vlastnicky.“

„Pohlížel jsi na ni vlastnicky už předtím, to mi věř.“

„No dobře, ale teď je to mnohem horší.“

„Co je na tom špatného? Je to tvoje žena. Řekl bych, že je to přirozený sklon každého muže, chránit svou životní družku.“

„Ne, není to přirozené. Nejraději bych ji zavezl domů a…“

„To teď ještě nemůžeš,“ vskočil mu do řeči Ramsey. „Gillian mi musí pomoct najít toho bastarda, který chtěl zabít mého bratra.“

„Já vím, že je třeba, aby tu zůstala, ale rozuměj, stejně mám chuť ji odvézt domů a přísahám, že bych ji nejraději zavřel na zámek.“ Sám nad sebou zakroutil hlavou.

„Chápu. A byla by v bezpečí.“

„Ano, ale taky proto, že se mi nelíbí, když na ni jiní muži…“

„Zírají, co? S tím budeš mít problémy, kamaráde, protože Gillian je opravdu krásná žena.“

„Nejsem žádný žárlivec.“

„Ale jsi.“

„Docela změnila mé myšlení.“

„Mluvíš přesně jako muž, který je do své ženy zamilovaný až po uši,“ řekl Ramsey. „Iain svou ženu taky miluje a zdá se ti, že se z něho stal slaboch?“

„Samozřejmě že ne.“

„To dá přece zdravý rozum, že láska z muže neudělá něco horšího, než byl.“

„Ale udělá ho zranitelnějším.“

„To možná ano,“ souhlasil Ramsey.

„A jestli se v myšlenkách pořád zabývají, potom bude nutně slabší. Není to tak?“

Ramsey se usmál. „Já ti řeknu, kamaráde, jak to je. Ty ji miluješ a jsi z toho prostě vystrašený jako nedospělý mladík.“

„Chceš, abych ti přerazil nos?“

„Nejdřív z ní dostaň ta jména a pak to můžeš zkusit. Věřím, že teď ti už řekne, kdo ti bastardi jsou.“

„Jistěže řekne. Je moje žena a udělá všechno, co jí poručím.“

„Být tebou, použil bych trochu jiná slova, až bych s ní mluvil. Manželky nemají rády, když jim manželé poroučejí, co mají dělat.“

„Znám Gillian,“ holedbal se Brodick. „Neodmítne mě. Do večera budu ta jména znát.“

KAPITOLA 26

Brodick nestačil zírat překvapením, když mu jeho sladká, poslušná žena odepřela jména Angličanů říct.

Byl jejím odmítnutím tak vyvedený z míry, že chvíli nevěděl, co dělat. Gillian seděla u stolu s rukama složenýma v klíně a klidně odolávala jeho pohledu, z něhož sršely blesky.

„Jak to myslíš, že mi to neřekneš?“ naléhal na ni.

„Zapomněl jsi mě políbit, když jsi za mnou přišel. Řekla bych, že jsi to měl udělat.“

„Cože?“

„Říkám, že jsi mě zapomněl políbit.“

„Proboha…“

Přinutil ji vstát, vtiskl jí na ústa tvrdý polibek a téměř násilím ji znovu posadil. „A teď mi řekneš, jak se ti angličtí parchanti jmenují.“

„Ano,“ souhlasila, ale vzápětí to upřesnila. „Jednou ti to řeknu.“

„Co to znamená jednou?“

Neodpověděla. Místo toho vzala kartáč a pročesávala si jím vlasy. Brodick se na ni mračil, ale v duchu si říkal, že dnes vypadá opravdu skvěle. Měla na sobě modrou noční košili, která jí měkce

splývala kolem těla a dávala nenápadně vyniknout jeho křivkám. Měla růžové tváře, oči jí jasně zářily a voněla po růžích. Byla prostě neodolatelná. Pohlédl na postel, pak na ni a teprve potom si uvědomil, kam jeho myšlenky směřují.

Slunce už dávno zapadlo a on z ní ta jména stále ještě nedostal

– i když po pravdě řečeno ji od rána neviděl a do této chvíle byl příliš zaměstnaný, aby měl čas o tom přemýšlet. Teď však byl pevně rozhodnutý dovědět se to ještě předtím, než půjdou do postele. S tímto záměrem se k ní obrátil a řekl: „Žena musí dělat to, co jí její manžel poručí.“

Už podle toho, jak se na něho podívala, viděl, že s ním nesouhlasí. „Jenže tvoje žena ne.“

„Co ne?“

„Tvoje žena nebude dělat to, co jí manžel poručí.“

„K čertu, Gillian, nebuď tvrdohlavá.“

„Správný manžel před svou ženou nekleje.“

„Jenže tvůj manžel ano,“ vyštěkl.

Ani to se jí zjevně nelíbilo. Hodila kartáč na stůl, velkým obloukem Brodicka obešla a zamířila k posteli. Tam odkopla střevíce a posadila se.

Brodick si vzpomněl na Ramseyho a usoudil, že jeho přítel měl pravdu. Některé ženy zřejmě opravdu nemají rády, když jim jejich manželé poroučejí, co mají dělat, a Gillian k nim evidentně patřila. Viděl, že se jí tlačí slzy do očí a že se dotkl jejích citů. Povzdechl si. Začínal tušit, že manželství je mnohem těžší záležitost, než předpokládal.

„Nedělej to.“

„Co?“

„Neplač.“

„To mě ani nenapadlo,“ řekla s chladnou povzneseností.

Vstala, odhrnula přikrývku a vlezla do postele.

Brodick sfoukl svíce a chystal se uhasit oheň. Gillian ho však požádala, aby byl tak laskav a přiložil ještě jedno poleno.

„Vždyť je tu horko,“ odpověděl.

„Mně je zima.“

„Já tě zahřeju.“

Když se posadil na kraj postele, aby si stáhl boty, otočila se na druhou stranu. Po chvíli se šeptem zeptala: „Lituješ, že sis mě vzal?“

Její otázka ho zaskočila. Tušil, že jeho žena cítí nejistotu a že za to může on. Od okamžiku, kdy se k ní večer vrátil, se choval jako slon v porcelánu.

„To ještě nemohu říct. Na to je moc brzy,“ prohlásil smrtelně vážně.

Zřejmě neměla náladu na žerty. „Lituješ toho?“

Položil jí ruku na bok a přinutil ji, aby se k němu otočila.

„Lituju toho, že jsi tak tvrdohlavá, ale jsem šťastný, že jsi mojí ženou.“

„Ale nechováš se jako šťastný manžel.“

„Protože se mi vzpíráš.“

„A ty nejsi zvyklý, aby se ti někdo vzpíral, že?“ Pokrčil rameny. „Musím přiznat, že nejsem.“

„Brodicku, nikdy se s tebou nebudu přít před ostatními lidmi, ale když jsme sami, řeknu ti to, co si myslím.“

Chvíli o jejích slovech uvažoval a potom přikývl. „Stalo se dnes něco, co ti zkazilo náladu? Když jsem ráno odcházel, vypadala jsi spokojeně.“

„To jsem ještě spala.“

„Ano, ale ve spánku ses usmívala,“ škádlil ji. „Určitě se ti zdálo o mně.“

„Měla jsem těžký a nepříjemný den.“

„Řekni mi o tom něco.“

„Opravdu chceš poslouchat mé stesky?“ zeptala se téměř ohromená.

Přikývl. Posadila se a všechno po pořádku mu pověděla.

„Nejdřív mě Ramsey posadil ve velké síni a celé dopoledne přede mnou defilovali další příslušníci jeho klanu. Když jsem mezi nimi ani teď nepoznala zrádce, sjezdil se mnou celé své panství a ukazoval mi další a další lidi. Neměl čas promluvit mým jménem s Christen,“ dodala. „Navíc se Brisbane vrátil se zprávou, že si to moje sestra nerozmyslela – zkrátka se mnou nechce mluvit. Dám Ramseymu čas do zítřejšího poledne a pak ho požádám, aby Christen poručil přijet. A jestliže odmítne, vezmu věc do svých rukou.“

Nadechla se a pokračovala. „Nakonec jsem se setkala u jezera s Bridgid. Bylo to už k večeru a hned jsem na ní viděla, že ani ona pro mě nemá potěšující zprávu.“

„O jakou zprávu šlo?“ zeptal se.

„Požádala jednoho svého přítele, aby jel nenápadně za Brisbanem a vyzvěděl, kde Christen žije. Zatím se však nevrátil. Bridgid si myslí, že na ni zapomněl.“

Brodick vstal a protáhl se. Gillian se dívala, jak mu na jeho širokých ramenou hrají svaly, a při pohledu na sílu, která z něho vyzařovala, se jí téměř zatajil dech. Když si pak rozepnul pás a svlékl se, okamžitě přestala na své starosti myslet. Vždyť její manžel byl tak neuvěřitelně krásný.

„Takže ty ses domnívala, že se za Christen prostě vypravíš, když budeš vědět, kde žije?“

Chvíli čekal, a když se od ní nedočkal odpovědi, otázku zopakoval.

„Ano,“ přiznala nervózně. „Přesně tak jsem to chtěla udělat.“

„Christen patří k MacPhersonům a ti jsou teď součástí klanu Sinclairů.“

„To chápu.“

„Ramsey je její laird a ty bys do toho neměla zasahovat. Nech ho, ať udělá, co uzná za vhodné. Slíbil ti, že ji přinutí, aby se s tebou setkala.“

Lehl si na postel a málem ji přitom shodil na zem. Třebaže se to zdráhal přiznat, byl unavený.

„Ramsey mi slíbil, že s ní dnes promluví, ale neudělal to.“ Brodick hlasitě zívl. „Má spoustu starostí, Gillian.“

„Vím, že má. Lidé za ním pořád chodí se svými problémy, ženy ho nenechají na pokoji… Myslím, že mnohé z nich si své malicherné starosti vymýšlejí, jen aby s ním mohly mluvit. Chápu, že tohle všechno ho vyčerpává. Ale na druhou stranu mi slíbil, že mi s Christen pomůže, Brodicku.“

Chtěl, aby mluvila dál, miloval její chraptivý hlas.

„A co se ještě dnes stalo?“

„Taky jsem se schovávala před otcem Lagganem,“ přiznala se. Brodick se začal smát a musela chvíli čekat, než se ho mohla zeptat: „Neviděl jsi ho?“

„Viděl. Měl pořádnou kocovinu.“

„Ramsey ho včera opil schválně, že?“

„Neřekl bych, že ho opil, protože Laggan začal pít sám, ale rozhodně mu pomohl.“

„To je hřích,“ usoudila. „Proč to Ramsey udělal?“

„Protože je můj přítel a věděl, že tak jako tak tě dostanu do postele.“

Položila mu ruku na rameno, a když si všimla, jak je ztuhlý, začala mu masírovat svaly. Slastně zasténal. Vyhrnula si tedy noční košili, posadila se na něho a pokračovala v masáži oběma rukama.

„Bože, to je příjemné,“ liboval si.

Také z ní už spadlo napětí a přikládala to tomu, že je konečně se svým mužem. „A co jsi dnes dělal ty?“

„Byl jsem doma.“

„Ale říkal jsi přece, že je to odtud daleko.“

„Taky jsem jel, co mému koni síly stačily,“ řekl. „A stejně jsem se vrátil až po západu slunce.“

„Co jsi dělal doma?“

„Řešil nějaké problémy.“

Gillian se vzpomněla ještě na něco, co mu chtěla povědět.

„Víš, co mi dnes řekla Bridgid?“

„Co?“

„Nějaká žena se pokusila vplížit do Ramseyovy ložnice…, alespoň se to Bridgid domnívala. Šla tedy za ní a představ si, že ta hříšná ženská se svlékla a chystala se…, však ty víš co.“

Zazubil se a řekl: „Nevím, co?“

„Ramseyho svádět, to dá rozum. Bridgid ji vyhodila a byla z toho pěkná scéna. No a teď Bridgid na svého lairda zuří, protože se jí přiznal, že si tu ženskou pozval do postele sám. Bridgid mi řekla, že u něho nezůstane a odejde, protože se v jeho ložnici střídá jedna žena za druhou.“

„A kam by šla?“

„O tom jsme mluvily celou cestu do kaple. Chtěly jsme zapálit svíci za Gideonova otce a druhou za Ramseyovu duši. Bridgid je přesvědčená, že je na cestě do pekla.“

Teplo jejích stehen začalo silně narušovat jeho schopnost soustředit se na to, co mu říká. „Proč jsi chtěla zapálit svíci za Gideonova otce? Vždyť ho vůbec neznáš.“

„Protože se prý tomu ubohému člověku hodně přitížilo. Bridgid slyšela, jak Faundron Ramseymu vysvětluje, proč se Gideon vrátí později. Dokud se nevrátí, budou za něho jeho velitelské povinnosti vykonávat Faundron a Anthony.“

„Máš dobré srdce, děvče.“

„Ty bys za mě nezapálil svíci, kdybych umírala?“

„Nemluv, prosím tě, o takových věcech. Nedovolím ti, abys umřela,“ řekl vzrušeně.

Naklonila se a políbila ho na rameno. „Řekla jsem Bridgid, že může odejít s námi a žít mezi Buchanany. Snažila se nedat přede mnou najevo, jakou v ní můj návrh vyvolal hrůzu, ale poznala jsem to na ní. Není to zvláštní?“

„V každém případě by si těžko zvykala. Ramsey se o své lidi stará, jako by to byly děti. Já ne.“

„Já si zvyknu lehce.“

„I ty to budeš mít těžké.“

„Nebudu. A víš proč? Protože tam se mnou budeš ty. Nezáleží, kde a jak budu žít, pokud budeš vedle mě.“

Její důvěra k němu a láska byly tak silné, že se cítil zahanbený.

„Najednou jsem ženatý muž, proto jsem musel doma něco zařídit. Udělat jisté změny,“ poznamenal.

„Jaké?“

„Zřejmě budeš chtít bydlet v domě.“

„A ty žádný dům nemáš?“

„Ne.“

„A kde spíš?“ zeptala se zděšená, i když se snažila, aby to na ní nepoznal.

„Venku. Spím raději na zemi než v měkké posteli.“

„Ale co když prší?“

Cítil v jejím hlase napětí a věděl, že se musí přemáhat, aby zůstala klidná. Teď ho spíš do zad bušila, než je masírovala.

„Tak zmoknu.“

Uvažovala, jestli mluví vážně. „A co tvoji lidé? Ti také spí venku?“

„Někteří. Ale ti, co mají rodiny, bydlí se svými ženami v domcích, jako je tenhle.“

„A proč tak nebydlí jejich laird?“

„Protože zatím žádný dům nepotřeboval.“

„Teď ho však bude potřebovat. Já nechci spát venku na dešti.“

„Budeš spát se mnou.“

„Ano, ale chci dům.“

„Jaký má Ramsey?“ zeptal se.

„Ne. Nemusí to být žádný hrad. Úplně by stačil takový, jako je tenhle.“

Přestala ho masírovat a sledovala prstem jizvu ve tvaru půlměsíce pod pravým ramenem. „Jak jsi tady k tomu přišel?“

„Už si nevzpomínám. To se stalo dávno.“

„Musela to být velká rána. A bolestivá,“ řekla. Políbila rozeklanou bílou jizvu, a když si všimla, že má svaly stále ztuhlé, políbila ho na záda ještě jednou. Pak si na něho lehla a položila mu hlavu na ramena.

„Gillian, tohle nevydržím,“ zasténal.

„Jsem moc těžká?“

„To jsem nemyslel. Jestli se na mně nepřestaneš vrtět, neudržím se a podlehnu choutkám se s tebou milovat. Jenže vím, že jsi rozbolavělá.“

Cítila, že do ní vstupuje teplo jeho těla a zahřívají. „Tak moc rozbolavělá zase nejsem,“ zašeptala. „A včera v noci ses o to taky nestaral.“

„Takže si to pamatuješ? Myslel jsem, že jsi celou noc spala.“ Věděla, že ji škádlí. „Ano, spala jsem a asi se mi něco zdálo,

protože si pamatuju, že jsem vykřikla.“

„Jistě, vykřikla jsi, a ne jednou,“ souhlasil a vzpomínka mu vyloudila na tváři úsměv. „Rozpálil jsem tě, že?“

„Jak to mám vědět? Spala jsem.“

Začala mu třít paže a vychutnávala pocit, který v ní vzbuzovala jeho síla. „Jsi tak pevný a… tuhý,“ zašeptala. Vystihla to přesně. Byl celý ztuhlý touhou po ní.

„Brodicku?“

„Co je, miláčku?“

„Mohli bychom…, jestli nejsi moc unavený…? Jestli se nechceš hýbat…, mohla bych…?“

„Co bys mohla?“ zeptal se naoko nechápavě. Sebrala odvahu.

„Mohla bych tě milovat?“

„A nemusím se hýbat?“

„Ne.“

Zasmál se. „Ale miláčku, při milování se musím hýbat, bez toho to nejde.“

Rukama mu zpracovávala svaly na zádech a pomalu se posouvala níž. Chtěla ho líbat… Všude po celém těle.

„Gillian,“ ozval se.

„Pst,“ zašeptala. „Teď tě miluju já. Řekl jsi, že smím.“

„Můžu ti něco navrhnout?“

„Co?“

„Možná by ti to šlo líp, kdybych se obrátil.“

Převalil se na záda, přitáhl si ji a nedočkavě ji políbil. Pak jí pomohl rozvázat tkanici a pozoroval, jak si mírně zrudlá studem přetahuje noční košilku přes hlavu a odkládá jí.

„Jsi tak krásná,“ zašeptal. Znovu ji políbil.

Škádlení skončilo ve chvíli, kdy se obou začala zmocňovat vášeň. Brodick cítil, jak se v jeho rukou chvěje. Chtěla víc. Vstoupil do ní a okamžitě pocítil tak užasnou a silnou slast, že zavřel oči a hlasitě zasténal. „Bože, s tebou je to nádherné.“

Zpočátku ji miloval pomalu a opatrně, ale jakmile se v jeho objetí začala svíjet a odpovídat na jeho pohyby, přestal se ovládat a oba se nechali unášet horkou vlnou slasti dál a dál. Když potom ucítil, že ho křečovitě sevřela a vykřikla jeho jméno, dospěl v jediném závratném okamžiku k vyvrcholení.

Pak na ni klesl a opřený o lokty, aby ji nezalehl, v ní ještě dlouho zůstal a čekal, až se mu zklidní dech a přestane mu divoce bít srdce.

„Ty jsi mi dala,“ zašeptal nakonec. Převalil se na bok a přitáhl si ji k sobě, že se dotýkala zády jeho hrudi. Cítil, jak se její sametový zadeček tiskne k jeho slabinám. Stále v nich doznívaly úžasné okamžiky jejich lásky. Odpočívali v tichu, které rušilo jen praskání polen v krbu a Gillianino občasné povzdechnutí.

„Nikdy bych netušila, že se mi to bude tak líbit.“

„Zato já jsem to tušil,“ odpověděl. „Dokonce jsem to věděl od první chvíle, kdy jsem tě políbil. Cítil jsem, že se v tobě skrývá vášeň, že budeš ohnivá milenka. A měl jsem pravdu.“

„To proto, že tě miluju,“ odpověděla. „Pochybuju, že bych se dokázala tak… uvolnit… s jiným mužem.“

„To tě už nemusí znepokojovat, protože se tě už nikdy žádný jiný muž nedotkne.“

Rychle si pospíšila ho uklidnit. „Nechci žádného jiného muže.

Chci jen tebe. Miluju tě a budu tě milovat, dokud budeme živi.“

Její zanícené vyznání ho potěšilo. Zvedl jí ruku a jemně ji políbil na zápěstí. „Ještě pořád tě to bolí?“ zeptal se, když viděl jizvy a stále ne zcela zahojené rány.

„Ne,“ odpověděla a snažila se před ním ruku skrýt. „Ale je nehezká.“

„Na tobě není nic nehezkého.“

Neodpověděla a on cítil, že upadá do spokojeného spánku.

„Věříš mi?“ šťouchl do ní.

„Přece víš, že věřím,“ odpověděla.

„Gillian, řekni mi jména těch Angličanů.“

Najednou se probrala. Otočila se a pohlédla mu do očí. „Chci, abys mi nejdřív něco slíbil.“

„Co?“

Posadila se, přitáhla si přikrývku a opřela se o zeď. „Víš, že se musím vrátit do Anglie. Doufám, že chápeš, že na tom se naším sňatkem nic nemění.“

Věděl, kam míří, a zamračil se. „Ano,“ souhlasil. „Vím, že se chceš vrátit do Anglie.“

„Řeknu ti jejich jména až potom, co mi slíbíš, že nic nepodniknete do doby, než skončím svůj úkol a vysvobodím strýce Morgana. Slib mi to.“

„Gillian, pochop zase ty, že jsi moje žena. Nikdy nedovolím, aby ses sama bez ochrany vrátila někam, kde ti hrozí nebezpečí. Nemohu…“

„Nemůžeš mi v tom zabránit.“

„Ano, mohu.“ Jeho hlas najednou zazněl tvrdě. Posadil se a hrubě si ji přitáhl do náruče. „Musím se tam vrátit.“ „Ne!“

„Brodicku, Morgan je teď také tvůj strýc a myslím, že je tvou povinností postarat se, aby zůstal naživu.“

„Ano. Najdu ho a slibuju ti, že se o jeho bezpečí postarám.“

Zavrtěla hlavou. „Sám ho nenajdeš. Musím se vrátit a celou záležitost dokončit.“

Stále se ji snažil přimět k rozumu. „Říkala jsi, že ten bastard chce, aby ses vrátila se ztracenou královou šperkovnicí, ale i se svou sestrou. Jak chceš zachránit strýcův život, když se vrátíš bez ní?“

„Baronovi záleží ze všeho nejvíc na té skříňce – víc než na čemkoliv jiném na světě. Pokusím se ho přesvědčit, že Christen je mrtvá.“

„Ale vždyť, k čertu, nemáš ani tu skříňku, a dokonce nevíš, kde ji hledat.“

„Modlím se, aby si Christen vzpomněla, kde je,“ řekla tiše.

„A když si nevzpomene?“

„Tak nevím,“ vykřikla zoufale. „Ale vrátit se musím, jinak je život mého strýce ztracen. Proč to nechceš pochopit?“

„Proč zase ty nechceš pochopit, že si nemohu dovolit pustit tě do nebezpečí a tvářit se, že je to tvoje věc. Kdyby se ti něco stalo…“ Hlas se mu zachvěl. Vůbec si nedokázal představit, že by Gillian mohl někdo ublížit. „To bych nesnesl,“ zamumlal.

„Slib mi, že budu moct odjet, Brodicku.“

„Ne.“

„Buď rozumný.“

„Já jsem rozumný. Ty nejsi.“

„Věděl jsi…, ještě než sis mě vzal…, co musím udělat.“

„Gillian, věci se změnily.“

Pokusila se jít na něho z jiné strany. „Ale vždyť mě můžeš chránit. Co ti brání, aby ses staral o mou bezpečnost?“ Neodpověděl, a proto pokračovala: „Kdybyste jeli se mnou, myslím ty, Ramsey a Iain, byla bych v naprostém bezpečí. A až bych zjistila, kde strýc Morgan je, pak byste mohli něco podniknout… Ale dřív ne.“

„Takže ty chceš jít do doupěte toho netvora samotná? Ty jsi snad přišla o rozum, jestli si myslíš…“

„Mohl bys zkusit zařídit, aby mi přitom nehrozilo nebezpečí.“ Viděl, že se mu nepodvolí, a on se ta jména potřeboval dovědět.

„Dobře,“ řekl nakonec. Než však stačila projevit radost, upřesnil svůj souhlas.

„Jestli tvá sestra skříňku má nebo ví, kde je, a budeš mít něco, s čím budeš moct vyjednávat, a jestli uděláš přesně to, co ti řeknu, až se tam dostaneme, pak ti dovolím, abys jela s námi.“

„A počkáte, až bude strýc Morgan v bezpečí, než něco podniknete?“

„Ano. Dávám ti na to své slovo.“

Byla tak potěšená, že ho políbila. „Děkuju ti.“

„Gillian, přísahám, že bych nepřežil, kdyby se ti něco stalo.“

„Budeš mě chránit.“

Bože, už teď svého slibu litoval. Jak by ji mohl nechat, aby se tomu netvorovi třeba jen přiblížila?

Sklonila hlavu a položila mu ji na rameno. „Jsou tři,“ zašeptala. Cítila, že ztuhl napětím. „Všichni jsou baroni blízcí králi Janovi. Když byli mladí, obveselovali ho svými kašpařinami. Nejmocnější z nich je baron Alford z Lockmieru. Je králův rádce. Strýc Morgan mi řekl, že právě on Jana seznámil s Ariannou, a už jen z toho důvodu nad ním bude Jan vždycky držet ochrannou

ruku. Budeš muset být velmi opatrný a lstivý, Brodicku. Jestli Alfordovi nějak ublížíš, král se nebude ptát, jaké jsi k tomu měl důvody.“

„A Alford je ten, kdo zabil tvého otce a činí si nárok na tvou sestru?“

„Ano,“ odpověděla. „Říká se mu také Ryšavý Alford kvůli barvě jeho vlasů. On také uzavřel zrádný pakt s vaším záhadným krajanem, kterého se snažíme najít. Všechno on, ale pomáhají mu druzí dva. Hugh z Barlowe a Edwin Lysý jsou mu neustále k službám. Stačí, aby na ně kývl. Jejich panství sousedí s Alfordovým.“

„Kde je Alford teď?“

„Čeká na mě v Dunhanshiru,“ odpověděla.

„Myslíš, že je tam taky tvůj strýc?“

„Nevím.“

„Připouštíš možnost, že ho už Alford zabil?“

„Ne,“ odpověděla. „Ach já vím, že by ho mohl zabít, kdyby chtěl, a ani na okamžik by se netrápil výčitkami svědomí. Dokonce jsem slyšela, jak se vychloubal, že mu slovo svědomí nic neříká, potřebuje však mít strýce živého, aby mě mohl držet na uzdě a zajistil si, že budu dělat, co on chce. Alford ví, že dokud neuvidím strýce… živého a zdravého, žádnou skříňku mít nebude.“

„A až ji bude mít, pokusí se vás oba zabít.“

„Ale ty nedovolíš, aby se to stalo.“

„Ne, to nedovolím,“ souhlasil. „To je zatraceně nebezpečná hra, kterou se chystáš hrát, Gillian, a já jsem ti slíbil, že tě s sebou vezmu jen v případě, že budeš mít něco, čím ho budeš držet v šachu.“

„Vezmeš mě s sebou – se skříňkou, nebo bez ní.“

Neřekl tak ani tak. V následující hodině si od ní nechal do nejmenších podrobností popsat hrad strýce Morgana a Dunhanshire a pak se jí zeptal, kolik vojáků má Alford k dispozici.

Bylo už po půlnoci, když ji konečně nechal. Usnula mu v náruči s pocitem, že je na nejbezpečnějším místě na světě.

Brodick však ještě celou další hodinu uvažoval a spřádal v hlavě plán. Pak usnul i on a zdálo se mu o tom, jak krutě ztrestá muže, který se odvážil vztáhnout ruku na jeho Gillian.

Ano, snil o pomstě. O nelítostné pomstě.

KAPITOLA 27

Gillian se snažila být trpělivá, ale čekání, jak se její sestra rozmyslí, ji vyčerpávalo a přivádělo do stavu, kdy nevěděla, co si počít. Rovněž se zlobila na Ramseyho za to, že slíbil s Christen jejím jménem promluvit, a dosud to neudělal. Poledne bylo pryč a stejně tak Ramsey. Jeden ze sluhů jí řekl, že odjel ráno s Brodickem a několika svými vojáky. Nevěděl, kam jeli ani kdy se vrátí.

Nakonec se rozhodla, že vyhledá Brisbana a požádá ho o pomoc. Zvedla se tedy od stolu, jenže v tu chvíli se ve velké síni objevila Bridgid s dvěma luky a šípy. Dívka se na okamžik zastavila, aby se usmála na jednoho z Ramseyových vojáků stojícího na stráži u vchodu, a pak pokračovala jakoby nic dovnitř za Gillian.

„Nezajdeme si k jezeru zaplavat?“ zeptala se jí až příliš halasně.

„Teď nechci…“

„Ale ano, chceš,“ zašeptala Bridgid. „Dělej, jako že jdeš se mnou,“ dodala se sotva znatelným kývnutím směrem k vojákovi.

„Vlastně bych si docela ráda zaplavala,“ odpověděla Gillian hlasitě.

Bridgid zajiskřilo v očích. „Mám pro tebe luk a šípy,“ řekla.

„Třeba se nám podaří ulovit nějakého králíka na večeři.“

Gillian si přehodila přes rameno toulec s šípy, vzala luk a vyšla za Bridgid přes špižírnu k zadnímu východu.

Jakmile se ocitly venku mezi stromy, chytila Bridgid Gillian vzrušeně za ruku. „Vím, kde žije Christen. Anthony na mě nezapomněl. Sledoval Brisbana, jak mi slíbil, ale pak musel zařídit ještě něco jiného a vrátil se až za tmy. Moc se mi omlouval,“ dodala.

Gillian neskrývala vzrušení. „A vezmeš mě teď za ní?“

„Samozřejmě že vezmu, ale nesmíš tak letět, Gillian. Lidé by si tě všimli a mysleli by, že před někým utíkáš. Anthony ukryl u jezera dva koně. Při troše štěstí můžeme být za chvíli na cestě. Ale nikomu nesmíš říct, kam jedeme. Musela jsem to Anthonymu slíbit. Nikdo se nesmí dovědět, že nám pomohl.“

„To víš, že to nikomu neřeknu,“ slibovala Gillian. „Nesnesla bych, aby měl kvůli své ochotě nějaké problémy.“

„Doufám, že si nás nikdo nevšimne. Dnes k tomu máme ideální příležitost. Brodick s Ramseym odjeli řešit nějaké problémy na západní hranici.“

„Nebude se Ramsey zlobit, že jsem nepočkala, až promluví s Christen on?“

„Asi bude,“ odpověděla Gillian. „Ale tobě nic neřekne, postěžuje si Brodickovi. Vím, že před tebou by nikdy nedal najevo hněv.“

„Ale já mám strach o tebe,“ opáčila Gillian. „Nechci, abys měla kvůli mně problémy.“

„Tak si pospěšme, abychom se vrátily dřív, než si někdo všimne, že tu nejsme,“ řekla. „Mimochodem být tebou, bála bych se víc hněvu manžela. Brodick je pověstný tím, jak dokáže vybuchnout.“

„Brodick se na mě nebude zlobit. Řekla jsem mu, že pokud Ramsey nedodrží slib, vezmu věc do svých rukou. A Ramsey svůj slib nedodržel,“ prohlásila Gillian rozhodně.

„Dodržel by ho,“ zastala se Bridgid svého lairda. „Ramsey je muž, který za svým slovem stojí.“

„Bridgid, nevím, co bych si počala, kdybys mi nepomohla. Už jsem uvažovala, že půjdu od jednoho domu ke druhému, až mi někdo řekne, kde Christen žije.“

Bridgid zvedla větev a podržela ji, aby pod ní mohla Gillian projít. „Takhle bys ji nenašla nikdy. Je to zvláštní, ale tvoje sestra žije hodně daleko odtud. Nikdy jsem tak daleko na severu nebyla, ale Anthony mě ujistil, že je to pořád ještě na území MacPhersonů.“

„Řekl ti, jak dlouho nám bude trvat, než se tam dostaneme?“

„Řekl. Měly bychom tam dojet někdy odpoledne.“

Konečně našly koně, které pro ně Anthony ukryl mezi stromy.

„Vezmi si šedáka,“ rozhodla Bridgid. Sama zamířila k hnědé klisně a vylezla do sedla.

Gillian pohlédla na krásné koně s ozdobnými sedly a zakroutila hlavou. „Anthony pro nás vypůjčil Ramseyovy koně?“

„Ramsey si ani nevšimne, že mu chybí.“

„Ale jsou to tak skvělí koně…, kdyby se něco…“

„Přestaň mít pořád z něčeho obavy.“

Gillian si uvědomila, že se možná za několik hodin konečně setká se svou sestrou, a začala uvažovat o tom, co ji čeká.

„Bridgid, když si pomyslím, že bych ještě dnes mohla uvidět Christen…“

Gillian skutečně překypovala vzrušením. Přehodila si luk přes rameno, vyšplhala se do sedla a snažila se pohodlně usadit. Nebylo to však lehké. Sedlo bylo tvrdé, uzpůsobené pro muže, a proto se podobně jako Bridgid posadila rozkročmo. Stáhla si sukni přes kolena, uchopila uzdu a následovala svou přítelkyni po svahu dolů do údolí.

Když přejely přes rozlehlou louku, obě si všimly, že nahoře na kopci stojí Proster. Gillian se domnívala, že je pozoruje, ale Bridgid byla přesvědčená, že je neviděl.

Byl nádherný den, jako stvořený pro jízdu. Obloha byla bez mráčku, vzduch se chvěl teplem a voněl všemi vůněmi léta. Přejely louku plnou pryskyřníků a o chvíli později začaly stoupat do protějšího svahu. Na vrcholu se Gillian ohlédla. Naskytl se jí neuvěřitelně krásný pohled – dokonce ji napadlo, že takhle nějak musí vypadat ráj.

Rychlým tempem pokračovaly v jízdě. Sestoupily do úzkého údolí a jely jím, až se dostaly do hustého lesa. Gillian si všimla, že Bridgid je čím dál nervóznější a neustále se ohlíží, jestli je někdo nesleduje.

Také Gillian začaly znovu trápit obavy. Uvažovala, proč se Christen se svým manželem dobrovolně izolovala od ostatních MacPhersonů. Nedovedla si představit, jaký k tomu měli důvod. Vždyť nejbezpečnější proti nepřátelským klanům a nájezdníkům by byli uprostřed svých lidí pod ochranou vojáků. Ne, skutečně to nechápala.

Podobné myšlenky probíhaly hlavou také Bridgid. „Přestává se mi to líbit,“ zašeptala, jako by měla strach, že ji někdo uslyší.

„Nemáš pocit, že jsme zabloudily?“ zeptala se Gillian.

„Myslím, že ne,“ odpověděla. „Vštípila jsem si do paměti všechno, co mi Anthony řekl. Popsal mi cestu podrobně a řekla bych, že jedeme dobře. Ale…“

„Mně se to tu nelíbí,“ namítla Gillian. „Asi nejedeme dobře, Bridgid. Všimla sis, jaké je tu ticho? Jako by v tomhle lese nebyl jediný ptáček.“

„Ano, je tu nějaké divné ticho. Ani já nemám dobrý pocit.

Myslím, že bychom měly otočit.“

„Já si to také myslím,“ přidala se k ní rychle Gillian. „V tuhle dobu jsme už měly být na místě u Christenina domu.“

„Jestli si pospíšíme, můžeme se do setmění vrátit. Jsi zklamaná? Vím, jak moc ses chtěla se sestrou setkat.“

„Na žádné zklamání nemyslím. Teď se chci odtud dostat. Mám pocit, jako by se tenhle les kolem nás svíral.“

Instinkt jim říkal, aby neváhaly a co nejrychleji se vrátily. Obě si uvědomily, že jednaly bez rozmyslu, když se pustily na neznámou cestu téměř neozbrojené a bez doprovodu.

Protože cesta byla úzká a krkolomná, musely zajet ještě dál, aby se vůbec mohly obrátit. Potom se ocitla v čele Gillian. Právě se prodírala houštím a vedla svého koně přes úzký potok, když se odkudsi ozval křik. Otočila se po zvuku a uviděla, že ze svahu jede směrem k nim voják na koni. Přivřela oči proti slunci a poznala pléd v barvách MacPhersonů. Do tváře však muži neviděla.

Bridgid pobídla klisnu a zastavila vedle ní. Zaclonila si oči, chvíli se dívala a potom vykřikla: „To je Proster. Musel nás sledovat.“

„Proboha, co chce dělat?“ téměř vykřikla Gillian. Viděla, že Proster pozvedl luk a s pohledem upřeným na les za nimi sáhl pro šíp.

Náhle za sebou Gillian zaslechla svist a rychle se otočila. Přímo před obličejem jí prolétl šíp. Prudce pobídla koně a snažila se neztratit kontakt s Bridgidinou silnou klisnou, která letěla před ní po břehu potoka. Vzápětí si však Gillian uvědomila, že takhle budou příliš snadným terčem, a uhnula stranou.

Na okamžik měla pocit, že by se jí mohlo podařit dostat se do lesa. Sklonila se těsně k šedákově hřívě, aby s ním co nejvíc splynula. V tom okamžiku ji zasáhl šíp.

Pocítila prudkou bolest. Hrot šípu jí proletěl stehnem a zabodl se do sedla. Tiše vykřikla a instinktivně se pokusila zbavit příčiny bolesti. Jakmile se však šípu dotkla, projela jí nohou ještě pronikavější bolest než při zásahu. Teprve teď si uvědomila, že je připíchnutá k sedlu.

Zmocnil se jí takový hněv, že se chtěla proti útočníkům obrátit, v tu chvíli však zaslechla pronikavý výkřik. Otočila se a uviděla, že Bridgidina klisna se zřítila k zemi. Výkřik rázem ztichl. Bridgid zůstala ležet bez hnutí.

„Ne!“ vykřikla Gillian a obrátila šedáka k ležící přítelkyni.

Uviděla Bridgidiny šípy rozházené po zemi a náhle si uvědomila, že není tak docela bezbranná. Sáhla do svého toulce a napjala luk. Z lesa vyrazil jezdec a řítil se proti ní, koutkem oka však zahlédla, že z druhé strany se k ní blíží Proster. Uslyšela, že na ni křičí, aby ujížděla pryč. Viděla také, že Proster nasazuje šíp a napíná luk. Vzápětí druhý jezdec rozhodil ruce a s šípem zabodnutým v břiše těžce padl na zem. Ještě chvíli křičel a válel se v křečích, ale pak zůstal bez hnutí ležet a jen smrtelně chroptěl.

Z lesa však vyrazil další útočník. Proster znovu nasadil šíp na tětivu, chvíli zaváhal, když muže poznal, ale pak šíp vypustil. Jeho protivník se přitiskl k šíji koně a Prosterův šíp proletěl těsně nad ním. Proster horečně sáhl po dalším šípu, ale jakmile viděl, že se jezdec nezadržitelně řítí k němu, odhodil luk a vytáhl meč.

Útočící jezdec soustředil veškerou pozornost na Prostera a v tom okamžiku vycítila Gillian příležitost. Pozvedla luk, napjala ho, co jí síly stačily, a vystřelila. Její šíp zasáhl útočníka doprostřed čela a srazil ho z koně. Muž byl okamžitě mrtev.

Gillian se začala zalykat hrůzou. Odhodila luk a rozvzlykala se. Právě zabila člověka a ještě prosila Boha o pomoc. Věděla, že neměla na vybranou – buď neznámý útočník, nebo ona s Prosterem. Přesto se nemohla vyrovnat s mučivým pomyšlením, že z její ruky vyletěl šíp, který zabil člověka.

Zhluboka se nadechla a trochu se uklidnila. Teď si nemůžeš dovolit slabost, říkala si. Utřela si slzy. Bridgid je zraněná, možná těžce, a potřebuje ji.

Dřív byl však u ní Proster. Vzal Bridgid za ramena a pozvedl ji. Hlava jí visela bezvládně dolů. Bridgid se nehýbala a Gillian s hrůzou zpozorovala, že má zkrvavené čelo.

„Dýchá?“ vykřikla na Prostera a vzápětí zaslechla Bridgidin vzdech.

„Dýchá,“ odpověděl Proster. „Udeřila se hlavou do kamene a vyrazila si dech.“

Bridgid znovu zasténala a pomalu otevřela oči. Gillian pocítila takovou úlevu, že se rozplakala. „Díky bohu,“ zašeptala. „Jsi v pořádku, Bridgid? Nezlomila sis něco?“

Bridgid chvíli trvalo, než se natolik vzpamatovala, že pochopila, na co se jí Gillian ptá. „Myslím, že mi nic není,“ odpověděla. Potom se však dotkla čela a uviděla, že má na ruce krev. Zatvářila se zděšeně a obrátila pohled k Prosterovi. „Ty jsi nás zachránil?“

Voják se usmál. „Vypadá to tak.“

„Sledoval jsi nás, že?“

„Ano, sledoval,“ přiznal se. „Viděl jsem vás jet přes louku a řekl jsem si, kam asi míříte. Když jste se pak obrátily na sever, připadlo mi to ještě podivnější a rozhodl jsem se, že pojedu za vámi.“

„Díky bohu, že jsi to udělal,“ povzdechla Gillian.

„Kdo jsou ti dva?“ zeptala se Prostera. „Poznal jsi je?“

„Poznal,“ odpověděl s chmurným výrazem. „Jeden je Durston a druhý Faundron. Oba Sinclairové.“

„Faundron?“ vykřikla Bridgid. „Ale vždyť to je zástupce velitele našeho lairda.“

„Byl jím,“ řekl Proster. „Teď je mrtvý. Lady Gillian ho zabila.“

„A kde jsou další?“ zeptala se Bridgid, a než mohl odpovědět, řekla: „Mohli se vrátit a…“

„Víc jich nebylo, jen tihle dva.“ Pohlédl na Gillian a dodal:

„Chtěli vás se zálohy přepadnout. Šlo jim o tebe, lady Buchananová.“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se Bridgid.

„Všechny vystřelené šípy mířily na ni,“ odpověděl. „Je jasné, že tě chtěli zabít, milady. A kdyby je Bridgid poznala, zabili by i ji. Mysleli, že na zabití jedné ženy jich víc být nemusí, navíc vás chtěli překvapit.“

„Ale proč by ji chtěli zabíjet?“ nemohla pochopit Bridgid.

„Víš to ty, milady?“ obrátil se Proster ke Gillian.

„Ano, vím,“ potvrdila. „Ale bez Ramseyova a Brodickova svolení o tom nemohu mluvit.“

„Všechno je moje chyba,“ ozvala se Bridgid. „A taky to svému lairdovi řeknu. Neměla jsem…“

„Ne, je to moje chyba, protože jsem byla netrpělivá,“ přerušila ji Gillian. „Kvůli mně jste mohli oba přijít o život.“ Zachvěl se jí hlas a musela se zhluboka nadechnout, aby se uklidnila. Chtělo se jí plakat. Všechno se ještě víc zkomplikovalo, navíc cítila ostrou, palčivou bolest ve stehně a dělalo se jí špatně od žaludku.

Proster pomohl Bridgid vstát a potom se vyhoupl na svého koně, aby se pustil za Bridgidinou klisnou. Gillian ho však zarazila. „Musíš mi pomoct.“

„Teď už je po nebezpečí,“ řekla Bridgid. „Nemusíš se bát.“ Gillian zavrtěla hlavou. Vtom Proster uviděl šíp trčící ze sedla,

pobídl koně blíž a bez uvažování se sklonil, aby ho vytáhl.

„Nedotýkej se ho!“ vykřikla Gillian. Teprve teď si všiml, že jí z nohy kape krev.

Také Bridgid to uviděla a zhrozila se. „Můj bože, vždyť ty máš prostřelenou nohu. To musí strašně bolet.“

„Když s ní nehýbám, není to tak zlé. Ale potřebuju šíp vytáhnout a sama to nedokážu.“

Proster seskočil z koně, přistoupil k ní a opatrně jí nadzvedl sukni. „Hrot není vidět. Musel proniknout koženým potahem sedla až do dřeva. Bude to bolet, milady,“ dodal.

Pokusil se šíp uchopit v místě mezi stehnem a sedlem, protože měl však prsty od krve, smekaly se mu a nedokázal šípem ani pohnout.

„Nejde to. Potřeboval bych, aby mi někdo pomohl.“

„Já ti pomůžu,“ nabídla se Bridgid. Natáhla se a uchopila Gillian za ruku.

Proster zavrtěl hlavou. „Potřebuju někoho silnějšího, než jsi ty.

K čertu, nevím, co dělat.“

Bridgid si prohlédla ránu. „Není to tak zlé, jak se zdá,“ řekla, aby Gillian uklidnila. „Vypadá to, že zachytil jen kraj stehna.“

„Ale je pevně zabodnutý do sedla,“ ukázal Proster.

„Možná kdybychom sundali sedlo…“ uvažovala Bridgid.

„Proboha ne!“ vykřikla Gillian.

„Se sedlem hýbat nemůžeme, to bychom jí jen způsobili ještě větší bolest,“ odmítl Proster.

„Tak zůstanu tady a vy zajeďte pro pomoc. Najděte Brodicka.

Ten už bude vědět, co dělat.“

„Nemohu tě tu nechat.“

„Musíš, Prostere.“

„Ani já tě tu nenechám,“ řekla Bridgid.

„Tak zůstaň se mnou a pro pomoc zajede Proster.“

„Řekl jsem, že tě tu nenechám,“ trval na svém Proster. Gillian věděla, že nemá smysl se s ním přít, protože to považuje za věc cti zůstat s ní.

„Co tedy budeme dělat?“ ozvala se Bridgid.

„Pokud pojedeme pomalu a opatrně, mohli bychom se pokusit o návrat.“

„Dobře. Uvidíme, jak ti to půjde,“ rozhodl Proster. „Jdu chytit tvou klisnu, Bridgid. Myslíš, že budeš schopná jet? Ztratila jsi dost krve.“

„Cítím se dobře,“ odpověděla.

Obě Prostera sledovaly, a když byl mimo doslech, Bridgid zašeptala: „Lhala jsem. Vůbec se necítím dobře. Hlava mi třeští, a až můj laird zjistí, co jsem provedla, bude to ještě horší.“

„Nic špatného jsi přece neudělala,“ namítla Gillian. „Touhle cestou nás poslal Anthony. Jestli z toho někdo bude mít problémy, pak on.“

„Nesmíš si myslet, že Anthony má tady s tím něco spole

ného. Patří k těm, kterým Ramsey věří nejvíc… Je po Gideonovi druhý nejvyšší velitel…“

„A co Faundron? Nebyl snad třetí po Gideonovi?“

„Ano, ale…“

„Zradil Ramseyho,“ trvala na svém Gillian. „A teď je mrtev.“

„Ano, ale Anthony…“

„Proč si myslíš, že by s tím neměl mít nic společného? Bridgid, uvědom si, že to bylo přepadení ze zálohy. Věděli, že tudy pojedeme. Čekali tady a past na nás připravil právě Anthony.“

„Ale proč?“ vykřikla Bridgid zcela ohromená. Její mysl se vzpírala přijmout otřesnou pravdu. „Můj bože, to je na mě moc. Dočista se mi z toho točí hlava.“

„Bože, zapomněla jsem, že jsi zraněná na čele. Běž k potoku a omyj si ránu studenou vodou. Uvidíš, že se ti uleví.“

Bridgid přikývla a začala sestupovat ze svahu. Náhle se však zastavila a otočila se. „A Prosterovi věříš?“

„Věřím, ale Ramseymu bys měla říct ty, co se tady stalo, nikdo jiný.“

„Ještě nikdy jsem nikoho nezabila, ale přísahám, že to udělám, až uvidím Anthonyho.“

Zatímco Bridgid sestupovala k potoku, Gillian opatrně otočila koně a dojela blíž k oběma mužům ležícím na zemi. S Faundronem se už setkala, ale na druhého, který se podle Prostera jmenoval Durston, si nevzpomínala. Zachvěla se, když viděla zkrvavené tělo, ale stačil jí jediný pohled, aby s jistotou poznala, že Durston není ten, koho viděla ujíždět do Dunhanshiru.

Vtom uslyšela, že na ni volá Bridgid. Obrátila šedáka a vracela se na vrchol kopce. Během jízdy zjistila, že bolest je při pohybu koně menší a dá se snést, když stehno přitiskne k sedlu.

Proster zatím posbíral Bridgidiny rozházené šípy a luk a pomohl jí nasednout na klisnu.

„Opravdu můžeš jet, Bridgid?“ zeptal se ještě jednou.

„Ano.“

Vyhoupl se na svého koně, pohlédl na oblohu, kde stojí slunce, a řekl: „Byl bych rád, kdybychom nemuseli jet daleko, než nás najdou.“

„Myslíš, že nás už hledají?“ zeptala se Bridgid.

„Doufám, že ano,“ odpověděl.

Jeli doslova hlemýždím tempem. Gillian musela často zastavovat, aby rozjitřenou ránu uklidnila. Konečně se také odvážila podívat se na poranění zblízka a velmi se jí ulevilo, když zjistila, že není tak zlé, jak si myslela. Bridgid měla pravdu – šíp proletěl svalem, aniž se dotkl kosti nebo poranil tepnu. Uklidněná, že nejde o vážné zranění, také lépe snášela bolest. Když se ovšem v jednu chvíli pokusila šíp vytáhnout, málem bolestí omdlela.

„Opravdu myslíš, že nás hledají?“ zeptala se Bridgid.

„Jsme pryč skoro celý den. Někdo si toho určitě všiml,“ mínila Gillian.

„Ker a Alan mě viděli odjíždět,“ ozval se Proster. „Řekl jsem jim, že vás chci sledovat.“

Bridgid trhla uzdou a obrátila se ke Gillian. „Řeknou to svému veliteli, od něho se to dozví Anthony a pošle na nás další své muže,“ zašeptala.

Gillian se bránila panice. „Ne,“ řekla. „Neví přece, že se Faundronovi a Durstonovi přepadení nepodařilo a jsou mrtví.“

Proster zpozoroval, že za ním obě ženy zaostávají, a otočil se.

Pak si uvědomil, že Gillian potřebuje odpočinek.

Blížil se večer a do údolí se pomalu snášela mlha.

„Než se setmí, budeme se muset dostat výš,“ řekl Proster.

„Taky si to myslím. V mlze nás nikdo nenajde,“ dodala Gillian.

Začínaly jí ubývat síly a cítila se čím dál hůř.

„Ale nenajde nás ani Anthony,“ špitla Bridgid.

Proster, který o Anthonyho úloze nevěděl, její poznámku špatně pochopil. „Ker s Alanem by vlastně měli říct Anthonymu, že jsem vás sledoval, ale pochybuju, že to udělají.“

„Proč ne?“ zeptala se Bridgid. „Je to jejich velitel, když tam teď není Gideon.“

„Na tom nezáleží, jestli je jejich velitel,“ řekl Proster. „Nevěří mu, a proto ho nerespektují. Anthony prohlásil, že vojáci z klanu MacPhersonů jsou k ničemu, a mnohokrát Kera, Alana i ostatní urazil. Ne, vím jistě, že mu to neřeknou.“

„Ale jakmile si někdo všimne, že tam nejsme, bude Anthony muset vyslat skupinu, která nás začne hledat, ne?“

„Ano, ale pochybuju, že někoho napadne hledat tak daleko na severu. Určitě pošle vojáky do obydlenějších končin. Kam jste vlastně měly namířeno? Neztratily jste se?“

„Ne,“ odpověděla Gillian.

„Ano, ztratily,“ řekla současně s ní Bridgid.

„Chtěly jsme si jen tak vyjet a ztratily jsme pojem o čase,“ lhala Gillian. „A potom… Ne, to není pravda, Prostere. Mysleli jsme, že někde tady na severu žije moje sestra, ale mýlily jsme se.“

Proster uviděl, že má v očích slzy, a spěchal ji uklidnit. „Ker s Alanem to řeknou Ramseymu a ten zase Brodickovi. Neboj se, milady, ten se o tebe postará.“

„Ale jestliže neví…“

Proster se usmál. „Milady, jsi Buchananova žena. Dovedu si představit, že Brodick a jeho lidé převrátí tyhle hory naruby, aby tě našli. Nezoufej si. Tvůj manžel si pro tebe přijede.“

KAPITOLA 28

Gideon na ně čekal se zlou novinou. Ramsey s Brodickem se právě vrátili z cesty a velitel jim vyšel naproti už na nádvoří.

Stačil jim jediný pohled na jeho tvář, aby poznali, že je nejde pouze přivítat.

„Co se stalo?“ vyštěkl na něho Ramsey.

„Lady Buchananová a Bridgid KirkConnellová zmizely.

Hledáme je všude možně, ale zatím…“

„Jak dlouho to je, co zmizely?“ zeptal se Ramsey.

Gideon zavrtěl hlavou. „Nevím přesně. Když jsem se vrátil od otce, byl už Anthony s vojáky pryč. Chystám se jet za nimi.“

„Nemohou být daleko,“ obrátil se Ramsey k Brodickovi. „Za chvíli zapadne slunce. Musíme si pospíšit, abychom je našli dřív, než se setmí. Na kterou stranu odjel Anthony?“

„Na jih,“ odpověděl Gideon. „Lairde, vím, že za to jsem zodpovědný já. Kdybych byl tady místo…“

„Otec tě potřeboval,“ přerušil ho stroze Ramsey. „Viděl je někdo odcházet?“ Když dostal zápornou odpověď, zakroutil nechápavě hlavou. „Jak je to možné? Nevěřím, že zmizely, aniž je někdo viděl.“

Gideon jen bezmocně pokrčil rameny. Brodick se znovu vyhoupl do sedla. „Marníme čas,“ řekl. „Já pojedu na západ, Gideon s vojáky na východ a ty, Ramsey, hledej na severu.“

„Na severu nemá smysl hledat,“ namítl Ramsey. „Kdyby někam jely samy, určitě ne do té pustiny. Bridgid dobře ví, že tam nic není.“

Dole v údolí čekali dva vystrašení vojáci z klanu MacPhersonů a sledovali Gideona, který v čele skupiny vojáků sestupoval ze svahu a mířil na východ.

„Řekni to lairdu Buchananovi,“ zašeptal Alan.

Ker zavrtěl hlavou. „Řekni mu to ty. Nechci, aby mi znovu zlomil nos. Já to řeknu Ramseymu.“

V čele jeli Brodick a Černý Robert následováni Dylanem, Liamem a Aaronem. Právě přejeli rozlehlou pláň, když zaslechli, že na ně někdo volá. Dylan se zastavil, zatímco ostatní pokračovali dál. Přes louku k němu jel nějaký MacPherson.

Alanova pihovatá tvář byla bledá strachem. „Proster… jel za nimi…, za lady Buchananovou a za Bridgid. Mířily na sever,“ koktal voják.

Dylan hvízdl a za chvíli se kolem mladého vojáka seskupili Brodick a ostatní.

„Proster jel za mojí ženou?“ zahřměl Brodick.

Lairdův tvrdý pohled vojáka tak vyděsil, že byl stěží schopen slova. „Viděl, jak tvoje žena a Bridgid KirkConnellová odjíždějí někam k severu.“

„Jel s nimi nějaký voják?“ zeptal se Aaron.

„Ne, byly samy. Právě proto jel Proster za nimi. Říkal, že je musí přivést zpátky…, že tam to není bezpečné…“

„Tak proč je, k sakru, nepřivedl?“ obořil se na vojáka Liam.

„Nevím,“ koktal Alan. „Něco se muselo stát. Ker a já jsme se po nich chtěli poohlédnout, ale pak přijel Gideon a hned po něm jste se vrátili vy s Ramseym.“

„Poslyš, jestli nám lžeš, přísahám, že ti vyrazím duši z těla,“ pohrozil Alanovi Robert.

„Bůh je mi svědkem, že říkám pravdu. Přísahám při památce své matky. Můj kamarád Ker… jel za Ramseym na sever, aby mu to řekl.“

„Vezměte ho s sebou,“ poručil Brodick. Pobídl svého hřebce a vyrazil cvalem k lesu. Umiňoval si, že nesmí podlehnout panice, ale nebylo to nic platné. Bože, co ji to napadlo vydat se kamsi do pustiny bez doprovodu? Snad je s nimi Proster, ale stejně… Něco se muselo stát, jinak by je už přivedl zpátky.

Poprvé v životě se Brodick modlil. Milosrdný Bože, nedopusť, aby se jí něco stalo. Co bych si bez ní počal.

KAPITOLA 29

Gillian se ocitla na pokraji svých sil. Nebyla schopná jet dál, ostatně už to ani nešlo, protože se rychle snášela tma a k tomu ještě hustá mlha. Zastavili u potoka. Právě se chystala říct Prosterovi, že pokud jí nedokáže pomoct s šípem, bude si ho muset vytáhnout sama. Vtom zaslechla z dálky dunění a vzápětí ucítila, že se chvěje zem.

Proster sáhl po meči a Bridgid si připravila luk a šíp. Gillian vytáhla z opasku dýku a pobídla koně blíž k Bridgid.

„Připravte se, kdyby bylo potřeba…“ řekl Proster. Hlas se mu maličko třásl.

„Možná jsou to Ker s Alanem,“ zašeptala Bridgid.

„Je jich víc,“ řekl Proster. Pobídl koně, aby se dostal před obě ženy.

O chvíli později se z mlhy vynořil Brodick. Sotva ty tři spatřil, trhl uzdou a zastavil. Viděl, že jeho žena je živá a zdravá a to ho naplnilo takovou úlevou, že pod ním málem podklesly nohy, když seskočil z koně.

Jeho muži také sesedli a hned se rozběhli k Prosterovi. Mladík se tak třásl, že to vypadalo, jako by proti nim mával mečem. Necouvl však, ani se neobrátil a neutekl. I když měl strach, bylo zřejmé, že je rozhodnutý nasadit za obě ženy život.

„Zastrč meč, chlapče,“ přikázal mu Dylan.

Brodick se okamžitě vrhl ke své ženě. „Gillian, jsi v pořádku?“

Čekal, že rychle odpoví ano, a chystal se ji zahrnout výčitkami. Neuvědomuješ si, co pro mě znamenáš? Jak ses mohla odvážit takového rizika? Byl odhodlaný žádat ji, aby ho prosila za odpuštění, že mu způsobila taková muka. A odpustit jí hodlal až snad za měsíc.

Gillian se však zmocnila tak velká úleva a radost z toho, že ho zase vidí, že jí bylo jedno, jestli se zlobí. „Ne, nejsem v pořádku, Brodicku, ale jsem moc šťastná, že jsi tady se mnou.“

Prosterovi se konečně podařilo trefit se mečem do pochvy. Právě seskočil z koně, když uviděl, že Brodick natahuje ruku ke své ženě. Okamžitě se vrhl k němu a vykřikl: „Nedotýkej se jí.“

Brodick reagoval, jako by ho uštkl had, a jediným máchnutím paže srazil Prostera k zemi.

„Co mu, k čertu, je?“ zeptal se, když se znovu obrátil ke Gillian.

Dylan chytil vojáka za límec, postavil ho na nohy a začal jím třást. „Jak se odvažuješ rozkazovat mému lairdovi?“ zahřměl na něho.

„Je připíchnutá k sedlu,“ vykřikl Proster. „Šípem…“

Dylan ho okamžitě pustil. V tu chvíli už šíp uviděl i Brodick a přistoupil k boku Gillianina šedáka, aby se podíval zblízka.

Gillian ho pohladila po tváři. „Jsem tak šťastná, že jsi mě našel,“ zašeptala.

„Já jsem taky moc rád,“ odpověděl. „Ale teď mě nech, ať se podívám, co sis to udělala,“ řekl stroze.

Napřímila se. „Nic jsem neudělala. Jen jsem se snažila najít svou sestru. A nebýt Prostera, byly bychom obě mrtvé.“

Najednou začali mluvit všichni tři jeden přes druhého a každý se rychle snažil vysvětlit, k čemu došlo.

„Byli to Sinclairové,“ oznámil Proster.

„Chtěli zabít Gillian, mě ne,“ řekla Bridgid.

„Tebe by potom taky zabili…, jako nepohodlného svědka,“ namítla Gillian.

„Proster jednoho zabil,“ řekla Bridgid.

„Byli to Durston a Faundron,“ doplnil Proster.

Brodick byl ohromen, když uslyšel jméno jednoho z nejdůvěryhodnějších Ramseyových velitelů. „Faundron se tě pokusil zabít?“ opakoval, jako by nebyl schopen uvěřit.

„Ano,“ odpověděla Bridgid za Gillian. „Čekal na nás a s Durstonem nás přepadl.“

„Ze zálohy,“ dodala Gillian

„Durstona jsem zabil,“ chlubil se Proster.

„A co Faundron? Ten unikl?“ zeptal se Brodick.

„Neunikl,“ řekl Proster. „Toho zabila tvoje žena.“ Brodick se obrátil ke Gillian a vytřeštil na ni oči.

„Musela jsem to udělat,“ zašeptala.

„Jediným šípem, lairde. Trefila ho přímo do čela.“

Brodick se pokusil vsunout ruku za její stehno, ale když viděl, jak bolestivě ucukla, rychle ji vytáhl.

„Proster to už zkoušel, ale nepodařilo se mu to,“ řekla.

Voják se snažil uniknout z Dylanová dosahu, ale ten ho znovu chytil za límec.

„Dylane, okamžitě ho pusť,“ vykřikla Gillian popuzeně.

Brodick vzal Gillianinu dýku, nadzvedl jí pléd a rozřízl spodní sukni téměř až k boku. Gillian si uvědomila, že se na ni všichni vojáci dívají, a aby zachovala alespoň zdání slušnosti, rychle si přetáhla pléd přes holou nohu.

„Teď není čas na stydlivost,“ řekl Brodick.

Věděla, že je rozčilený. „Není to tak zlé, jak to vypadá.“

„Mě neoklameš,“ opáčil stroze.

„Možná bys jí šíp neměl vytahovat při vědomí, lairde,“ řekl Robert.

„To chceš čekat, až usne?“ zeptala se Bridgid. Protlačila se mezi muži a vzala Gillian za ruku.

Gillian dobře pochopila, jak to Robert myslel, a okamžitě jeho myšlenku zavrhla. „Nikdo na mě ani nesáhne!“

„Ale milady,“ začal Robert.

Nenechala ho domluvit. „Jak tě mohlo něco takového napadnout, Roberte?“

„Jen bychom tě trochu… klepli a bylo by to. Nic bys necítila, milady,“ vysvětloval Aaron.

„Nechceme se dívat, jak trpíš bolestí,“ dodal Liam.

„Tak zavřete oči a nedívejte se,“ odsekla.

Brodick si konečně všiml, že se k němu protlačila Bridgid. Dívala se na Gillian a měla v očích slzy. Požádal ji, aby ustoupila a nepřekážela mu, a když se nehýbala, musel ji Aaron odtáhnout.

„Co chceš dělat, lairde?“ zeptal se Robert za jeho zády.

Brodick místo odpovědi vytáhl meč. „Dylane, uchop šíp z druhé strany a pevně ho drž, ať se ani nehne. A ty, Liame, si vezmi na starost jejího koně.“

Dylan přistoupil blíž, uchopil šíp oběma rukama a sevřel ho jako v kleštích.

Zatímco Aaron držel Bridgid, Robert rychle přešel na druhou stranu koně a řekl Gillian, aby se o něho opřela.

„Doufám, že mě nechceš… klepnout, Roberte,“ změřila si ho podezíravě.

„Ne, milady, to bych si bez tvého svolení nedovolil.“ Nezbývalo jí než mu věřit. Sklonila se k němu a položila mu ruce na ramena.

„Brodicku?“

„Co je?“

„Dej pozor.“

Zavřela oči a čekala. Potom zaslechla svist meče, ucítila lehké škubnutí a bylo to. Otevřela oči a uviděl, že šíp je čistě přeťatý jen kousek od Dylanovy ruky.

Věděla, co bude následovat, a teprve teď se jí zmocnil strach. Brodick jí uchopil nohu pod kolenem. „Opři se mi o ramena,“ poručil jí.

„Počkej.“

„Co je?“

„Nechci, abys mě odvezl k Annii Drummondové. Slyšíš mě? Už to nechci znovu absolvovat.“

Cítila, že ji stiskl pevněji. „Myslel jsem, že se ti její dům líbil.“

Bridgid si rozčilením tiskla ruce. Nemohla se dívat, jak bude její přítelkyně trpět. „Možná by ti pomohlo, kdybys vykřikla. Já bych to určitě udělala.“

Brodick pohlédl Gillian do očí a uviděl, že se v nich lesknou slzy. „Ani nehlesne,“ řekl pevně.

Věděl, co říká, a dosáhl přesně toho, co chtěl. V návalu hněvu se na něho obořila: „To jsem měla říct já, že ani nehlesnu. Ne ty. Jestliže mi nařídíš, abych byla statečná, pak je moje statečnost k ničemu, protože to spíš vypadá, že jsem ta nejposlušnější…“

Opravdu nevydala ani hlásku, pouze se prudce nadechla. Brodick ji jediným pohybem zvedl a šíp vyklouzl z rány. Objala ho a chvíli ho křečovitě svírala. Když se jí potom spustily slzy, přitiskla se mu tváří ke krku.

Nebyl si jistý, kdo z nich dvou se víc chvěje. Beze slova se obrátil a nesl ji k potoku. Bridgid chtěla jít za nimi – myslela si, že Brodickovi pomůže s obvazováním rány. Dylan ji však zadržel a řekl jí, aby počkala, dokud se oba nevrátí.

„Už je to dobré, už je po všem,“ šeptal Brodick Gillian do ucha. Svíral ji tak pevně, jako by ji nikdy nechtěl pustit. Věděl, že mu bude chvíli trvat, než na hrozný strach, který o ni měl, zapomene. Políbil ji na čelo a tiše prosil, aby přestala plakat.

Utřela si plédem slzy. „Abys na mě mohl křičet, že?“

„Nebudu na tebe křičet, aspoň ne teď, ale k čertu, mám chuť to udělat,“ přiznal se. „Mám však uznání a počkám, až se trochu vzpamatuješ.“

„To je od tebe opravdu velkorysé.“

„Gillian, k čertu, co tě to napadlo pustit se sama bez doprovodu na takovou cestu? Vždyť vás mohl zabít první bandita, na kterého byste narazily.“

Teprve se rozehříval. Smýval jí chladnou vodou z nohy krev a celou dobu pokračoval v kázání. Přestal jen na chvíli, aby neochotně přiznal, že její poranění opravdu není tak vážné, jak si zprvu myslel. Nakonec jí utrhl ze sukně několik pruhů a provizorním obvazem zastavil krvácení. Když skončil, stehno ji už skoro nebolelo, zato její hrdost byla bolestivě otřesená.

Nechtěl ji nechat jít a ona zase nechtěla dovolit, aby ji nesl, dokud nenechá svých výčitek. Neměla zájem dát se od něho peskovat před vojáky.

Jenže sotva ji vzal do náruče, opět ve svém horlení pokračoval.

„Až se vrátíme domů, přísahám, že k tobě postavím čtyři muže na

stráž. Dva budou chodit před tebou a dva za tebou. Nedám ti šanci, abys mě ještě jednou takhle vylekala.“

Položila mu ruku na tvář. Kupodivu obyčejné pohlazení ho jako zázrakem uklidnilo. Pak se mu snažila vysvětlit, co ji vedlo k tomu, že se rozjela hledat sestru, a znovu se jí podařilo ho rozčilit.

„Když jsme odjížděly, vůbec nás nenapadlo, že by nás někdo mohl přepadnout.“

„Ale odjely jste bez pořádného doprovodu, a to byla v každém případě trestuhodná lehkomyslnost. Jak jste mohly opustit území Sinclairů, aniž byste…“

„Nevěděly jsme, že opouštíme území Sinclairů.“

Zavřel oči a už asi posté si opakoval, že Gillian je v pořádku. To bylo nejdůležitější. Myšlenka, že by o ni mohl přijít, ho děsila a zároveň přiváděla k zuřivosti. Jak mohl připustit, aby se stal tak zranitelným?

„Čeho myslíš, že dosáhneš, když na mě budeš křičet?“ řekla

mu.

„Čeho?“ vyštěkl. „Přinejmenším toho, že se budu cítit líp.“ Ani se neodvážila zasmát, protože měla strach, že by na ni

křičel ještě víc. Chtěla ho uklidnit, ne ho znovu a znovu popouzet.

„Buď, prosím tě, rozumný.“

„Já mám být rozumný? Copak jsi to ještě nepochopila? Já už ano, i když mi to chvíli trvalo.“

„Co jsem měla pochopit?“

„Že se s tebou táhnou problémy jako stín, Gillian. Třeba ta tvoje věčná zranění. Mám dojem, že až se někde nějaký strom bude chystat spadnout, počká si, až si pod něj sedneš.“

Povzdechla si. „Ano, přiznávám, že jsem měla v poslední době trochu smůly, ale…“

Nenechal ji domluvit. „Trochu smůly? Pokud vím, byla jsi ztlučená, pobodaná a dnes… připíchnutá šípem k sedlu. Jestli to takhle bude pokračovat, budeš do měsíce mrtvá. A to se pak zatraceně naštvu.“

„Byla jsem ztlučená, ano, ale to bylo ještě předtím, než jsi mě poznal,“ řekla. Zdálo se jí, že mluví dokonale logicky. „A Alec mě nepobodal, pouze mi pořezal ruku – ale jen proto, že byl vyděšený. Byla to opravdu smůla, že se mi ta drobná poranění nehojila. A co se stalo dnes? Šíp mi jen připíchl kůži. Viděl jsi přece, že to nebylo nic vážného.“

„Jenže ti nemusel připíchnout nohu, ale propíchnout srdce.“

„Jenže nepropíchl.“

Dožadovala se, aby ji postavil na zem, a když to udělal, udělala pár kroků ke stromu, aby mu dokázala, že může jít. Hned se však musela opřít, protože ji v noze začalo bolestivě píchat. Přesto se přinutila k úsměvu a řekla: „Vidíš? Jsem docela v pořádku.“

Brodick se otočil a hleděl do tmy, jako by o něčem uvažoval.

Dlouho neřekl ani slovo.

„Kdysi jsem si slíbil, že se už nikdy nenechám žádnou ženou vyvést z míry.“

„Co tím chceš říct?“

V tu chvíli vybuchl. „Když jsme se my dva brali, uzavřeli jsme nějakou dohodu. Měla by ses smířit s tím, že já ji budu dodržovat, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Jakou dohodu?“ zeptala se tiše.

„Vzala sis mě, abych se stal tvým ochráncem.“

„Vzala jsem si tě, protože tě miluju. Ale řekni, Brodicku, proč sis vzal ty mě? Co jsi chtěl z naší dohody vytěžit?“

Neodpověděl. Gillian se však nehodlala vzdát. „Vzal sis mě, protože mě miluješ?“ Zatajila dech a čekala.

„Láska muže oslabuje a já nejsem slaboch.“

Sevřelo se jí srdce. Sklonila hlavu, aby neviděl, jak ji jeho tvrdá slova zasáhla. „Ano, řekl jsi, že chceš chránit mou pověst. Vzpomínám si, jak jsme o tom mluvili. Ale nenamluvíš mi, že sis mě vzal jen kvůli tomu. Myslela jsem…, nebo jsem alespoň doufala…, že ti na mně záleží. Vím, že jsi mi byl vděčný, že jsem pomohla Alekovi, vždyť jsi jeho ochránce, ale neříkej, že ses rozhodl vzít si nějakou ženu z pouhé vděčnosti, co udělala. Na to by stačilo obyčejné poděkování.“

„Zodpovídám za tebe, Gillian, a to je všechno, co o mých důvodech ke sňatku potřebuješ vědět.“

„Ano, staráš se o mě, Brodicku. O tom není pochyb.“

Odvrátil se od ní. Cítil, že se chová jako tvor zahnaný do pasti. Byl zvyklý jednat a mluvit přímo, nikdy před ničím neuhýbal. Teď však před ní kličkoval jako zajíc před lovci. Nejhorší však bylo, že Gillian to poznala. Věděla, že se vyhýbá odpovědi, a o to víc byla znepokojená. To, co řekl, ji přímo vystrašilo.

Proč je pro něho tak těžké přiznat, co cítí ve svém srdci?

„Ptám se tě znovu – proč sis mě vzal, Brodicku?“

Mlčel. „Je tu Ramsey,“ řekl po chvíli. „Odnesu tě zpátky a pak nám řekneš pěkně od začátku, co se dnes stalo.“

„Nemusíš mě nést. Můžu jít sama,“ ujistila ho. „Běž napřed.

Za chvíli za vámi přijdu.“

„Vrátíš se se mnou, a hned,“ řekl nesmlouvavým tónem. Než mohla něco namítnout, zvedl ji a nesl zpět k mýtině.

Jeden z vojáků rozdělal uprostřed travnatého palouku oheň a všichni Buchananové se kolem něho sesedli. Proster, Ker a Alan stáli spolu vedle Ramseyho a jeho mužů. Proster čekal, až bude moct podat svému lairdovi hlášení. Vedle Ramseyho stála i Bridgid. Gillian stačil jediný pohled, aby poznala, že její přítelkyně si už od Ramseyho svoje vyslechla.

Brodick položil Gillian na pléd, který blízko ohně rozprostřel Dylan. Sotva se však Brodick otočil zády, vstala a zamířila k Bridgid.

„Ramsey, nedávej vinu Bridgid. Nemůže za to, co se stalo.“

„Takže ji někdo k odjezdu donutil?“

Ramsey se snažil mluvit klidně, ale Gillian věděla, že v něm vře hněv. „Samozřejmě že ne.“

„Nikdo mě k ničemu nenutil. Za to, co jsem udělala, jsem plně zodpovědná,“ řekla Bridgid.

„Jestli je někdo zodpovědný za to, co se dnes stalo, jsi to ty, Ramsey,“ ozvala se ostře Gillian. „Ano, slyšel jsi dobře,“ dodala, když na ni udiveně zíral. „Kdybys splnil slib, který jsi mi dal, nemuselo k ničemu dojít.“

„Jaký slib?“ zeptal se nechápavě.

„To pro tebe znamenal tak málo, že jsi na něj už zapomněl?“ Ramsey pohlédl na Brodicka, jako by u něho hledal pomoc. „Tvoje žena mě obviňuje, že za všechno mohu já.“

„Moje žena se mýlí.“

Gillian si založila ruce na hrudi a se vzdorným výrazem se obrátila k Brodickovi. „Varovala jsem tě, že vezmu věc do svých rukou, pokud Ramsey do dnešního poledne neudělá to, co slíbil, a neporučí mé sestře, aby přijela. A o to jsem se také pokusila. Bridgid se provinila jen tím, že byla tak laskavá a nabídla mi pomoc.“

Ramsey pomalu ztrácel klid. „Neměl jsem čas zabývat se tvou sestrou. Uvědom si, že tě tvoje netrpělivost málem zabila.“

„Všechno to bylo k něčemu dobré,“ ozvala se Bridgid ve snaze odvést od Gillian Ramseyův hněv. Když na ni Ramsey pohlédl, jako by pochyboval o jejím zdravém rozumu, pospíšila si s vysvětlením:

„Nikdy by ses nedověděl, že Faundron s Durstonem chtěli Gillian zabít. Teď alespoň budeš moct odhalit proč.“

„Je mi líto, že se na nás zlobíš,“ přispěchala jí Gillian na pomoc. „Přiznávám, že jsme zbytečně riskovaly, ale na svou obranu musím říct, že jsme netušily, že opouštíme tvé území.“

„Lairde, mohu mluvit otevřeně?“ zeptala se Bridgid.

„A co, k čertu, jiného celou dobu děláš?“ vyštěkl.

Zavrtěla hlavou. „Jsi můj laird a já tě respektuju, proto se před tebou musím ovládat. Byla bych však ráda, kdyby ses tak ke mně choval i ty. Uvědom si, že patřím k nejvěrnějším příslušníkům tvého klanu.“

„Bridgid, začínám mít dojem, že jsi po úderu do hlavy ještě trochu zmatená, jinak by ses neodvážila takhle se mnou mluvit.“

„Nezlob se na ni,“ prosila Gillian. „Všechno se stalo mojí vinou. Je to přesně tak, jak jsi řekl, Ramsey – byla jsem netrpělivá.“

„Já jsem přišla s myšlenkou sledovat Brisbana,“ trvala na svém Bridgid.

„Ne, ty jsi to nebyla,“ odporovala jí Gillian. „Řekla jsi mi přece, že ti to nabídl Anthony.“

„Co s tím má co společného Anthony?“ obořil se na ni Ramsey.

Gillian si uvědomila, že Bridgid zřejmě svému lairdovi neřekla všechno. „Anthony se Bridgid nabídl, že pojede za Brisbanem a vyzví, kde moje sestra žije.“

„A dál?“ pobídl ji, když zaváhala.

„Řekl mi, že Brisbana sledoval, a pak mi přesně popsal cestu, kterou se k Christen dostaneme. Myslela jsem, že se nemůžeme ztratit.“

„Poslal nás do pasti,“ dodala Gillian.

Ramsey se třásl hněvem. „Zabiju toho bastarda holýma rukama.“

„Nezabiješ,“ ozval se Brodick. „Pokusil se zabít mou ženu. Je můj. Zabiju ho já.“

„K čertu s ním,“ zamumlal Ramsey. „Přísahám, že bude trpět, dokud nevypustí duši.“

KAPITOLA 30

Bylo už po půlnoci a Bridgid i Gillian se zavíraly oči únavou. Seděly vedle sebe opřené o kmen stromu s nohama nataženýma před sebou a snažily se poslouchat, o čem spolu mluví oba lairdi.

Všichni ostatní už spali, jen Ramsey a Brodick spolu tiše u ohně se skloněnými hlavami hovořili. Nebylo pochyb, že jde o velmi vážnou rozmluvu. Ramsey neustále rozhrabával dlouhým klackem žhavé uhlíky, jako by v nich hledal odpověď na záhady, které se kolem něho poslední dobou děly. Brodick zase hleděl k jakémusi vzdálenému bodu ve tmě a každou chvíli přikyvoval na to, co Ramsey řekl.

Gillian pozorovala Brodickův ostrý profil. Přestože seděl bez hnutí, cítila, že je napjatý, jako by se chystal každou chvíli vyskočit.

Bridgid do ní šťouchla loktem a zašeptala: „Ramsey si myslí, že se dopustil vůči MacPhersonům hrozné křivdy, když je podezíral, že mají na svědomí únos Aleka Maitlanda. Chápeš to?“

„Chápu,“ odpověděla Gillian. „Ale vysvětlím ti to později. Teď poslouchej.“ Oba muži mluvili gaelsky a potichu, takže jim lépe rozuměla Bridgid.

O chvíli později se Bridgid ozvala znovu. „Řekl, že se dopustil chyby, když se vrátil domů a stal se lairdem. Prý neměl nechávat

na svých místech starou gardu. Říká, že to udělal z dobré vůle a že to byla chyba.“

Odmlčela se a poslouchala dál, ale po chvíli opět do Gillian šťouchla.

„Teď už prý nebude váhat. Počkej… Říká, že se konečně… Ach bože.“

„Co?“

Gillian viděla, že její přítelkyně svěsila hlavu. „Chce se oženit s Meggan MacPhersonovou,“ hlesla Bridgid. Hlas se jí zadrhával zoufalstvím.

„Bridgid, že je to on? Že je to Ramsey, koho miluješ?“ Viděla, že jí po tváři tečou slzy. „Ano, miluju ho. Už dlouho.“ Gillian ji vzala za ruku. „Je mi líto, že to nikdy nepoznal.“ Bridgid si utřela oči. „Muži jsou hloupí.“

„Ano, to jsou,“ souhlasila Gillian. „Co na to říká Brodick?“

„Snaží se mu to vymluvit. Radí mu, aby si to pořádně rozmyslel, než něco takového udělá.“

„Radí mu něco, co sám neudělal,“ zašeptala Gillian. „Myslím, že jsem ho úplně vyvedla z míry.“

„Určitě,“ zašeptala Bridgid. „Právě řekl Ramseymu, že sňatek je oběť.“ Po chvíli se ozvala znovu. „Ale teď tomu vůbec nerozumím.“

„Čemu?“

„Ramsey řekl, že v Brodickově případě ta oběť měla smysl, protože se alespoň dověděl jména nějakých Angličanů. Víš, o čem mluví?“

Gillian cítila, že se jí zmocňuje hněv. „Ano, vím. Ramsey chtěl říct, že si myslí, že si mě Brodick vzal jen proto, aby ode mě vyzvěděl, kdo ti Angličané jsou.“

„Jací Angličané?“

„To ti vysvětlím později. Ale pověz, opravdu to Ramsey takhle řekl?“

Bridgid si všimla, že Gillian jí visí na rtech, a zaváhala. „Ano, takhle to řekl a tvůj manžel s tím souhlasil.“

Gillian zavřela oči. „To mi stačí. Víc už slyšet nechci.“

„Co se tě tak dotklo?“ zeptala se šeptem Bridgid. „Mně to můžeš říct. Jsem přece tvoje nejlepší přítelkyně, ne?“

„Jsi moje jediná přítelkyně. Ale… nemohu tomu uvěřit.“

„Čemu?“

„Že si mě Brodick vzal jen proto, aby se dověděl jména těch Angličanů. Ne, nevěřím. Nikdo přece nevstupuje do manželství kvůli takové věci. To by byl hřích.“

Bridgid o tom chvíli uvažovala a potom řekla: „Angličané, o kterých mluvíš, Ramseyho nebo Brodicka urazili?“

„Urazili? Ach Bridgid, udělali něco mnohem horšího.“

„Něco ti tedy řeknu, Gillian. Nikdo nemůže dráždit šelmu a čekat, že vyvázne se zdravou kůží, když se na něho vrhne. Jestli jim ti Angličané něco udělali, buď ujištěná, že se jim pomstí. Zdejší muži nezapomínají, a pokud se rozhodnou pro pomstu, využijí všeho, aby ji uskutečnili.“

„Pořád ale odmítám uvěřit, že si mě Brodick vzal jen kvůli těm třem jménům. Ne, nevěřím tomu. Manželství je posvátné pouto, a Brodick by nedokázal… Ne, prostě by to neudělal. Vím, že z něho teď mluví hněv. To je celé.“

„Ptal se tě na ty Angličany ještě před vaším sňatkem?“

„Ano, ptal.“

„Ale ty jsi mu neřekla, jak se jmenují, že?“

„Ne, neřekla. A po sňatku jsem ho donutila ke slibu, že nic nepodniknou, dokud nedokončím svůj úkol. Teprve když mi to slíbil, jsem mu řekla, kdo ti Angličané jsou. Dal mi své slovo a já věřím, že ho dodrží. Vím, že se o mě stará a že mu na mně záleží. Je jen příliš pyšný, aby to přiznal. Vždyť mi ještě i dnes řekl, že je za mě zodpovědný.“

„Samozřejmě že se o tebe stará.“

„Třeba Brodick Ramseyho od sňatku s Meggan MacPhersonovou odradí. Třeba mu to nějak vymluví.“

„O tom pochybuju. Ramsey o sňatku s Meggan mluvil, jako by se už rozhodl. Vím, že zájmy jeho klanu jsou pro něho důležitější než jeho vlastní, a tak to má být, protože je laird. Dělá to, co je podle jeho mínění správné. Už jsem se dřív rozhodla, že odtud odejdu, a teď vidím, že to budu muset brzy udělat.“

„A kam chceš jít?“

Bridgid zavřela oči. „Nevím. Ale v domku se sloužícími zůstat nemohu. Nové paní domu by se to nelíbilo.“

„Třeba ti tvá matka dovolí, aby ses vrátila domů.“

„Ne. Řekla mi jasně, že mě ve svém domě nechce. Nikdo mě nechce,“ dodala. Věděla, že to zní, jako by žebrala o soucit, ale cítila se tak špatně, že jí na tom nezáleželo. Utřela si slzy a zašeptala: „To asi zavinil ten pád z koně, že jsem tak plačtivá.“

Gillian se tvářila, jako by tomu nesmyslu věřila. Bylo jí však jasné, že skutečným důvodem, proč má Bridgid zlomené srdce, je Ramsey. Poposedla si tak, aby ulehčila poraněné noze, a zavřela oči. Usnula s přesvědčením, že Bridgid má pravdu: muži jsou opravdu hloupí.

KAPITOLA 31

Když ji Brodick budil, začínaly se na východním obzoru objevovat první náznaky svítání. Spala v jeho náruči, i když neměla potuchy, jak se do ní dostala. Teď však byla tak ospalá, že nechtěla o vstávání ani slyšet. „Ještě ne,“ zaúpěla. Zachumlala se do přikrývky a vzápětí znovu usnula.

Také Bridgid někdo přenesl na pléd blíž k ohni a dalším plédem ji přikryl. Když se nad ní Ramsey sklonil a uviděl její klidný výraz, litoval, že ji musí vzbudit. Opravdu je krásná, pomyslel si a poprvé si také všiml, jak má dlouhé řasy a čistou pleť. Její ústa byla plná, růžová… Aniž uvažoval, co dělá, lehčeji přejel palcem po spodním rtu.

Plácla mu po ruce, jako by odháněla nepříjemný hmyz, a cosi ze spánku zamumlala. Nerozuměl, co řekla, byl si však jistý, že zaslechl slovo „hloupý“.

„Probuď se, Bridgid. Je čas vydat se na cestu.“

Ani ona nebyla nadšená. „Nech mě být,“ zamumlala.

Brodick stál nad Gillian a uvažoval, proč ho, k čertu, nechce poslechnout. Znovu jí poručil, aby vstala.

„Možná bychom je měli hodit do potoka,“ navrhl Ramsey. „To by je probudilo.“

Na Bridgid jeho hrozba zřejmě zapůsobila, protože se posadila. Vzápětí se však lekla, že je Ramsey tak blízko, klesla zpátky a opřela se o loket. Věděla, že musí vypadat hrozně. Zmuchlané vlasy jí splývaly přes oči, a když na něho rozespale mžourala, nemohla pochopit, jak může někdo v tuto nekřesťansky brzkou hodinu vypadat tak neuvěřitelně… dokonale.

Brodick pomohl Gillian na nohy, ale podpíral ji, dokud si nebyl jistý, že se na nich udrží. Z poraněného stehna jí při každém pohybu vystřelovala bolest, ale trpěla mlčky. Věděla, že pokud by si jen trochu postěžovala, dočkala by se pouze dalšího kázání o tom, jak je lehkomyslná a dělá mu jen samé starosti.

„Ještě se na mě zlobíš, Brodicku?“

„Ano.“

„To je v pořádku,“ zašeptala, „protože já se zase zlobím na tebe.“

Se vztyčenou hlavou zamířila k potoku, ale po několika krocích ji poraněná noha zradila, a kdyby k ní Brodick rychle nepřiskočil a nezachytil ji, zřejmě by se poroučela k zemi.

„Vidíš, že sama nedokážeš jít.“

„Ale dokážu,“ odpověděla stejně nevlídně, jako na ni promluvil on. „Pusť mě, prosím tě. Ráda bych se šla umýt.“

Brodick ji sledoval, dokud nedokulhala k potoku – chtěl mít jistotu, že ji nebude zase muset chytat. Ramsey jemně postrčil Bridgid za Gillian a Brodick konečně pustil svou ženu z očí.

Obě ženy si daly na čas. Gillian si u potoka převinula obvaz. Rána opravdu nebyla zlá a už se začala zavírat. Opatrnou chůzí se jí podařilo rozhýbat strnulost nohy, a když se s Bridgid vrátila do tábora, měly už obě mnohem lepší náladu. Gillian ani příliš nekulhala.

Brzy nato vyrazili na zpáteční cestu. Gillian trvala na tom, že pojede na svém šedákovi, a Brodick nakonec neochotně souhlasil. Po chvíli vyjeli z lesa na louku a sestupovali ze severního svahu

dolů do údolí. V dálce na západě se rýsovaly skály – Gillian poznala, že jsou to ty, z nichž s Brodickem sjížděla v den své podivné svatby na koni. Vzpomněla si na pošetilé, bezstarostné řeči, které spolu přitom vedli, a také na to, jakou tenkrát cítila radost. Bože, zdálo se jí, jako by od té doby uplynula celá vě

nost.

V hlavě se jí honily myšlenky a ani si neuvědomila, že se blíží k bráně Ramseyova hradu. Teprve teď zvedla hlavu a pohlédla před sebe. V tu chvíli se nahoře na lávce na hradební zdi objevil voják. Gillian zatajila dech a prudce se jí rozbušilo srdce. Trhla uzdou a zastavila. „Brodicku!“ vykřikla tiše.

Voják ji uviděl, rychle ucouvl a zmizel.

Brodick i Ramsey se okamžitě otočili. „Co se děje?“ zeptal se Brodick.

„Viděli jste toho muže tam nahoře? Viděl jsi ho, Ramsey?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Brodick. „Byl to Gideon. Zřejmě jde k bráně přivítat Ramseyho. Vždyť ses s ním setkala, když jsme sem přijeli. Copak si nevzpomínáš?“

Vzrušeně zavrtěla hlavou. „Ne, Brodicku, nesetkala.“

„Ale setkala,“ přidal se Ramsey.

„Říkám, že ne,“ vykřikla. „Ale už jsem ho jednou viděla. To je muž, který tě zradil.“

KAPITOLA 32

Do ticha zazněl Ramseyův pronikavý bojový výkřik, jímž dal laird na vědomí strážným, aby svolali všechny muže do zbraně. Během chvíle byly všechny východy z opevnění neprodyšně uzavřeny. Vojáci se s připravenými luky vrhli k lávkám, zatímco další Ramseyovi věrní vyskočili na koně a vyrazili do údolí, aby obsadili hranice osady. Nikdo se nesměl dostat dovnitř a nikdo nesměl vyklouznout ven.

Všichni muži schopní boje spěchali podpořit svého lairda a poprvé od spojení MacPhersonů se Sinclairy zmizela vzájemná rivalita a řevnivost. Teď stáli všichni vedle sebe jako jeden muž a v širokém kruhu v pěti řadách za sebou obklopovali nádvoří. Čekali na rozkaz připraveni bránit svého lairda – bránit Ramseyho.

Uprostřed nádvoří stál Gideon s jedenácti dalšími zrádci. Všichni byli Sinclairové, všichni loajální s mužem, o němž se domnívali, že jedině on má být lairdem. Gideon si věřil a dychtil po střetu. Konečně přišla jeho chvíle. Nemohl se dočkat, až zabije Ramseyho a stane se novým lairdem klanu Sinclairů. Nepochyboval, že se celý klan přidá na jeho stranu a bude mu přísahat věrnost, jakmile bude Ramsey mrtev.

Brodick poručil Liamovi s Aaronem, aby odvedli obě ženy do jeho domu, Gillian však rozhodla jinak.

„Zůstanete tady a budete bránit svého lairda.“

Brodick slyšel, co řekla, a pouze kývl na souhlas. Gillian vzala Bridgid za paži a vedla ji k domu. Chtěla na Brodicka zavolat, aby byl opatrný a zbytečně neriskoval, ale pak si uvědomila, že on už myslí na boj a jen by ho vyrušovala. Modlila se tedy k Bohu a prosila ho, aby držel nad Brodickem a Ramseym ochrannou ruku. Také Bridgid se pokřižovala a Gillian věděla, že i ona se modlí.

Ramsey s Brodickem seskočili z koní, vytáhli meče a pomalu postupovali vpřed.

Proster se snažil následovat svého lairda, ale Dylan ho odstrčil stranou. „Ještě sis nevysloužil právo chránit svému lairdovi záda.“

„A kdo mu je tedy bude chránit?“ zeptal se mladík.

„Samozřejmě že Buchananové. Dívej se a uč se, chlapče.“ Liam položil Prosterovi ruku na rameno. „Počínal sis dobře,

když jsi chránil ty dvě ženy, a zasloužíš si za to dík. Ale dokud nebudeš mít pořádný výcvik, jen bys svému lairdovi překážel, protože by musel chránit on tebe. Trpělivost, chlapče. Dělej to, co ti řekl můj velitel – dívej se a uč se.“

Gideon troufale vystoupil proti Ramseymu a zvolal: „Ramsey, vyzývám tě k boji. Jen vítěz bude mít právo být vůdcem Sinclairů.“

Ramsey se zasmál. Jeho chraplavý hlas zazněl v náhlém tichu jako zahřmění. „Už jsi mě jednou vyzval, ty bastarde. Měl jsem tě tenkrát zabít.“

„Opovážil ses vrátit a vzít si, co patřilo mně. Mně, rozumíš!“ vykřikl Gideon. „Já jsem se měl stát lairdem, ne ty. Já jsem toho byl hoden.“

„Hoden?“ zařval Ramsey. „Řeknu ti, čeho jsi hoden – jenom pohrdání. Abys dosáhl svého, přepadáváš děti a ženy a ještě věříš, že se proto staneš lairdem. Jen největší zbabělec by dokázal uzavřít zrádnou dohodu s anglickými zloduchy, aby unesli mého bratra a zabili ho. A když pak unesli Aleka Maitlanda, myslel sis, že jejich omyl napravíš tím, že se vrátíš do Anglie a zařídíš, aby zabili

pětiletého chlapce. Teď řekni, čeho jsi hoden. Jsi zbabělec a zrádce, bastarde.“

„Udělal jsem, co bylo třeba, abych získal Sinclairy na svou stranu. Zemřete oba, ty i Michael. Jsem silný, Ramsey, nejsem takový slaboch jako ty. Dovolil jsi Bridgid KirkConnellové, aby mě odmítla. Naslouchal jsi kňučení starců a dovolil jsi jim znečistit naši zemi jejich špínou. Jak ses opovážil myslet si, že nám jsou rovni. Až se stanu lairdem já, zbavím naši zem té morové rány.“

„Tak pojď a zabij mě,“ provokoval ho Ramsey. „Ukaž svou sílu.“

Gideon s výkřikem pozvedl meč a zaútočil. Zároveň s ním vyrazili k útoku jeho přátelé – bylo zřejmé, že chtějí Ramseyho udolat pouhou přesilou. To jim však překazili Brodick s Dylanem. Oba se bleskově vrhli vpřed a srazili dva z Gideonových nohsledů dřív, než stačili máchnout meči. Vzápětí se do boje po boku svého lairda vrhl zkušený voják z klanu Sinclairů podporovaný dvěma MacPhersony, aby byly šance vyrovnané.

Brodick nespouštěl oči z Anthonyho a postupoval proti němu jako šelma, která se chystá zabít svou kořist. Jakmile Anthony zachytil jeho pohled, obrátil se a pokusil se utéct. Do cesty se mu však postavil Dylan. Brodick neztrácel čas šermováním a zabil svého soka jedinou ranou meče do hrdla. Anthony byl mrtev dřív, než dopadl na zem. Brodick na jeho ležící tělo plivl a hned se otočil, aby viděl, jak si vede Ramsey.

Právě v tu chvíli se vydral z Gideonova hrdla pronikavý výkřik, který však vzápětí zmlkl. Ramseyův meč dopadl plnou silou zrádci na rameno, sjel mu až k pasu a téměř ho rozpůlil. Gideon padl na kolena. Na jeho tváři objevil výraz ohromení, jako by tomu, co se stalo, nemohl uvěřit. Ještě než naposledy vydechl, srazil ho Ramsey kopancem do zad a zamumlal: „Prohrál jsi, bastarde.“ Pak pozvedl oběma rukama meč a vší silou ho vrazil Gideonovi do jeho zrádného srdce.

Ramsey stál nad svým nepřítelem a snažil se ovládnout hněv. Na nádvoří se rozhostilo těžké ticho, v němž bylo slyšet pouze

chraptivý dech vítězů. Ve vzduchu visel pach krve. Ramsey se otřásl jako pes, který právě vylezl z vody, napřímil se a vytrhl meč z Gideonova těla.

„Je tu ještě někdo, kdo by mě chtěl vyzvat k boji?“ zahřměl.

„Ne,“ ozvalo se z davu. „Jsme věrni tobě, lairde.“

Zvolání doprovodil ohlušující jásot, Ramsey mu však téměř nevěnoval pozornost. Kolem se válely mrtvoly a do země vsakovala krev zrádců. Obrátil se ke třem vojákům, kteří vystoupili k boji po jeho boku, a řekl jim: „Odtáhněte těla ven za hradby a nechtěje tam shnít.“

Uvědomil si, že stejně jako Brodick má nohy a ruce potřísněné krví. „Musíme tu špínu ze sebe smýt,“ řekl.

Brodick se ani neohlédl a následoval svého přítele k jezeru.

Když byli daleko od ostatních, Ramsey se zastavil a obrátil se k němu. „Zítra vyrážíme do Anglie.“

Brodick přikývl. „Hned za svítání.“

KAPITOLA 33

O tom, co se dělo na nádvoří, informoval Gillian a Bridgid Proster. Ve svém nadšení popisoval boj do těch nejhroznějších detailů a líčil oběma ženám víc, než chtěly nebo potřebovaly slyšet. Když skončil, Bridgid byla bledá jako stěna a Gillian polykala, aby přemohla nevolnost.

„Víš jistě, že Brodick a Ramsey zůstali nezraněni?“ zeptala se Gillian.

„Vím. Neutrpěli ani škrábnutí,“ odpověděl Proster. „Oba byli celí zakrvácení, ale ne svou krví. Hned, jak bylo po všem, odešli k jezeru se umýt. Ramsey přikázal, aby těla zrádců hodili před hradby a nechali je tam shnít.“

„Proboha, už o tom nechci slyšet ani slovo,“ zvolala Bridgid. Otevřela dveře a téměř Prostera vyhodila ven. „Gillian, přinesu ti balzám, aby se ti rána na noze dobře hojila,“ řekla.

„Myslím, že bys ještě měla počkat,“ ozval se Proster ode dveří.

„Nebo jít zadním vchodem. Zem na nádvoří je černá od krve a mrtvoly možná ještě nejsou odtažené.“

„Tak půjdu ke své matce a vezmu si hojivou mast od ní.

Prostere, dnes tady umírali muži, tomu by ses neměl smát.“

„Nesmál bych se, kdyby to byli dobří muži,“ opáčil. „Tihle si však zasloužili zemřít.“

Bridgid s Prosterem spolu hovořili ještě i potom, co vyšli ven a Proster za sebou zavřel dveře.

Gillian se posadila a čekala na Brodicka. Myslela si, že každou chvíli musí překročit práh. Když se neobjevil ani po hodině, rozhodla se ho jít hledat. Kdosi z MacPhersonů jí pak řekl, že její manžel odjel někam s Ramseym. Jiní mínili, že oba lairdi odjeli za Iainem Maitlandem, aby ho informovali o tom, co se stalo.

Gillian chtěla na Brodicka počkat, protože toho však v předchozí noci moc nenaspala, nedokázala udržet oči otevřené. Nakonec upadla do neklidného spánku.

Brodick ji vzbudil uprostřed noci. Vzal ji do náruče a miloval se s ní. Jeho ruce si ji braly drsně a žádostivě a ona cítila, že stěží krotí svou prudkost. Nevzpírala se mu však, ani ho neodmítala. Naopak ho hladila, mazlila se s ním a snažila se uklidnit šelmu, která se v něm probudila. Jejich milování bylo divoké a horečné jako boj a poté, co se jeho tělo křečovitě zachvělo při vyvrcholení, zhroutila se mu do náruče.

Řekla mu, že ho miluje, a on se z toho těšil, protože věděl, že v příštích dnech bude muset její láska podstoupit těžkou zkoušku. Už zítra ho může z celého srdce nenávidět.

Druhý den časně ráno zaklepali na její dveře Brisbane s Otisem. Gillian už byla oblečená a právě dojídala snídani.

„Dostali jsme příkaz zavézt tě ke tvé sestře,“ oznámil Brisbane.

„Konečně tedy souhlasila, že se se mnou setká?“ zeptala se vzrušeně Gillian.

Otis zavrtěl hlavou. „Ne. Brodick jí to přikázal.“

Snažila se nedat před nimi najevo zklamání, že ji sestra znovu odmítla. Následovala je do stájí, kde už čekali osedlaní koně. Brisbane jel v čele a ani on, ani Otis neřekli jediné slovo, dokud

nedorazili ke skupince domů blízko hranice, která dříve oddělovala území MacPhersonů a Sinclairů.

Gillian najednou pocítila nervozitu a strach. Věděla, že se s ní Christen nechce setkat, a i když to bylo bolestné a ponižující, smířila se s tím. Hrozila se jen toho, že její sestra nebude o králově pokladnici nic vědět nebo už na všechno, co se stalo, zapomněla. Pak by bylo všechno ztracené a naděje na záchranu života strýce Morgana by padla.

Bože, ať si Christen na skříňku vzpomene, šeptala si, když sesedla z koně a s obavami kráčela k domu, který jí Brisbane ukázal.

„My na tebe počkáme tady venku,“ řekl Brisbane.

„Nemusíte na mě čekat. Znám cestu zpátky.“

Vtom se dveře domu otevřely a na prahu se objevila jakási žena. Kdyby Gillian nevěděla, kdo v domě bydlí, nikdy by svou sestru nepoznala. Hned za ní se objevil vysoký hubený muž. Christenin manžel. Z celého jeho zjevu čišelo nepřátelství.

Christen čekala dítě. Gillian si uvědomila, že o tom se před ní nikdo nezmínil. Představovala si, že sestru obejme a řekne jí, že je šťastná, že ji zase vidí. Když však viděla, jak nepřívětivě se tváří, ani se o to nepokusila. Chvíli tedy hleděly jedna na druhou, až nakonec prolomila tíživé ticho Gillian.

„Tak ty jsi Christen?“ zeptala se nejistě.

„Ano, jsem,“ odpověděla žena. „Nebo jsem jí spíš bývala. Mí rodiče mi změnili jméno. Teď se jmenuju Kate.“

V Gillian se zvedl hněv. „Tví rodiče? Ti jsou přece mrtví a leží v Anglii.“

„Nepamatuju si na ně.“

Gillian naklonila hlavu na stranu a upřela na sestru pevný pohled. „Na otce by sis vzpomenout měla.“

„Co ode mě chceš?“ zeptala se Christen. V jejím hlase zazněl vyzývavý vzdor.

Gillian cítila, že nemá daleko k pláči. „Jsi moje sestra. Chtěla jsem tě zase vidět.“

„Zase vidět?“ ozval se Christenin manžel. „Myslím, že jsi chtěla něco víc, ne?“

Teprve teď si Christen vzpomněla, že by bylo slušné ho představit. Jmenoval se Manus.

Gillian lhala, když mu řekla, že ji těší, že ho poznává. Potom odpověděla na jeho otázku. „Ano, chci ještě něco víc.“

Christen strnula. „Netoužím vrátit se do Anglie a nevrátím se tam. Můj život patří sem, Gillian.“

„Takže ty se bojíš, že tě budu nutit, aby ses se mnou vrátila domů? Ach Christen, to bych od tebe nikdy nežádala.“

Upřímnost, s jakou to řekla, zřejmě na Christen zapůsobila. Kývla na svého manžela a cosi mu zašeptala do ucha. Manus neochotně souhlasil. Vešel do domu a za chvíli se objevil se dvěma židlemi. Christen se posadila a ukázala Gillian na druhou židli. Manus se vrátil dovnitř a obě ženy se najednou ocitly samy. Dvě sestry, které si byly naprosto cizí.

„Jsi šťastná?“ zeptala se Gillian v naději, že se Christen trochu uvolní a povíjí něco o svém životě mezi MacPhersony.

„Ano, jsem velmi šťastná,“ odpověděla. „Vzali jsme se s Manusem před pěti lety a teď spolu čekáme první dítě.“

Gillian se rozhodla přistoupit k tomu hlavnímu, dokud se Christen nerozhodne jejich setkání ukončit. Předtím však pohlédla ke dveřím, jestli se nevrací Manus.

„Chtěla jsem s tebou jen mluvit, nic jiného,“ řekla.

„Jak jsi mě našla?“ zeptala se Christen.

„Jeden muž z klanu Sinclairů tě objevil a řekl o tobě baronu Alfordovi. Pamatuješ si na něho?“

Christen přikývla. „Už předtím poslal Alford své lidi, aby tě našli a přivlekli zpátky do Anglie. Stejně tak král. Jak mě ten voják objevil?“

„Nevím,“ odpověděla Gillian.

„Nechce se mi o tom všem mluvit. Rodiče mě nutili, abych na to zapomněla.“

„Ale já potřebuju, aby sis vzpomněla.“

„Proč?“

„Protože je ohrožen život strýce Morgana. Vzpomínáš si na něho?“

„Ne.“

„Christen, přísahám, že až se vrátím do Anglie, řeknu baronovi i králi, že jsi mrtvá. Dávám ti na to své slovo. Už tě nikdo nebude pronásledovat.“

„Jak chceš dokázat, aby ti uvěřili?“

„Něco už bych vymyslela,“ ujišťovala ji. „Teď však potřebuju, aby sis vzpomněla na tu noc, kdy zemřel náš otec.“

„Proč myslíš, že bych si na ni měla pamatovat? Byla jsem tenkrát malá.“

„Vždyť si na ni vzpomínám i já, a ty jsi přece o tři roky starší.“

„Nechci o té noci mluvit. Trvalo mi dlouho, než se mi na ni podařilo zapomenout.“

Gillian se všemožně snažila sestru přesvědčit, aby jí pomohla. Naléhala na ni, prosila ji, nebylo to však nic platné, Christen stále odmítala. Když potom vyšel Manus a prohlásil, že jeho žena si potřebuje odpočinout a že by už Gillian měla odjet, byla na Christen patrná úleva, jako by jí přišli oznámit odložení popravy. To téměř zlomilo Gillian srdce.

Přemožená zklamáním vstala a pomalu odcházela po cestě. Vzpomněla si na strýce Morgana a do očí se jí nahrnuly slzy. Jak byla pošetilá, když věřila, že ho dokáže zachránit.

Náhle se v návalu hněvu otočila a vykřikla: „Christen, od kdy se z tebe stal takový zbabělec? Děláš hanbu našemu otci a já děkuju Bohu, že není živ a nevidí, jaká teď jsi.“

Gillianina pohrdavá slova zasáhla Christen jako rána nožem. V slzách začala za Gillian volat: „Počkej! Neodcházej!“ Vytrhla se manželovi a spěchala za ní. „Odpusť mi, prosím tě,“ vzlykala.

Najednou proti sobě nestály dvě cizí ženy, ale sestry. Objaly se a plakaly pro všechno, co ztratily. „Nikdy jsem na tebe nezapomněla,“ šeptala Christen. „Nikdy jsem nezapomněla na svou malou sestřičku. Můžeš mi odpustit?“ Utřela si hřbetem ruky oči. „Tolik let jsem žila s pocitem viny, ale nemohla jsem…“

„Nemáš za co cítit vinu,“ utěšovala ji Gillian. „Za to, co se stalo, nemůžeš.“

„Ale utekla jsem, a ty jsi tam zůstala.“

„Ach Christen, s tím jsi nemohla nic udělat. Byla jsi malá holčička. Nemohla jsi to nijak změnit.“

„Vzpomínám si na tu noc, jako by se to stalo včera. Bůh ví, že jsem se snažila zapomenout. Vzpomínám si, jak se s námi otec loučil a líbal nás. Byl cítit kůží a mýdlem. Ruce měl zhrublé od mozolů, ale vzpomínám si, že jsem měla ráda, když mě hladil po tváři.“

„Mně moc vzpomínek na otce nezůstalo.“

„Je to zvláštní. Nevzpomínám si na barvu jeho očí nebo vlasů, ale na jeho vůni a doteky.“

„A vzpomínáš si na Liese?“

„Ano, vzpomínám,“ odpověděla Christen s úsměvem.

„Vyprávěla mi o tobě, proto tě mám v živé paměti. Prý ti vojáci říkali Zlatovlásko.“

Christen se rozesmála. „Ano, říkali. Tenkrát jsem opravdu měla zlaté vlasy. Potom mi však ztmavly.“

„Řekni mi, Christen, co se v tu noc stalo.“

„Vojáci nás chtěli odvést pryč, protože v našem hradu už nebylo bezpečno. Obléhal ho jeden z otcových nepřátel.“

„Baron Alford se svým vojskem,“ doplnila Gillian.

„Nevzpomínám si, že bych měla strach. Otec mi dal dárek a ty jsi byla uražená, že tobě nedal nic.“

„Ano, vykládanou skříňku,“ zašeptala Gillian. „Dal ti královu klenotnici. Vojáci řekli Liese, že tví strážci ti měli pomoct uchovat ji v bezpečí, dokud nebude po bitvě a otec si pro tebe nepřijde. Podařilo se ti ji někde ukrýt, Christen?“

„Ne,“ odpověděla Christen. „A vůbec nevím, co se s ní stalo.“

Gillian pocítila kruté zklamání. „Myslela jsem, že… Doufala jsem…“

Náhlý poryv větru jim zavál k nohám spadlé listí. Bylo teplo a slunečno, ale Christen si začala třít paže, jako by se snažila zahnat chlad, který na ni padal ze vzpomínek.

„Je mi to líto,“ zašeptala. „Nevím, kde ta pokladnice je.“ Gillian nebyla dlouho schopná vypravit ze sebe jediné slovo,

pouze bojovala se zoufalstvím a panikou. Jak má teď zachránit

svého strýce? Když se vrátí bez sestry a bez skříňky, je jeho život ztracen.

„Otce v tu noc zabili, že?“

„Ano,“ zašeptala Gillian.

„Ty jsi tam byla?“

Musela se nutit, aby otázky své sestry vnímala. „Ano, byla jsem tam, ale na tu noc mi zůstaly jen mlhavé vzpomínky.“

„Otec skříňku zabalil do plátna.“

„Kdo byl tenkrát s námi v jeho ložnici?“

„Kromě otce ještě čtyři vojáci,“ odpověděla Christen. „Se mnou měli jít Tom a Lawrence, ale na jména druhých dvou, kteří měli mít na starost tebe, si už nevzpomínám.“

„Liese mi je řekla. Byli to William a Spencer. Oba zahynuli, když se mě snažili bránit. Každý večer se modlím za jejich duše.“

„Co se stalo s Lawrencem a Tomem, nevím. Dali mě k jednomu z Tomových příbuzných a řekli, že si pro mě otec přijde. Pak mě oba opustili. Zřejmě se vrátili domů, ale to se jen domnívám. Už jsem je nikdy neviděla.“

„Měla jsi skříňku u sebe?“

„Ne, neměla.“

„Co se s ní tedy stalo?“ zeptala se zoufale Gillian. Zhluboka se nadechla a přinutila se ke klidu. „Řekni mi přesně, co se dělo potom, když ti otec skřínku předal.“

„Pamatuju si, že jsem ji upustila. Bála jsem se, že se rozbila a otec se na mě bude zlobit, ale Liesin manžel ji zvedl. Otec ji pak zabalil a předal mi ji. Potom odešel.“

„Ector tam byl taky?“

„Ano, myslím, že se jmenoval Ector. Byl tam, ale jen chvíli.

Zřejmě v tu noc taky zahynul.“

Gillian zavrtěla hlavou. „Nezahynul, ale přišel o rozum. Měla jsem z něho strach,“ dodala. „Potom jsem o něm slýchala podivné historky. Žil jako zvíře v koutě stáje a pořád nosil starou tornu plnou hlíny. Liese mi řekla, že se pomátl z toho, jak byl zbabělý. Ani neplakala, když se doslechla, že zemřel.“

„A co Liese? Co se stalo s ní?“

„Žila se mnou u strýce Morgana a myslím, že byla velmi šťastná. Zemřela ve spánku. Nebyla dlouho nemocná, netrpěla. A představ si, že věděla o tajných dveřích a chodbě mezi našimi ložnicemi, i když to nikdy nepřiznala.“

„Ale tu noc jsme jimi neprošly. Byly jsme přece v otcově ložnici, ne?“

„Ano. A když nás vojáci odváděli, svítili na cestu pochodněmi.“

„A pak jsme upadly na schodech,“ řekla Gillian. „Byly hodně strmé. Ještě dlouho potom mě trápily zlé sny a dodnes nesnesu pohled dolů z velké výšky.“

„Ale neupadly jsme jen tak. Někdo do nás strčil, pamatuju si to docela jasně,“ řekla Christen. Hlas se jí chvěl vzrušením. „Šla jsi za mnou a snažila ses mi skřínku vzít. Otočila jsem se a chtěla jsem ti říct, ať toho necháš, a v tu chvíli jsem ho uviděla. Vyskočil ze stínu a vrhl se k nám. Myslím, že skříňku musel vzít on. Vojáci pak spadli ze schodů a my s nimi. Vím, jen, že jsem se udeřila do hlavy, a když jsem se probudila, držel mě Lawrence v náruči. Jel na koni a byli jsme už daleko za hradbami.“

Gillian se najednou vrátil její zlý noční sen – teď ho však vnímala v novém světle. „Vždycky, když se mi o tom v noci zdálo, jsem viděla monstra, která na nás vyskakovala ze zdi. Zřejmě jsem ho viděla i já.“

„Ale neviděla jsem mu do tváře,“ řekla Christen. „Ale ať to byl kdo byl, musel skřínku vzít a zmizet s ní.“

„Potom musí být stále někde v Dunhanshiru…, pokud ji nevynesl ven dřív, než baron uzavřel hradby. Ach bože, kdybych tak věděla, co dělat!“

„Zůstaň tady,“ navrhla jí Christen. „Nevracej se do Anglie. Jsi vdaná za lairda a patříš teď sem.“

„Christen, ty bys dokázala opustit rodinu, kterou sis zamilovala?“

„Ne.“

„Ani já ne. Uvědom si, že život strýce Morgana závisí na mně.“

„Určitě si přeje, abys byla šťastná.“

„Ale on mě vychoval. Miloval mě, byl ke mně laskavý a dal mi domov. Dokázala bych za něj položit život. Musím se vrátit.“

„Ráda bych ti pomohla, Gillian, ale nevím jak. Budu o té noci přemýšlet. Možná si ještě na něco vzpomenu, co mi vypadlo z paměti. Slibuju ti to.“

Potom spolu ještě seděly a hovořily o svých osudech, až si i Gillian všimla, že její sestra je unavená. Políbila ji na tvář a slíbila, že ji zase někdy navštíví.

„Jestli se mi podaří z Anglie vrátit, chtěla bych tě lépe poznat. Nic od tebe nebudu chtít, Christen, ale když jsem tě konečně našla, nechci tě zase ztratit.“

Christen pomalu vstala, aby se se sestrou rozloučila. Nedokázala jí pohlédnout do očí. „Víš, vzpomínám si na tebe jako na malou holčičku, ale teď cítím, že jsme si cizí a máme jen málo společného. Nechci urazit tvé city, ale musím k tobě být upřímná. Nechci se vracet k tomu, co bylo. Vyvolává to ve mně jen smutné vzpomínky. Ano, Gillian, když tě vidím, připomíná mi to dobu, na kterou bych nade vše ráda zapomněla. Možná se to někdy změní, ale teď si myslím, že bude lepší, když půjdeme každá svou cestou. Slibuju ti, že ti vzkážu, jestli si ještě vzpomenu na něco, co by ti mohlo pomoct.“

„Jak si přeješ, sestro,“ zašeptala Gillian.

Bez dalších slov se otočila a pomalu odcházela. Ani jednou se neohlédla.

KAPITOLA 34

Gillian z celé duše toužila po tom, aby ji Brodick objal a pevně sevřel. Už teď si uvědomovala, jak ji sňatek změnil. Předtím, než Brodicka poznala a zamilovala se do něho, si vždy myslela, že musí své problémy řešit sama. Teď však měla manžela a chtěla s ním sdílet všechno, radosti i strasti. Už jí přestalo vadit, že jí nechce vyznat lásku. Ve svém srdci cítila, že ji miluje, a naopak nevěřila, že by jí slíbil věrnost na celý život kvůli nějakému podružnému důvodu. Žádný muž by nebyl schopen zajít tak daleko, aby se mohl pomstít svému nepříteli. A Brodick si ji jistě nevzal proto, aby z ní dostal jména anglických nepřátel. Ramsey si to prostě špatně vyložil a Brodick ve své neochotě přiznat skutečné city se neobtěžoval, aby ho opravil.

Brodick byl paličatý až do morku kostí a měl tolik dalších chyb, že by jí trvalo hodnou chvíli, než by je všechny vyjmenovala. Přesto ho milovala, nebo spíš milovala ho i s nimi, a nyní zoufale toužila, aby se mohla vyplakat na jeho široké hrudi a vylít mu všechen žal svého srdce. Jak mohla být její sestra tak chladná a bezcitná? Vždyť se zcela jasně vyjádřila, že ji ve svém životě nechce. Gillian to nemohla pochopit. Celé roky snila o jejich shledání a ani na okamžik si nepomyslela, že by ji Christen mohla odmítnout.

Gillian se cítila zahanbená, i když netušila proč. Věděla, že neudělala nic špatného, přesto se nemohla zbavit pocitu, že udělala.

Setkání se sestrou jí otřáslo a teď nemyslela na nic jiného než na to, aby byla co nejdříve u svého manžela a mohla mu říct, co se stalo. Po návratu rychle odvedla koně do stáje a pak přes bolest, kterou cítila ve stehně, běžela do Ramseyova sídla v naději, že tam Brodicka najde.

Potkala však jen Prostera a ten jí sdělil novinu. „Tvůj manžel odjel, milady. Všichni odjeli.“

„Kdo všichni?“ zeptala se

„Lairdi,“ odpověděl. „Iain Maitland, Ramsey i laird Buchanan.“

„Iain byl tady?“

„Ano, přijel krátce po východu slunce.“

„A kam odjel můj manžel?“

„S Ramseym a s Iainem.“

„Chápu,“ řekla a snažila se potlačit zklamání. „Ale kam odjeli?“

Tvářil se překvapeně, že ona o ničem neví. „Do hor, aby se připojili ke svým vojákům. Přece víš, že včera povolali vojska do zbraně,“ dodal.

„Ne, to nevím.“

„Shromáždili všechny muže schopné boje a teď z nich sestavují jednu armádu.“

„Tam v horách?“

„Ano,“ přikývl Proster.

„A kde je to přesně?“

„Pořádný kus cesty na jih,“ řekl.

„Takže se vrátí až někdy večer, že?“

„Večer? Milady, ti se nevrátí hodně dlouho.“

Stále nechápala. Proster viděl, že se tváří zmateně, a pospíšil si s vysvětlením. „Potáhnou do Anglie. Jistě víš proč.“

„Vím, že měli v úmyslu jednou to tažení podniknout, ale určitě se mýlíš, když říkáš, že na ně vyrazili už teď. Dobře, odejdu teď do našeho domu a počkám, až se manžel vrátí.“

„To se nedočkáš, milady,“ řekl Proster. „Dnes se už nevrátí a zítra odjíždíš.“

„Odjíždím? A kam?“

„Domů,“ odpověděl. „Slyšel jsem, jak tvůj manžel dával příkazy. Zítra pro tebe přijedou jeho vojáci a doprovodí tě do tvého nového domova. Do té doby se mají o tvou bezpečnost starat Greame a Lochlan.“

Gillian měla pocit, že se jí točí hlava. „Kdo jsou Greame a Lochlan? Neznám je.“

„Greame je MacPherson,“ řekl voják hrdě. „A Lochlan zase Sinclair. Jsou si ve svém postavení rovni. Jsme si teď všichni rovni, náš laird to řekl. A řekl také, že si můžeme nechat jméno svého klanu a i tak žít v jednotě.“

„Chápu,“ zašeptala.

„Není ti dobře, milady? Zdá se mi, že jsi zbledla.“

Místo odpovědi se na něho obořila: „Prostere, musel ses přeslechnout. Jestliže táhnou do Anglie, vezmou mě s sebou. Brodick mi slíbil… Přece by neporušil slovo, které mi dal. Ví… všichni vědí, že ve chvíli, kdy se o nich ten Angličan dozví, můj strýc zemře. Ne, musel jsi to špatně pochopit. Brodick se pro mě jistě vrátí.“

Její rozčilení Prostera vylekalo a najednou nevěděl, co dělat. Napadlo ho, že by jí měl zalhat a říct, že to opravdu asi špatně pochopil. Věděl však, že Gillian nakonec pravdu přijme, proto si dodal odvahy. „Nepřeslechl jsem se, milady. A jako že je Bůh nade mnou, porozuměl jsem tomu dobře. Všichni to vědí… Všichni, kromě tebe,“ vykoktal. „Táhnou do Anglie a tebe dopraví do sídla

Buchananů. Tvůj manžel měl starost o tvé zranění a chtěl, aby sis před tak dlouhou cestou jeden den odpočinula. Je to od něho velmi ohleduplné, nemyslíš?“

Neodpověděla. Otočila se k odchodu, ale pak se zarazila.

„Díky za vysvětlení, Prostere.“

„Milady, jestli mi pořád ještě nevěříš, zeptej se Greama nebo Lochlana. Uvidíš, že ti potvrdí, co jsem řekl.“

„Nepotřebuju se jich ptát. Věřím ti.“ Obrátila se a odcházela.

„Jestli dovolíš, milady, doprovodím tě. Nevypadáš dobře,“ dodal. „Rozbolela tě zraněná noha?“

„Ne, nerozbolela. Jsem v pořádku,“ odpověděla mdlým hlasem.

Neřekla už ani slovo, dokud nedošli k domu, kde bydlela. Tady se jí Proster uklonil a otočil se k odchodu. Gillian ho však zarazila otázkou. „Víš, kde žijí Kevin a Annie Drummondovi?“

„Každý voják ví, kde žijí Drummondovi. Když někdo utrpí zranění, jde za Annií, aby mu pomohla. Jestli nezemře cestou, Annie ho vyléčí. Alespoň většinou,“ dodal. „Proč se ptáš?“

„Jen tak ze zvědavosti,“ lhala. „Za chvíli se musím vrátit ke své sestře. Byl bys tak laskav a doprovodil mě?“

Zřejmě se cítil poctěn, že si ho vybrala pro doprovod žena lairda Buchananů, protože vypjal hruď a řekl: „Velmi rád tě doprovodím, ale copak jsi právě odtamtud nepřijela?“

„Ano, přijela, ale zapomněla jsem sestře vzít dárky, které jsem jí přivezla z Anglie. Moc se na ně těší. Až budu připravená k odjezdu, pošlu pro tebe.“

„Jak si přeješ, milady.“

Zavřela tiše dveře, sedla si na postel a rozplakala se.

KAPITOLA 35

Po chvíli se přece jen dokázala vytrhnout z apatie. Hnalo ji čiré zoufalství. Strhla ze sebe pléd v barvách Buchananů, hodila ho na postel a sáhla po svém anglickém oblečení. Malou mošnu s věcmi potřebnými na cestu už měla sbalenou.

V tu chvíli ji vyrušila Bridgid. Gillian ji slyšela volat. Pootevřela jen maličko, aby ji přítelkyně slyšela, a řekla, že se necítí dobře. Vzápětí se snažila zavřít, Bridgid jí to však nedovolila. Rázně strčila do dveří a vešla dovnitř.

„Jestli ti není dobře, potřebuješ někoho, kdo ti pomůže, Gillian. A proč jsi takhle oblečená? To by se Brodickovi nelíbilo. Měla by sis obléknout barvy Buchananů.“

Obrácená ke své přítelkyni zády hodila Gillian do mošny kartáč na vlasy a pevně ji zavázala. Teprve když se otočila, poznala Bridgid, že se s ní děje něco vážného. „Co se stalo?“ naléhala. „Řekni mi to, Gillian. Pomůžu ti, jak jen budu moct.“

„Odjíždím.“

„Ano, slyšela jsem, ale až zítra. Až pro tebe přijedou Brodickovi vojáci. To tě tak rozrušilo? Copak nechceš odjet do svého nového domova?“

„Odjíždím do Anglie.“

„Cože? To nemůžeš myslet vážně…“

„A pléd Buchananů už na sebe nikdy nevezmu. Nikdy!“ vykřikla. „Brodick mě zradil, a to mu nikdy neodpustím.“ Náhle si uvědomila hrůzu toho, co řekla, a musela si sednout, aby se pod ní nepodlomily nohy. „Dal mi slovo, že on, Iain a Ramsey po

kají…“

Bridgid se posadila vedle ní. „Všichni tři se chystají do Anglie.“

„Ano, vím,“ odpověděla. „Proster mi řekl, že dnes ráno odjeli. Brodick mi slíbil, že budou-li chtít něco podniknout, vezme mě s sebou. Přinutila jsem ho, aby mi na to dal slovo, a teprve pak jsem mu řekla jména baronů, kteří pomohli Gideonovi unést Aleka Maitlanda.“

„A jaký měli důvod unášet Iainova syna? Proč to udělali?“

„Zmýlili se. Mysleli, že unášejí Michaela, Ramseyova bratra.“ Bridgid se snažila pochopit, v mysli jí však vířily samé otázky.

„Prosím tě, řekni mi všechno od začátku, pak možná vymyslím, jak ti pomoct.“

„Nemůžeš mi nijak pomoct,“ zašeptala Gillian. „Ach bože, kdybych věděla, jak teď zachránit svého strýce! Mám takový strach…“ Zlomil se jí hlas a začala vzlykat.

Bridgid jí pohladila ruku. „Gillian, vůbec tomu nerozumím.

Proč mi to nechceš vysvětlit?“

A tak jí Gillian všechno řekla. Začala nocí, kdy byl zabit její otec. Když skončila, znovu si uvědomila beznadějnost situace, v níž se ocitla.

„A jak jsi chtěla svého strýce zachránit, kdyby ses vrátila do Anglie bez skříňky i bez své sestry?“ zeptala se Bridgid.

„Nevím. Ale na tom už teď nezáleží. Jakmile Brodick a jeho přátelé zaútočí, Alford dá strýce Morgana zabít.“

„Jak víš, že je tvůj strýc pořád ještě naživu? Řekla jsi mi, že baron Alford své slovo nikdy nedodrží.“

„Alford ví, že mu skříňku nedám dřív, dokud se nepřesvědčím, že je strýc v pořádku.“

Bridgid začala vzrušeně přecházet po místnosti. „Ale ty žádnou skříňku nemáš.“

„Já vím, že nemám,“ naříkala Gillian. „Do poslední chvíle jsem věřila, že o ní bude vědět Christen…“

„Ale ani ona neví, kde je,“ řekla Bridgid. „Pověz mi ještě jednou, kdo všechno byl u toho, když tvůj otec Christen skříňku předával.“

„Už jsem ti řekla, že kromě nás a otce tam byli čtyři vojáci. A potom ještě správce Ector, ale ten tam byl jen chvíli. Christen mi řekla, že otci něco vyřídil, předal mu jakousi zprávu, a hned zase odešel.“

Bridgid horečně uvažovala. Chvíli nad záhadou kroutila hlavou a potom se zeptala: „Vojáci, kteří měli chránit tebe, byli oba zabiti?“

„Ano.“

„Víš to naprosto jistě? Viděla jsi je, když umírali?“

„Možná že viděla, ale nepamatuju si na to. Byla jsem tehdy docela malá,“ připomenula. „Řekla mi to Liese, že oba zemřeli, když se mě snažili bránit. Tvrdila, že to ví naprosto jistě.“

„Ale tvoje sestra si není jistá, co se stalo s vojáky, kteří ji odvezli na sever. Jenom si myslí, že se vrátili na pomoc tvému otci. Je to tak?“

„Ano, ale…“

Bridgid ji přerušila. „Nemohl tedy skříňku vzít některý z nich?“

„Ne,“ řekla rozhodně Gillian. „Vím, že to byli čestní a věrní muži. Otec jim bezvýhradně věřil.“

„Třeba se ve své důvěře mýlil,“ uvažovala Bridgid. „To se stává. Musel ji vzít jeden z nich. Nebo potom správce. Ale ty jsi říkala, že Ector byl v otcově ložnici jen krátce.“

„Ach, Ector to nemohl udělat. Byl přece hloupý.“

„Jak hloupý? Myslíš blázen?“

„Ano,“ přitakala Gillian. Vstala a zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Požádala jsem Prostera, aby mě doprovodil zpátky k mé sestře. Chci pro něho poslat.“

„Ty se chceš vrátit ke Christen? Říkala jsi přece, že se už s tebou nechce vidět.“

„Ano, to je pravda, ale…“

„Tak proč se k ní chceš vrátit?“

Gillian si povzdechla. „Abych řekla pravdu, nechci se vrátit ke Christen. Proster ví, kde žijí Drummondovi, a až budeme na cestě k sestře, přemluvím ho, aby mě místo toho zavedl k Annii.“

„Ale proč?“ nemohla stále pochopit Bridgid.

„Protože Kevin a Annie znají cestu k místu, kde jsem se setkala s Brodickem, a odtud už vím, jak se dostat do Dunhanshiru.“

Bridgid na ni zírala zcela ohromená. „Můj bože, tak ty se opravdu chceš vrátit do Anglie? Vím, už jsi o tom mluvila, ale já jsem ti nevěřila.“

„Ano, chci se vrátit.“ Když k ní Bridgid přistoupila, objala ji na rozloučenou. „Chci, abys věděla, jak moc pro mě tvé přátelství znamenalo. Budeš mi chybět.“

„Ale snad se ještě uvidíme, ne?“

„Ne. Už se sem nevrátím.“

„A co Brodick? Vždyť ho miluješ.“

„Ano, jenže on nemiluje mě. Využil mě, Bridgid, aby dosáhl toho, co chtěl. Znamenám pro něho tak málo, že se ani neobtěžoval…“

Myšlenka na Brodicka byla tak bolestivá, že o něm dál nedokázala mluvit. Odvrátila se od přítelkyně a řekla: „Už musím jít.“

„Počkej,“ zvolala Bridgid, když Gillian sahala po petlici.

„Seženu Prostera a ty se zatím převlékni.“

„Říkala jsem ti, že už barvy Buchananů nikdy neobléknu.“

„Buď rozumná, Gillian. Musíš se převléknout. Všichni budou vědět, kdo jsi, a nikdo se na tebe neodváží.“

Gillian si uvědomila, že Bridgid má pravdu. „Myslela jsem… Byla jsem tak zklamaná, že… Ano, zajdi pro Prostera a já se zatím převléknu.“

„Možná mi bude chvíli trvat, než ho najdu, ale ty zůstaň tady.

Slib mi, že tu počkáš.“

„Počkám. A nezapomeň, že jsem Prosterovi řekla, že chci jet za Christen.“

„Já vím,“ řekla Bridgid. Vyšla ven na schůdky, tam se zastavila a otočila se. Pořád jí vrtalo hlavou, kam mohla ta nešťastná skříňka zmizet. „Gillian?“

„Co je?“

„Říkala jsi, že Ector byl blázen. Myslela jsi to doopravdy, nebo jsi jen chtěla říct, že byl podivín?“

„Opravdu byl blázen,“ odpověděla. „Ale teď už běž, Bridgid.

Musím vyjet co nejdřív.“

„Ale já jsem právě uvažovala…“

„O čem?“

„Proč by tvůj otec svěřoval výběr daní někomu, kdo to neměl v hlavě v pořádku? To mi nepřipadá normální.“

„Tenkrát ještě Ector nebyl blázen. Liese mi řekla, že se pomátl ze zbabělosti během obléhání našeho hradu. Pamatuju si, že byl krutý a hrozně chtivý peněz a bohatství. Ale teď už běž a přiveď Prostera.“

Bridgid konečně zavřela dveře. Gillian si svlékla tuniku a sáhla po plédu. Najednou však strnula a téměř se zajíkla. „Bože, no samozřejmě.“

Bridgid se dlouho nevracela, a když se konečně objevila, byla už Gillian dost znepokojená.

„Proč ti to tak trvalo?“ zeptala se, sotva přítelkyně překročila práh.

„Musela jsem ještě předtím něco zařídit,“ řekla Bridgid.

„Proster je tady a není sám. Dovolil Kerovi a Alanovi, aby jeli s ním. Tváří se, jako by měli doprovázet princeznu. Měla bys je slyšet. Cítí se velmi poctěni, že sis vybrala MacPhersony.“

„To proto, že jsou ještě moc mladí,“ namítla Gillian.

„Uvažovala jsem o tom, co chceš udělat,“ pokračovala Bridgid. „Nemyslím, že bys měla jet k Drummondovým. Jejich dům je dost stranou. Vezmi to přímo k místu, kde ses setkala s Brodickem. Proster určitě zná cestu.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Všichni vojáci znají hranice území a vědí, kam mohou a kam nemohou jet. Musí to znát, protože na tom závisí jejich životy“

„Dobře. Ale nevím, jak jim říct, aby mě doprovodili právě tam. Chtěla jsem jim říct, že k Annii jedu proto, aby mi léčila poraněnou nohu.“

„Tak to udělej. Ale až budeme na cestě, řekneme Prosterovi, že musíme jet na Lenovo území.“

„Budeme? Bridgid, přece nemyslíš…“

„Myslím. Pojedu do Anglie s tebou. Už jsem si sbalila věci. Mám je zabalené v plédu a upevněné za sedlem své klisny, takže vojáci nebudou nic tušit. Proto mi to trvalo tak dlouho.“

Mluvila klidně, ale Gillian si všimla, že zatíná pěsti a v očích jí svítí odhodlání. Gillian ještě ani nestačila zavrtět hlavou, a Bridgid ji už začal přesvědčovat, že je rozhodnutá a nic ji nemůže odradit.

„Co mě tady čeká dobrého? Nechci tu sedět a dívat se, jak se Ramsey ožení s Meggan. Utrhlo by mi to srdce. Nechci tu zůstat a také tu nezůstanu. Ani moje vlastní matka mě tu nechce. Nevím, kam jinam bych šla. Prosím tě, Gillian, dovol mi, abych jela s tebou. Vždycky jsem byla zvědavá na Anglii a ty jsi mi řekla, že strýc Morgan má po předcích krev skotského horala. Snad mi dovolí pobýt nějakou dobu u sebe…, dokud se nerozhodnu, co budu dělat dál.“

„Nemohu tě vzít s sebou, Bridgid. Co když se ti něco stane nebo tě před ním nebudu schopná chránit.“

„Před baronem?“

„Ano. Netušíš, co je to za člověka. Vlastně to ani není člověk, ale netvor.“

„A jak se před ním chceš chránit ty? Poručil ti, abys s sebou přivezla svou sestru a ztracenou skříňku, ale ty se vrátíš s prázdnýma rukama. Jestli je někdo, kdo by se měl bát, pak jsi to ty.“

„Já nemám na vybranou,“ namítla Gillian. „Musím se vrátit domů a ty musíš zůstat tady.“

„Prosím tě, Gillian. Vím, že se mohu dostat do nebezpečí, ale jsem zodpovědná jen sama sobě. Rozmysli si to. Mám v hlavě jistý plán.“

„Kdyby se ti něco stalo, do smrti bych si to vyčítala.“

„Tak mi alespoň dovol, abych s tebou jela na Lenovo území.

Pomůžu ti přesvědčit Prostera. Vím, jak na něho.“

„A vrátíš se pak s ním?“

„Vrátím,“ řekla Bridgid a okamžitě pocítila výčitky svědomí, že své nejlepší přítelkyni lže. Opravdu měla výborný plán a byla pevně rozhodnutá, že Gillian pomůže – ať už s jejím svolením, nebo bez něho.

„Uvědomuješ si, že můžeme… vlastně můžeš narazit na Brodicka a ostatní?“

„Nemyslím, že na ně narazím. Určitě nejdříve potáhnou k sídlu strýce Morgana a to leží v severozápadní Anglii. Zatímco já pojedu na východ do Dunhanshiru.“

„A kde má sídlo baron Alford?“

„Jižně od strýcova hradu. Dá-li bůh, bude výkupné zaplaceno ještě předtím, než Brodick s ostatními dorazí do Dunhanshiru. Pak už bude po všem.“

„Jak to myslíš, že bude po všem?“

Gillian zavrtěla hlavou. Neměla v úmyslu jí nic vysvětlovat. Bridgid náhle pocítila zamrazení. „Neměly bychom tedy vyrazit?“

Gillian se napřímila a přikývla. „Bůh s námi,“ zašeptala, když vycházela ze dveří.

KAPITOLA 36

Byl to zoufalý závod s časem. Gillian věděla, že dorazí do Dunhanshiru včas před podzimními slavnostmi, bála se však, aby se tam dostali ještě před Brodickem, Iainem a Ramseym. Pak už jim pomáhej bůh. Přestože v ní přetrvával hněv vůči Brodickovi za jeho zradu a stále byla rozhodnutá, že se do Skotska už nikdy nevrátí, měla o svého manžela strach. Zlomil jí srdce, ale milovat ho nepřestala. Jestli se se svými druhy pokusí proniknout do Alfordovy pevnosti, může dojít k válce, v níž všichni zahynou.

Byla přesvědčená, že Alford své vojsko rozdělil a obsadil jím nejen své sídlo, ale i hrad strýce Morgana. Slyšela, jak se vychloubal, že má k dispozici víc než osm set mužů ve zbrani, a i když pochybovala, že by mu byli skutečně oddaní a věrní, dovedla si představit, že ho poslechnou na slovo, protože z něho mají strach. Alford své vojsko ovládal s krutostí tyrana, a pokud se mu někdo odvážil vzepřít, neváhal pro výstrahu ostatním použít nejpřísnější tresty včetně mučení.

Když pomyslela na Alfordovu zvrhlost, stydla jí krev a nebyla schopná uvažovat o ničem jiném než o tom, jak před ním uchránit muže, kterého milovala.

Asi den jízdy od Dunhanshiru museli zastavit, protože už byla zcela vyčerpaná a z hladu a nevyspání se jí točila hlava.

Proster, Ker, Alan a také Bridgid byli stále s ní. Několikrát se pokusila poslat je zpátky, žádný z nich ji však neposlechl. Bridgid

neustále tvrdila, že má skvělý plán, odmítala ho však prozradit, a ať ji Gillian přemlouvala nebo prosila, umíněně trvala na svém, že s ní pojede dál. Podobně to bylo i s mladými MacPhersony. Proster jí znovu a znovu vysvětloval, že pokud se s ním nevrátí na území Sinclairů, zůstanou on a oba jeho druhové po jejím boku a udělají všechno, aby jí zajistili bezpečí.

Začínalo se stmívat a Bridgid navrhla, aby se zastavili a utábořili na noc.

V tu dobu právě dojeli k malému domku, v němž žila pětičlenná rodina. Otec, starší muž s obličejem ošlehaným větrem, na ně zprvu pohlížel se silnou nedůvěrou – všiml si, že vojáci mají ruce položené na jílcích mečů – ale když se Gillian představila a zdvořile požádala, jestli mohou na jeho půdě strávit noc, nepřátelský výraz na jeho tváři změkl.

Uklonil se až k pasu. „Jmenuju se Randall a tohle je Sarah,“ kývl hlavou k ženě, která se schovávala za ním. „Půda kolem není moje, ale to asi víte, že? I tak mě žádáte o svolení. Obdělávám ji pro svého lenního pána barona Hardingtona a vím, že by nic nenamítal, když si na jeho louce odpočinete. Znal jsem tvého otce, milady. Byl to skvělý muž a jsem velmi poctěn, že ti mohu pomoct. Dovol, abych tebe i tvé přátele pozval k našemu stolu. Pojďte dál a ohřejte se u ohně. Moji chlapci se vám postarají o koně.“

Třebaže jídlo na jejich stole bylo skrovné, celá Randallova rodina trvala na tom, že s nimi Gillian, Bridgid i všichni tři vojáci musí zasednout k večeři. Bridgid byla během jídla nezvykle mlčenlivá. Seděla spolu s Gillian mezi Randallovými urostlými syny.

Když odcházeli, Sarah jim dala houně na přikrytí. „Tady je v noci chladno,“ řekla. „Nechte je na místě, kde budete nocovat, Randall je pak přinese.“

„Můžeme pro vás ještě něco udělat?“ ptal se úslužně Randall.

Gillian ho vzala stranou a šeptem mu řekla: „Možná bys pro mě mohl udělat něco, co by mi nesmírně pomohlo. Ale musím si být

jistá, že když mi dáš své slovo, uděláš tu službu, ať se děje co děje. V sázce jsou životy lidí, Randalle, a jestli se domníváš, že je to úkol nad tvé síly, buď upřímný a hned teď to řekni. Nechci tě urazit, ale důležitost…“

„Pokud je to, co mám udělat, v mých silách, udělám to,“ řekl Randall. „Řekni mi, co potřebuješ, milady, a já se rozhodnu.“

„Chci, abys pro mě doručil jistou zprávu,“ zašeptala. „Musíš říct přesně tato slova: lady Gillian našla Arianninu skříňku.“

Randall to dvakrát opakoval a potom přikývl. „A teď mi řekni, komu mám zprávu vyřídit, milady.“

Naklonila se k němu blíž a zašeptala mu do ucha jméno.

Randallovi se téměř rozklepala kolena.

„Jsi… nespletla ses, milady?“

„Ne.“

Starý muž se pokřižoval. „Ale vždyť to jsou barbaři… Všichni.“

„Služba, o kterou jsem tě požádala, vyžaduje odvahu. Doručíš mou zprávu?“

Randall pomalu přikývl. „Za svítání vyrazím.“

KAPITOLA 37

V Dunhanshiru se to jen rojilo vojáky. Byla tmavá, bezměsíčná noc, ale hrad zářil jako královský palác. Na hradbách a na příjezdové cestě plály pochodně, jejichž plameny zdálky připomínaly oči démonů zírajících do tmy.

Obě ženy zůstaly i se svými průvodci ve skrytu hustého lesa. Před nimi se rozprostírala otevřená travnatá pláň. V tichu naslouchali vrzání spouštěného zvedacího mostu a poté sledovali, jak do hradu vjíždí další oddíl vojáků.

„Vstupují do útrob pekla,“ zašeptal Ker. „Cítím, že tam uvnitř je ďábel.“

„Proč mají tolik vojska?“ zeptal se Proster. „Vypadá to, jako by se baron připravoval na boj. Nejsme tady zase tak dlouho a už jsem napočítal, že dovnitř vjela víc než stovka mužů.“

„Musel se doslechnout, že se blíží naši,“ uvažoval Alan.

Gillian zavrtěla hlavou. „Alford se vždycky obklopuje velkým množstvím vojska. Má strach. Chce mít jistotu, že se do hradu nikdo nevplíží a nepřekvapí ho.“

„Bojí se smrti,“ ozvala se Bridgid. „Ví, že shoří v pekle svých hříchů. Je to starý člověk?“

„Ne,“ odpověděla Gillian. „Když jsem byla dítě, myslela jsem, že je starý, ale ve skutečnosti byl tenkrát hodně mladý. Získal moc,

protože byl Janovým přítelem, ale po celý život usiluje, aby jeho moc byla ještě větší. Dunhanshire byl místem plným radosti,“ dodala. ,,Alford ho však úplně změnil. Teď tam sedí ďábel, jak řekl Ker. Zabil mého otce a zničil všechny, co tam žili.“

„Díky bohu, že tu zítra bude naše vojsko a zaútočí na něho,“ řekl Proster.

„Já se zase modlím, aby zůstali stranou, dokud neskončím já,“ opáčila Gillian.

„Myslíš, že tvůj strýc je uvnitř?“ zeptala se Bridgid.

„Nevím,“ odpověděla. „Ale zítra to budu vědět. Teď se utáboříme.“ Odepnula řemen, kterým měla za sedlem připoutanou houni, a rozprostřela ji pod rozložitými duby. Bridgid udělala totéž a po chvíli se posadila vedle ní.

„Až sem jsme dojeli společně,“ řekla Gillian. „Dál už musím jednat sama.“

„Víš přece, že tě Proster nepustí, abys šla do Dunhanshiru sama.“

„Musíš mi pomoct ho přesvědčit,“ zašeptala. „Dokud si Alford bude myslet, že mám to, co chce, neodváží se mi nic udělat. Kdyby však jel Proster se mnou, buď si jistá, že by ho využil proti mně. Proto musí zůstat tady s tebou, Kerem a Alanem.“

V tu chvíli k nim Proster přistoupil a poklekl najedno koleno vedle Gillian. „Mluvili jsme spolu,“ řekl a kývl směrem ke svým druhům, „a usoudili jsme, že bys neměla chodit dovnitř dřív, než tu bude tvůj manžel.“

„Ano, milady,“ přidal se Ker. „Na tom jsme se shodli.“

„Počkám až do zítřejšího poledne,“ odpověděla. „Do té doby bude baron spát. Ale déle čekat nemohu.“

„Buď počkáš na svého manžela, nebo půjdu s tebou,“ řekl rozhodně Proster.

„Víte co, promluvíme si o tom ráno. Teď si musíme odpočinout.“ Zavřela oči, aby odradila vojáky od dalších pokusů přemluvit ji.

Bridgid usnula téměř okamžitě, ale Gillian jen dřímala. Vojáci spali u jejích nohou s rukama připravenýma na jílcích mečů. Když tiše vstala a odešla, nikdo z nich ji neslyšel.

Než přešla otevřenou pláň, obklopili ji Alfordovi vojáci a odvedli do hradu. Zavedli ji do velké síně a řekli, že musí počkat na Alfordova nejvyššího velitele.

Mladá služka, která zřejmě netušila, že Gillian nepatří mezi návštěvy, na jejichž pohodlí by baronovi záleželo, přinesla podnos s jídlem a položila ho na stůl. U vchodu zůstali dva vojáci na stráži a sledovali každé Gillianino hnutí. Dlouho přecházela před krbem, a když se už cítila unavená, posadila se ke stolu a přinutila se spolknout pár soust studeného masa s chlebem. Neměla na jídlo chuť, ale věděla, že musí něco sníst, aby ji při setkání s Alfordem nepostihla slabost.

Konečně přišel velitel. Byl to hrubý muž s širokým vybouleným čelem a malýma očkama, v nichž bylo tak málo živosti, že vypadala jako skleněná.

„Baron Alford nemá rád, když ho někdo ruší ze spánku. Byl se svými přáteli baronem Edwinem a baronem Hughem dlouho do noci vzhůru.“

„Nemám, co bych Alfordovi řekla, dokud neuvidím svého strýce Morgana. Je tady?“

„Není,“ odpověděl velitel zamračeně. „Ale máš štěstí. Minulý týden poručil baron svým vojákům, aby ho přivezli z jeho sídla.“

„Takže strýc mohl zůstat doma?“ zeptala se.

„V podstatě ano,“ odpověděl. „Ale za dobu, co jsi pryč, ho už dvakrát vzali sem.“

„A proč trvá vojákům tak dlouho, než ho přivezou. Jestliže odjeli minulý týden…“

„Protože se ještě museli zastavit v baronově sídle, aby baronovi přivezli jeho oblíbený plášť. Měli by tu být každou chvíli.“

Odvedl Gillian nahoru a zamkl ji v téže místnosti, z níž před několika týdny utekla s Alekem. Se škodolibým úsměvem jí řekl, že tajný východ je už uzavřen.

Nechali ji čekat až do pozdního odpoledne. Většinu času strávila Gillian v modlitbách za Brodicka a jeho druhy. Prosila Boha, aby je držel dál od tohoto místa, dokud nebude vše skončeno a Alford jim nebude moct uškodit.

Konečně se dveře otevřely a voják jí řekl, že baron na ni čeká.

„Už je tu i zbývající člen tvé rodiny,“ oznámil jí.

Chtěla se ho zeptat, jestli je strýc v pořádku, ale věděla, že by to bylo zbytečné, protože by jí stejně nic neřekl. Raději ho proto následovala, aby se přesvědčila na vlastní oči.

V chodbě na ni čekal Edwin. Prošla kolem něho do velké síně, aniž o něho zavadila pohledem. Alford s Hughem seděli vedle sebe za stolem. Na první pohled bylo zřejmé, že včerejší noc popíjeli, protože Hugh byl pobledlý, a když sáhl po poháru, třásla se mu ruka. Pil dychtivě, jako by umíral žízní.

Alford si neustále třel čelo, aby se zbavil bolesti hlavy.

„Kde je můj strýc?“ zeptala se Gillian.

„Za chvíli ho uvidíš,“ odpověděl Alford. „Ale předtím chci slyšet, jak jsi uspěla se svým úkolem.“

„Neřeknu ti nic, dokud neuvidím strýce Morgana.“

„Tak mi to řekne tvá sestra. Přiveď ji, Edwine,“ zavolal.

Zašklebil se bolestí a znovu si sáhl na čelo.

Alford na ni civěl zblízka, a Gillian se proto snažila nedat na sobě znát překvapení a zmatek. Přivést její sestru? O čem to, proboha, mluví?

„Á, tamhle je,“ protáhl posměšně Alford.

Gillian se otočila a málem se pod ní podlomila kolena. Do místnosti vstoupila Bridgid. Milosrdný bože, co tu dělá? Alfordovi vojáci zřejmě museli objevit jejich úkryt. Jestli to však byla pravda, co se stalo s Prosterem, Kerem a Alanem?

Zmocnil se jí panický strach. Bridgid se na ni usmála a potom se hlasitě, aby ji všichni slyšeli, zeptala: „Kdo z těchto tlustých žoků je Alford?“

Alford se opřel rukama o stůl, aby neupadl, a vstal. „Dej si pozor na jazyk, nebo ti ho dám vyříznout,“ zařval.

Nezdálo se, že by jeho hrozba na Bridgid zapůsobila. „Jestliže to uděláš, zemřeš,“ řekla pevným hlasem.

Gillian ji chytila za ruku, aby ji přinutila mlčet. Dráždit zákeřnou šelmu v jejím doupěti je nebezpečné, a navíc pošetilé.

„Kde je můj strýc, Alforde?“ zeptala se znovu.

Alford odmítavě mávl rukou. Pak se ozval Hugh. „Musím říct, že mě Christen nezklamala. Pořád má zlaté vlasy.“

Edwin zasedl ke svým přátelům za stůl a luskl prsty na sluhy, aby mu přinesli jídlo a víno. „Moc si však podobné nejsou. Ani bych neřekl, že jsou sestry.“

Alford si obě ženy prohlížel. „Ani tenkrát si nebyly podobné. Christen byla vždycky krásná a Gillian byla jen taková šedá myš.“

„Teď ale žádná šedá myš není,“ protestoval Hugh. Sáhl pod stůl a podrbal se na noze. „Chci ji, Alforde.“

Alford ho ignoroval. „U kterého klanu jsi žila?“ zeptal se.

„U MacPhersonů,“ odpověděla Bridgid.

„A jaké jméno jsi u těch barbarů dostala? Nebo se pořád jmenuješ Christen?“

Gillian se rozbušilo srdce, protože si nebyla jistá, jestli Bridgid řekla, pod jakým jménem Christen u MacPhersonů žije.

„Teď se jmenuju Kate,“ odpověděla Bridgid. „Mám to jméno mnohem raději než Christen.“

„Je stejně kousavá jako Gillian,“ poznamenal Hugh.

„Opravdu to jsou sestry.“

„Zdá se, že jsou,“ protáhl Alford. Obezřetný pohled, jakým si Bridgid měřil, však dával tušit, že o tom ještě není zcela přesvědčen. Netrpělivě vstal a obešel stůl. „Přivezla jsi s sebou mou drahocennou skříňku, Christen?“ Zatímco čekal na odpověď, jeho korálková očka těkala od jedné ke druhé.

Bridgid připadal tak odporný, že jí naskakovala husí kůže. Pohlédla mu vzdorně do očí. „Myslela jsem, že klenotnice patří tvému králi.“

„Mému králi?“

Bridgid se rychle vzpamatovala a snažila se své přeřeknutí napravit. Pokrčila rameny a řekla: „Žiju ve Skotsku mnoho let a patřím ke klanu MacPhersonů. Teď jsem věrná skotskému králi. Přestala jsem považovat Anglii za svůj domov.“

„A co tvůj strýc? Jaký máš poměr k němu?“

„Nepamatuju si na něho,“ odpověděla. „Jsem tady jen proto, že chci pomoct své sestře.“

Alford na ni stále upíral pronikavý pohled. „Chci skříňku vrátit králi,“ odsekl. „Máš ji tedy s sebou?“

Také Edwin obešel stůl, poškrábal si své tři brady a poznamenal: „Předpokládám, že jste ji prohledali, než jste ji sem přivedli.“

„Tak ji prohledej ještě jednou,“ zvolal Hugh a zachechtal se.

„Vezmi ji do ložnice a podívej se jí na zoubek.“

Gillian cítila, že musí něco udělat, aby se jí situace nevymkla z rukou. „Moje sestra žádnou skříňku nemá a neví, kde je.“

Alford plácl Edwina přes ruku, kterou už natahoval k Bridgid.

„Budeš ji mít, ale později,“ slíbil mu. Pak přistoupil ke Gillian a zeptal se: „Takže skříňku máš ty?“

„Ne.“

„Vezmi si Christen nahoru, Edwine. Můžeš si s ní dělat, co chceš. A ty, Hughu, se k nim můžeš přidat, jestli chceš.“

Hugh se zachechtal, rychle vyprázdnil svůj pohár a vstal.

„Myslím, že se k nim přidám. To si nenechám ujít,“ zvolal.

Alford celou dobu pozorně sledoval Gillian. Zdálo se, že ji scéna nechává klidnou, ale když se Edwin natáhl po Bridgid, přiskočila k němu a prudce ho odstrčila.

Sotva se Edwin probral z překvapení, ohnal se po ní a udeřil ji rukou přes tvář. Úder byl tak silný, že by ji jistě srazil k zemi, kdyby se nezapotácela směrem k Bridgid. Ta ji naštěstí zachytila.

„Jestli se jí ještě jednou dotkneš, zabiju tě,“ vykřikla Bridgid. Alford zvedl ruku a dal Edwinovi znamení, aby počkal.

„Běž si, prosím tě, sednout,“ poručila Gillian Bridgid.

Chtěla, aby si jí muži přestali všímat, a Bridgid nebylo třeba říkat dvakrát. Ucouvla od Edwina a rychle si sedla na židli u zdi. Najednou cítila strach a hanbu, protože si uvědomila, že Gillian spíš překáží, než pomáhá. Příliš pozdě pochopila, co měla její přítelkyně na mysli, když říkala, že kdyby s ní šel Proster, baron by ho využil proti ní.

„Ta věc se týká jen mě a tebe, Alforde,“ řekla Gillian. „Začala tady v té síni a tady taky skončí. Vím, kde je králova skříňka ukrytá, a ukážu ti to místo, jakmile zařídíš, aby strýc Morgan a sestra mohli odtud bezpečně odejít. Navrhuju ti, abys Morgana co nejrychleji přivedl, protože se ode mě nedozvíš nic, dokud se na vlastní oči nepřesvědčím, že je v pořádku. Rozuměl jsi mi?“

„Všiml sis, Edwine, že nežádala o volný odchod pro sebe?“

Jeho kumpán přikývl, a když viděl, že teď nahoru s Bridgid nepůjde, sedl si opět za stůl vedle Hugha. Hned však sáhl po poháru s vínem a zvolal: „A proč ne? Proč do té podmínky nezahrnula i sebe?“

„Protože ví, že ji nikdy nepustím,“ řekl Alford. Přistoupil ke Gillian blíž. „My dva spolu už dlouho hrajeme hru a oba víme, že jeden z nás musí prohrát. Přísahám ti, že přijde den, kdy tě zlomím. Pak se přede mnou budeš krčit strachem.“

Náhle se z chodby ozval hluk a vzápětí do síně vběhl velitel vojáků. Táhl za sebou dalšího vojáka.

„Víš dobře, že mě nemáš rušit, Horaci,“ zavrčel baron vztekle.

„Mám k tomu vážný důvod,“ zvolal velitel. „Musíš to slyšet, milorde.“ Obrátil se k vojákovi. „Řekni mu to, Arthure.“

Voják, jehož tvář byla hustě poďobaná od neštovic, hlasitě polkl a vyhrkl: „Právě jsme se vrátili… Jeli jsme pro barona Morgana Chapmana…, měli jsme ho přivézt k tobě, milorde, jak jsi nám poručil…“

Alford mu vskočil do řeči. „Nejdřív jste měli jet do mého sídla.“

„Ano, milorde, ale zdálo se nám, že bude rychlejší, když…“

„Přivezli jste mi můj oblíbený plášť?“

Zdálo se, že vojákovi dělá problém otázku pochopit. Horace ho šťouchl do zad. „Tak přece baronovi odpověz.“

Arthur zavrtěl hlavou. „Ne… Nemysleli jsme, že by tvůj plášť…“

„Kde je Morgan?“ přerušil ho opět Alford. „Přiveďte ho sem.“

„To nejde, milorde. Nepochopil jsi, co se stalo. Vstoupili jsme do jeho sídla a… bylo prázdné. Nikdo tam nebyl. Všichni zmizeli.“

„Co to blábolíš? Kdo zmizel?“

„Vojáci,“ hlesl Arthur vyděšeně. Věděl, co má baron ve zvyku – posel, který přinesl špatnou zprávu, byl obvykle zmrskán. O pár kroků ustoupil, jako by doufal, že ho to zachrání, a zopakoval, co už vlastně řekl: „Morganův hrad byl prázdný a všichni tví vojáci zmizeli.“

„Jak to myslíš, že zmizeli?“ zařval Alford.

Arthur se přikrčil strachem. „Říkám ti jen pravdu. Všichni zmizeli. Hrad byl úplně prázdný, milorde. Ale nikde ani známka, že by tam došlo k boji. Ani jedna židle nebyla převržená, nikde žádné šípy, žádná krev, prostě nic… vypadalo to, jako by se jednoduše sebrali a odešli.“

„Kde je můj strýc?“ zeptala se vojáka Gillian.

„Ty mlč,“ houkl na ni Alford. „A co sluhové? Co vám řekli, že se tam stalo?“ obrátil se znovu k Arthurovi.

„Žádní sluhové tam nebyli, milorde. Už jsem ti řekl, že hrad byl úplně prázdný. Když jsme to viděli, mysleli jsme, že vojáci odešli do tvého sídla a vzali sluhy s sebou…, že jsi jim to asi poručil.“

„Nic takového jsem jim neporučil,“ zaskřípal zuby Alford.

„Za to zaplatí životem, že opustili své místo. Všichni do jednoho.“

Horace si odkašlal a řekl: „To ještě není všechno, barone.“ Alford pohlédl úkosem na Arthura. „Tak mluv!“ vyštěkl,

protože voják jen stál a chvěl se.

„Jeli jsme jako blesk do tvého sídla, milorde, ale po příjezdu jsme zjistili, že zvedací most je spuštěný… a bylo to tam stejné jako u barona Chapmana. Prázdno. Nikdo nikde… Nebyl tam jediný voják.“

„Co to říkáš?“ zavřeštěl Alford v nejvyšším rozčilení.

„Tvůj hrad je opuštěný, milorde.“

„A sluhové?“

„Pryč. Všichni zmizeli.“

Alford strnul, jako by do něj uhodil blesk. „Mí vlastní muži že se mě odvážili opustit? A kam mohli odejít? Kam?“ křičel. „Ale já vím, kdo v tom má prsty…“ Náhle přestal hulákat a obrátil se ke Gillian. „Co o tom víš? Řekni.“

„Vím jen to, co jsem právě slyšela.“

Nevěřil jí. Sáhl k pasu po dýce, ale vzápětí si uvědomil, že leží na stole. Vzal ji a pomalu s rozmyslem přistoupil ke Gillian.

„Podříznuti krk, ty děvko, jestli mi neřekneš pravdu. Kde jsou mí vojáci?“

„Nevím,“ odpověděla. „Chceš, abych hádala, kde mohou být?“

Přitiskl jí hrot dýky ze strany na krk a propíchl jí kůži. V očích mu zasvítilo perverzní vzrušení. Udělal ještě jeden krok k ní, vzápětí však strnul a pohlédl dolů – Gillian mu tiskla k břichu nůž.

„Vyzkoušíme, čí čepel bude rychlejší?“ zašeptala. Uskočil dozadu jako uštknutý. „Chop se jí,“ vykřikl na Horace.

V tu chvíli vyskočila Bridgid ze židle a vrhla se ke Gillian. Horace ji uviděl a odstrčil ji. Pak chytil Gillian za paži a snažil se jí nůž vzít, ale než se mu to podařilo, dvakrát ho řízla do dlaně.

„Já vím, co se stalo s tvými vojáky,“ vykřikla Bridgid.

„Ustup, Horaci,“ poručil Alford.

Sáhl po poháru s vínem, napil se a celý roztřesený se opřel o stůl. „Tak mi to řekni.“

„Jsou mrtví,“ odpověděla. „Všichni. Myslíš, že můžeš unést dítě mocného lairda, a nenést za to následky?“ Zasmála se. „Teď jsi na řadě ty. Ty a tví přátelé.“

Edwin se ušklíbl. „Jsme v srdci Anglie. Sem by se neodvážili.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Hugh. „Kdyby to udělali Skotové, byli by už teď na cestě zpátky. Tím by skončili…“

„Mýlíš se. Tím teprve začali,“ zvolala Gillian. „Nejde jim o zlato nebo o poklady. Chtějí dostat vás tři a nezastaví se, dokud nebudete mrtví.“

„Lže,“ vykřikl Horace. „Skotové jsou barbaři a nemohou se našim vojákům rovnat.“

Gillian se zasmála. „Tak řekni, kde jsou.“

„Kolik vojáků máš na strážních stanovištích?“ zeptal se Hugh Alforda.

„Ať jich je kolik je, měl bys je posílit. Opatrnosti nikdy nezbývá,“ ozval se Edwin.

Alford pokrčil rameny. „Jestli tě to uklidní, posílím je. Horaci, zařiď to,“ přikázal veliteli. „Nikdo se dovnitř nedostane. Udělal jsem z Dunhanshiru nedobytnou pevnost. Navíc tu mám dvě stě vybraných nejvěrnějších mužů. Přidejte k nim vojáky, kteří přijeli s vámi, a je vám jasné, že máme k dispozici nepřemožitelnou sílu.“

„Se mnou přijelo čtyřicet mužů,“ řekl Hugh. „A se mnou dvacet dva,“ dodal Edwin. „Tak vidíte. Nemusíme se ničeho bát.“ Velitel opustil síň, ale hned byl zase zpátky. „Milorde…, přijíždí k tobě návštěva.“

„Jaká návštěva?“

„Bože, nejsou to ti barbaři?“ vykřikl Edwin.

„Ne, barone, nejsou to barbaři. Je to sám král s velkým oddílem vojska. Strážci poznali jejich praporce, milorde, a už spustili zvedací most.“

Alford na něho hleděl naprosto ohromený. „Jan je tady? Před našimi branami je anglický král?“

„Ano, barone.“

„Kolik myslíš, že s ním přijíždí vojáků?“ zeptal se Alford.

„Stráže hlásily kolem šedesáti až sedmdesáti mužů.“ Alford pohrdlivě odfrkl. „Na mě nemá.“

„Ty ses ho vždycky snažil přetrumfnout,“ zasmál se Hugh.

„Tam, kde se to dá,“ připustil Alford. „To víš, je to král… Ale dělám, co můžu.“

„Když je tu král, to samozřejmě mění situaci. Myslím, že v tom případě není třeba posilovat stráže,“ řekl Edwin.

Alford tleskl a poručil sluhům, aby se připravili na přivítání vzácných hostů. Hugh s Edwinem spěchali po schodech nahoru, aby se převlékli. Alford čekal, až zmizí, a potom chytil Gillian za tuniku.

„Poslouchej mě,“ zasyčel. „Ne abys před králem řekla, že víš, kde je Ariannina skříňka. Ani o ní necekneš, jinak se tvůj strýc i sestra mohou rozloučit se životem. Rozumíš?“

„Rozumím.“

Hrubě ji od sebe odstrčil. „Běž a sedni si tamhle do kouta.

Naštěstí není důvod, proč by si tě král měl všímat.“

Bridgid šla za Gillian a sedla si vedle ní. „Jen jsem ti všechno zkomplikovala, že?“ zašeptala jí.

„Ne,“ utěšovala ji Gillian. „Nedělej si starosti. Brzy bude po všem.“

„Máš strach?“

„Ano, mám.“

Obě zmlkly, protože shora přiběhli Hugh s Edwinem a připojili se k Alfordovi. Hugh si upravoval tuniku, aby zakryl své břicho, a Edwin se na poslední chvíli snažil vymnout skvrnu na rukávu.

Sluhové horečně pobíhali a snažili se připravit velkou síň pro přivítání vzácných hostů. Nanosili další polena ke krbu, uklidili

stůl, a když na něj prostřeli čistý ubrus, postavili doprostřed stříbrný svícen.

Hugh a Edwin stáli s Alfordem opodál a dohadovali se, proč asi král do Dunhanshiru přijíždí.

„Možná se doslechl, že tví vojáci opustili svá místa,“ spekuloval Edwin.

„Neopustili je,“ namítl Hugh. „Jednoduše utekli, aby nemuseli bojovat. A za tuhle zbabělost by měli všichni zemřít.“

„Pochybuju, že by král přijížděl kvůli tomu. Jak by se to dověděl?“ mínil Alford.

„Tak proč je tady?“ zeptal se Edwin.

„Myslím, že vím proč,“ řekl Alford. „Mluví se o jeho další cestě do Francie. Zřejmě na mě bude naléhat, abych jel s ním.“

Bridgid rýpla do Gillian. „Všimla sis, co to s Alfordem udělalo, když mu řekli, že jeho vojáci zmizeli? Myslela jsem, že mu praskne žíla na čele.“

„Bridgid, až sem přijde král, nesmíš mu lhát. Jestliže se tě zeptá, jak se jmenuješ, musíš říct pravdu.“

„Ale potom se Alford dozví, že nejsem tvoje sestra.“

„Anglickému králi nesmíš lhát.“

Bridgid se přestala přít a souhlasila. „Je to nehorázná smůla, že právě teď musel Alforda navštívit král. Proč myslíš, že přijel?“

„Protože jsem pro něho poslala,“ odpověděla Gillian.

KAPITOLA 38

Konečně nadešel den odplaty. Jan, hlava anglického království, vstoupil do velké síně pyšně jako páv. Za ním ho v párech následovalo alespoň dvacet vojáků ve zbroji, která zářila leskem. Vzápětí se všichni rozestoupili a vytvořili široký kruh. Jejich jediným úkolem bylo zajistit svému králi bezpečí.

Gillian s Bridgid poklekly na jedno koleno, sklonily hlavy a čekaly, až jim král dovolí vstát.

Bridgid se po očku podívala. Byla zvědavá na muže, kterého jí všichni líčili jako ztělesnění ďábla, a zůstala trochu překvapená, že na jeho hlavě nevidí rohy. Král Jan vypadal zcela normálně. Měl tmavé vlnité vlasy a hustý hnědý plnovous mírně prokvetlý šedinami. Také jeho výška byla obvyklá a Bridgid napadlo, že by Ramseymu, Brodickovi nebo Iainovi sahal sotva po ramena.

Všichni tři baroni před králem poklekli, a když jim Jan pokynul, aby vstali, Alford zavrkal: „Jaké skvělé překvapení, můj pane.“

„Ano, jistě,“ odpověděl Jan. „Do jaké šlamastiky ses to zase dostal, Alforde,“ protáhl s náznakem pobavení v hlase.

„Nevím o tom, že bych byl v nějaké šlamastice,“ ujišťoval ho Alford. „Jestli se mohu zeptat – čemu vděčím za nesmírné potěšení z tvé návštěvy, můj pane?“

„Nepřijel jsem za tebou,“ řekl Jan. Obrátil se k Alfordovi zády a rázným krokem zamířil na druhou stranu síně.

Gillian s Bridgid najednou hleděly na pár jeho lesklých jezdeckých bot.

„Vstaňte,“ poručil jim Jan.

Obě ženy vstaly. Bridgid pohlédla králi přímo do očí, potom si však všimla, že Gillian stojí s hlavou skloněnou, a rychleji napodobila.

„Která z vás dvou krásných dam je Gillian?“

„Já jsem Gillian, můj pane.“

To už přispěchal Alford. „Mohu se zeptat, můj pane, co tě zavedlo na můj hrad?“

„Na tvůj hrad, Alforde? Copak jsem ti ho dal?“

Gillian pomalu zvedla hlavu. Král byl tak překvapen jasem jejích zelených očí a výjimečností jejích rysů, že na chvíli zatajil dech. „Ó, jak nádherná žena! Proč jsi ji ještě neposlal na můj dvůr?“

„Nepředpokládal jsem, že bys chtěl mít u svého dvora vrahovu dceru,“ řekl Alford. „Jak jistě víš, jsem přesvědčen, že Gillianin otec se podílel na Ariannině vraždě a že to byl on, kdo klenotnici ukradl. Nechtěl jsem, aby ti tu hroznou tragédii připomínala. Proto jsem ji ke tvému dvoru nepřivedl, můj pane. Nemyslím, že by bylo dobré, kdybys musel pořád snášet trpkou bolest.“

Jan přimhouřil oči. „Ano, ovšem. To od tebe bylo velmi ohleduplné, příteli Alforde.“

Baron naklonil hlavu na stranu. „Gillian žila na severu Anglie u svého strýce…, u barona Chapmana. A právě teď se vrátila zpátky do Dunhanshiru. Pošlu ji nahoru, abys ji už neměl na očích.“

„Nic takového neuděláš. Běž, sedni si s Hughem a Edwinem a nech mě, ať mohu s těmito dvěma dámami promluvit o samotě.“

Alford se neodvážil odporovat. Ještě než odešel, vrhl na Gillian varovný pohled. Na to, aby se posadil ke stolu, však byl příliš nervózní. Zůstal tedy s Hughem a Edwinem stát a ze všech sil se snažil zaslechnout, o čem král s oběma ženami hovoří.

Jan ho ignoroval a znovu se obrátil ke Gillian. „Tak kde je?“ zeptal se dychtivě, a než stačila odpovědět, pokračoval: „Máš snad Arianninu skřínku u sebe?“

„Ne, můj pane, ale myslím si, že vím, kde je ukrytá.“

„Myslíš si?“ opakoval zvýšeným hlasem. „Ty to nevíš jistě? Chceš říct, že jsem podnikl tak dalekou cestu jen kvůli tvému chvilkovému rozmaru? To by tě mohlo mrzet.“

Gillian viděla, že král zrudl, a pospíšila si s vysvětlením, než ztratí trpělivost a vybuchne svým pověstným hněvem.

„Ještě jsem neměla čas se po ní podívat, ale jsem si jistá, že je zde… v Dunhanshiru. Jen kousek od tohoto místa,“ ujišťovala ho.

Bylo zřejmé, že ho uklidnila. „Uvědomuješ si, že pokud tady skříňku najdeme, bude nade vši pochybnost potvrzený podíl tvého otce na Ariannině vraždě?“

Gillian věděla, že není dobré se s králem přít, ale nedokázala mlčet. Musela svého otce bránit. ,,Říkali mi…, a já tomu věřím…, že můj otec byl čestný muž. A čestní muži nevraždí nevinné ženy.“

„I já jsem měl za to, že tvůj otec je věrný poddaný a čestný muž… Dokud mě nezradil,“ řekl Jan.

„Nemohu uvěřit, že by tě opravdu zradil, můj pane,“ zašeptala.

„Stalo se to krátce po smrti mé matky a otec byl doma a truchlil pro ni… Byl tady na Dunhanshiru.“

„Vím, že nepobýval u dvora, když byla Arianna zavražděna. Alford je však přesvědčen, že s někým udržoval spojení. Ano, vše nasvědčuje tomu, že Ariannin vrah předal skříňku tvému otci. Jestli se skříňka najde tady, pouze to Alfordovu domněnku potvrdí.“

„Nevím, co říct, abych tě přesvědčila, že můj otec je nevinen,“ řekla.

„Brzy můžeme mít v rukou důkaz o tom, jak to všechno bylo. Uvědomuješ si, že kdybys o skříňce mlčela, nikdy bych neměl jistotu, že mě tvůj otec zradil? Proč jsi tedy pro mě poslala?“

„Alford uvěznil mého strýce barona Chapmana a řekl mi, že ho zabije, jestli neodjedu do skotské Vysočiny a nenajdu svou sestru. Je přesvědčen, že skříňku odvezla ona, a poručil mi, abych mu sestru i skříňku přivezla.“

Jan letmo pohlédl na Bridgid, ale hned se zase vrátil ke Gillian. „Alford se mi celé roky snaží pomoct a hledá Arianninu šperkovnici stejně usilovně jako já. Nemohu mu proto vyčítat, že zašel až tak daleko. Navíc se zdá, že dobrý konec jeho jednání ospravedlní.“ Usmál se jako otec, který vysvětluje chování svého syna, a dodal: „Vím, že má své chyby, a jednou z nich je chtivost. Jsem přesvědčen, že chtěl šperkovnici najít, aby mi ji mohl předat a získat za to ode mne odměnu. Ani to mu nemohu zazlívat. Být jím, udělal bych totéž, a troufnu si říct, že ty by ses na jeho místě nezachovala jinak.“

„Můj pane, já nechci žádnou odměnu. Skutečně ne.“

„Tak co tedy chceš?“

„Můj strýc Morgan Chapman je jedním z tvých nejvěrnějších a nejoddanějších baronů a já tě žádám, abys mu poskytl ochranu.“

„To je všechno?“

„Všechno, můj pane.“

Králova tvář se rozjasnila, jako když se roztrhne zamračená obloha a vysvitne slunce. Najednou byl okouzlující a starostlivý, a třebaže Gillian slyšela o jeho náhlých změnách nálady, zastihlo ji to nepřipravenou.

„Právě jsem měl s Morganem dlouhý rozhovor,“ oznámil jí.

„Je strýc v pořádku, můj pane?“ zeptala se rozechvělým hlasem.

„Je starý a unavený a vznáší neskutečná obvinění, ale jinak je v pořádku. Brzy ho uvidíš.“

Gillian vstoupily do očí slzy. „Díky, můj pane,“ zašeptala.

„Vím, že dychtíš přesvědčit se, jestli je skříňka opravdu tady, ale pokud mohu, chtěla bych tě poprosit…“

„O co, moje drahá?“

„Když se ukáže, že jsem se mýlila, a skříňku tu nenajdeme, prosím neobracej svou nelibost vůči strýci Morganovi. Nenese na tom žádnou vinu. To já…, jenom já.“

„Takže nenajde-li se skříňka, mám svůj hněv obrátit proti tobě?“

„Ano, můj pane.“

Jan si povzdechl. „Už patnáct let doufám, že se mi Ariannina šperkovnice vrátí. Nechci spěchat, protože zklamání by pro mě bylo velmi bolestné. A pokud jde o Morgana,“ pokračoval,

„ujišťuju tě, že zůstane stejně jako ty pod mou ochranou, i když tady Arianninu šperkovnici nenajdeme. Máš mě snad za lidožravou obludu? Přece tě nemohu činit zodpovědnou za zločin, který spáchal tvůj otec.“

Přestože Gillian nepochybovala o upřímnosti králových slov, věděla, jak rychle dokáže své názory měnit. Neodvážila se proto vložit veškerou svou důvěru do jeho slibu.

„Jsi velmi laskav, můj pane,“ zašeptala.

„Občas dokážu být laskavý,“ připustil velkomyslně. „Ale teď mi odpověz na moji otázku.“

„Ptej se, můj pane.“

„Jsi provdaná za toho obrovského barbara s dlouhými zlatými vlasy, jehož jméno je laird Buchanan?“

Pod Gillian se málem podlomily nohy. „Ano, jsem jeho žena, můj pane,“ vykoktala. „Je snad tady…? Ty ses s ním setkal?“

„Ano, setkal jsem se s ním,“ přisvědčil král. „A opravdu je tady… spolu se dvěma dalšími lairdy a celou armádou. Dunhanshire je v obležení Skotů z Vysočiny.“

Královu pozornost náhle upoutal Bridgidin užaslý povzdech.

„Už jsem tě opomíjel příliš dlouho, moje drahá. Odpusť mi mou nezdvořilost a řekni mi, kdo jsi.“

„To je má nejlepší přítelkyně,“ pospíšila si Gillian. „Jmenuje se Bridgid KirkConnellová.“

Bridgid se na krále usmála a on jí krátce úsměv oplatil. „Ach, takže ty jsi ta lady, pro niž si přijel laird Sinclair.“

„Jsem věrná členka jeho klanu, můj pane,“ zašeptala nervózně Bridgid. Nebyla zvyklá mluvit s králem, i když to nebyl její král.

„Ale on sem nepřijel jenom kvůli mně.“

Král se zasmál. „Podle toho, co jsem od něho vyslechl, si myslím, že se mýlíš. Musím však připustit, že tví krajané jsou impozantní muži a jde z nich strach. Když jsem je viděl, uvažoval jsem, že se budu muset vrátit do Londýna pro posily. Potom se však od vojska odpojili tři lairdi a vyjeli proti mně, aby mi zkřížili cestu. Podle všeho se právě dověděli, že vy dvě jste uvnitř, a byli… velmi znepokojeni. Přikázal jsem jim, aby zůstali před hradbami, musel jsem však prokázat značnou trpělivost. Nejsem zvyklý, aby se se mnou někdo odvažoval přít, jako to udělal laird Maitland. Teprve až jsem mu řekl, že jsi pro mě poslala ty, Gillian, a že nedovolím, aby vám kdokoliv ublížil, zdráhavě souhlasil, že počká. Proč ses vlastně odhodlala k tak dlouhé cestě, Bridgid?“

Dívka pohlédla na Gillian. Doufala, že to králi vysvětlí ona.

„Baron Alford věří, že Bridgid je moje sestra.“

„To však není pravda, že?“ řekl král. „Není, můj pane.“

„Lhaly jsme baronu Alfordovi,“ vyhrkla Bridgid. „Ale Gillian mi řekla, že tobě lhát nesmím, můj pane.“

Zdálo se, že krále Bridgidina upřímnost pobavila. „A má pravdu,“ řekl. Potom se opět obrátil ke Gillian. „Řekni, co je s tvou sestrou?“

Gillian sklonila hlavu. „Christen je pro nás navždy ztracená, můj pane.“

Jan její odpověď přijal a bez dalších otázek přikývl. V tu chvíli se opět přihlásil Alford, který přispěchal nabídnout králi občerstvení.

„Poobědvám s tebou, až se vrátím,“ odbyl ho král.

„Až se vrátíš, můj pane?“ zeptal se udiveně Alford.

„Ano. Lady Gillian mi teď ukáže, kde si myslí, že by mohla být ztracená Ariannina šperkovnice. Nevíme jistě, jestli je tady, a chceme se o tom přesvědčit.“

Alford se otočil a kývl na velitele svých vojáků, aby k němu přistoupil.

Jan se podíval na Gillian a usmál se. „Tak půjdeme?“ O krok ustoupil a galantněji nabídl ruku.

Gillian cítila, že se chvěje, když ji přijala. Jan si její rozechvělosti všiml a s lehkým poklepáním po paži jí přikázal, aby se uklidnila.

„Jsi přece moje věrná poddaná, nebo snad ne?“

„Ano, můj pane, jsem.“

„Kdo je mi věrný, nemusí se mě bát. Víš, Gillian, že mi ji připomínáš?“

„Tvoji Ariannu, pane?“

Na jeho tváři se objevil melancholický výraz. „Ano, byla to moje Arianna, a i když máš oči jiné barvy, jsou stejně nádherné jako její. Miloval jsem ji jako žádnou jinou. Byla… dokonalá. Často uvažuju, jakým směrem by se můj život ubíral, kdyby zůstala naživu. Ukázala mi, co je ve mně dobrého, a když jsem byl s ní,

chtěl jsem být… jiný, než jsem byl.“ Gillian měla pocit, jako by vedle ní najednou stál mladík omámený první láskou.

V tu chvíli se král otočil a pohlédl na Alforda. Teprve teď si všiml, že baron je zabraný do hovoru s jedním ze svých vojáků. Hned se na svého přítele obořil a připomněl mu, že v přítomnosti anglického krále je jeho povinností věnovat pozornost jen a jen jemu.

Alford sklonil hlavu a pokorně se omlouval.

„O čem jsi se svým vojákem mluvil?“ chtěl vědět Jan. „Muselo to být něco důležitého, že jsi zapomněl na slušnost.“

„Horace patří k tvým nejvěrnějším služebníkům, můj pane. Říkal jsem mu, že tě požádám, aby tě mohl spolu s třemi důvěryhodnými muži na tvé procházce s Gillian doprovázet.“

Jan nepatrným pokrčením ramen svolil. „Nebudeme pryč dlouho,“ řekl. Potom se obrátil ke svým vojákům: „Všichni zůstanete tady. Nikdo neopustí tuto síň, dokud se nevrátím. Bridgid, moje drahá, počkáš tady, že?“

„Ano, můj pane,“ odpověděla.

O královu pozornost si opět řekl Alford. „Mohu tě i já doprovodit?“ zeptal se.

„Zůstaneš tady,“ poručil mu stroze král.

Alford zřejmě nerozpoznal, že v králově hlase zazněl varovný tón, a odvážil se zeptat ještě jednou.

V tu chvíli se však Jan rozhodl dát mu pocítit svůj hněv. „Už jsem ti řekl jednou, že zůstaneš tady. A zatímco budu s lady Gillian pryč, doporučuju tobě, Hughovi a Edwinovi, abyste se drželi dál od oken.“

Alford se zatvářil zmateně, Jan mu však své doporučení s potutelným úsměvem vysvětlil. „Copak jsem ti neřekl, že Dunhanshire je v obležení Skotů? Z tvého výrazu soudím, že jsem na to zapomněl. Promiň, příteli, bylo to ode mne nedbalé.“

„Ti barbaři jsou tady?“ Alford vykulil oči a zíral na krále, jako by hleděl na strašidlo.

„Samozřejmě. Vždyť se ti to právě snažím říct. Ale ty přece víš, proč sem přitáhli, ne?“

Alford předstíral, že nechápe. „Ne, můj pane. Jak bych to mohl vědět?“

Jan se usmíval a se zjevným potěšením sledoval, jak se Alford topí v rozpacích. Popuzovala ho neomalenost, s níž se v jeho přítomnosti choval, a také se na něho zlobil kvůli tomu, co udělal s Morganem. Král měl teď na své straně velmi málo věrných šlechticů, a přestože Chapman nepatřil k jeho nejoblíbenějším baronům, těšil se vážnosti u jiných a jeho hlas na podporu královy politiky mohl být v budoucnu důležitý. Horlivost, s jakou se Alford snažil najít Arianninu skříňku, už králi způsobila tolik nepříjemností, že měl v úmyslu dát příteli najevo svou nelibost, než mu odpustí.

V podstatě byl ochotný odpustit mu cokoliv, protože to byl právě Alford, kdo k němu Ariannu přivedl.

Teď se mu však naskýtala vhodná příležitost trochu ho stisknout. „Chceš, abych ti řekl, proč přitáhli z takové dálky až sem?“

„Jestli ráčíš, můj pane,“ odpověděl Alford zdvořile.

„Chtějí tě zabít. Dovol, abych ti zopakoval doslova to, co řekli

– vzpomínám si na to přesně. Ten nejvyšší – myslím, že se jmenuje Maitland – prohlásil, že ti vyrve holýma rukama srdce z těla a nacpe ti ho do krku. Není to zábavné? Ujišťuju tě, že je dost silný, aby to dokázal,“ dodal král s potutelným úsměvem.

Aniž čekal, co na to Alford řekne, pokračoval: „Všichni tři lairdi se přímo přede mnou dohadovali, kdo má větší právo tě zabít.“

Alford se přinutil k úsměvu. „Ano, jak jsi říkal, je to k pobavení.“

„Ale i na vás, pánové, se ti barbaři chystají,“ obrátil se král k Edwinovi a Hughovi. „Laird klanu Buchananů si vzal do hlavy, že jeden z vás dvou udeřil lady Gillian. Je přesvědčen, že má právo useknout viníkovi ruce. A také se zmínil, že tobě usekne nohu, Alforde. Nebo jsem ti to už řekl?“

Alford zavrtěl hlavou. „Měl jsi je zabít za to, že vyhrožovali tvým přátelům,“ zvolal rozhořčeně. „Nejsme snad věrni jeden druhému? Víš přece, že jsem vždycky stál po tvém boku, když jsi musel čelit nepřátelům. Dokonce i proti papeži jsem tě podpořil. Zabij je, králi. Zabij, ty barbary.“

„Ne,“ vykřikla Gillian.

Jan se dotkl její paže. „Podívej se, jak jsi lady rozčilil. Pojď, Gillian, tahle debata může počkat, až se vrátíme. Ujišťuju tě však, Alforde, že nemám v úmyslu žádného z těch lairdů zabít. Vím dobře, co by následovalo, a nemám zapotřebí dělat si v tuhle chvíli další nepřátele. Mám jich už tak dost.“

Stráž jim otevřela dveře a vyšli ven. Gillian si držela sukni a měla skloněnou hlavu, když ji však zvedla, zarazila se a úžasem se jí zatajil dech.

Uprostřed nádvoří stáli Iain, Ramsey a Brodick. Všichni tři byli ozbrojeni, i když měli meče v pochvách.

Zdálo se jí, že Brodickovy oči planou hněvem. Díval se přímo na ni. Nemohla od něho odtrhnout obdivný pohled, zato on vypadal, jako by se na ni chtěl vrhnout.

Jan byl zřejmě překvapen stejně jako ona. Přikázal jim, aby zůstali před hradbami, a teď nevěděl, co si myslet. Jak se mohli dostat dovnitř? Spíš zvědavý než rozzlobený pohlédl na Gillian a zeptal se: „Tak tomuhle muži ses zavázala?“

„Ano, jsem jeho žena, můj pane,“ odpověděla. „A velmi ho miluji.“

„Takže je pravda, když se říká, že láska je slepá.“ Nevěděla, jestli to král řekl žertem, nebo vážně, a proto mlčela.

Když přišli k mužům blíž, rozkročil se Brodick, jako by chtěl zabrat celé nádvoří. Iain s Ramseym udělali totéž.

Jejich postoj byl jasný – nemínili je pustit dál. Gillian věděla, že pokusí-li se je král spolu s ní obejít, Brodick jim zastoupí cestu.

Zbývající královi vojáci zůstali stát v pozadí s rukama na jílcích mečů. Sledovali situaci a čekali na Janův rozkaz.

Zdálo se, že ani jeden z lairdů je nebere na vědomí. Gillian začala trnout strachem o jejich bezpečnost.

„Ustupte,“ poručil Jan.

„Můj pane, mohl by nás můj manžel doprovázet?“ zeptala se Gillian tiše. „Už jsem se s ním delší dobu neviděla. Byla bych šťastná, kdybych ho mohla mít vedle sebe.“

„Ty bys byla šťastná?“ podíval se na ni a pousmál se. „On se však nezdá příliš šťastný, že tě vidí, Gillian. Ani jeden z nich se netváří šťastně,“ dodal. „Abych řekl pravdu, laird Buchanan mi připomíná manžela, který se chystá zbít svou ženu za neposlušnost.“

„Ach ne, něco takového by Brodick neudělal. Možná se na mě zlobí, ale nikdy by mě neuhodil. Jsou to čestní muži, můj pane. Všichni.“

Jan se zastavil přímo před Brodickem, zaklonil hlavu, aby mu mohl pohlédnout do očí, a řekl: „Tvoje žena si přeje, abys nás na naší procházce doprovázel.“

Brodick neřekl jediné slovo, ustoupil však dozadu a uvolnil jim cestu. Když Gillian procházela kolem něho, neodolala, aby se o něho neotřela paží.

Věděla, že jde hned za ní, a cítila, že v ní vře zmatek protichůdných p ocitů. Toužila vrhnout se mu do náruče a říct, jak moc její líto, že ho dostala do takového nebezpečí, zároveň byla v pokušení rozkřičet se na něho za to, že jí lhal a dal přednost pomstě před jejím bezpečím.

V duchu se však modlila, aby ho bůh ochránil. Kráčela po králově boku přes prázdné nádvoří. Potom uviděla Horace se třemi vybranými muži a její neklid vzrostl. Nevěděla proč, ale přála si, aby král Alfordově žádosti nevyhověl.

Vojáci vykročili spolu s nimi. Brodick se stále držel za ní. Věděla, že ho nikdo nekryje zezadu, a zmocnil se jí panický strach.

Koutkem oka zahlédla, že do schodů se řítí další skupina Alfordových mužů. Vtom na ni však promluvil Jan. „Kam mě vedeš?“ zeptal se.

„Jdeme do staré stáje, můj pane. Je hned za novými stájemi, které dal po uchvácení Dunhanshiru postavit Alford.“

„Proč nedal staré strhnout a na jejich místě nepostavil nové?“

„Protože je pověrčivý,“ odpověděla.

„Tomu nerozumím, vysvětli mi to. A také mi řekni, jak jsi přišla na to, kde je šperkovnice ukrytá.“

Gillian mu začala vyprávět o noci, v níž byl zabit její otec, a skončila v okamžiku, kdy došli k polorozpadlým zdem starých stájí.

Na králův příkaz odběhl jeden z vojáků pro pochodeň. Zatímco čekali, obrátil se král opět k ní a připomenul jí, že mu ještě nevysvětlila, jak to mínila s tou Alfordovou pověrčivostí.

„Když se Ector pomátl, vojáci se ho báli – mysleli si, že je posedlý ďáblem. Moje chůva mi řekla, že kdykoliv přešel kolem, padali na kolena a křižovali se, aby jeho ďábla zahnali. Viděla je přitom nesčetněkrát. Nikdy se ho také nedotkli ani se neodvážili dotknout něčeho, co mu patřilo. Ector během dne bloumal po okolí a v noci spal v koutě staré stáje.“

„Líčíš mé vojáky, jako by to byli pověrčiví hlupáci. Pokud máš však pravdu, je opravdu možné, že jejich strach pomohl uchovat Arianninu šperkovnici celé dlouhé roky v bezpečí.“

Voják se vrátil s hořící pochodní a Jan mu pokynul, aby vstoupil dovnitř první. Gillian se najednou zmocnila taková úzkost,

že nebyla schopná pohnout se z místa. Bože, prosím tě, dej, ať tam ta skříňka je.

Vtom ucítila na rameni Brodickovu ruku a otočila se. Hleděla na něho jen krátký okamžik, ale stačilo to, aby se sebrala. Napřímila se a vkročila za králem dovnitř.

V pruzích sedavého světla, které pronikalo dírami ve střeše, vířil prach, jinak byla uvnitř tma. Bez pochodně by se jen těžko orientovali. Vzduch byl zatuchlý jako v hrobce a s každým dalším krokem sílil puch plesniviny.

Král se zastavil uprostřed chodby a gestem jí naznačil, aby ho vedla.

„Spal tamhle v koutě,“ řekla a pospíšila kolem něho dál. Musela dávat pozor, kam stoupá, protože na zemi se válela zetlelá prkna a kameny vypadlé ze zdí.

Když přešla kolem posledního stání, pohlédla do kouta a vykřikla. Byla tam! Ectorova torna stále visela na zrezivělém háku.

„Podívejme se dovnitř,“ zašeptal Jan.

Spolu s Gillian se opatrně přiblížil ke zdi. Pak svěsil zteřelou tornu z háku, položil ji na zem a poklekl k ní.

„Je tam? Je v ní ta skříňka, můj pane,“ zeptal se nedočkavě Horace stojící uctivě opodál.

Král mu neodpověděl. „Vidíš, jak se mi třesou ruce?“ zašeptal Gillian. Vzal tomu, obrátil ji a opatrně vysypal její obsah. Nejdříve vypadl kus zrezivělého železa, pak se po zemi rozkutálelo pár kamenů a nakonec prasklý dřevěný hrnek. Náhle král vykřikl. K nohám mu dopadl jakýsi balíček zabalený ve špinavé vlněné látce. Když ji začal rozbalovat, záhy poznal, že je to stará mužská tunika. Rozechvělýma rukama látku opatrně rozmotával, až nakonec… ze tmy zazářila nádherná skříňka posázená drahokamy.

Janovi vstoupily slzy do očí a v mysli mu vytanula vzpomínka na sladkou Ariannu. Na chvíli ho přemohl žal. Sklonil hlavu a znovu hořce truchlil nad smrtí své jediné skutečné lásky.

„Je tam ta skřínka, můj pane?“ ozval se opět Horace.

Král byl příliš přemožen citem, aby se pozastavoval nad vojákovou neomaleností.

Zato Brodickovi velitelovo drzé zvolání neušlo. Právě ve chvíli, když se otáčel po jeho hlase, dal Horace pokyn svým vojákům. Všichni tři přiskočili a v polokruhu Brodicka obklopili. Od krále Anglie je teď dělil pouze ten skotský horal a ve své pošetilosti si mysleli, že jim převaha tří na jednoho bude stačit k tomu, aby ho bez problémů zdolali.

Brodickovi bylo okamžitě jasné, co mají v úmyslu, a tichým hlasem plným pohrdání řekl: „Váš král není ozbrojen.“

Jan, který stále klečel na zemi, zvedl hlavu a uviděl vojáky s tasenými meči. Vytřeštil oči a na okamžik mu blesklo hlavou, že je zřejmě skotský laird napadl. Pak si ale všiml, že Brodick má ruce svěšené a jeho meč je stále v pochvě. Co tedy přimělo vojáky k tomu, že tasili?

Na okamžik zapomněl na skříňku a vstal. „Co se děje? Odkud hrozí nebezpečí?“

Žádný z vojáků mu neodpověděl.

„Gillian, pověz svému králi, že ho jeho vojáci chtějí zabít,“ řekl Brodick.

Velitel vojáků se zasmál. „Je pro nás poctou, že to můžeme udělat. Ano, králi, zabijeme tě, a toho Skota a jeho ženu taky.“ Kývl směrem k Brodickovi. „A vinu svalíme samozřejmě na tebe.“

Jan sáhl po meči, teprve nyní si však uvědomil, že je neozbrojený.

„Stačí, abych zavolal o pomoc, a vzápětí sem vtrhnou všichni mí muži.“

Horace se ušklíbl. „Jenže to už budeš mrtvý.“

Brodick zavrtěl hlavou. „Nebude. Nedovolím, abyste svého krále zabili, protože to nechce moje žena. A k ní se ani nepřiblížíte.“

Všichni čtyři se na něho vrhli, aby ho zabili jako prvního. To však byla chyba, protože se ve stísněném prostoru srazili a pletli se jeden druhému, takže se ani jeden nemohl pořádně rozmáchnout.

Toho Brodick okamžitě využil a zaútočil na ně rychlostí dravce. Jeho meč zasvištěl vzduchem, projel tělem jednoho z vojáků, zatímco druhému prudkým kopnutím zlomil ruku a srazil ho k zemi. Vojákův meč odletěl daleko do tmy. Vzápětí Brodick v posledním okamžiku uhnul ráně třetího útočníka, bleskově se otočil a úderem lokte do obličeje mu roztříštil čelist.

Gillian se pokusila chytit krále za paži a odtáhnout ho mimo nebezpečí. Jan však odmítl ustoupit, strhl ji za sebe a vlastním tělem ji chránil.

Než stačila vykřiknout, leželi dva vojáci u Brodickových nohou mrtví a další dva se kroutili na zemi v bolestech. Brodick se ani nezadýchal. Klidně otřel čepel meče o jednoho z mrtvých útočníků, aby svou zbraň očistil od anglické krve, pak zastrčil meč do pochvy a otočil se. Když uviděl, že král neohroženě chrání jeho ženu, nedokázal skrýt překvapení.

Jan si teprve teď začal uvědomovat, co se stalo. Chvíli stál jako omráčený a zíral na zrádce, ale pak pohlédl na Brodicka.

„Čtyři proti jednomu,“ zašeptal chraptivě. „Zachoval ses skvěle, lairde.“

Brodick pokrčil rameny. „Vidím, že i ty ses zachoval statečně, králi.“

Nikdo si nevšiml, že plamen z odhozené pochodně přeskočil na kusy zteřelého dřeva. Ani král to nevnímal. Znovu poklekl a oběma rukama zvedl drahocennou skříňku. Pak pomalu přitiskl prsty na tajná místa a uvolnil skrytou pružinu. Víko s cvaknutím odskočilo. Dlouho bylo ticho a král hleděl na to, co bylo uvnitř.

Konečně se mu z hloubi hrdla vydral hluboký potlačovaný sten, který sílil, až se změnil ve zmučený výkřik, v němž jako by zazněla ozvěna dávno zašlé doby.

Byl to výkřik zoufalství a bezmezného hněvu nad neodčinitelnou ztrátou.

Gillian stála a nemohla se pohnout. Výkřik královy bolesti se jí vryl hluboko do vědomí a ochromil ji. Dolehl na ni strach. Nebyla už schopná snést všechnu tu podlost, lstivost, zradu… Mysl jí ovládly bolestné vzpomínky. Najednou stála v temné chodbě nahoře na kluzkých schodech. Vtom ze zdi vyskočil drak, šlehl po ní dlouhým ocasem a potom… padala s Christen dolů do černé tmy. Znovu byla ta malá, vystrašená, opuštěná holčička. Kolem ní se ozývaly zoufalé výkřiky… Znovu viděla otce – díval se na ni a v jeho pohledu byl nepopsatelný zármutek a lítost. Nemohl ji zachránit. Natáhla ruku…

Náhle si uvědomila, že je u ní Brodick. Stál před ní a volal ji.

„Gillian, podívej se na mě.“

Jeho láskyplný pohled a dotyk ruky na tváři ji vytrhl z hrůzných představ. Rozplakala se a padla mu do náruče. „Chci domů,“ vzlykala.

„Pojedeš domů. Už brzy,“ slíbil jí. „Teď se však drž za mnou.“

Brodickův strohý hlas jí připomněl, že ještě není konec. Vzápětí zaslechla křik vojáků běžících ke stáji – zřejmě uviděli oheň a kouř. Ohlédla se. Plameny za jejími zády šlehaly čím dál výš. Náhle si uvědomila, že až královi muži vtrhnou dovnitř a uvidí mrtvé Alfordovy vojáky, mohou se bez rozmyslu vrhnout na Brodicka.

Obrátila se ke králi a uviděla, že si utírá slzy. Zaklapl víko skříňky, opět ji zabalil do tuniky a namáhavě vstal.

Také on zřejmě zaslechl křik a uvědomil si nebezpečí, protože pokročil dopředu, postavil se vedle Brodicka, a když dovnitř vtrhli vojáci, zvedl ruku.

„Jsou to tvoji muži, nebo jeho?“ zeptal se Brodick.

„Moji,“ odpověděl král.

Jeho hlas byl naprosto klidný a sebejistý. „Pojď se mnou,“ řekl Brodickovi a vyšel ze stáje.

Brodick podpíral Gillian a následoval ho. Jakmile došli na nádvoří, zastavil se a ostře hvízdl. Vzápětí u něho byli Dylan s Robertem. Oba na koních.

„Odvez ji odsud,“ poručil Dylanovi. „A ty, Roberte, počkej na Bridgid a vezmi ji s sebou.“

Gillian neměla čas odporovat. Dylan se k ní sklonil, jediným pohybem silných paží ji vyzvedl nahoru a pobídl svého hřebce do cvalu.

„Pusťte ty skotské bojovníky,“ křikl král na své vojáky. Potom pokynul Iainovi a Ramseymu, aby následovali Brodicka a šli za ním dovnitř.

Alford už věděl, co se stalo, a nečekal se založenýma rukama. Využil času a shromáždil kolem sebe všechny své muže, které měl v tu chvíli k dispozici. Brodick a Iain zůstali za králem, ale jakmile Ramsey uviděl v rohu síně sedět Bridgid, zamířil k ní. Uchopil ji za ruku a beze slova ji táhl za sebou.

Bridgid ani nehlesla, protože se na něho bála promluvit. Ještě nikdy neviděla Ramseyho tak rozhněvaného. Naháněl jí téměř stejný strach jako Alford a jeho dva kumpáni. Ani Robertovi neřekl Ramsey jediné slovo, pouze na něho kývl, aby Bridgid odvedl pryč.

Když se opět vrátil ke skupince kolem krále, hovořil Jan tiše s Iainem Maitlandem. Ramsey nerozuměl, o čem spolu mluví, potom však zaslechl, že se král Iaina zeptal, jestli to byl jeho syn, koho nechal baron unést. Iain se lehce uklonil a odpověděl, že ano. Král potom natáhl ruku a požádal ho o meč – řekl, že si ho chce pouze vypůjčit.

Iain mu neochotně zbraň podal. Jan se otočil a s mečem v jedné a s tornou v druhé ruce pomalu přistoupil ke stolu, za nímž seděl Alford.

Baron začal vstávat, král mu však poručil, aby zůstal sedět.

„Dnešní den mi přinesl velké zklamání,“ řekl mrazivým hlasem.

„Takže jsi skříňku nenašel, můj pane?“ zeptal se Alford a v očích mu zahrál škodolibý úsměv. Když král neodpověděl, usoudil, že má pravdu. „Musí tu být ti skotští barbaři, můj pane?“ zvolal potom.

Jan si všiml, že Hugh a Edwin jsou celí nesví. Neustále vrhali na lairdy kradmé pohledy a téměř se třásli strachem. Král pohlédl na Iaina Maitlanda, ale laird se na něho nedíval. Iain, stejně jako Brodick, upíral pohled plný nenávisti na jiného muže… Oba si ho měřili jako šelmy, které se chystají skočit na svou kořist.

„Máš z nich strach, Alforde,“ protáhl král a kývl hlavou směrem k lairdům.

Alford znervózněl, stále však neměl pocit, že by mu od nich hrozilo nebezpečí. Byl přesvědčený, že pokud by Skotové sáhli po zbraních, jeho vojáci a muži z královy gardy by j e vzápětí srazili k zemi.

„Nemám z nich strach, můj pane, ale jsou tak… necivilizovaní.“

„Buď přece trochu víc pohostinný,“ napomenul ho Jan. Potom s mečem a s tornou v rukou začal pomalu přecházet před stolem.

„Dnes se do mé duše vrátila bolest,“ řekl. Pak se obrátil k lairdům, aby jim svá slova vysvětlil. „Miloval jsem v životě jedinou ženu. Jmenovala se Arianna. Přivedl mi ji Alford, můj nejlepší přítel, a já jsem se do ní okamžitě zamiloval. Věřím, že i ona milovala mě,“ dodal. „Hledal jsem pak možnost, jak se s ní oženit.“

Zastavil se a položil tornu na stůl před Alforda.

„Podívej se, co tam je,“ poručil mu.

Alford tornu obrátil a vysypal její obsah na stůl. V záhybech staré tuniky zasvítily drahokamy a Alford ji rozechvělýma rukama rozbalil.

„Uvnitř skříňky je moje dýka,“ řekl Jan. „Poslal jsem ji Arianně, aby si odřízla pramen svých zlatých vlasů. Vzpomínáš si, Alforde?“

Než mohl Alford odpovědět, Jan pokračoval. „Na mojí dýce je pramen jejích vlasů. Pověz mi, Alforde, co je na těch vlasech?“

„Já… nevím, můj pane,“ zakoktal Alford.

„Ale víš. Je to tvoje dýka.“

„Ne! Není moje!“ vykřikl Alford.

Jan pomalu vykročil kolem stolu. „Ne? Ale vždyť na střence je tvůj erb.“

„Někdo… mi ji ukradl… Musel to být Gillianin otec.“ Janův hlas vyšlehl jako bič. „Její otec u dvora nebyl, ale ty ano, Alforde! Ty jsi vrah, ty jsi zabil Ariannu!“

„Ne… To není pravda…“

Jan udeřil pěstí do stolu. „Jestliže si chceš zachovat život, řekni mi pravdu.“

„Zachovat život…?“

„Pokud mi řekneš pravdu, nezabiju tě. Chci vědět, co se tenkrát stalo. Ale nejdřív se přiznej. Že jsi ji zabil ty?“

„Chtěla tě zradit,“ koktal Alford. „Nechtěla naslouchat mým… radám… a pokoušela se vloudit mezi tebe a tvé rádce. Snažil jsem se tě jen chránit…, chránit svého krále. Stoupla jí do hlavy moc, protože věděla… ano, Arianna věděla, že tě dokáže ovládat.“

„Nevytáčej se. Chci vědět přesně, co se stalo,“ zahřměl král.

Hlas se mu třásl hněvem.

„Přišel jsem za ní, abych jí domluvil, ale ona si ze mě tropila jen posměch, můj pane. Ano, vysmívala se mi. A potom přišel tvůj

panoš se skříňkou a položil ji na stůl. Byla otevřená a viděl jsem, že je v ní dýka. Panoš mě neviděl. Když odešel, vzala Arianna dýku, uřízla si pramen vlasů a položila ho spolu s dýkou zpátky do skříňky…“

„A ty jsi jí začal znovu domlouvat?“ naléhal Jan.

„Ano. Jenže ona na má dobře míněná slova nedbala. Naopak, vykřikla na mě, že nepřipustí, aby jí někdo vstupoval do cesty. Pak na mě zaútočila a já jsem se musel bránit.“

„A tak jsi jí proťal hrdlo.“

„Byla to nešťastná náhoda. Přiznávám, že se mě zmocnila panika. Tvůj panoš se vrátil, a když mu nikdo neotvíral, začal bouchat na dveře. Vůbec jsem neuvažoval, co dělám, hodil jsem svoji dýku do skříňky a zavřel jsem ji. Ano, proťal jsem Arianně hrdlo.“

„A protože jsi měl klíč, podařilo se ti bez problémů uniknout, že? Zamkl jsi dveře a vzal jsi skříňku do svého pokoje. Bylo to tak, Alforde?“

„Ano.“

„A pak, když jsem ji našel mrtvou, jsi mě jako dobrý přítel utěšoval.“

„Chtěl jsem se přiznat, ale když jsem tě viděl, rozhodl jsem se počkat.“

„Ne, ty bídáku. Rozhodl ses svalit vinu na barona z Dunhanshiru.“

„Ano,“ přiznal tiše Alford a pokusil se nasadit kajícný výraz.

„Gillianin otec za mnou přijel, aby si se mnou promluvil o obecní půdě, kterou jsme společně spravovali. Při rozhovoru pak uviděl skříňku, a jakmile jsem se k němu otočil zády, ukradl mi ji. Chtěl si ji nechat.“

„Tomu sám nevěříš,“ osopil se na něho Jan. „Dobře víš, že by mi ji vrátil. A tak jsi oblehl Dunhanshire a zabil jsi ho, abys ho umlčel.“

„Musel jsem Ariannu odstranit,“ opakoval Alford. „Zničila by

tě.“

„Mě?“ vykřikl král. Už nebyl dál schopen v nechutné hře

pokračovat. Stál v tu chvíli za Alfordem a pozvedl Iainův meč.

„Vezmi tě ďas!“ vykřikl a vrazil ostrou čepel Alfordovi do zad.

Baron se vzepjal jako luk a pak se pomalu zhroutil na stůl. Jan ustoupil a chvíli s nenávistí hleděl na mrtvolu před sebou. Hruď se mu dmula potlačovaným hněvem. V síni bylo hrobové ticho. Konečně se Jan pohnul, vzal skříňku a zamířil ke dveřím.

„Tvůj syn je pomstěn,“ řekl Iainovi Maitlandovi. Pak pokynul svým mužům, aby ho následovali.

„Můj králi,“ vykřikl v tu chvíli Hugh schovaný za vojáky, ‚já a Edwin s tím nemáme nic společného. Nevěděli jsme, že tě Alford zradil.“

Jan ho ignoroval. Když však procházel kolem lairdů, řekl:

„Jsou vaši.“

Sotva se za ním zavřely dveře, vykročili Iain, Ramsey a Brodick pomalu dopředu.

KAPITOLA 39

Ramsey ani Brodick nepatřili k mužům, které lze jen tak lehce uvést do rozpaků. Když jim však baron Morgan Chapman od plic řekl, co si o jejich počínání myslí, cítili se zahanbeni jako kluci.

Nutno říct, že si to také dokázali přiznat. I když měli chuť se se starým mrzoutem přít, raději mlčeli, protože už od mládí byli vedeni k tomu, že mají respektovat starší. Jenže Morgan jim to svou prudkostí, s jakou jim metal do tváře obvinění, velmi ztěžoval.

Trvalo jim celou věčnost, než se dostali k jádru věci. Morgan stál a hleděl na ně s rukama založenýma na hrudi jako otec kárající své syny. Bylo to opravdu ponižující, Ramsey s Brodickem to však trpělivě snášeli.

„Celou dobu jsem tu žil v klidu, ale těch nářků a scén, co jsem musel vyslechnout za poslední dva dny od vašich rozhněvaných dam… Díky, to mi stačí na celý zbytek života. Měli jste tu drzost strčit mi je do klína a poslat mě domů s nimi, jenže přísahám vám, že než jsme sem dorazili, zvoní mi z těch jejich řečí v uších. Kdybych alespoň věděl, že to už skončí.“

Ramsey udělal chybu, když zavrtěl hlavou a nahlas mínil, že neskončí. Tím starého mrzoutského barona znovu popudil a musel si vyslechnout další stížnosti.

„Máš pravdu,“ vykřikl Morgan, „ty sladké dámy teprve začaly. Uvažoval jsem, že uteču do postele, ale vím, že za mnou půjdou i

do ložnice.“ Potom se obrátil se k Brodickovi a řekl: „Zlomil jsi Gillian srdce a už tě nechce nikdy vidět.“

„V tom případě musí zavřít oči, protože tě ujišťuju, že se mnou pojede domů.“

„K vašemu sňatku došlo příliš narychlo.“

„Vím, co jsem chtěl, a vezmu si to.“

„To? Myslel jsem, že mluvíme o mé neteři.“

„Ano, pane, mluvíme o ní.“

„Gillian říká, že jsi jí dal své slovo, a pak jsi ho porušil.“

„Ano, to je pravda.“

„Domnívá se, že jsi ji oklamal.“

„Ano, udělal jsem to.“

„K čertu, člověče, můžeš mi alespoň vysvětlit proč?“

„Vždyť to víš sám,“ opáčil Brodick. „Nechtěl jsem dovolit, aby se dostala do nebezpečí. Jestliže má někdo právo se zlobit, pak jsem to já… Kvůli její lehkomyslnosti.“

Morgan si prohrábl prsty bílé vlasy. „Taky nevěří, že ji miluješ, a trvá na tom, že bude žít tady se mnou.“

Než stačil Brodick odpovědět, obrátil baron své rozčilení proti Ramseymu. „Ostatně i Bridgid se rozhodla, že zůstane tady u mě. Tvrdí, že se jí v Anglii líbí. Bůh mě ochraňuj!“

„Odjede se mnou domů,“ prohlásil rezolutně Ramsey.

„Proč?“

Baronova otázka Ramseyho překvapila. „Protože patří ke klanu Sinclairů.“

„To není žádný důvod. Říká, že se ji snažíš provdat, aby ses jí zbavil. A prý ji také matka vyhodila z domu. Je to pravda?“

Ramsey si povzdechl. „Ano, je.“

„A neděláš ty vlastně totéž?“

„Ne, v žádném případě,“ ohradil se Ramsey. „Bridgid řekla, že je do někoho zamilovaná, ale odmítla mi prozradit, kdo ten muž je.“

Morgan zakroutil hlavou. „Zato ti řekla, že je hlupák.“

„Ano, nějak takhle se vyjádřila,“ připustil Ramsey.

Baron dlouho mlčky hleděl na Ramseyho přes své huňaté obočí a potom si povzdechl. „Synu, copak jsi opravdu tak… nechápavý? Proboha, koho si myslíš, že miluje? Zkus o tom chvíli uvažovat a jsem přesvědčen, že na to přijdeš.“

V Ramseyově mysli náhle blesklo pochopení – ne proto, co baron řekl, ale proto, jak to řekl. Ještě chvíli hleděl, jako by si to nemohl srovnat v hlavě, ale pak se jeho tvář roztáhla do váhavého úsměvu.

Morgan s úlevou přikývl. „Takže ti to konečně došlo. Nejvyšší čas. Když si představím, že bych měl poslouchat další vzdechy a sáhodlouhé výčty tvých předností, přísahám, že bych se zbláznil. Jestli ti mohu poradit, synu, zapomeň na ten nesmyslný nápad oženit se s jakousi děvou jménem Meggan jen proto, abys ve svém klanu udržel klid.“

„Ona ti řekla i o Meggan?“ Ramsey nemohl potlačit úsměv.

„Synu, nevím, jestli je ještě vůbec něco, co mi o tobě neřekla. Doufám, že už konečně přestaneš být hloupý, jak řekla Bridgid, a dostaneš rozum.“

Ramsey měl daleko k tomu, aby se urazil. „Vypadá to, že ano,“ připustil.

„Ale upozorňuju tě, že Bridgid není ženuška, s níž by sis mohl dělat, co chceš,“ varoval ho.

„Ano, pane, to vím.“

Baron se konečně napřímil. „A teď chci, abyste oba dobře poslouchali, protože vám sdělím svou podmínku.“

„Tvoji podmínku, pane?“ podivil se Brodick. Šťouchl do Ramseyho, aby se přestal usmívat jako idiot a dával pozor.

„Ano, moji podmínku,“ opakoval Morgan. „Myslíte si, že toužím mít na krku dvě ženy roztoužené láskou?“

„Tak nám dovol, abychom je odvezli,“ navrhl Brodick.

Tím si jen vysloužil další baronův zlobný pohled. „Vidím ti na očích, že Gillian miluješ, synu. Měl bys však najít odvahu a říct jí to. A rychle, protože si vzala do hlavy, že ti na ní vůbec nezáleží.“

„Je moje žena. Samozřejmě že mi na ní záleží.“

„Gillian je statečná,“ řekl baron.

„Ano, to vím.“

„A také svéhlavá. Nevím, kde k tomuto nedostatku přišla, ale je taková.“

„Ano, pane. Vím o tom.“

„Nemysli si, že ji ovládneš. Nepodaří se ti to.“

„Nehodlám se o to snažit, pane.“

„To je dobře, protože kdyby ses o to snažil, dosáhl bys pravého opaku. Vím, že ti nemusím říkat, abys na ni byl hodný, protože jak znám svou Gillian, ona tě k tomu donutí. Je to silná a kurážná žena, ale také citlivá.“

„Mluvil jsi, pane, o nějaké podmínce,“ připomenul mu Ramsey.

„Ano, jistě.“ Baron chvíli uvažoval a potom prohlásil: „Mám svou neteř moc rád a taky Bridgid jsem si oblíbil. Nepřeju si, aby u mě zůstala, ale nechci, aby si myslela, že ji odsud vyhazuju. Nejlepší by bylo…“

„Co?“ zeptal se Ramsey, když baron zaváhal.

„Kdybyste je nějak… povzbudili…, aby si přály odejít samy. Nechci ale, abyste jim jakkoliv vyhrožovali,“ dodal. „Zlomili jste jim srdce a teď jim ho hleďte vyléčit.“

Morgan odešel, aby obě ženy přivedl. Ramsey s Brodickem zatím nervózně přecházeli a čekali.

„Poslyš, pořád mám dojem, že mi baron Chapman někoho připomíná, ale nemohu přijít na to, koho,“ poznamenal Ramsey.

„Přísahám, že takhle jako on se mnou nemluvil ani můj vlastní otec.“

„Tvůj otec zemřel dřív, než jsi ho mohl pořádně poznat.“

„K čertu, ale stejně se cítím jako malý kluk. Nečekal jsem, že se do nás takhle pustí. Když mi o něm Gillian vyprávěla, představoval jsem si ho jako starého přívětivého džentlmena. Jenže ona si opravdu myslí, že takový je. Copak je slepá? Proboha, jak může mít ráda takového starého podivína?“

Ramsey zvedl hlavu a náhle se rozesmál. „Už vím. Tebe.“

„Co tebe?“

„Morgan…, připomíná mi tebe. Bože, vždyť je to jasné – Gillian si vzala člověka, který je stejný jako její strýc. Dobře se na barona podívej a uvidíš, jak budeš vypadat za dvacet let.“

„Chceš říct, že budu svárlivý a nerudný starý chlap?“

„K čertu, Brodicku, ne že budeš, ty už takový jsi. Není divu, že se do tebe zamilovala. Opravdu jí připomínáš jejího strýce.“

„Máš štěstí, že teď nemám náladu se s tebou přít.“ Ramsey se ještě chvíli smál, ale pak náhle zvážněl.

„Nevěřím, že to Bridgid myslela vážně, když řekla, že tu chce zůstat.“

„Čekal jsem, že mě moje žena přivítá s otevřenou náručí, a ona zatím ani nesešla dolů. Řeknu ti, že pokud budu nucen odtáhnout ji odtud násilím, udělám to.“

„Přál sis se mnou mluvit, lairde?“ ozvalo se za nimi.

Oba se otočili a uviděli Bridgid. „Kde je moje žena?“ zeptal se Brodick.

„Nahoře,“ odpověděla Bridgid. „Za chvíli by měla přijít.“

„Můžeš nás chvíli nechat o samotě?“ řekl Ramsey, „Říkám to Brodickovi, ne tobě. Ty zůstaň tady,“ dodal rychle, když se otočila.

S povzdechem se vrátila a Brodick vyšel ven. Ramsey si založil ruce na hrudi, opřel se dozadu o stůl a usmál se na ni. Bridgid však zůstala chladná. Dokonce sklonila hlavu, aby se nemusela dívat na vzrušující dolíček na jeho bradě a nenechala se jím rozptylovat.

Chovala se plaše a bojácně a on začal uvažovat, jakou s ním hraje hru. Vždyť věděl, že ta krásná žena nemá strach z žádného nebezpečí.

„Baron Morgan mi řekl, že se mnou chceš mluvit.“

„Ano, chci,“ přisvědčil. „Chtěl bych ti sdělit něco důležitého, ale předtím mi řekni, jak jsi to dokázala.“

„Co, lairde?“

„Bridgid, podívej se na mě.“

„Ano, lairde.“ Dodala si odvahy a pohlédla na něho. Srdce jí stále bušilo a kolem žaludku cítila známé chvění. Napadlo ji, že kdyby ji někdy políbil, asi by omdlela. Byla to směšná představa, ale kupodivu ji trochu uklidnila.

„Řekl jsem snad něco směšného?“

„Ano…, vlastně ne. Samozřejmě že neřekl.“

„Tak proč se usmíváš?“

Napřímila se. „Chceš, abych se mračila?“

„Proboha, Bridgid, zkus mi věnovat pozornost.“

„Ale vždyť já ti věnuju pozornost, lairde.“

„Chci vědět, jak se ti podařilo dostat se až sem, aniž tě někdo přepadl a zabil.“

Dlouho přemýšlela, co odpovědět. „Použila jsem jistého triku, nebo jestli chceš, podvodu.“

„Nemůžeš mi to vysvětlit blíž?“

„Dobře,“ souhlasila. „Namluvila jsem Prosterovi, že Gillian potřebuje navštívit Annii Drummondovou, a teprve když jsme byli na cestě, řekla jsem mu pravdu. Doufám, že mu nebudeš vyčítat, že s námi jel. Ani Kerovi a Alanovi. Gillian a já jsme se odmítly vrátit.“

„Jsou ještě mladí a nevěděli, že vás měli odvléct zpátky domů třeba násilím.“

„Potrestáš je, že to neudělali?“

„Nemám v úmyslu je trestat. Zůstali s vámi a dělali, co bylo v jejich silách, aby vám zajistili bezpečí. Za to si zaslouží pochvalu. Dovedu si představit, že to s vámi neměli jednoduché.“

„Doufám, že nebudeš nic vyčítat ani Gillian,“ naléhala dál.

„Snažila se nás přemluvit, abychom se vrátili, ale my jsme ji neposlechli.“

„Proč jsi potom utekla vojákům a šla za ní do Dunhanshiru?“

„Myslela jsem, že jí pomohu, když budu předstírat, že jsem její sestra. Jenže mám dojem, že jsem jí jen překážela. A mohu se zase zeptat něco já tebe, lairde?“

„Prosím.“

„Co se stalo se všemi vojáky a sloužícími, kteří byli v Alfordově sídle? Morganovi lidé se vrátili, ale co ti ostatní?“

„Myslím, že i oni se vrátili a čekají, že budou moci sloužit novému pánu. Nevinné nezabíjíme.“

„A vojáci?“

„Ti nebyli nevinní.“

Neměl v úmyslu říkat jí víc a Bridgid ani víc slyšet nechtěla. Netoužila poslouchat žádné hrůzné podrobnosti. „Odjedeš brzy domů?“ zeptala se.

„Ano.“

Přikývla. „Pak ti přeju šťastnou cestu.“ Otočila se a chtěla odejít.

„Okamžik, Bridgid, ještě jsme neskončili,“ zastavil ji Ramsey.

„Co víc ještě ode mě chceš?“

„Víc? Zatím jsem od tebe nechtěl nic… Nebo snad ano?“ Zavrtěla hlavou.

„Pojď blíž, Bridgid.“

„Je mi dobře tady, kde jsem.“

„Pojď blíž,“ opakoval. V jeho hlase náhle zazněl tvrdý tón. Bridgid to dobře postřehla a rozhodla se poslechnout.

Pokročila dopředu a zastavila se přímo před ním. „Stačí to?“

„Blíž,“ poručil jí.

Udělala další krok a zůstala stát mezi jeho rozkročenýma nohama. „Už jsem dost blízko?“

„Prozatím ano.“

Pásl se na jejích rozpacích, a to ji ještě víc znervózňovalo. Zdálo se jí, že si s ní Ramsey jen pohrává. Uvažovala, co tím míní? Zřejmě netušil, jaké mučivé pocity prožívá, když je mu tak blízko a nemůže se ho dotknout. Bože, jak si přála, aby se do něho nikdy nezamilovala. Vždyť jí láska k němu zatím přináší pouze trápení. Když pomyslela, že se na něho bude dívat, jak odjíždí, chtělo se jí plakat. Zapřísáhla se však, že raději zemře, než by před ním uronila jedinou slzu.

„Strýc Morgan se zmínil, že mi chceš něco říct. Co je to?“

„Strýc Morgan? Od kdy je baron Chapman tvým příbuzným?“

Hrdě zvedla hlavu. „Je to skvělý člověk. Velmi jsem si ho oblíbila.“

Zakoulel očima. „Nezůstaneš tady. To jsem ti chtěl říct.“

„Už jsem se rozhodla, že zůstanu.“

„Tak své rozhodnutí změníš. Vrátíš se se mnou domů.“

V tu chvíli měla Bridgid pocit, že má před sebou toho nejhloupějšího a nejumíněnějšího muže na světě, a zmocnil se jí takový hněv, že vybuchla.

„Nikam se nevrátím. Zůstanu tady. Strýc Morgan mi řekl, že tu mohu zůstat. Líbí se mi v Angjii, lairde. Ano, zůstanu tady. Všichni jste mi bezostyšně lhali. Říkali jste, že Anglie je skoro jako peklo, ale já jsem se na vlastní oči přesvědčila, že to není pravda. Je to stejně krásná země jako naše a lidé jsou tu zlí i dobří jako u nás. Přiznávám, že mluví trochu jinak a že jim někdy hůř rozumím, ale už jsem si začala zvykat. Víš vůbec, kolik Angličanů nám na naší cestě pomohlo? Stovky,“ přeháněla v rozhorlení. „Byli to chudí lidé, kteří se s námi rozdělili o poslední jídlo, a ještě nám dali houně na přikrytí. Dokonce nám nabízeli své vlastní postele, abychom nemuseli spát venku. Starali se o nás, přitom jsme pro ně byli cizinci. Všechno, co se ve Skotsku o Angličanech říká, jsou lži. Líbí se mi jejich země a mám ráda Gillianina strýce. Je to laskavý a milý člověk.“

Po jejích posledních slovech se už Ramsey neudržel a rozesmál se. „Tak podle tebe je Morgan laskavý a milý člověk?“

„Ano, je,“ zatvrdila se., A taky mě má rád.“

„Ale tvůj domov je mezi Sinclairy.“

„To pro mě nic neznamená.“

„A co muž, kterého tam miluješ?“

Couvla, ale Ramsey ji vzal za ruku a přitáhl si ji blíž. Snažila se uhýbat před jeho očima, aby se dokázala soustředit. „Už ho nemiluju,“ prohlásila.

„Jak to, k čertu, myslíš, že už ho nemiluješ? To jsou tvé city tak plytké, Bridgid?“

„Nejsou plytké. Milovala jsem ho dost dlouho…, už od doby, kdy jsem byla malá holčička. Ale teď jsem pochopila, že mi jako muž naprosto nevyhovuje.“

Ramseymu se sevřelo srdce. ‚A co ti na něm nevyhovuje?“

„Všechno,“ vykřikla. „Je umíněný, nafoukaný a neuvěřitelně hloupý. Ano, přesně takový. A taky je sukničkář, kterému dělá dobře, když mu ženy nadbíhají. Může jich mít, kolik chce. Nadbíhají mu, vrhají se mu k nohám. Už s ním nehodlám ztrácet čas. Stejně o mě vůbec nedbá.“

„Ach Bridgid, mýlíš se. Záleží mu na tobě.“

„Jsem pro něho jen vzduch. Nestará se, jestli vůbec existuju.“ Ramsey se usmál. „Ale samozřejmě že se stará.“

Odstrčila ho, on ji však chytil kolem pasu a začal ji k sobě pomalu přitahovat.

„Co to děláš?“ zeptala se polekaně.

„To, co jsem chtěl udělat už dávno.“

Nebyla schopná se pohnout, nedokázala uvažovat, pouze hleděla do jeho tmavých očí, a když k ní pomalu skláněl hlavu, zašeptala: „Chceš mě uškrtit?“

Políbil ji a zároveň se smál. Bože, jak byly její rty měkké a hebké. Držel ji v náruči a cítil neskutečnou radost. Sál její rty a vychutnávala jejich sladkost. Vnikal do jejích úst, zkoumal jejich vlhké teplo, dotýkal se jejího jazyka. Stále měl pocit, že se ovládá…, jen však do okamžiku, kdy pocítil, že Bridgid na jeho polibek odpovídá svým.

Otřásla jím až do morku kostí. Něco takového ještě nikdy s žádnou jinou ženou nezažil. Jeho domýšlivost a sebeovládání byly ty tam a celý se chvěl touhou. Stalo se to tak rychle, že téměř nemohl popadnout dech. Znovu a znovu vychutnával její ústa a

mazlil se s jejími rty. Celé jeho tělo zachvátila vášeň a on nevěděl, jak k sobě Bridgid přitisknout, aby ji uspokojil.

Teprve když si uvědomil, že ji pokládá na stůl, jako by se s ní chtěl hned teď a na tomto místě milovat, vzpamatoval se a zvedl hlavu. Oba chvíli těžce dýchali.

Bridgid trvalo hodnou chvíli, než se vzpamatovala, a musela od něho o krok ustoupit, aby se ovládla. „Proč jsi to udělal?“ zašeptala.

„Protože jsem chtěl.“ Jeho hlas byl hladký jako samet.

„Chtěl jsi… Byl to… polibek na rozloučenou?“

Zasmál se. „Ne. Na žádnou rozloučenou. Pojedeš domů se mnou.“

„Zůstanu tady. Vdám se za Angličana.“

„Čerta starého se vdáš,“ zahřměl. Byl víc ohromen svým výbuchem než ona. Nepamatoval si, že by ho kdy nějaká žena vyprovokovala k tak prudké reakci, ale představa Bridgid v náruči jiného muže byla pro něho nesnesitelná.

„Patříš mezi Sinclairy a vrátíš se k nim.“

„Proč chceš, abych se vrátila?“

Poprvé v životě se Ramsey cítil zcela bezbranný. Byl to pro něho těžko snesitelný pocit. „Chceš slyšet pravdu, Bridgid?“ snažil se zoufale získat čas.

„Ano, chci.“

Cítil, že musí najít odvahu a konečně jí říct, co cítí ve svém srdci. Pohlédl jí do očí.

„Protože si nedovedu představit, že bych se vrátil sám…, že bych měl žít bez tebe.“

Zavrtěla hlavou. „To není pravda. Vždyť mě chceš provdat za kdejakého…“

Vstal a udělal krok směrem k ní. „Je tu muž, který tě žádá o ruku.“

„Proto jsi mě líbal? Abych byla ochotná vrátit se s tebou domů a mohl jsi mě provdat za muže, kterého nemiluju? Kdo je to?“ V očích se jí zaleskly slzy.

Natáhl se k ní.

„Neodvažuj se mě znovu líbat,“ ohradila se. „Nechci, abys… Prostě nechci,“ koktala. „A k té žádosti o mou ruku – odmítám ji“

„Nemůžeš ji odmítnout, dokud nevíš, kdo tě o ni žádá,“ snažil se zlomit její zatvrzelost.

„Dobře. Řekni mi tedy jeho jméno, abych ho mohla odmítnout. Stejně vím, co bude následovat. Budeš ho vychvalovat, jak jsi to dělal vždycky, když ses mě snažil přimět k souhlasu.“

„Nebudu ho vychvalovat, protože má tolik chyb jako síto ok.“ Zarazila se. „Opravdu?“

Pomalu přikývl. „Vím od důvěryhodných lidí, že je hloupý, umíněný a arogantní, nebo alespoň takový byl, dokud si neuvědomil svou pošetilost.“

„Ale to je přece…, to jsem řekla já o tobě.“

„Ano, však taky mluvím o sobě. Miluju tě, Bridgid, a žádám tě o ruku.“

Brodick netušil, jaké peklo ho čeká. Cítil se, jako by šel do boje s rukama svázanýma za zády. Morgan byl starší muž a Brodick mu nemohl poručit, aby přiměl Gillian vrátit se se svým manželem domů. Na druhou stranu si uvědomoval, že je zde host a že nemůže baronovo sídlo převrátit naruby jen proto, aby svou ženu našel sám a odvlekl ji násilím. Jeho zoufalství vyplývalo z temné předtuchy, že mu Gillian nikdy neodpustí, jak ji podvedl, i když to udělal v dobrém úmyslu. Představa, že by ji navždy ztratil, byla pro něho nesnesitelná.

Do jisté doby věřil, že mu pomůže Ramsey. Uměl přece vyjednávat, a kdyby se mu podařilo na barona zapůsobit, bylo by vyhráno. Jenže Ramsey měl dost svých starostí s Bridgid. Trvalo mu víc než hodinu, než ji přesvědčil, že svou nabídku myslí upřímně a že je opravdu rozhodnutý vzít si ji za ženu. Když se mu to pak nakonec podařilo a ona souhlasila, odjeli spolu domů. Ani Iain se nezdržoval a spěchal za svou ženou. Kdyby byl Brodick v nebezpečí života, jistě by mu oba pomohli, ale takhle…

Takhle zůstal se svéhlavým a nerudným baronem sám.

Morgan se zprvu jen bavil, když viděl, že Brodick chodí jako tělo bez duše a jídla se ani nedotkne. Nakonec se mu ho však zželelo. Právě když se rozhodl, že mu pomůže, uviděl scházet dolů ze schodů Gillian.

Brodick stál ve dveřích a díval se ven a baron věděl, že o Gillian neví.

„Synu,“ oslovil ho, „musel jsi přece vědět, že Gillian má svou hlavu. To pozná každý, kdo s ní promluví pár slov.“

„Věděl jsem, že je tvrdohlavá,“ souhlasil Brodick. „Ale nepovažoval jsem to za chybu.“

„Myslím, že bys ji tu měl nechat a vrátit se domů. Bude to pro tebe lepší.“

Ne, o tom Brodick nechtěl ani slyšet. „Bez ní žádný domov nemám,“ zamumlal. „Jak si můžeš myslet, že bych ji opustil?“

„Já bych to udělal,“ řekl Morgan vesele. „Ale řekni mi, proč jsi vlastně porušil slovo, které jsi jí dal?“

„To jsem ti už přece vysvětlil,“ odsekl Brodick.

„Tak mi to vysvětli ještě jednou,“ odpověděl Morgan stejným tónem.

„Udělal jsem to, protože jsem chtěl za každou cenu zabránit, aby se dostala do nebezpečí. Nechtěl jsem ji ztratit.“

„Tak mi už nikdy víc nelži.“

Jakmile zaslechl její hlas, rozbušilo se mu srdce, jako by chtělo radostí puknout. Otočil se. „A ty mi už nikdy nechystej taková trápení.“

„Slib mi, že už mi nebudeš lhát.“

„Neslíbím ti to dřív, dokud nepřestaneš provádět své bláznivé kousky. Když mi Proster řekl, že jsi mu utekla a jsi v Dunhanshiru sama s tím bastardem, myslel jsem, že půjdu a… K čertu, uvědomuješ si, Gillian, jaký jsem měl o tebe strach! Tohle už mi nesmíš nikdy udělat.“

„Urazil jsi mě.“

„Já vím.“

„To je všechno, co mi řekneš? Že víš, že jsi mě urazil? V tom případě zůstanu tady. Vrať se domů, Brodicku.“

„Dobře,“ odpověděl. Uklonil se baronu Morganovi a vyšel ven. Sotva se za ním zavřely dveře, propukla Gillian v pláč.

„On mě opouští,“ vzlykala a vrhla se strýci do náruče.

„Ale vždyť jsi mu sama řekla, aby to udělal.“

„Vrátí se domů beze mě.“

„Proboha, Gillian, to jsi přece chtěla. Slyšel jsem jasně, že jsi mu řekla, aby se vrátil domů.“

„Ale on nikdy neudělal to, co jsem mu řekla. Strýčku, jak mám teď žít bez něho?“

Nemotorně ji poplácal po rameni, aby ji utěšil. „Zvykneš si, moje milá.“

„Ale já ho tak moc miluju.“

„Jak ho můžeš milovat, když ti lhal?“

„Ano, ale udělal to jen proto, že o mě měl starost. Chtěl mě uchránit před nebezpečím.“

„Tak proč jsi mu neodpustila?“

„Odpustím mu,“ vzlykala. „Nechci žít bez něho. Jak jen mohl odjet beze mě?“

„Děvče, mně se z tebe rozskočí hlava. Sedni si a uklidni se.“ Baron jí přitáhl židli a jemně ji do ní postrčil. „Počkej, podívám se z okna, třeba ještě neodjel.“

„Nevěřím, že mě opustil,“ šeptala.

Morgan obrátil oči k nebi a modlil se, aby měl dost trpělivosti. Copak je jeho neteř slepá? Copak nevidí, jak ji její manžel miluje? Byl příliš starý a mrzoutský, aby vydržel žít vedle hysterické ženy, a už dávno se rozhodl ponechat záležitosti srdce mladým. Mají víc životní síly a odolnosti.

Z okna viděl, že Brodick sesedl a vzápětí ho následovali všichni jeho vojáci. Jakmile bylo jasné, že Brodick míří zpátky do hradu, usoudil Morgan, že udělá nejlíp, když odejde nahoru. Pro dnešek už měl dost vzrušení a scén a věděl, že Gillian a Brodick si potřebují promluvit o samotě.

„Hned se vrátím,“ lhal. „Zůstaň tady a počkej na mě,“ dodal rychle, aby ji náhodou nenapadlo jít za ním a znovu ho mořit svými nekonečnými stížnostmi. Když si však uvědomil, že jeho neteř je ještě tvrdohlavější a neústupnější než on, musel se usmát.

Zastavil se ve dveřích a zavolal na ni: „Víš přece, děvenko, že tě mám rád.“

„Ano, vím. A já tě mám taky ráda, strýčku Morgane.“

Začal vystupovat po schodech, ale když uslyšel, že se za ním otevírají hlavní dveře, zastavil se. Nemusel se ani otáčet, aby věděl, kdo to je.

„Budeš se o ni dobře starat,“ řekl. Nebyla to otázka, pouze prosté konstatování faktu.

„Ano, pane, budu.“

„Nezasloužíš si ji.“

„Vím, ale stejně si ji nechám.“

„A víš také, synu, že mi někoho připomínáš? Nemohu si však vzpomenout koho.“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Měl bys jít za ní, než mi zaplaví slzami celou síň. Věř mi, ona by to dokázala.“

Gillian zaslechla strýcův smích a zvedla hlavu. Místo strýce však uviděla Brodicka. Díval se na ni. Vstala a udělala krok směrem k němu.

„Ty ses vrátil?“

„Ještě jsem neodjel.“

Šli k sobě, jako by byli jeden k druhému přitahováni magnetem.

„Zlobíš se na mě, že? Vidím ti to na očích.“

„Ano, zlobím. Nevím, co udělat, abych tě uchránil od nebezpečí, a ty mi naženeš takový strach.“

Byl tak blízko, že ji mohl vzít do náruče, ale nedovážil se jí dotknout, protože věděl, že jakmile by ji začal líbat, nevěděl by, kdy skončit. Teď však musel udělat něco jiného – musel se pokusit vyléčit její zraněnou duši. Najednou se mu zdálo, že je to tak lehké říct jí, co cítí ve svém srdci, a nemohl pochopit, proč byl do této chvíle takový hlupák a nedokázal to. Ted’ už věděl, že láska muže neoslabuje, naopak ho posiluje. A když má po boku takovou ženu, jako je Gillian, dělá ho nepřemožitelným.

„Myslela jsem, že jsi odjel domů.“

„Jak bych mohl odjet domů bez tebe? Hledal jsem tě celý život. Teď už tě nikdy neopustím. Můj domov je tam, kde jsi ty.“ Chvějící se rukou ji pohladil po tváři. „Rozumíš mi? Miluju tě, Gillian, a do konce života se chci každé ráno probouzet vedle tebe. I kdyby to znamenalo, že bych musel žít v Anglii, udělal bych to.“

Viděl, že se jí v očích objevily slzy. Cítila, že jeho láska k ní je opravdová, a zcela ji přemohla něžnost, s jakou jí to vyjevil. Vždyť ten urputný bojovník byl najednou tak romantický.

Věděla však, že to pro Brodicka nebylo lehké. Byl zvyklý skrývat své city pod drsným zevnějškem. Náhle si uvědomila, že ho možná zná lépe než on sám sebe. Vůbec nezáleželo na tom, že mu teď vyvstal na čele studený pot a vypadal, jako by byl nemocný. Hlavně že jí dokázal říct to, po čem toužila a co potřebovala slyšet. Ano, řekl ta slova a už je nikdy nevezme zpět.

„Pověz mi to ještě jednou, Brodicku,“ zašeptala.

Stiskl zuby a vyhověl jí. „Ano, budu s tebou žít třeba i v Anglii.“

Gillian zamrkala. „Cože?“

„Ach miláčku, nenuť mě, abych to opakoval. Chtěl jsem říct, že jestli tě to udělá šťastnou, budeme žít tady.“

Věděla, že to myslí vážně, a zůstala zcela ohromená, jak obrovskou oběť byl ten něžný, ušlechtilý muž pro ni ochoten přinést. Bože, moc ho chtěla políbit, ale nejdřív ho musela zbavit jeho trápení.

„A ty bys byl šťastný, kdybychom žili v Anglii?“ Její ubohý, zmatený manžel byl bledý jako stěna.

„Kdybych byl s tebou, byl bych šťastný.“

Rozesmála se na celé kolo. „Potom se drž, aby ses štěstím nezbláznil. Nechci žít v Anglii. Chci s tebou žít tam, kde jsi doma – mezi Buchanany. Odvez mě domů.“