Julie Garwood

Zemani z vysočiny 03. Hudba meče

Prolog

Za dávných časů, v roce prudkých bouří, které se přihnaly od moře, překročila naše hory první horda vetřelců z daleké země a pronikla na naše pobřeží. Se zbraněmi připevněnými na hrudích a v nablýskané zbroji lesknoucí se jako střepiny skla v poledním slunci pochodovali v dvojstupech, co oko dohlédlo. Nepožádali o svolení vstoupit ani je nezajímalo, že vcházejí na cizí území. Byli na válečném tažení a nic je nemohlo zastavit. Když procházeli naší krásnou zemí, brali si koně i potravu, podupali naše pole, zneužili naše ženy a zabili mnoho našich skvělých mužů. Zůstávala za nimi zkáza… a to vše ve jménu Božím.

Nazývali se křižáci. Vroucně věřili, že jejich poslání je svaté a chvályhodné, protože tak jim je označil papež, který jim požehnal a přikázal, aby se vydali na cestu na druhý konec světa. Měli tam porazit nevěřící a přinutit je, aby přijali jejich Boha a víru. A když pohané odmítnou, měli je vojáci zabít svými svatými a požehnanými meči.

Průchod našimi horami byl jedinou cestou, kterou se mohli křižáci vydat kupředu, a tak je překonali. Na druhé straně hor sešli do zátoky, kde se zmocnili našich lodí a na nich se plavili přes moře ke svému cíli.

Naše malá země se tehdy nazývala Monchanceux. Vládl nám můj strýc, dobrotivý král Grenier. Byl to člověk, který miloval svou vlast a chtěl ji chránit. Nebyla to bohatá země, ale byli jsme zde spokojeni. Měli jsme, co jsme potřebovali. Když ji horda vetřelců rozkrádala, náš král se rozzlobil, ale nepřipustil, aby ho

hněv ovládl. A protože král Grenier byl moudrý panovník, přišel na řešení.

Žádal, aby následující oddíl vetřelců zaplatil za průchod našimi horami daň. Protože průsmyk byl velmi úzký, bylo snadné ho ubránit. Naši vojáci byli zvyklí na chlad a sníh a ostré noční větry. Mohli hájit horský přechod celé měsíce. A zima se blížila.

Velitel spravedlivých vetřelců se urazil, když se dověděl, že by měl něco platit. On a jeho muži jsou na svaté výpravě. Hrozil, že zabije v Monchanceux všechny živé včetně žen a dětí, bude-li mu odepřen průchod. Je král Grenier dobrým služebníkem církve, nebo je to pohan bránící záměrům našeho Pána? Odpověď rozhodne o jeho osudu.

Právě v tom okamžiku náš dobrý a moudrý král vzal na pomoc náboženství. Řekl veliteli armády, že on a jeho podřízení jsou zrovna tak svatí a že to může s jistotou dokázat.

Svolal obyvatele Monchanceux a promluvil k nim z terasy paláce. Velitel křižáků stál přitom za ním.

„Od dnešního dne se naše země bude nazývat Svatý Biel na

počest patrona mého rodu. Je to ochránce nevinných,“ oznámil král Grenier. „Postavíme sochy svatého Biela a namalujeme jeho obraz na dveře katedrály, aby se každý, kdo přijde na naše pobřeží, dověděl o jeho dobrotě. Také pošleme dar papeži, abychom ukázali svou upřímnost a pokoru. Na tento dar použijeme poplatek, který od procházejících vyberu.“

Vůdce putujícího vojska se ocitl ve svízelné situaci. Jestli

odmítne zaplatit daň – samozřejmě ve zlatě, protože král nic jiného nepřijme – neznemožní tím, aby král vzdal hold papeži? A jestli se papež doslechne, že křižácký velitel odmítl zaplatit, co hlava církve udělá? Exkomunikuje ho? Nebo dá popravit?

Po dlouhé noci přemítání, pořádné dávky nabubřelých slov a běsnění se velitel rozhodl podřídit. Byla to významná událost, protože se jednalo o precedent, a od této chvíle každý křižák vyžadující průchod naší zemí platil daň bez námitek.

Král dodržel slovo. Dal zlato roztavit a vyrazit z něho mince a

na každé z nich byl portrét svatého Biela se svatozáři kolem hlavy.

Musela se rozšířit královská pokladnice, aby bylo dost místa pro všechny zlaté mince, a připravit loď, která měla vybranou

sbírku odvézt Svatému otci. Jednoho dne byly do nákladního prostoru lodi naloženy veliké, těžké bedny a v zátoce se shromáždil zástup lidí, aby se dívali, jak loď vyplouvá do Říma. Krátce po tomto památném dni se začaly šířit podivné řeči. Nikdo nemohl potvrdit, že skutečně viděl zlato, ani odhadnout, kolik ho bylo posláno. Několik vyslanců tvrdilo, že se k papeži dostala jen nepatrná troška. Pověsti o ohromném bohatství našeho krále přibývaly, a pak ustoupily jako příboj omývající pobřeží.

Nakonec byla objevena rychlejší cesta do Svaté země a křižáci přestali pustošit naši vlast. Byli jsme za tento klid vděčni.

Avšak dlouho jsme v míru nezůstali. Každých pár let přijel někdo hledat nyní už legendární zlato. Objevil se jakýsi baron z Anglie, protože se o zlatu doslechl jeho král, ale poté, co mu náš panovník dovolil důkladně prohledat palác i jeho okolí, baron mu sdělil, že se do Anglie vrátí s touto zprávou: žádný poklad není k nalezení. Protože se král Grenier choval tak přívětivě, baron ho upozornil, že princ Jan uvažoval o invazi do Svatého Bielu. Jan, vysvětloval baron, chce vládnout světu a netrpělivě čeká, až bude

korunován za anglického krále. Baron nepochyboval, že Svatý Biel se stane další državou Anglie.

K invazi došlo o rok později. Jakmile byl Svatý Biel oficiálně připojen k Anglii, pátrání po záhadném zlatu začalo znovu.

Svědkové přísahali, že byl obrácen každý kámen. Pokud tam kdy poklad byl, zmizel.

1. kapitola

Wellingshire, Anglie

Princezně Gabriele bylo sotva šest let, když ji povolali ke smrtelnému loži její matky. Provázela ji její starostlivá stráž, po každém boku měla dva vojáky a jejich krok byl pomalý, aby jim stačila, když vážně procházeli dlouhou chodbou. Jediný zvuk vydávaly vysoké boty dunící po chladném kameni podlahy.

Gabriela byla volána ke smrtelné posteli své matky tolikrát, že už to ani nepočítala.

Cestou měla hlavu sklopenou a upřeně hleděla na lesknoucí se kámen, který našla. Matka se ji chystá opustit. Kámen byl černý a

bíle kropenatý. Jedna strana byla hladká jako matčina ruka, když hladila Gabrielu po tváři. Druhá strana kamene byla drsná jako tatínkovy vousy.

Každý den při západu slunce přinášela Gabriela matce jiný poklad. Před dvěma dny chytila motýla. Měl nádherná křídla, zlatá s purpurovými skvrnami. Matka prohlásila, že je to nejkrásnější motýl, jakého kdy viděla. Pochválila Gabrielu za to, že se chová tak ohleduplně k božímu tvoru, když šla k oknu a nechala ho odlétnout.

Včera Gabriela natrhala květiny z kopce za hradními zdmi. Vůně vřesu a medu se nesla kolem ní, až ji napadlo, že je ještě lepší než vůně vzácných olejů a parfémů její matky. Gabriela svázala květy lesklou stužkou a snažila se upravit z nich hezkou kytičku, ale příliš se jí to nepodařilo. Než podala kytičku matce, stužka sklouzla dolů.

Kameny měla matka v oblibě. Na stolku u postele stál plný košík těch, které jí už Gabriela nasbírala, a tento se jí určitě bude líbit nejvíc ze všech.

Gabriela neměla z dnešní návštěvy strach. Matka jí slíbila, že neodejde do nebe tak brzy, a vždy své sliby dodržela.

Slunce vrhalo stíny na kamenné zdi a dlažbu. Kdyby Gabriela nebyla na pochůzce se svým kamenem, líbilo by se jí honit se za stíny a snažit se některý polapit. Dlouhá chodba byla oblíbeným místem, kde si hrávala. Ráda zde skákala po jedné noze z dlaždice na dlaždici a sledovala, jak dlouho to vydrží, než spadne. Zatím se jí nepodařilo dostat se dál než k druhému vysokému oknu a za ním jich bylo ještě dalších pět.

Někdy zavírala oči, rozpínala paže a točila se kolem dokola, až ztratila rovnováhu a hlava se jí zamotala tak, až se zdálo, že jí stěny krouží nad hlavou. Ze všeho nejvíc milovala běhání po chodbě, zvláště když byl doma otec. Byl to vysoký, statný muž, vyšší než všechny pilíře v kostele. Tatínek na ni vždy zavolal a čekal, až doběhne k němu. Pak ji chytil do náruče a zvedl vysoko nad hlavu. Když byli na nádvoří, natahovala ruce k nebi, přesvědčená, že se téměř může dotknout oblaků. Tatínek vždycky předstíral, že ji pustí. Věděla, že to nikdy neudělá, ale přesto nadšeně výskala vzrušením. Pak ho objala kolem krku a pevně se

ho držela, zatímco s ní kráčel k matčiným pokojům. Když býval ve zvláště dobrém rozmaru, zpíval si. Tatínek měl hrubý hlas a někdy se Gabriela chichotala a zacpávala si uši, jak byl jeho zpěv falešný, ale nikdy se mu doopravdy nevysmívala. Nechtěla ho urazit.

Dnes tatínek doma nebyl. Odjel z Wellingshiru, aby navštívil strýčka Morgana na severu Anglie, a domů se vrátí až za několik dní. Gabriela si nedělala starosti. Matka v jeho nepřítomnosti nezemře.

Stephen, velitel stráží, otevřel dveře do ložnice její matky a jemným postrčením do lopatek pobídl Gabrielu, aby vstoupila. „Jdi dál, princezno,“ vyzval ji.

Otočila se k němu s rozmrzelou tváří. „Tatínek říkal, že moji matku máš oslovovat princezno Genevieve a mně máš říkat lady Gabrielo.“

„Zde v Anglii jsi lady Gabriela,“ zaťukal na znak vyšitý na své tunice, „ale ve Svatém Bielu jsi naše princezna. A teď jdi dál, tvá matka čeká.“

Jakmile matka spatřila Gabrielu, zavolala na ni. Hlas měla slabý a byla strašlivě bledá. Co si Gabriela pamatovala, trávila

matka dny na lůžku. Moje nohy už zapomněly chodit, vysvětlovala Gabriele, ale doufala, že si to jednoho dne připomenou, a modlila se za to. Jestli se ten zázrak stane, slibovala Gabriele, že s ní půjde bosá do čistého proudu bystřiny sbírat kamínky.

A zatančí si s tatínkem.

Ložnice byla plná lidí. Rozestoupili se, aby mohla projít. Kněz, otec Gartner, drmolil nedaleko ve výklenku tichým šepotem modlitbu a královský lékař, který se vždy mračil a rád pouštěl matce žilou svými černými, sliznatými pijavicemi, zde také byl. Gabrielu potěšilo, že dnes na matčinu ruku žádné pijavice nepřikládá.

Komorné, majordomus a hospodyně přešlapovali vedle lůžka. Matka odložila své vyšívání i jehlu, vyzvala služebnictvo, aby se vzdálilo, a kývla na Gabrielu.

„Pojď a posaď se ke mně,“ vyzvala ji.

Gabriela se rozběhla k ní, vystoupila na stupínek a hodila matce kamínek.

„Ach, ten je krásný,“ zašeptala matka, když ho chytila a

pozorně si ho prohlédla. „Je ze všech nejkrásnější,“ dodala a kývla hlavou.

„Matko, to říkáš pokaždé, když ti přinesu kamínek. Vždycky je ten nejlepší.“

Matka pohladila rukou místo vedle sebe. Gabriela přistoupila blíž a řekla: „Dnes nesmíš umřít. Pamatuješ? Slíbila jsi to.“

„Pamatuji.“

„I tatínek by se strašně zlobil, tak to nedělej.“

„Nakloň se blíž, Gabrielo,“ řekla matka. „Musím ti něco pošeptat.“

Jiskřičky v jejích očích ukazovaly Gabriele, že opět hraje svoji hru.

„Tajemství? Chceš mi prozradit tajemství?“ Zástup postoupil kupředu. Všichni chtěli slyšet, co řekne. Gabriela se rozhlédla po pokoji. „Matko, proč jsou všichni tady? Proč?“

Matka ji políbila na tvář. „Myslí si, že vím, kde je ukryt velký poklad, a doufají, že ti povím, kde je.“

Gabriela se zachichotala. Hra se jí líbila. „A povíš mi to?“

„Dnes ne,“ odpověděla matka.

„Dnes ne,“ opakovala Gabriela, aby ji zvědavý zástup slyšel. Matka se s námahou posadila. Hospodyně se k ní vrhla, aby jí podložila záda polštářem. Za okamžik lékař oznámil, že se jí vrací barva.

„Cítím se mnohem lépe,“ řekla. „Teď odejděte,“ přikázala a

její hlas sílil s každým slovem. „Ráda bych zůstala se svou dcerou chvíli o samotě.“

Zdálo se, že lékař má chuť protestovat, ale neřekl nic a vyvedl všechny z ložnice. Pokynul dvěma komorným, aby se nevzdalovaly. Zůstanou u dveří své paní, aby mohly splnit její případné přání.

„Cítíš se tak dobře, že mi ten příběh dnes povíš?“ zeptala se Gabriela.

„Ano,“ odpověděla matka. „Který bys chtěla slyšet?“

„Ten o princezně,“ dychtivě vyhrkla Gabriela.

Matku to nepřekvapilo. Gabriela si vždy přála stejný příběh.

„Před mnoha a mnoha lety byla jedna princezna, která žila v daleké zemi zvané Svatý Biel,“ začala matka. „Jejím domovem byl

překrásný bílý hrad vysoko na vrcholu hory. Její strýček tam kraloval. Byl k princezně velice laskavý a ona byla velmi šťastná.“ Pak se matka odmlčela a Gabriela netrpělivě řekla: „Ty jsi ta princezna.“

„Gabrielo, ty přece víš, že jsem a že je to příběh o tvém otci a o mně.“

„Já vím, ale líbí se mi, když mi ho vyprávíš.“

Matka pokračovala. „Jakmile princezna dospěla, byla uzavřena smlouva s baronem Geoffreym z Wellingshiru. Princezna se za něho měla provdat a žít s ním v Anglii.“

Protože věděla, že její dcera ráda slyší o svatebním obřadu,

šatech a hudbě, popisovala vše v podrobnostech. Holčička nadšeně zatleskala, když slyšela o slavnostní hostině, zvláště při líčení ovocných dortů a medových koláčků. Na konci příběhu se matčino vyprávění zpomalilo a její hlas zněl unaveně. Zmáhalo ji vyčerpání. Děvčátko si toho všimlo, a jak bývalo zvykem, znovu přiměla matku, aby slíbila, že dnes nezemře.

„Slibuji. Teď je řada na tobě, abys mi vyprávěla příběh, který jsem tě naučila.“

„Každé slovo tak, jak jsi mě učila, matko? A jak tvoje matka učila tebe?“

Usmála se. „Každé slovo. A zapamatuješ si ho a jednou ho budeš vyprávět svým dcerám, aby se dověděly o své rodině ve Svatém Bielu.“

Gabriela zvážněla a zavřela oči, aby se lépe soustředila.

Věděla, že nesmí vynechat jediné slovo. Byl to odkaz a matka ji ujistila, že jednoho dne pochopí, co znamená. Složila ruce do klína a pak znovu otevřela oči. Zadívala se na matčin líbezný úsměv a začala.

„Kdysi dávno, v roce prudkých bouří, které se přihnaly od moře…“

2. kapitola

Všichni, kdo v Anglii něco znamenali, věděli o tom sporu.

Baron Coswold z Axholmu, jeden z nejbližších rádců krále Jana, a baron Percy z Werku, jehož král také považoval za důvěrného

přítele, se v posledních deseti letech snažili zničit jeden druhého. Soupeření mezi těmito dvěma muži bylo nelítostné. Každý chtěl mít větší bohatství než ten druhý, větší moc, větší věhlas a samozřejmě těšit se větší oblibě krále. O to vše tvrdě bojovali a ze všeho nejvíc prahli po jednom: po princezně Gabriele. Při pouhém vyslovení jejího jména začínali vyvádět jako vzteklí psi. Oba baroni byli rozhodnuti oženit se se vzácnou kráskou.

Král se jejich výbuchy žárlivosti bavil. Při každé příležitosti poštíval jednoho proti druhému. Podle jeho názoru to byli jeho ochočení oblíbenci, kteří udělají jakoukoli hloupost, již bude požadovat, aby ho potěšili. Věděl, jak jsou Gabrielou, dcerou barona Geoffreyho, posedlí, ale neměl v úmyslu dát ji ani jednomu z nich. Byla příliš vzácná. Raději nechával oba doufat, že stále mají šanci získat její ruku, protože to vyhovovalo jeho potřebám.

Všichni, kdo v Anglii něco znamenali, věděli, kdo je Gabriela. Její krása byla věhlasná. Vyrostla ve Wellingshiru nedaleko královského paláce. Vedla klidný a relativně osamělý život v odloučení, než dospěla a byla uvedena ke dvoru. Se svým starostlivým otcem baronem Geoffreym z Wellingshiru po boku

přestála audienci u krále Jana, která netrvala déle než deset minut. I tak málo však stačilo k tomu, aby krále zcela okouzlila.

Jan míval ve zvyku brát si, co chtěl a kdy to chtěl. Měl pověst velkého chlípníka. Nebylo nic neobvyklého, že sváděl ochotné – i neochotné – manželky a dcery svých baronů a hned ráno poté se chvástal svou kořistí. Gabriely se však ani nedotkl, protože její otec byl jedním z nejmocnějších a nejvlivnějších baronů v Anglii.

Jan měl na krku hodně starostí. Další nepotřeboval. Utočili na něho ze všech stran, ale on věřil, že žádný z těchto konfliktů nezavinil. Jeho nedávný spor s papežem Inocencem III. narostl desetinásobně. Protože Jan odmítl přijmout papežův návrh na ustanovení Štěpána Langtona arcibiskupem, Svatý otec uvrhl Anglii do klatby. Byly zakázány všechny církevní obřady kromě křtů a zpovědí, a protože biskupové a kněží opustili své chrámy, aby unikli Janovu hněvu, nalézt takového, který by vykonal jednu z těchto dvou svátostí, bylo téměř nemožné.

Interdikt krále Jana rozzuřil a odpověděl na něj tak, že zkonfiskoval veškerý majetek církve.

Papežova reakce byla krutá. Jana exkomunikoval, čímž zpochybnil jeho schopnost vládnout zemi. Exkomunikace nejenže znamenala odsouzení Janovy už tak černé duše k věčným plamenům pekelným, ale také zprostila všechny jeho poddané přísahy věrnosti. V důsledku toho nemuseli být baroni dál loajální. Z důvěryhodných zdrojů se Jan dověděl, že král Francie pošilhává po anglickém trůnu a někteří zrádní baroni ho popichují, aby zemi napadl. Přestože král Jan věřil, že má dost vojska i prostředků, aby hrozbě čelil, byla to přece jen drahá záležitost, navíc taková, která vyžadovala, aby se jí plně věnoval.

Pronásledovaly ho i menší problémy.

Vzpoury ve Walesu a ve Skotsku byly čím dál lépe organizované. Skotský král Vilém neznamenal nebezpečí. Janovi už předtím složil přísahu věrnosti. Byli to obyvatelé Vysočiny, kteří prahli po krvi. Přestože král Vilém věřil, že jsou mu

podřízeni, náčelníci si nemysleli, že by se měli zodpovídat někomu jinému než příslušníkům svého klanu. Čím dál na sever člověk putoval, tím divočejší a nelítostnější klany potkával. Ve sporech, jež tam vládly, se málokdo vyznal.

Na severní Vysočině žil jeden zeman, který neznamenal hrozbu pro ostatní a jenž si dokonce získal i trochu úcty: zeman Alan Monroe. Byl to starší muž, rozvážný v řeči, klidné povahy, což jsou rysy u náčelníka z Vysočiny nevídané. Byl spokojený se svým životem a neměl žádnou chuť rozšiřovat své území. Snad proto ho v okolí měli rádi.

V překvapivé snaze uchlácholit některé ze svých vlivných

baronů a podle návrhu skotského krále Viléma Jan přikázal, aby se lady Gabriela provdala za zemana Monroa. Přestože nemusel, přidal k jejímu věnu pěkný kousek půdy na Vysočině zvaný Finneyho pole, který získal před lety. Domov zemana Monroa byl za jižní hranicí žádaného majetku.

Janovy obavy o shromažďující se armádu z Vysočiny, do níž

by chtěli vstoupit mnozí zemani na hranici, neboť všichni toužili zaútočit na Anglii, by mohly být na čas zapomenuty a král Vilém by si nemusel dělat starosti s případnou vzpourou. Obával se totiž, že se k ní přidají někteří neklidní obyvatelé Nížiny sympatizující se severními sousedy.

Když zeman Monroe dostal nabídku oženit se s Gabrielou, nadšeně souhlasil. I on věřil, že Janovým královským výnosem skončí boj zemanů o vládu nad Finneyho polem a v kraji nastane klid.

Proti manželství pozvedli hlasy jen dva baroni, Percy a Coswold, ale Jan na jejich žalostné prosby a protesty nedbal. Gabrielin otec, baron Geoffrey, tomuto manželství také přál. Přestože by byl rád, kdyby se jeho dcera provdala za řádného anglického barona a žila v Anglii, kde by se občas vídal s ní i se

svými případnými budoucími vnoučaty, věděl, že Gabriela nebude v bezpečí, dokud bude Jan králem. Baron Geoffrey postřehl v králových očích chtíč, když pohledem spočinul na Gabriele.

Choval se často jako pavouk, který trpělivě čeká, aby chytil do sítě svoji kořist a vysál ji. A z toho, co Geoffrey slyšel od svých vzdálených příbuzných na Vysočině, Buchananů, usoudil, že Gabrielin nastávající manžel je dobrý člověk, který se k ní bude chovat laskavě. To znamenalo pro zemana Monroa opravdu pochvalu, protože Buchananové neměli příliš rádi nikoho mimo svůj klan. Baron Geoffrey a zeman Buchanan byli spřízněni sňatkem, ale zeman Gabrielina otce zrovna nemiloval, třebaže on sám, který nenáviděl vše anglické, se paradoxně oženil s Angličankou.

S požehnáním krále Jana a souhlasem barona Geoffreyho se chystala svatba. Jediná osoba, jež do věci neměla co mluvit a která se o chystaném sňatku dověděla jako poslední, byla princezna Gabriela.

3. kapitola

Den předtím, než měl baron Coswold podle plánu opustit Svatý Biel, uvěřil.

Na bláznivou misi ho vyslal král Jan a Coswold byl rozhodnut splnit úkol co nejrychleji, protože král mu konečně slíbil, že až se vrátí do Anglie, Gabriela bude jeho. A přestože Gabrielin otec Coswoldem pohrdal, král ho ujistil, že nebude problém přinutit barona Geoffreyho, aby s manželstvím souhlasil.

Coswold také věděl, že král vyslal jeho rivala, barona Percyho,

na výpravu do severní pustiny, aby se tam setkal se skotským králem Vilémem. Jeho povinnosti zaberou nějaký čas a Coswold doufal, že se vrátí do Anglie a rychle se ožení s Gabrielou, dříve než se o tom doví Percy.

Coswoldovy úkoly byly jednoznačné. Měl zjistit, jestli správce, jemuž král Jan svěřil starost o Svatý Biel, ukňouraný malý chlapík jménem Emerly, nekrade.

Jan napadl zemi před několika lety a v lítém boji o moc ji

málem zničil. Jakmile se mu podařilo Svatý Biel ovládnout, dal se do plenění paláce a chrámů. Pokud tam zůstalo něco cenného, chtěl o tom Jan vědět. Král nevěřil nikomu, dokonce ani muži, jehož osobně vybral, aby dohlížel na zemi, která teď patřila ke království. Krále stále vábily pověsti o ukrytém zlatě, přestože na náhodné dotazy tvrdil, že je považuje za nesmysl. Avšak pro případ, že by na nich bylo zrnko pravdy, chtěl, aby i tuto záležitost Coswold prozkoumal. Emerlyho hlášením Jan nedůvěřoval.

Když Emerly poprvé přijel do přístavu ve Svatém Bielu, svolal všechny muže a ženy starší dvaceti let, kteří snad mohli slyšet o ukrytém pokladu. Všichni do jednoho přiznávali, že jakési řeči slyšeli, a všichni si mysleli, že poklad nejspíš existuje. Někteří se domnívali, že se zlato dostalo k papeži, jiní, že je ukradl král Jan. Nic však nebylo přesvědčivé a poté, co Coswold provedl vlastní pátrání, dospěl ke stejnému rozporuplnému závěru.

Bylo pozdní odpoledne a ve vzduchu nepříjemný chlad, když Coswold procházel okolím paláce, aby si protáhl nohy. Pěšina vedla dolů po mírném úbočí k zátoce a on viděl své muže, jak nakládají jeho věci na loď, jež ho odveze zpátky do Anglie. Než se setmí, bude ve své kajutě čekat na příliv.

Coswold si přitáhl pevněji k ramenům těžký plášť a na uši stáhl kápi. Nemohl se dočkat, až vyjede z tohoto zapadákova.

Kráčel kolem jedné chalupy s doškovou střechou a vtom spatřil starce nesoucího v náručí větve, nepochybně aby si zatopil.

Muž si všiml třesoucího se Coswolda a řekl: „Pouze muži bez krve si myslí, že toto mírné počasí je chladné.“

„Jsi drzý,“ vyštěkl Coswold. „Copak nevíš, kdo jsem?“ Muž zjevně netušil, že Coswold je pověřencem krále Jana a jediným slovem může ukončit jeho život. „Dokonce i správce Emerly se mě

právem bojí,“ vychloubal se Coswold.

Zdálo se, že to na starce nezapůsobilo. „Je pravda, že tě neznám,“ připustil, „ale pobýval jsem skoro na vrcholku hory a pečoval o churavé. Právě jsem se vrátil.“

„Jsi tedy lékař?“

„Nejsem kněz. Starám se o zdejší duše a jsem jedním z mála duchovních, kteří ve Svatém Bielu zůstali. Jmenuji se otec Alphons.“

Baron trhl hlavou a zkoumavě si prohlížel knězovu tvář. Jeho kůže byla zbrázděná věkem a podnebím, ale oči zářily jako oči mladíka.

Coswold zastoupil starci cestu. „Jako kněz nesmíš lhát, že je to tak?“

Pokud duchovnímu připadala otázka podivná, nedal to na sobě znát. „Ne, jistěže nemohu. Lhát je hřích.“

Coswold přikývl: taková odpověď ho potěšila. „Odlož dříví a pojď se mnou. Chci ti položit několik otázek.“

Kněz neprotestoval. Zanechal dříví u dveří nejbližší chalupy, založil ruce za záda a srovnal krok s baronovým.

„Jak dlouho sloužíš zde ve Svatém Bielu?“ zeptal se Coswold.

„Ach, je to už tak dlouho, že ani nevím, kolik let. Jsem velmi spokojený. Svatý Biel se stal mým domovem a nerad bych odtud odcházel.“

„Takže jsi tu byl během převratu?“

„Tím myslíš to, jak angličtí vojáci roznesli zemi na kopytech, zabili našeho milovaného krále Greniera II. a zničili naše království? Říkáš převrat?“ vychrlil prudce kněz.

„Pozor na jazyk a na způsoby, otče. Odpověz na otázku.“

„Ano, byl jsem tu.“

„Znal jsi krále Greniera, než zemřel?“

Otec Alphons neskrýval hněv. „Myslíš, než ho zavraždili?“ Než mohl Coswold odpovědět, řekl: „Ano, znal jsem ho.“

„Mluvil jsi s ním někdy?“

„Ovšem.“

„Znal jsi princeznu Genevieve?“

Tvář duchovního zjihla. „Ano, znal jsem ji. Byla to králova neteř…, dcera jeho mladšího bratra. Lid ve Svatém Bielu ji velice

miloval. Nelíbilo se jim, když si ji odvezl anglický baron.“

„Baron Geoffrey z Wellingshiru?“

„Ano.“

„Svatba se konala zde?“

„Ano, a byl na ni pozván celý Svatý Biel.“

„Víš, že princezna Genevieve měla dceru?“

„To vědí všichni. Nejsme úplně beze zpráv. Novinky se sem dostanou stejně rychle jako všude jinde. Jmenuje se Gabriela a je naší královnou.“

„Vaším panovníkem je král Jan,“ opravil ho Coswold. „Proč mi kladeš takové otázky?“

„To tě nemusí zajímat. Když zde žiješ takovou dobu, jistě jsi slyšel pověst o ukrytém zlatu.“

„Á, tak tohle tě zajímá,“ zamumlal kněz. „Odpověz na otázku.“

„Ano, slyšel jsem o něm.“

„Je na ní něco pravdy?“

Duchovní pečlivě volil slova. „Mohu ti říct jen to, že v králově pokladnici bylo kdysi velké množství zlata.“

„To už vím. Tvoji krajané mi řekli o vysoké dani, kterou tvůj král vybral od těch, kdo putovali přes vaše hory, a také mi řekli o jeho holdu svatému Bielovi i o daru papeži.“

„A, svatý Biel,“ kývl hlavou stařec. „Náš patron a ochránce. Cítíme k němu velkou lásku.“

„To je vidět,“ odpověděl posměšně Coswold. Mávl rukou v širokém gestu. „Podívej se kolem sebe,“ vyštěkl znechuceně. „Váš svatý je všude. Člověk nemůže udělat ani krok po této zatracené půdě, aniž by ho pronásledovaly ty jeho slídivé oči a samolibý výraz. Kdyby se papež dověděl, jak tato země uctívá svatého, všechny by vás exkomunikoval.“

Otec Alphons mírně zavrtěl hlavou. „Neuctíváme žádného

světce. Modlíme se k Bohu; ctíme papeže, ale jsme přesvědčeni, že svatému Bielovi hodně dlužíme. Je to náš patron. Pomáhal nám překonat mnohá protivenství.“

„Tak dobrá,“ zamumlal Coswold, „při vašem svatém patronovi, bylo všechno zlato posláno papeži?“

Kněz neodpověděl.

„Řekni,“ vyzval ho baron, „viděl jsi to zlato?“

„Během let jsem viděl několik zlatých mincí. Jednu měla princezna Genevieve.“

Záměrně mluvil neurčitě, ale Coswold naléhal dál. „Viděl jsi zlato v pokladnici?“

„Jen jednou,“ řekl otec Alphons.

„Bylo to předtím, než byl odeslán dar papeži, nebo potom?“ Kněz chvíli váhal. „Je to dávno. Nemám už tak jasnou mysl jako dřív.“

Vyhýbavá odpověď podnítila Coswoldovu zvědavost. „Tvoje

mysl je dost jasná, starce. Jménem krále Jana, vašeho panovníka, tě žádám, abys mi to řekl. Kdy jsi viděl zlato?“

Otec Alphons neodpověděl dost rychle. Coswold ho popadl pod krkem za límec a zacloumal jím.

„Když mi to nepovíš,“ zavrčel, „přísahám, že se ve své milované zemi nedožiješ příštího dne, a dám zničit všechny podobizny světce a vrhnout je do moře.“

Otec Alphons zalapal po vzduchu. Pohled v Coswoldových očích mu říkal, že baron je schopný svou hrozbu splnit.

„Viděl jsem zlaté mince v pokladnici, když dar připravovali k odeslání papeži.“

„Chci slyšet všechno,“ přikázal baron.

Kněz si povzdechl. „Byl jsem tu teprve krátce, když mě pozvali na audienci ke králi Grenierovi I. Byl to laskavý a moudrý muž. Provedl mě po svém paláci a okolí…“

„Viděl jsi pokladnici?“

„Ano,“ přisvědčil stařec, „ale jsem přesvědčen, že to byla náhoda. Nemyslím, že si král přál, abych ji viděl. Když jsme

kráčeli chodbou a rozmlouvali, procházeli jsme kolem pokladnice. Dveře byly otevřené a dva muži tam ukládali pytle zlata k hromadě dalších. Zlaté mince naplňovaly i police a ke dveřím vedl jen úzký průchod. Ani král, ani já jsme se nezmínili o tom, co jsme viděli.“

„A dál? Pokračuj. Řekni, co ještě víš.“

„Čas plynul a byl jsem povolán ke královu lůžku, abych

vykonal svátost posledního pomazání, protože umíral. Jeho syn mu stál u boku, poslední hodiny trávil s ním a naslouchal radám, jak má spravovat království. Dveře pokladnice byly zase otevřené, když jsem tudy procházel cestou ke kapli. Ale tentokrát byla

místnost prázdná. Nebylo tam žádné zlato, ani jediná mince.“

„Kolik zlata zmizelo?“

„To nevím.“

„Odhadni to,“ vyzval ho baron.

„Říká se, že ho bylo dost, aby vyhrálo válku. Zlato znamená moc. Můžeš si za ně koupit vše…, dokonce i království.“

„A kde je zlato nyní?“

„Nevím. Prostě… zmizelo. Možná bylo přece jen nakonec všechno posláno papeži.“ Kněz ustoupil od Coswolda a uklonil se.

„Nemáš-li další otázky, dovol, abych se vrátil domů a dopřál odpočinku znaveným kostem.“

„Jdi,“ řekl Coswold. „A tento rozhovor si nechej pro sebe.“ Duchovní přikývl a vydal se zpátky do kopce.

Coswold opovržlivě zafuněl. Jak mohlo tak velké bohatství zmizet, aniž to někdo zpozoroval? Vykřikl za starcem: „Takže ten tvůj hloupý král zlato někam ukryl, a nikomu o tom neřekl. Vzal si své tajemství do hrobu. To je ohromně mazané!“

Otec Alphons se obrátil a hlasem zachvívajícím se hněvem řekl: „Proč si myslíš, že o tom nikomu neřekl?“

4. kapitola

Baron Coswold byl rozhořčen. Sotva se vrátil ze Svatého

Bielu, od jednoho z královských poslů se dověděl, že lady Gabriela se má už za dva měsíce provdat v opatství Arbane za zemana Monroa. Jak je to možné? Zpráva ho ohromila. Královský posel měl také Coswoldovi předat rozkazy krále Jana, ale baronovi připadalo téměř nemožné soustředit se. Několikrát posla žádal, aby mu je zopakoval.

Baron stěží ovládal svůj hněv, než se vrátil domů. Pak vybuchl. Zuřil na krále, že opět porušil slib. Vtrhl do síně, uchopil džbán a číši a obojí hodil do krbu.

Stála tam Isla, dcera jeho sestry, která ho přišla přivítat. Bylo to ustrašené stvoření, jež Coswolda zbožňovalo a viselo na každém jeho slovu ode dne, kdy ji vzal do domu. Isla už dříve zažila několik strýčkových vzteklých scén a věděla, že nejlepší je zalézt někam do kouta, než se uklidní.

Ve své zuřivosti dokonce zapomněl, že je nablízku. Přecházel sem a tam, kopal do všeho a srážel, co mu stálo v cestě, choval se jako rozmazlené děcko, když nedostane, co chce. Shodil z jedné skříňky pohár a džbán a ušklíbl se se zvráceným uspokojením, jakmile se roztříštily o stěnu.

„Za to mohu vinit jen sám sebe,“ běsnil. „Jsem blázen, že jsem uvěřil tomu prolhanému čubčímu synu. Proč jsem si myslel, že to tentokrát dopadne jinak? Kdy ta proklatá kreatura mluvila pravdu? Kdy?“ řval.

Isla se nervózně potahovala za živůtek a opatrně se pokusila vycouvat ze síně. Má se opovážit odpovědět? Stojí o to vůbec? Začala si žmoulat spodní ret a přemýšlela o tom. Kdyby se rozhodla nesprávně, hněv jejího strýce by se mohl obrátit proti ní. Už se to jednou stalo a téměř celý další měsíc měla paže samou modřinu, jak jí hrubě cloumal. Vzpomínka jí pomohla rozhodnout se. Mlčela, dokud se Coswold neuklidnil.

O deset minut později se svezl na židli u stolu a žádal o víno. Do síně přichvátala jakási služka s pohárem a džbánem, které nahradily ty, co baron rozbil. Číši pak naplnila po okraj krvavě rudou tekutinou. Pár kapek se rozstříklo, když ji stavěla na stůl.

Rychle víno otřela kouskem plátna, hluboce se uklonila a spěšně se vzdálila.

Baron se zhluboka napil, opřel se o opěradlo a dlouze povzdechl. „Dnes se už v Anglii nenajde čestný muž. Ani jeden.“ Vyčerpaně se obrátil, všiml si Isly a zavolal na ni: „Pojď,

posaď se ke mně. Pověz mi, co nového se přihodilo, zatímco jsem byl pryč. Co Percy? Co má ten bastard za lubem?“

Isla, prostá žena, byla vděčná za trochu pozornosti. Přispěchala ke stolu a posadila se proti strýčkovi.

„Baron Percy byl vyslán na Vysočinu, podobně jako ty do Svatého Bielu.“

„To vím,“ řekl netrpělivě baron. „Už se vrátil?“

„Ano, vrátil,“ odpověděla Isla. „Ale od jeho panoše jsem slyšela, že se v následujících týdnech chystá odjet do opatství Arbane. Je velice nešťastný, že se lady Gabriela bude vdávat, a řekl, že se chystá udělat něco strašného. Panoš tvrdil, že plakal.“ To byla první dobrá zpráva, kterou Coswold slyšel od chvíle,

kdy opustil tu mizernou loď. Vyprskl smíchy, když si představil Percyho kňučícího jako stará bába. „Opravdu plakal? Co o tom ještě víš?“

Isla se mu chystala říct, že slyšela, že Percy ječel a kopal do věcí a shazoval je, jakmile se dověděl, že jeho milovaná se má

provdat za zemana Monroa, ale pak si uvědomila, že Coswold ještě před chvílí dělal totéž. Možná by se mu srovnání příliš nelíbilo.

„Přísahal, že se s ní ožení s královým svolením nebo bez něho a se svolením jejího otce nebo bez něho.“

Coswold se opovržlivě zasmál. „Ten měl vždycky fantastické představy.“

Isla sklonila hlavu. „Přála bych si, aby neměl tak náročné požadavky na manželku.“

Coswold její poznámce nevěnoval pozornost. Dopil zbytek

vína z poháru, rukávem si setřel pár kapek z brady, pak si číši opět naplnil. „Řekl Percy někomu, jak hodlá něčeho tak skvělého dosáhnout?“

„Myslíš, jak se ožení s lady Gabrielou bez jakéhokoli svolení?“

„Ano, tak to myslím.“

Než ji mohl pokárat za to, že nedává pozor, co jí říká, vyhrkla:

„Ne, to nikomu neprozradil. Jeho panoš mi řekl, že jestli se král nezúčastní svatebního obřadu, baron Percy ho zastoupí.“

„Takže král Jan se chystá jet do arbanského opatství?“

Isla přikývla. „Ale baron nevěří, že se tam král dostane včas, protože Jeho Veličenstvo mu říkalo, že má spoustu povinností, které předtím musí vyřídit.“

„A Percy doufá, že tam Jan nepřijede, že je to tak?“ Baron se při těchto slovech zamračil.

Isla opět přikývla. „Percy se vychloubal, že mu král dal plnou moc hovořit jeho jménem a také rozhodovat s jeho požehnáním.“ Coswoldova dobrá nálada byla po této zprávě ta tam. „Baron Percy může činit jakákoli rozhodnutí?“ zamručel. „Je to pravda?“

„Tak jsem to slyšela.“ Isla spustila složené ruce na stůl a vykřikla: „Musíš se s Gabrielou oženit, strýčku. Protože i když je to špatné, chovám k baronu Percymu vroucí cit. To dobře víš.

Copak nevidíš, jak se trápím?“

Coswold si začal mnout bradu. „Lichotí ti, Islo, protože vidí,

jak na tebe působí laskavé slovo, a získává tak tvoji oddanost.“ Ruka jí vylétla k srdci. „Vždycky budu oddaná tobě. Když zemřel můj otec, vzal jsi mě k sobě a postaral ses, abych měla všechno, co potřebuji. Mám tě ráda a nikdy bych tě nezklamala.“ Rychle pak dodala: „Ale vím, jak velice toužíš po lady Gabriele a jestliže se s ní oženíš, pak si baron Percy možná vybere za manželku mě. Vím, že nejsem tak hezká, ale až se staneš Gabrieliným manželem, budu s ní spřízněna také já, že? A nebude to pro Percyho něco znamenat?“

Nevěděl, co jí má odpovědět. Bylo mu jí téměř líto, protože

měla tak bláhové sny. Percy by se nikdy neoženil s někým, jako je ona. Coswold pochyboval, že si jí vůbec někdy všimne jakýkoli muž, protože nebyla ani trochu hezká. Pleť měla nažloutlou a poďobanou a její rty se podobaly tenké čárce, takže když mluvila, nebyly téměř vidět. Dělala Coswoldovi dobrou služku a společnici, když dospěla, a nebyl by proti, kdyby v jeho domě zůstala až do smrti. Ale jestli Isla touží po manželství, koho by jí mohl najít, kdo by si ji vzal? Neměla velké věno, ledaže by jí Coswold něco přidal k tomu, co jí zanechal otec. Věděl, že kdyby věno bylo dost velké, měla by mnoho nápadníků, ale nebyl ochotný vzdávat se ničeho, co měl. Teď, když její rodiče byli po smrti, zůstal Isliným jediným příbuzným. Kdyby si uvědomila, že jí strýček k věnu nic nepřidá, samozřejmě by se zlobila, ale její zlost by pominula a nakonec by se smířila s neveselým osudem. Vždyť stejně nemá, kam by šla.

„Člověk musí pořád doufat,“ zamumlal, protože ho nic lepšího nenapadlo. „Nezapomeň, že Percy a já jsme nepřátelé. Nemyslím, že na naši nevraživost zapomene, zvláště pokud bych se oženil s Gabrielou. Ale zdá se, že té cti se dostane zemanu Monroovi.“

„Mohl bys to změnit,“ řekla Isla. „Jsi rafinovaný a chytrý. Mohl bys přijít na způsob, jak se s ní oženit. Slyšela jsem, že Gabriela ještě ani neví, že se má provdat za zemana.“

„Myslím, že chováš falešné naděje, ale nebudu ti je brát.“

„A kdybych měla získat Percyho srdce, dal bys svolení, aby se se mnou oženil?“ zeptala se dychtivě.

„Dal.“

„Děkuji ti, strýčku,“ zašeptala Isla. Spokojená, že získala jeho slib, řekla si, že by měla dbát na dobré způsoby. „Jakou jsi měl

cestu? Dařilo se ti vše, co jsi podnikal?“

Coswold si povolil opasek, natáhl nohy a pohodlně se opřel.

„Svatý Biel je ohavná díra. Je tam zima, když by mělo být teplo, a vedro, když by mělo být chladno.“

„Našel jsi poklad pro krále?“

„Nenašel.“

„A existuje vůbec?“ Odpověděl jí okamžitě. „Ne.“

Nemělo smysl vysvětlovat, co si ve skutečnosti myslí. Isla byla zamilovaná do Percyho a mohlo by se docela dobře stát, že by se v nevhodný okamžik prořekla. Láska bere ženám rozum.

Coswold nikomu neřekl, že věří, že poklad existuje. Chtěl ho najít a celý si ho nechat pro sebe. Rozhodně se nebude dělit o jedinou zlatou minci s králem Janem, který ho naposledy tak

obelhal. S ohromným majetkem v rukou může vybudovat armádu a vzít si, co chce a kdy chce. Při takovém pomyšlení se mu až zatočila hlava.

Aby se mu sen splnil, musí jednat rozumně. Gabriela určitě ví, kde je zlato. Byl si jistý, že tajemství ukrytého pokladu bylo předáváno z generace na generaci. Když ji nebude moct získat sám a dostat od ní potřebnou informaci, musí se postarat, aby se s Gabrielou oženil někdo, s kým by mohl manipulovat. A jednoho takového muže měl na mysli.

„Za pár dní se budu muset vydat na další dlouhou cestu,“ podotkl Coswold.

„Musíš jet daleko?“ Přikývl. „Až na Vysočinu.“

Isla zalapala po dechu. „Ty chceš jet do opatství Arbane?“

„Nejprve se musím setkat s králem Janem, abych mu

odpověděl na otázky o Svatém Bielu. Naštěstí je teď na severu. Až naše schůzka skončí, budu pokračovat v cestě na Vysočinu.“

„Do opatství.“ Isla kývla hlavou, jako by potvrzovala svou domněnku.

„Mám na mysli jiný cíl cesty, ale až tam skončím, zamířím do opatství. Měl bych přijet dost dlouho před svatbou.“

Isla se zhluboka nadechla, aby si dodala odvahy. „Vím, že se nehodí, abych po tobě něco žádala, ale bylo by možné, abych se

tam vydala s tebou? Ráda bych viděla, jak se princezna vdává. Jsem přesvědčená, že to bude velkolepá svatba.“

Teď mu ovšem lhala ona. Nezajímaly ji Gabrieliny vdavky.

Bude tam Percy, a právě jeho chtěla vidět. Coswold chtěl její žádost zamítnout, ale pak si to rozmyslel. Jeho neteř by mu mohla pomoct.

Smutně sklopila hlavu a připravovala se na odmítnutí, ještě než otevřel ústa.

„Ano, můžeš jet se mnou.“

Trhla hlavou. Pocítila ohromnou radost a oči se jí okamžitě

zalily slzami. Už brzy spatří svou životní lásku a snad přijde na to, jak ho přimět, aby ji také miloval. Možné je všechno. A ona udělá cokoli, jen aby se provdala za barona Percyho.

Cokoli.

5. kapitola

Chystali se pohřbít MacHughova bratra uprostřed bitevního pole, a aby se pobavili, rozhodli se pohřbít ho zaživa.

Místo, které vybrali pro jeho popravu, se jmenovalo Finneyho pole a pro MacKenny to byla posvátná půda. Klan ji nyní nazýval údolí MacKennů, protože zde padlo mnoho jeho chrabrých vojáků. Když skončila poslední bitva, zem se černala jejich krví.

Krveprolití měl na svědomí zeman Colm MacHugh. Mocný náčelník a jeho nelítostní bojovníci se valili z hory jako kotel vroucího oleje a jejich sžíravá nenávist ničila vše, co jim přišlo do cesty. Zvedali lesknoucí se meče, jejich sborový válečný pokřik otřásal rozervanými skalami. Pro vojáky MacKennů, kteří čekali dole, to byl děsivý pohled.

Na MacHugha byl pohled nejhrozivější. Až dosud někteří bojovníci MacKennů nechtěli věřit, že zeman vůbec existuje, protože historky o jeho krutosti v boji a o jeho herkulovské síle nemohly být pravdivé…, pokud ovšem, jak tvrdily některé pověsti, nebyl MacHugh spíš divoká šelma než člověk.

Ti, kdo ho zahlédli, přísahali, že je napůl lev a napůl člověk: jeho zlaté vlasy se barvou podobaly lví hřívě a dravostí v boji skutečně připomínal lítou šelmu. V jednom okamžiku byl ještě

neviditelný, a v následujícím udeřil, nemilosrdně zbavoval svou kořist údů a života.

Tak se to alespoň povídalo.

Lépe informovaní válečníci se při historkách hýřících fantazií ušklíbali. MacHugh je jen stín s nadpřirozenou silou, namítali. Zmizí, když chce, ale jakmile se přiblíží, každá ubohá duše se může ubránit smrti jen tak, že klekne na kolena a prosí o milost. MacHugh je neviditelný, nepolapitelný. Jediným signálem, že se chystá udeřit, byla hudba, která se nejdřív ozvala. Hudba meče. Jeho válečný pokřik se v dokonalé harmonii mísil se svistotem ostří, jak jeho meč prolétl vzduchem. Když kterýkoli voják ten zvuk zaslechl, v následujícím okamžiku zemřel.

Zeman Owen MacKenna až příliš dobře věděl, že Colm MacHugh je člověk z masa a kostí. Dvakrát v minulém roce stál

MacKenna s ním a s dalšími dvaceti zemany ve stejné síni. Sešli se na žádost skotského krále. Mocný MacHugh s ním ani v jednom případě nemluvil, ale MacKenna přesto vnímal jeho ostrá slova.

Jakmile byly na sněmu předneseny záležitosti týkající se sousedících území, král a ostatní zemani se obraceli pro pokyny k MacHughovi, jako by zeman se svou mocí měl větší důležitost než MacKenna. A předmětem sporu bylo vždy Finneyho pole. Údolí sousedilo jak s državami MacKennů, tak MacHughů. Půda tu byla úrodná, v dohledu ani kámen, dokonalý prostor pro pasení ovcí a snad i pro pěstování trochy ječmene, ale ani jeden klan si na ni nemohl činit nárok. Patřila Janovi, anglickému králi, jemuž ji před lety věnoval skotský král jako gesto na usmířenou. Pokaždé, když se MacKenna pokusil zmocnit kousku této půdy, MacHugh se postaral, aby byla navrácena zpět.

Ach, jak MacKenna toho člověka nenáviděl! S každým nadechnutím jeho nenávist narůstala, až hrozilo, že ho pohltí. Neminul jediný den bez alespoň jediné zlé myšlenky na tohoto zemana, a co Owena nejvíce rozčilovalo, bylo vědomí, že MacHugh nemarní jedinou minutu přemýšlením o nějakém MacKennovi. Nebyli dost důležití, aby je někdo nenáviděl.

Owen mocnému zemanovi záviděl. Závist ho stravovala za

živa a nedokázal s tím něco udělat. Snil o tom, že MacHugha zničí, a třebaže se neodvážil přiznat tento hřích svému zpovědníkovi, rád

by zaprodal duši třeba čertu, aby dosáhl, čeho chtěl. Seznam jeho přání byl dlouhý. Chtěl mít spojence –

Buchanany, Maitlandy a Sinclairy. Chtěl sílu a kázeň. Chtěl strach, který zeman vštípil svým nepřátelům – chtěl oddanost svých přátel. Chtěl svou půdu a všechno ostatní, nad čím měl moc MacHugh. Ze všeho nejvíc prahl Owen po pomstě.

A dnes nastal den, kdy se konečně zbaví své závisti. Dnes se konečně dočká spravedlnosti.

A jak nádherný den je to pro popravu… nebo více poprav.

Pokud vše půjde dobře, zabijí celou řádku MacHughů. Škoda že se na to nebude moct dívat. Nemůže však doprovázet popravčí, protože jestli ho obviní, bude muset dokázat svou nevinnost a vzít si na pomoc svaté muže v opatství Arbane, kteří odpřisáhnou, že byl právě tam.

Owen pečlivě promyslel plán a sám vybral vojáka, který se o popravu postará.

„Nejdůležitější,“ vysvětloval, „je dodržet čas. Musíš počkat, až uvidíš zemana MacHugha nahoře na hřebeni nad polem, než spustíš do jámy jeho bratra. Bude vědět, kdo to je, ale nebude tomu moct zabránit. Neboj se. Jeho šípy tak daleko nedosáhnou a jeho kůň neumí létat. Než se dostane ke svému bratrovi, bude příliš pozdě a ty a tvoji dobří muži budete dávno v bezpečí. Oddíl vojska bude čekat na západě za řadou stromů. Jakmile se MacHugh dostane do patřičné blízkosti, obklíčí ho a zaútočí.“ Zlomyslně si zamnul ruce a dodal: „Pokud vše půjde hladce, zeman MacHugh a jeho bratr Liam budou do soumraku pod zemí.“

Voják Gordon, jehož Owen pověřil dohledem nad zákeřným činem, byl muž s širokými rameny a tupou hlavou. Owen chtěl, aby mu zopakoval jeho příkazy, aby se přesvědčil, že plně chápe význam dodržení času.

Bojovníkům nedalo velkou práci zajmout Liama MacHugha. Přepadli ho ze zálohy, když projížděl hustým lesním porostem. Krutě ho ztloukli a stáhli mu boty, kotníky svázali silným provazem a vlekli ho za jeho koněm k hluboké úzké jámě, kterou předtím vykopali.

Zatímco nervózně čekali, až se na hřebenu objeví MacHugh, a také až Liam nabude vědomí, aby věděl, co se stane, šest nebo

sedm vojáků začalo hovořit o podrobnostech popravy. Jejich rozhovor se změnil v hádku. Tři vojáci chtěli

MacHughova bratra zakopat hlavou dolů, tak aby mu nad povrch vyčnívaly jen kotníky. Až mu znehybní prsty u nohou, budou mít jistotu, že je mrtvý. Tři další by ho do jámy raději spustili nohama napřed. Chtěli slyšet, jak křičí a prosí o milost, než mu na hlavu dopadne poslední lopata hlíny.

„Možná se neprobere,“ namítl jeden voják. „Já jsem pro to, abychom ho strčili hlavou dolů.“

„Ani nepípl, když jsme ho tloukli. Proč myslíš, že bude křičet teď?“ zeptal se jiný.

„Podívej se, jak se snáší mlha. Už se válí nad zemí a dosahuje

mi skoro po kolena. Jestli ještě zhoustne, jeho hlavu ani neuvidíš.“

„Stáhni mu kápi a chrstni do obličeje trochu vody, ať se probere,“ radil další z vojáků.

„Půjde hlavou napřed,“ vykřikl jeden.

„Nohama,“ odporoval druhý a strčil do svého druha.

Gordonovi bylo jasné, že by se za chvíli začali prát. Aniž

spustil zrak z horského hřebenu, oznámil, že rozhodovat bude on. Liama MacHugha spustí do hrobu nohama napřed.

6. kapitola

Nebylo neobvyklé, že nevěsta poprvé uviděla nastávajícího manžela až u svatebního obřadu, ale Gabriela doufala, že se jí podaří zahlédnout ho ještě předtím. Jediné, co o zemanovi Monroovi věděla, bylo, že je to už starší muž. Nikdo jí ovšem neřekl, o kolik starší, a tak se jí zmocňovala nervozita. Co když se ukáže, že je ošklivý? Nebo tak starý, že sotva může chodit? Nebo že nemá zuby a může jíst jen kaši? Věděla, že na jeho věku a vzhledu by jí nemělo záležet, ale co když bude mít ohavné způsoby? Nebo, což by bylo ještě horší, co když je krutý ke svým blízkým? Dokázala by žít s někým, kdo špatně zachází s muži a s ženami, kteří jsou na něm závislí?

Matka jí často říkala, že si dělá příliš velké obavy, ale není snad neznámé vždycky důvodem k obavám? Pro Gabrielu bylo.

Ach, jak si přála, aby tu teď byla její matka a mohla jí poradit! Ale

matka zemřela v zimě před dvěma lety. Třebaže Gabriela věděla, jakého požehnání se jí dostalo, že ji měla tolik let vedle sebe, bývaly chvíle, kdy zoufale toužila s ní mluvit. A dnes byl zrovna takový čas, protože se chystala ke svatbě.

Gabrielu a jejího otce doprovázelo na skotskou Vysočinu dvacet vojáků a služebnictvo. Jejich cílem bylo opatství Arbane, kde se za týden bude konat svatba. Opatství také poskytne ubytování celé skupině vyčerpané dlouhou cestou.

Výstup do hor byl pomalý a namáhavý. Čím víc se blížili k cíli, tím byla Gabriela sklíčenější.

Stezka byla úzká a rozbitá, ale její otec přece jen mohl jet vedle ní. Jakmile projeli prudkou zatáčku, baron Geoffrey se snažil zahnat její strach z budoucnosti. Ukázal na svěže zelené porosty údolí pod nimi. „Všimla sis, jak je zde všechno šťavnaté, Gabrielo?“

„Ano, otče, všimla,“ odpověděla bez zájmu.

„A všimla sis, jak je na Vysočině svěží vzduch?“

„Všimla,“ řekla Gabriela.

Dobrý baron se rozhodl zlepšit dceřinu náladu. „Zde na Vysočině žijí lidé, kteří se domnívají, že jsme tak vysoko, že je tu možné dotknout se nebes. Co si o tom myslíš ty?“

Nebývalo zvykem, aby se Gabrielin otec zabýval podobnými představami. Fantaziemi žila její matka, mívala hlavu plnou snů, které vyprávěla dceři. Ale otec snílek nebyl. Byl vůdce, ochránce a nesmírně praktický člověk.

„Řekla bych, že se mýlí,“ odpověděla. „Tady nejsme dost vysoko, abychom se dotkli nebe. To by bylo možné jedině ve Svatém Bielu.“

„A kdopak ti to řekl?“

„Matka,“ odpověděla Gabriela.

„A,“ povzdechl s melancholickým úsměvem baron Geoffrey.

„A co ti vlastně všechno vyprávěla?“

„Vždycky říkala totéž: že když stojí u sochy svatého Biela,

která se tyčí nad zátokou, je tak blízko nebi, jak jen na zemi může být.“

Gabriela se dotkla prsty zlatého medailonku, který nosila na řetízku na krku. Byl vyroben z mince, na níž byl obraz svatého

Biela. Měla ho, co její paměť sahala. Matka si vzala do hrobu stejný.

Otec si všiml jejího pohybu. „I mně velice chybí,“ řekl. „Ale v našich srdcích zůstane navždy.“ Pak s povzdechem dodal: „Vidíš, jak je nádherně modrá obloha? Připomíná oči tvé matky.“

„Vidím,“ řekla Gabriela. „A také jsem si všimla, že znovu a znovu poukazuješ na to, jak je tato země krásná. Máš k tomu nějaký důvod?“ dobírala si ho.

„Chci, abys ocenila okolní krajinu, chci, abys zde byla spokojená a abys také byla spokojená v manželství, Gabrielo.“ Zachtělo se jí protestovat. Je spokojenost to, co by si měla přát? Existuje vášeň a láska a vzrušení jen ve snech? Nebo je

možné mít všechno? Měla chuť položit otci tyto otázky, ale věděla, že nemůže. A tak mlčela. Jak pokračovali v cestě, rozhodla se, že bude uvažovat víc prakticky – tak jako její otec. Je dospělá, brzy z ní bude vdaná žena. Je načase odložit dětinské sny.

„Pokusím se být spokojená,“ slíbila.

Jejich tempo se znovu zpomalilo, protože kamenitá stezka stoupala prudce vzhůru. Otec spatřil výraz její tváře a smutek v očích. „Dcero,“ řekl rozmrzele, „nejedeš na pohřeb. Chystáš se na svatbu. Snaž se mít radost.“

„Budu se snažit,“ slíbila mu.

O hodinu později, když se průvod zastavil, aby si koně

odpočinuli a poutníci protáhli nohy, požádal otec Gabrielu, aby si s ním vyšla na procházku. Nikdo z nich nepromluvil, dokud nedošli ke skupince bříz nedaleko bystrého potoka.

„Setkal jsem se se zemanem Monroem a několika členy jeho rodiny. Bude k tobě laskavý.“

Neměla chuť hovořit o nastávajícím manželovi, ale zdálo se, že se otec nedá odradit.

„Pak tedy budu i já k němu laskavá,“ řekla. Baron potřásl hlavou. „Jsi svéhlavá dcera.“

Otočila se k němu. „Otče, co ti připadá tak těžké mi říct?“ Baron si povzdechl. „Tvůj život se změní, až se vdáš. V manželství si nebudete rovni, a ty se s tím musíš smířit.“

„S matkou jste si byli rovni?“

Usmál se. „Byli,“ připustil. „Ale tvoje matka byla výjimečná.“

„Možná že výjimečná budu i já.“

„Časem možná ano,“ uznal. „Ale nechci, aby sis dělala starosti kvůli svému budoucímu manželovi. Byl jsem ujištěn, že na tebe nikdy nevztáhne ruku, a jak víš, jsou manželé, kteří bývají ke svým ženám krutí.“ Při těchto slovech zazněl jeho hlas znechuceně.

„Otče, myslím, že si s mým manželstvím děláš víc starostí než já. Chceš skutečně vědět, co bych udělala, kdyby na mě můj manžel nebo kterýkoli jiný muž vztáhl ruku?“

Otec poněkud podrážděně odpověděl: „Ne, nechci to vědět.

Vím naprosto přesně, co bys udělala, protože jsem dohlížel na tvoji výchovu.“

Než ho mohla přerušit, pokračoval: „Avšak jakmile se provdáš, věci se změní. Už si nebudeš moct dělat, co chceš. V mnoha ohledech budeš muset spoléhat sama na sebe, ale musíš se naučit zdrženlivosti.“

„Chceš říct, že se budu muset vzdát svobody?“

Baron si povzdechl. Zdálo se, že dceru jeho slova pobouřila.

„Tak nějak,“ odpověděl.

„Tak nějak?“

„A když budeš vdaná, budeš s manželem sdílet lože a…“ Příliš pozdě si uvědomil, kam hovor směřuje. Proč vůbec začal takové téma? Hovořit s dcerou o manželském loži nedokáže. Chvíli uvažoval a pak se rozhodl, že požádá některou starší ženu, aby dceři vysvětlila, co se děje o svatební noci. Sám se necítil na takový úkol připraven.

„Chceš něco říct?“ vybídla ho Gabriela.

„Už se blížíme k opatství,“ zakoktal. „Řekl bych, že k němu máme asi hodinu cesty a zrovna tak blízko je Finneyho pole, kdybychom se rozjeli na opačnou stranu.“

„Je ještě brzy. Do setmění zbývá spousta času, takže bychom se na pole mohli podívat.“

„Copak jsi zapomněla, že musím vykonat návštěvu u zemana Buchanana?“ Mávl rukou k západu. „Až dojedeme k dalšímu hřebenu, opustím tě. Než se k němu dostanu, začne se stmívat. Ty spolu s ostatními budete pokračovat v cestě do opatství.“

„Bylo by možné, abych se svými strážci zajela na pole, zatímco ostatní budou pokračovat v cestě? Jsem přesvědčená, že je pak

lehce dohoním. Jsem velice zvědavá, jaké věno dostávám od krále Jana.“

Otec chvíli přemítal a pak souhlasil. „Pokud s sebou vezmeš všechny čtyři strážce a také luk a šípy a pokud budeš velice opatrná. A musíš mi slíbit, že nezapomeneš na čas a že to bude rozvážná projížďka. Pak ti to dovolím.“

„Rozvážná, otče?“

Jakmile baron Geoffrey postřehl jiskřičky v jejích očích, náhle užasl. S černými vlasy a fialkově modrýma očima, tolik podobnýma očím své matky, vyrostla Gabriela v krásnou a líbeznou mladou ženu. Hruď se mu nadmula pýchou, když přemýšlel o jejích četných přednostech. Uměla číst a psát, hovořila čtyřmi jazyky, a všemi dobře. Její matka dbala na to, aby se Gabriela dobře naučila ženským dovednostem, a také se postarala, aby se vyznala v praktických záležitostech. Dovedla jezdit na koni stejně dobře jako kterýkoli muž. A uměla dokonale zacházet s lukem a šípy. Měl-li přiznat pravdu, cíl obvykle zasáhla přesněji než on.

„Rozvážná, otče?“ opakovala Gabriela a přemítala, proč je tak roztržitý.

Vytrhl se z úvah. „Víš, jak to myslím. Netvař se přede mnou jako neviňátko. Máš v hlavě samá uličnictví.“

Gabriela namítla: „Nechápu, proč si myslíš…“

Přerušil ji. „Slib mi, že to bude rozvážná projížďka a že nic nevyvedeš. Chci tvé slovo, dcero.“

Přikývla. „Slibuji. Nic nevyvedu a bude to klidné odpoledne.“ Baron Geoffrey se cítil rozpačitý, protože ho zaplavil něžný cit. Neohrabaněji pohladil po rameni a pak zamířil zpátky ke koním. Gabriela rychle vykročila za ním. „Otče, děláš si příliš velké starosti. Budu opatrná, jak jsem slíbila, tak už se prosím nemrač. Nic zlého se nestane.“

O dvě hodiny později byla nucena zabít člověka.

7. kapitola

Gabriela zabránila vraždě. Potřebovala trochu vzrušení, aby odvedla mysl od obav, ale v žádném případě si nepřála být

svědkem něčeho tak strašlivého.

Vyjížďka začala docela příjemně, dokonce nadějně. Poté, co

jak se patří políbila otce na vousatou tvář a popřála mu bezpečnou cestu k Buchananům, přinutila se vrátit krokem, ne během, ke svému koni Rošťákovi. Dovolila dokonce, aby jí Stephen pomohl do sedla. Rošťák nedočkavě přešlapoval, cítil, že brzy bude moct vyrazit s větrem o závod.

Gabriela, přesvědčená, že se baron Geoffrey dívá, si hrála na poslušnou dívku a nedovolila Rošťákovi dát se do cvalu, jak bývalo zvykem temperamentního koně. Přinutila ho vyjet mnohem pomalejším tempem. Měla pocit, že otec přesně ví, co chce udělat, a tak přemohla úsměv, otočila se a naposledy mu zamávala, než zmizela z dohledu.

Když už ji nikdo neviděl, popustila Gabriela otěže a jemně koně pobídla. Dal se do cvalu, a než vyjeli na vrchol nedalekého kopce, cítila se Gabriela, jako by létala. Rozesmála se upřímnou

radostí, která ji v té chvíli zaplavila. Tíseň, již předtím pociťovala, se začala rozplývat.

Stephen ujížděl před ní jako obvykle. Christiena a Luciena

měla po boku a Faust, nejmladší, jel jako poslední a chránil jí záda. Čtveřice vojáků vypadala jako bratři, tak si byli podobní vzhledem, světleplavými vlasy, modrýma očima a sluncem osmahlou, ošlehanou pletí. I jejich oděv byl podobný, měli na sobě vojenskou uniformu, celou černou, jen s malým, sotva viditelným znakem královského domu ze Svatého Bielu nad srdcem.

Povahou se však sobě nepodobali. Stephen snad proto, že byl nejstarší a velel ostatním, byl nejvážnější a málokdy se usmál. Christien vyslovoval dost často otevřeně své názory a bylo snadné ho rozzlobit; Lucien měl ohromný smysl pro humor a Faust byl nejklidnější.

Všichni hovořili svým rodným jazykem. Stejně jako Gabriela rozuměli a hovořili gaelsky, ale raději to nedělali.

Gabriela věděla, jaké má štěstí, že jsou jí tito čtyři muži oddaní. Byli jejími ochránci téměř celý život. Zachraňovali ji, když ji dobrodružná povaha přivedla do svízelné situace, a zachovávali její tajemství – neprozradili je ani jejímu otci, když nechtěla, aby se dověděl o některých jejích divokých kouscích. Vždy měli na mysli

především její bezpečí, ale ona si zrovna tak cenila jejich věrnosti. Při mnoha příležitostech ji zachránili před hrozbou, i když přitom riskovali vlastní život.

Minulý měsíc přispěchal Faust na její obranu na vesnickém

trhu. Prodírala se mezi stánky a začali ji sledovat dva opilci, jejichž úšklebky prozrazovaly chlípné záměry. Sotva se vydali za ní, přistoupil k nim Faust a srazil je k zemi, než si vůbec uvědomili, co se děje.

Také si vzpomínala na jednu událost, která se přihodila loni. Mířila k otcovým stájím, aby si prohlédla hříbě, jež se právě narodilo. Právě když zahýbala za roh stáje, kolík sloužící jako zarážka na voze s obilím nahoře na pahorku se zlomil a vůz se nebezpečně rychle řítil rovnou na ni. Sotva se ohlédla a spatřila ho, popadl ji Christien za ramena a odhodil stranou a jeho samého přitom udeřilo kolo vozu do nohy. Kotník mu zmodral a natekl tak, že několik týdnů nemohl chodit.

Při pomyšlení, kolik nesnází těmto statečným mužům způsobila, se neubránila výčitkám svědomí, ale pak se usmála,

protože si vzpomněla i na jiné příležitosti, kdy na ni dohlíželi. Bylo to v noci, když byla ještě malá, a Stephen hlídal, aby se mohla vykrást ze svého pokoje a poslouchat hudebníky hrající na nádvoří. Také si vzpomínala na jedno odpoledne, kdy navzdory otcovu varování spolu se svou přítelkyní Elizabeth vylezly na vrbu u řeky a spadly do kalné vody. Lucien pak odnesl obě děvčátka ke kuchařce, aby je umyla a dala jim čisté oblečení, než je uvidí baron Geoffrey. A nemohla zapomenout na to, jak se na louce nedaleko otcova hradu utábořil houf rozedraných tuláků. Tehdy jí bylo asi devět let. Říkali jí, aby se k nim nepřibližovala, ale ona s rozhořčením cítila, že příchozí jsou hosté a jako s hosty by se s nimi mělo zacházet. Kuchařka tehdy upekla k večeři ovocný koláč, a tak Gabriela počkala, až ho postaví na okenní rám, aby vychladl. Pak ho sebrala a tajně ho odnesla pod sukní. Radostně se dívala, jak hosté s chutí uštipují koláč, a nejraději by u nich zůstala.

Možná by ji pak pozvali, aby se s nimi na chvíli projela. Pak se ovšem otočila a spatřila Christiena a Luciena, jak stojí se zkříženými pažemi asi deset kroků za ní a mračí se. Komorná se večer vyptávala na podivné ovocné skvrny na její sukni, ale strážci

se nezmínili o její neposlušnosti. Až později s děvčátkem zůstali o samotě a vysvětlili jí, že svět nemusí být vždy přátelský.

Christien a Faust byli nejnovějšími členy její družiny, ale Stephen a Lucien do ní patřili, co Gabrielina paměť sahala. Při všech důležitých i bezvýznamných událostech jejího života měla jednoho nebo několik ochránců po boku. Byli u ní i v nejtěžších chvílích. Když se zhoršil zdravotní stav její matky a Gabriela byla znovu povolána k jejímu loži, cítila, že tentokrát to je naposledy. Po dva dlouhé smutné dny spolu s otcem seděla u umírající ženy, držela ji za ruku a hladila po čele. Během té doby přicházelo a odcházelo mnoho služebníků i lékařů, ale přede dveřmi pokoje pořád stála čtveřice Gabrieliných strážců. Nikdo z nich ze svého stanoviště neodešel.

Zatímco s nimi teď Gabriela ujížděla k Finneyho poli, vzpomínala na všechno, co pro ni udělali, a pak v duchu odříkala za tyto své nejdražší přátele děkovnou modlitbu.

Z úvah ji vytrhl Stephen, jakmile zahnul na východ. Gabriela vyjela za ním. Po chvíli rychlé jízdy zpomalila. Divoká krajina, která ji obklopovala, byla rozervaná a pokrytá kobercem zářivé zeleně. Na pahorcích rostly chomáče jasně purpurového vřesu, bílého rožce a vítodu. Otec jí říkal, že celé Skotsko je nádherné, ale Gabriela si při pohledu na okolní krajinu pomyslela, že Vysočina musí být nejkrásnější.

Čím výše se dostávali, tím chladnější byl vzduch kolem nich. Výrazná vůně borovic a studený vítr ve tváři přiváděly Gabrielu k vytržení.

Stoupali téměř dvě hodiny, až se náhle ocitli na vrcholku

planiny. Stephen už prozkoumal okolí a vysvětlil Gabriele, kterým směrem by měli pokračovat k cíli.

„Protože přijíždíme z jihu, další cesta vede přímo, ale jak vidíš,

je tu hustý lesní porost a mohlo by být obtížné tudy projet s koňmi. Nezbývá než doufat, že se to podaří.“

„A co když ne?“ namítl Christien.

„Tak pojedeme jinudy,“ odpověděl Lucien.

„Finneyho poleje za tímto lesem?“ zeptala se Gabriela.

„Ano, princezno.“

Zastínila si rukou oči, pohlédla k východu a pak k západu.

Zdálo se, že řady stromů se táhnou do nedohledna. Planina byla rozlehlá. „Jak daleko se táhne tento les?“ zeptala se.

„Neprojel jsem ho celý,“ řekl Stephen. Pohlédl na oblohu, aby si ověřil postavení slunce, a pak řekl: „Máme ještě dost času, abychom to zjistili.“

„Pokud by nám bránil hustý porost, nemohli bychom se dostat k Finneyho poli z východu nebo ze západu? Nebylo by to rychlejší?“ zeptal se Lucien.

Odpověděl mu Christien. „Otec princezny Gabriely nám řekl, že na východní straně pole jsou lesy a za těmito lesy leží jezero

Kaenich. Také západní okraj Finneyho pole lemují lesy a za nimi žijí divocí Buchananové.“

„Divocí Buchananové?“ Luciena zaujalo Christianovo označení klanu.

„Tak jim říká baron Geoffrey a podle některých historek, co vyprávěl, nemyslím, že jeho přívlastek přehání.“

„Tak se mi zdá, že žádný z klanů nesnese na své půdě vetřelce,“ vložil se do řeči Faust.

Gabriela se zamračila a otočila se k tiše hovořícímu strážci.

„Fauste, jsme na území MacKennů, a nikdo se nás nepokusil zastavit.“

„Ne, princezno,“ odpověděl Faust. „Nejsme na území MacKennů. Je pravda, že jejich pozemky sousedí na jihu s Finneyho polem, ale my jsme na nejjižnějším okraji a ten malý kousek půdy patří zemanu Monroovi, tvému nastávajícímu manželovi. Právě proto nás nikdo nepronásleduje.“

Gabriela pohledem pomalu přejížděla obzor. Krajina jí připadala zcela pustá. Od chvíle, kdy se vydali na dlouhou cestu

přes Vysočinu, neviděla zde živou duši. Je možné, že se lidé žijící v této rozlehlé pustině skrývají, aby nepřišli do styku s cizinci, nebo je zde prostě tak řídké osídlení?

„Stephene, co kdybychom se pokusili dát se na východ a dostat se k Finneyho poli ze severu?“ zeptala se.

„Princezno, vidíš tu horu na sever od nás?“ namítl. „Zeman Buchanan řekl tvému otci, že nedaleko jejího úpatí, nad Finneyho polem, je vápencový útes s širokým převisem…“

„Tvůj otec nám řekl, že stezka vinoucí se z převisu, je jediná cesta dolů a je přísně střežena. Když se pozorně zadíváš proti slunci, uvidíš ji,“ vysvětloval Lucien.

„Horu od základny stezky k půdě nahoře ovládá klan MacHughů a ti nestrpí žádné vetřelce,“ podotkl Faust.

„Nestrpí vetřelce?“ opakovala Gabriela s úsměvem.

„Rychle se… rozzlobí,“ řekl Christien. „A rychle jednají.“

„Nemůžeme dovolit, abys tam jela,“ řekl Stephen.

„Zeman MacHugh je nebezpečný muž,“ řekl Faust.

„Ano, slyšeli jsme, že klan MacHughů je nelítostný a že jejich vůdce je opravdový divoch,“ řekl Christien.

Gabriela zavrtěla hlavou. „Já bych člověka tak rychle nesoudila jen proto, že o něm někdo řekl něco špatného.“

„Tak co by sis přála, princezno?“ zeptal se Stephen. „Kudy bychom se měli dát?“

„Projdeme pěšky les přímo před námi,“ řekla. „To je přece nejkratší cesta, že? A neuškodí nám, když si trochu protáhneme nohy.“

Stephen sklonil hlavu. „Jak si přeješ, princezno. Navrhuji, abychom dojeli do lesa, co nejdál budeme moct, aby naši koně zůstali ukryti před zvědavci, kteří by se mohli objevit. Pak ty, Fauste, zůstaneš u koní, až se vydáme dál po svých.“

Nakonec se jim podařilo zajet dost daleko do lesa, i když se několikrát museli prodírat hustým porostem a dvakrát se museli vrátit a hledat jinou cestu. Teprve poté, co projeli přes úzký potok, mohli zas trochu zrychlit. Jakmile se dostali k poslední řadě stromů, sesedli z koní. Gabriela předala otěže svého koně Faustovi a vydala se za Stephenem, který před ní rozhrnoval větve stromů. O kousek dál se objevila mýtina, ale Stephen se náhle zastavil a natáhl paži, aby Gabriele zabránil pokračovat v cestě. Stála vedle něho a napínala uši, aby slyšela co nejvíc. Zatímco čekal, tiše si upravila pás držící jí na rameni toulec s šípy a přesunula do levé ruky luk, aby byl připraven. O pár vteřin později zaslechla z dálky drsný smích, po němž následovala hrubá kletba.

Stála bez hnutí. Slyšela hovor mužů, ale jejich hlasy zněly tlumeně a obsahu nebylo rozumět.

Zvedla ruku ke svým strážcům, naznačila, aby jí nebránili, a pomalu se plížila kupředu. Stromy ji dobře ukrývaly, ale když popošla o kousek doleva, naskytl se jí neomezený výhled na pláň pod ní. Spatřila sedm mužů. Všichni měli na sobě mnišský šat a přes hlavu stažené hnědé kápě.

Na okamžik si myslela, že stojí nad svým druhem a modlí se za jeho duši, než ho pohřbí. Shromáždili se totiž kolem jakési jámy. Nedaleko ní se tyčila čerstvě vykopaná hromada hlíny. Když za chvíli pochopila jejich skutečné záměry, málem zaúpěla. Na zemi ležel osmý muž. Ten nebyl oděn jako mnich, měl na sobě Pléd.

Ruce a nohy měl svázané a celé tělo zakrvácené.

Gabriela popošla ještě o kousek. Na rameni ucítila Stephenovu ruku, ale zavrtěla hlavou a postupovala dál. Stále ji kryly stromy, takže mohla vyslechnout hovor pod sebou.

Muži se přeli, jakým způsobem mají svého zajatce spustit do jámy. Tři z nich ho chtěli pohřbít hlavou dolů. Ostatní ostře protestovali a přáli si, aby byl spuštěn napřed nohama. Nakonec rozhodl ten, který během jejich hádky mlčel – zřejmě jejich velitel. Všichni se shodovali na jednom: chtěli, aby se jejich zajatec probral z bezvědomí a věděl, co s ním hodlají udělat.

Gabriele se dělalo zle z útržků jejich hovoru, které k ní přinášel vítr, a byla nesmírně pobouřena. Čím se nebohý muž provinil? Jaký byl jeho prohřešek? Rozhodla se, že nezáleží na tom, co provedl, protože jakýkoli zločin, i kdyby byl sebeohavnější, nezasluhuje tak sadistický, nelidský trest.

Zatímco naslouchala jejich čím dál hlučnější hádce, odhalila pravdu. Provinil se pouze svým původem. Byl to bratr zemana Colma MacHugha.

Nakonec promluvil velitel skupiny. „Hamishi, neustále pozoruj skalní převis. Nemůžeme spustit Liama MacHugha do jámy, dokud neuvidíme jeho bratra.“

„Gordone, nejsem hluchý. Už jsi mi říkal, co mám dělat, a já to tak udělám. Sleduji hřeben. Ale také chci vědět, co budeme dělat, jestli zeman MacHugh nepřijede svého bratra zachránit.“

„Přijede,“ podotkl jeden z mužů. „Až se objeví za zákrutem,

bude mu jasné, co se děje, ale i kdyby ujížděl co nejrychleji, nedostane se sem včas. Jeho bratr bude dávno po smrti a my už někde na hranici.“

„A jak pozná, že v zemi je jeho bratr?“ zeptal se další. Gordon mu odpověděl: „Touto dobou už dávno ví, že jeho bratr je v nesnázích. Z takové dálky neuvidí sice jeho tvář, ale pozná pléd.“

„A co když na takovou vzdálenost pléd nepozná?“

„Uvidí, jak spouštíme Liama do jámy a zasypáváme ho. Bude vědět, o co se jedná.“

„Jestliže mu neuvidí do tváře, neuvidí do tváře ani nám. Tak

proč musíme mít na sobě tyhle hábity? Svědí mě z nich kůže. Mám pocit, jako by po mně lezly stovky brouků. A taky páchnou jako hnojůvka.“

„Přestaň kňučet, Kennethe,“ vyzval ho Gordon. „Máme na sobě tyhle kradené hábity, protože nechceme riskovat, že by MacHugh mohl přece jen zahlédnout naše obličeje.“

„Jestli se někdy doví, že jsme to udělali my…“ Hamish se otřásl. „Provede nám něco horšího, než je pohřeb zaživa.“ Ozvalo se souhlasné mručení. „Možná bychom ho měli nechat být a ujet,“ řekl Kenneth. Nervózně ustoupil od jámy o kus dál.

„Nemluv hloupě,“ řekl Gordon. „Zeman MacHugh nikdy nezjistí, kdo jsme. Proč myslíš, že jsme sem přijeli až z Nížiny?“ Pak rychle dodal, než ho mohl někdo přerušit: „A pěkně nám zaplatili. Chtěl bys o tu odměnu přijít?“

„Ne, ale…,“ začal Hamish.

„Dost zbabělých řečí,“ vyštěkl Gordon. Obrátil se k vojákovi stojícímu nad bezvládným zajatcem a řekl: „Kopni do něho, Rogere. Podívej se, jestli sebou trhne. Chci, aby byl při vědomí, až půjde dolů.“

Roger udělal, co mu bylo přikázáno. Prudce kopl Liama do boku. Ani se nepohnul.

„Nezdá se, že se probere,“ řekl Kenneth. „Myslím, že už umírá.“

„Neměl jsi ho bít tak divoce, Gordone,“ zamručel Hamish.

„Tloukli jsme ho všichni,“ připomněl mu Roger.

„Dělali jsme jenom to, co jsme měli,“ podotkl další.

Gordon přikývl. „To je pravda. Vykonali jsme rozkazy, tak jak to dělají dobří vojáci.“

Kenneth si shodil kápi z hlavy a poškrábal se na uchu. „Řekni mi to ještě jednou. Co provedl Liam MacHugh?“

„Už jsem ti to říkal desetkrát,“ zařval Gordon a hrubě do Kennetha strčil, takže ho málem shodil do jámy.

Voják zavrávoral, aby nabyl rovnováhu. „Řekni mi to znovu,“ opakoval.

„Zajali jsme Liama a zabijeme ho, abychom přiměli jeho bratra sjet dolů z hory a mohli na něho zaútočit vojáci ukrytí ve východním lese.“

Kenneth se znovu poškrábal na uchu, jako by tam měl dotěrného brouka. „Co s ním udělají, až ho dostanou?“

Gordon potřásl hlavou. „Zabijí ho, ty tupče, a pohřbí vedle jeho bratra.“

Kenneth se při jeho slovech neurazil. „Z kterého klanu jsou ti vojáci? Víš, ti, co se skrývají tamhle.“ Mávl rukou k východu a přimhouřil oči ve snaze zahlédnout je.

„Do toho, z kterého klanu jsou, ti nic není,“ odpověděl velitel.

„Čím méně toho víš, tím lépe pro tebe.“

„Podívej se! Možná že se Liam přece jen probere,“ oznámil další voják a šťouchl botou do zajatce.

Roger radostně zavýskl. „Výborně. Bude vědět, co se děje, až ho strčíme do díry. Máš ještě vodu, abys mu ji nalil do tváře, Manusi? Ať se konečně vzpamatuje.“

Než mohl voják odpovědět, ozval se Kenneth. „Ten už se neprobere. Díval jsem se na něho a víčka se mu za tu dobu ani nezachvěla. Už je po něm.“

„Ale kdybychom mu možná chrstli do tváře vodu, jak říká Gordon…,“ navrhoval jiný voják.

„Všechnu jsem spotřeboval,“ řekl Manus. „Můžeme mu do tváře leda plivnout.“

Muži usoudili, že je to dobrý nápad a rozesmáli se. Gabriela zaslechla dvě poslední jména, když se prohýbali smíchy a plácali po ramenou, jako by se ohromně bavili. Fergus a Cuthbert. Věděla, že je důležité, aby si zapamatovala všech sedm jmen, protože jednoho dne nastane čas odplaty.

Hamishovy výbuchy smíchu utichly v okamžiku, kdy se zadíval nahoru a spatřil zemana MacHugha.

„Je tam! Je tam!“ vykřikl a rychle se snažil nasadit si kápi.

„MacHugh!“

Všichni včetně Gabriely pohlédli ke skalnímu převisu. Silueta bojovníka na koni ve slunci vypadala jako pohybující se zlatá skvrna.

„Máme spoustu času,“ řekl Kenneth. „MacHugh nemá křídla, aby sem přiletěl.“

„Podívej, kolik mužů jede s ním! Už jsem jich napočítal dvacet,“ vykřikl Manus a hlas se mu třásl strachy.

Gordon znervózněl. Zdálo se mu, že za sebou slyší hluk.

Prudce se otočil a ruka mu sklouzla k meči. Když viděl, že žádné nebezpečí nehrozí, znovu pohlédl k východu a pak k západu. Nic.

„Už jsme promrhali dost času,“ řekl. „Strčte ho do díry. Zasypeme ho hlínou a zmizíme.“

Roger a Cuthbert se vrhli k Liamovi a zvedli ho na nohy. Hlava zajatci bezvládně klesla na prsa. Fergus ho chytil za vlasy a trhl vzhůru. „Oči má pořád zavřené,“ řekl zklamným hlasem. „Vůbec je neotevřel,“ podotkl Kenneth. Vlekli Liama k jámě a vtom jejich pozornost upoutal vzdálený rachot. Všichni najednou se otočili, právě když z lesa na vzdálenějším konci údolí vyjeli bojovníci na koních. Dunící kopyta rychle překonávala vzdálenost k nim.

„To by mohli být Buchananové,“ vykřikl Manus. „Ještě je dobře nevidím, ale řekl bych, že to jsou oni.“

„Zabijí nás! Všechny nás zabijí!“ zaječel Hamish. Točil se

kolem dokola jako myš zahnaná do kouta a hledající cestu k úniku.

„Co uděláme? Kam se schováme?“

Cuthbert a Manus upustili Liamovo bezvládné tělo. Gordon naléhavým hlasem poručil: „Zvedněte ho. Pospěšte si. Zvedněte ho. Když jsem ho shazoval z koně, viděl mi do tváře. Musím ho zabít, než ho hodíme do jámy. Nebude už čas ho zahrabat, aby trpěl.“

Cuthbert a Manus neuposlechli. Neuposlechl ani Roger nebo Kenneth nebo Hamish nebo Fergus – všichni se dali na útěk. Gordon vytáhl meč. V témže okamžiku Gabriela sáhla pro šíp a vložila ho do luku.

Válečníci Buchananů byli stále ještě příliš daleko, aby jejich šípy dolétly k sedmi mužům, a také MacHughovi bojovníci, kteří

se hnali z úbočí hory, nebyli dost blízko, aby mohli zachránit svého soukmenovce.

Náhle nastal další zmatek. Vojáci čekající v záloze, aby napadli MacHughy, vyrazili z lesa a rozjeli se směrem k Buchananům. Jestli si Gabriela nepospíší, ocitne se i se svými strážci v ohnisku boje.

Gabriela upírala zrak na Gordona, velitele vražedné sebranky. Jeho zajatec se nehýbal. Liam ležel na boku na zemi a Gordon nervózně hleděl k severu. Ustoupil o pár kroků, zaváhal, pak opět popošel kupředu. Gabriela věděla, že Gordon nemůže uprchnout a nechat Liama naživu, protože viděl jeho tvář.

„Stephene, jestli minu…“

„Nemineš.“

„Ale kdyby přece…, buď připraven.“

Gordon se rozhodl. Otočil se čelem k ní, zvedl meč a hodlal jím utít Liamovi hlavu.

Zabránil mu v tom Gabrielin šíp. Mířila dobře a hrot šípu mu pronikl mezi žebry přímo do černého srdce.

Za několik vteřin se Gabriele zdálo, že se jí pod nohama otřásá zem – to proto, že se Buchananové srazili se svými nepřáteli. Ozývalo se řinčení zbraní, které drásalo uši. Začal vražedný boj. Peklo se blížilo k ní. Gabriela se modlila, aby Liama MacHugha neušlapali koně, než se k němu dostane. Naštěstí si

Christien a Faust pospíšili a přijeli se svými koni k ní. Gabriela se vyhoupla na svého Rošťáka a vyrazila k poli. Přes hlavu si stáhla kapuci a doufala, že v tom zmatku si jí nikdo nevšimne.

Stephen jí zastoupil cestu. Věděl, co chce udělat. „Postarám se o to já a Christien. Lucien a Faust tě doprovodí zpátky k potoku, který jsme překročili. Pospěš si, princezno. Musíš odtud.“ Neztrácela čas námitkami. Pobídla Rošťáka a zamířila lesem zpět. Za pár okamžiků u potoka je dostihli Stephen a Christien.

Gabriela poděkovala Bohu, že neuvízla mezi bojujícími stranami.

„Žije?“ Sesedla a běžela k Stephenovi. Přehodil Liama přes sedlo svého koně.

„Dýchá,“ odpověděl Stephen. „Rychle. Vím, kde nám

pomohou.“

8. kapitola

Vzduch se otřásl dalším pronikavým válečným pokřikem. Následoval bolestný řev.

Do boje se dali i MacHughové. Vytvořili neprostupnou hradbu

a postupovali kupředu. Buchananové ujížděli za svým velitelem a během několika minut oba klany sevřely nepřítele mezi sebou.

Následoval boj muže proti muži, a když skončil, země byla poseta mrtvými těly.

Pak vítězové začali zoufale hledat Liama MacHugha. Colm MacHugh seskočil z koně a běžel k jámě, již pro jeho bratra připravili zákeřníci. S úlevou spatřil, že jáma je prázdná. Na zemi poblíž hromady hlíny leželo jediné tělo. Colm mrtvého nepoznával. Prohlížel si neobvyklé označení šípu, který muži vězel v hrudi, a vtom k němu přistoupil zeman Brodick Buchanan.

„Kdo to, kčertu, je?“

Brodick potřásl hlavou. „Nikdy jsem toho člověka neviděl.“ Colm vytrhl šíp z hrudi mrtvého. „Je to šíp Buchananů?“

„Není. Myslel jsem, že je tvůj.“

„Za tohle můžou nejspíš MacKennové,“ řekl.

Brodick zavrtěl hlavou. „Ti kolem nás nejsou jeho vojáci a

tohle není jejich šíp. Označení… Ještě nikdy jsem takové neviděl. Není tu jediná stopa ukazující na MacKenny.“ Zvedl ze země Provaz. Byla na něm krev. „Tímhle svázali tvého bratra.“

„Pořád si myslím, že s tím má něco společného zeman MacKenna,“ trval na svém Colm.

„Pokud nebudeš mít důkaz, nemůžeš ho obvinit,“ namítl Brodick.

„Liam se nemohl dostat daleko.“ Colm přejížděl pohledem

okolní lesy. „Budeme ho hledat, dokud nenajdeme jeho i toho, kdo ho odvezl.“

„Buchananové ti poskytnou pomoc,“ sliboval Brodick. „Tak dlouho, než se podaří pomstít tento ohavný skutek.“

Oba zemani pak rozdělili své muže do menších skupin a přikázali jim, aby pročesali celou oblast, ale po několika hodinách

pátrání všechny skupiny oznámily, že jejich hledání bylo marné. Liam MacHugh jako by se vypařil do vzduchu.

9. kapitola

Liam MacHugh byl v politováníhodném stavu. Někdo mu zbičoval záda tak, že je pokrývaly krvavé pruhy. Nohy a chodidla měl také ztlučené a z hluboké rány na hlavě mu tekla krev.

Gabriela věděla, že pomoc pro něho by mohla získat v opatství Arbane, a přestože tam hodlala dojet co nejrychleji, zraněnému muži bylo třeba poskytnout alespoň nejnutnější ošetření na místě.

Ujížděli podél potoka, až se dostatečně vzdálili od bitevní vřavy a mohli se zastavit. Stephen zvedl bezvládné tělo Liama MacHugha ze svého koně a spustil ho na zem před Gabrielu.

Opatrně si uložila jeho hlavu do klína a na ránu na spánku přiložila kousek plátna. Snažila se zastavit krvácení, pak rychle vyčistila ostatní rány, jak nejlépe uměla: použila k tomu pruhy plátna, které si utrhla ze své spodní košile a namočila ve studené vodě. Zraněný muž však bude potřebovat lék, který by zabránil zanícení, a hojivý balzám na záda. Také je nutné sešít mu hlubokou ránu na hlavě. To však Gabriela zatím dělat nechtěla, protože si nepřála působit mu další bolest.

Ohyb potoka se nacházel mezi borovicemi dost daleko od Finneyho pole. Byli tu sami a doufali, že je nepřekvapí žádný vetřelec. Zatímco Lucien a Faust stáli na stráži, Stephen a Christien zůstali u ní. Právě když chtěla požádat své strážce, aby zraněného Přenesli, začala Liamovi rána na hlavě znovu krvácet.

„Princezno, budeš mít šaty celé od krve,“ podotkl Stephen.

„To mi nevadí,“ odpověděla Gabriela. „Mám starost o toho ubožáka. Ztratil velké množství krve.“

„Zdá se mi, že to nepřežije,“ řekl Christien. „Měli bychom na to být připraveni. Co bys chtěla, abychom pak udělali s tělem?“

Christianova otevřenost Gabrielu nepohoršila. Nejednalo se o bezcitnost. Byl to jemný člověk, ale ze všech čtyř strážců zároveň ten nejpraktičtější.

„Jestli zemře, bude to vůle Boží, ale teď udělám všechno, co je v mých silách, abych mu pomohla přežít.“

„My také,“ ujistil ji Stephen. „Christien ovšem vyslovil závažnou poznámku. Tento bojovník MacHughů tě neviděl.“ Jemně se usmála. „Jak by mohl? Vždyť ještě neotevřel oči.“

„Nechápeš, co tím míním,“ řekl Christien. „Mohlo by ti hrozit velké nebezpečí.“

Stephen s ním souhlasil. „Nevíme, kdo jsou ti lidé ani jestli nás někdo z nich viděl. Tvůj šíp zabil velitele skupiny mužů u hrobu, ale ostatní utekli. Jestli zjistí, že máš na svědomí jeho smrt, mohli by se mstít. Nikdo se nesmí dovědět, že jsi tu byla.“

Gabriela se rozhlédla po vážných tvářích svých čtyř ochránců a uvědomila si že Stephen má pravdu. Ale o svoji bezpečnost se neobávala. Jestli muži z Finneyho pole přijdou na to, že zabila jednoho z nich, nebudou pronásledovat jen ji, ale budou se chtít pomstít i jejím strážcům. To nemůže připustit.

„Co navrhujete?“ zeptala se.

„Až se dostaneme blíž k opatství Arbane, Lucien a Faust s tebou půjdou dovnitř a doprovodí tě do tvých pokojů,“ řekl Stephen.

„Měla by sis přes sebe přehodit plášť, aby nebylo vidět krev na tvých šatech,“ řekl Christien.

„A co zraněný?“ zeptala se Gabriela.

„Vymyslíme jiný způsob, jak ho dostat do opatství. Mnichové budou jistě mít lektvary, které potřebuje.“

Christien přikývl. „Jestli zemře, je možné, že by ti to zeman MacHugh mohl dávat za vinu. Slyšela jsi, co o něm ti zbabělci říkali.“

„Že je nelítostný,“ odpověděla Gabriela. „A přitom se chystali zaživa zahrabat nevinného člověka. Proč bych měla věřit takovým lidem?“

Pokračovala, než mohli něco namítnout. „Za tohoto muže jsme nyní zodpovědní my. Nikomu ho nechci svěřovat. Najdeme způsob, jak se dostat do opatství a neupoutat přitom pozornost. Teprve až budu mít jistotu, že je o něho dobře postaráno, nechám ho na starost jiným.“

„Ale princezno…,“ začal Christien.

Přerušila ho: „Mnichové jsou služebníci Boží, ne? Prostě je požádám, aby nikomu neřekli, jak se Liam dostal do opatství. Jestli

mi to slíbí, nebudou moct slovo porušit.“

„Jsou tu ještě jiné okolnosti,“ řekl Stephen. „Nemůžeš riskovat, že se dostaneš mezi válčící horaly.“

Věděla, že jen tak nepovolí. „Dohodneme se na kompromisu. Jakmile bude Liam v bezpečí a bude o něho postaráno, pojedu.“

„A neřekneš nikomu, co se stalo?“

„Neřeknu.“

10. kapitola

Dostat se do opatství bylo překvapivě snadné. Brána na jižním konci výplňové zdi, která obklopovala církevní budovu, nejenže nebyla na závoru, ale byla dokonce otevřená dokořán. Jakýsi mnich zajistil jedno její křídlo kamenem, aby mohl snadněji přenášet pytle zrní z vozu stojícího na cestě.

Gabriela a její průvodci ho pozorovali z úkrytu mezi stromy za opatstvím. Připadalo jí, že pytle váží snad víc než mnich. Ten sice nebyl ještě příliš starý, možná něco přes čtyřicet let, jak odhadovala, ale neměl velkou sílu. Nejprve se pokusil přehodit si pytel přes rameno, ale málem přitom ztratil rovnováhu, a nakonec ho uchopil oběma rukama a táhl po zemi mezi nohama.

Zamířila s koněm k otevřené bráně a zavolala na něho: „Otče, uvítal bys pomoc?“

Zprvu se zdál vyděšený, pak však nadšeně přikývl. „S největší radostí,“ řekl.

Lucien a Faust mezitím sesedli z koní a už mířili k vozu. Lucien si všiml, jak mnich zápasí s tíhou pytle, a vzal mu ho z rukou. „Kam ho mám odnést?“ zeptal se.

„Hned za těmito dveřmi vlevo je skladiště. Když tam zrní uložíš, budu ti nesmírně zavázán.“ Vytáhl zpoza opasku svého

hábitu kousek plátna a otřel si pot z týla. Pak s úsměvem vykročil ke Gabriele. „Vítej. Já jsem otec Gelroy.“

Přešel na druhou stranu cesty a vtom si všiml, že přes sedlo Stephenova koně je přehozen zraněný muž.

„Copak to tady máme?“ zeptal se. Chvatně došel k Stephenovi, aby se na zraněného lépe podíval, a jeho stav ho tak vyděsil, že se okamžitě pokřižoval. „Co se tomu ubohému muži stalo? Je vůbec

naživu?“

„Je,“ ujistil ho Christien.

Stephen sesedl z koně a uchopil Liama do náruče. „Ten člověk potřebuje vaši pomoc, jak jistě vidíš. Je zde nějaký ranhojič?“

„Ano, je, a nejeden,“ odpověděl mnich. „Pojďte za mnou.“ Lucien a Faust se rychle pustili do odnášení pytlů. Gabriela sesedla z koně a otěže předala Lucienovi.

Mnich chvatně došel ke dveřím před nimi. „Jak se ten člověk jmenuje?“

Odpověděla mu Gabriela. „Jmenuje se Liam MacHugh.“ Otec Gelroy se vyděsil. Prudce se zastavil, zavrávoral a otočil se. Na tváři měl výraz úžasu a zcela zpopelavěl. „Říkala jsi

MacHugh?“ Doslova se při těchto slovech třásl. „Nebo jsem špatně slyšel?“

„Otče, prosím, ztiš hlas,“ vyzval ho Stephen. Mnich si přiložil ruku k čelu. Gabriela si všimla, že se chvěje.

„Můj bože. Vezete Liama MacHugha, a sotva živého. Jestli zemře…“

Gabriela postoupila k němu. „Doufáme, že s pomocí ranhojiče přežije,“ řekla tiše.

Otec Gelroy se nutil ke klidu. „Ano, ano, všichni musíme

doufat,“ koktal. „Něco vám ovšem povím. Ošklivě za to zaplatíme, jestli zemře. Teď rychle. Musíme dovnitř. Pokoj vedle mého Je prázdný. Uložíme ho tam. Až vám ukážu cestu, půjdu vyhledat oce Franklina. Řekl bych, že ten je ze všech nejzkušenější.“

Lucien a Faust zůstali u koní, zatímco Stephen a Christien nesoucí Liama vykročili za Gabrielou a duchovním do opatství. Chodba, jíž je vedl, byla tmavá, úzká a pach v ní připomínal vlhkou jeskyni. Po stranách se nacházela řada dveří z příčných latěk v obloukových rámech. Otec kývl hlavou k jedněm z nich a řekl: „Tohle je moje ložnice.“

U dalších se zastavil, tiše na ně zaklepal, aby se ujistil, že uvnitř nikdo není, a pak zvedl závoru. Strčil do dveří, vstoupil dovnitř a podržel je, aby mohli projít ostatní.

Místnost byla maličká, s malým okénkem vysoko nad

dřevěnou pryčnou, která sloužila jako lůžko. Na slamníku ležela šedá vlněná pokrývka. Jediným dalším vybavením zde byla židle a

malá truhlice. Na ní stála číše s vodou a džbán, vedle něho po stranách dvě svíce.

„Uložte ho do postele. Opatrně,“ řekl kněz. „Tak, aby mohl

spát na boku, ať jeho záda… milosrdný bože, jeho ubohá záda…“ Nadechl se a pak pomalu vydechl. „Myslím, že otec Franklin je na modlitbách. Řeknu mu, aby přinesl své masti. Až se vrátím, přinesu si štolu a olej a dám Liamu MacHughovi poslední pomazání.“

Gabriela namítla: „Ale taková svátost je určena jen těm, kdo umírají.“

„A můžeš říct, že neumírá?“ Sklonila hlavu. „Ne, nemohu.“

„Pak tedy musí dostat poslední pomazání, aby mohl vstoupit na nebesa neposkvrněný.“

Obrátil se k odchodu, ale vtom do dveří vstoupil Christien a zabránil mu vyjít.

„Otče, bylo by dobré, kdyby se nikdo nedověděl, jak se sem ten muž dostal.“

„Pak se musím nejprve zeptat, jestli s jeho zraněním nemáte

nic společného vy. Je to nepříjemná otázka, ale musím na ni znát odpověď.“

„Byl v tomto stavu, když jsme se k němu dostali,“ řekl Christien.

„To jsem si myslel, protože jinak byste sem takové břemeno nenosili,“ odpověděl otec Gelroy. „Slibuji vám, že nikomu neřeknu ani slovo o bratrovi zemana MacHugha, ale rád bych věděl, co se stalo.“

„Zachováš to v tajnosti?“ zeptal se Christian. „Bylo by lepší, kdyby se nikdo nedověděl, kdo jsme.“

Kněz potřásl hlavou. „Obávám se, že na to je příliš pozdě. V okamžiku, kdy jsem spatřil tuto krásnou dívku, věděl jsem, kdo to je. O jejím příjezdu se povídá už celé týdny.“

Otočil se k ní a hluboce se uklonil. „Je mi potěšením se s tebou setkat, lady Gabrielo. Neobávej se, protože jestliže ti budu představen v budoucnu, budu se těšit stejně, jako by to bylo poprvé. Tvá tajemství jsou u mě v bezpečí.“

„Děkuji, otče,“ řekla, ale pochybovala, že ji slyšel, protože v tom okamžiku už vycházel z místnosti.

„Je načase, abys šla, princezno,“ řekl Stephen. Christien přikývl. „Ano, měla bys jít.“

Oba ochránci se tvářili ustaraně a Gabrielu mrzelo, že je zklame.

„Ještě ho tu nemohu nechat. Je na tom velmi špatně. Někdo musí zůstat u něho, dokud je tak zubožený. Než půjdu, musím se přesvědčit, že je v dobrých rukou a že ho řádně ošetří.“

Nedala se zviklat. Námitka, že otec Franklin je dalším

člověkem, jemuž budou muset svěřit své tajemství, nebyla podle ní důležitá. Otec Franklin je také služebníkem Božím a neporuší slib, který jim jistě dá.

„Čím víc lidí to bude vědět, tím snadněji bude možné nalézt stopu k muži, jehož jsi zabila…,“ začal Stephen.

„Život tohoto muže je důležitější.“

„S tím nemůžeme souhlasit, princezno,“ řekl Christian, „ale přistoupíme na tvé přání.“

Liam stále neotevíral oči ani nevydal jediný zvuk, dokonce ani nezasténal, když mu otec Franklin, který byl velmi schopný, jak uznala i Gabriela, sešíval ránu. Původněji nechtěl sešívat, ale spojit okraje horkým pohrabáčem, Gabriela však protestovala. Zdálo se, že to není zapotřebí, protože rána konečně přestala krvácet. A byl tu i jiný důvod. Přestože pochybovala, že válečníkovi bude záležet na vzhledu, viděla, že je docela hezký, a jizva P° sešití rány nebude tak ošklivá jako po spojení pohrabáčem.

Jakmile byla ujištěna, že pro zraněného se nedá nic víc udělat, konečně souhlasila, že muže svěří do péče obou duchovních. Slunce se klonilo k západu, když Gabriela konečně od Liama odcházela.

11. kapitola

Gabrielin příjezd k bráně opatství Arbane byl provázen mohutným jásotem.

Jen co se objevila, dal opat příkaz k nadšeným ovacím. Nyní se hrnul kupředu, cestou si utahoval opasek a zadýchaně volal, ať přinesou jídlo a pití.

Obřadně se uklonil a koktal: „Taková čest! Je to skutečně

veliká čest uvítat tě v našem skromném příbytku, mylady. Nesmírně nás to těší.“

Uchopil ji za ruku a stiskl. Nemínil ji pustit, dokud rázně ruku nevyprostila.

Představila opatovi své strážce a řekla: „Děkujeme za to, že

nám otevíráš své sídlo a že dovolíš, aby se zde konala má svatba.“

„S nesmírnou radostí vítáme takovou poctu. Všichni se už na tu slavnou událost připravují, a když pomyslím, že do ní zbývá sotva týden…! Tento svazek jistě natrvalo zajistí mírumilovné a přátelské soužití dvou velkých zemí.“ Luskl prsty a kývl na služebníka, aby si pospíšil. „Máš jistě hlad a žízeň. Pojď dál.

Přichystali jsme tobě a tvým vojákům malé občerstvení. Chápu, že se neustále drží u tvého boku, když jsi mimo domov. Nemám Pravdu?“

„Je to pravda, ale mě jejich společnost těší.“

Vtom přiběhla jakási mladá žena a hodila Gabriele kytici květin. Gabriela ji zachytila, poděkovala jí a žena se neobratně uklonila.

„Jsou překrásné,“ zvolala, když se žena obrátila k odchodu.

„Měla jsi příjemnou cestu?“ zeptal se opat.

Gabriela se nerozesmála, i když by to nejraději udělala.

Napadlo ji, co by si pomyslel, kdyby mu vylíčila události na cestě. K opatství přijeli už před několika hodinami, ale o tom opat nemůže vědět. Gabriela a její ochránci se pak na koních vrátili kus cesty zpět, objeli les, aby se k němu dostali hlavní branou. Tato zajížďka trvala pouhých několik minut. Protože však nehodlali říct ani slovo o Liamu MacHughovi, nezmínila se o ní, jen poznamenala: „Byla velmi příjemná, ale teď bych se ráda převlékla, než přijmu tvé občerstvení.“

Měla na sobě plášť, který skrýval skvrny od Liamovy krve. Protože bylo dosud teplo, opat si nejspíš myslí, že churaví, když se tak oblékla.

„Ano, samozřejmě. Bratr Anselm čeká uvnitř, aby ti ukázal cestu k tvým pokojům. Modlím se, abys s nimi byla spokojená.“

„Jsem si jistá, že budu.“

„Začali jsme si dělat starosti, protože čas běžel, a tys stále nepřijížděla. Očekávali jsme tě už před několika hodinami.“

„Je mi líto, že jsem vám způsobila starosti. Vaše země je tak nádherná, že jsem přestala myslet na čas.“

Zdálo se, že opata její odpověď uspokojila. Uchopil ji za ruku a vykročil.

„Hosté dorazili už před několika dny a utábořili se před naším klášterem. Většina přijela z Anglie, jak se dalo očekávat, ale někteří přicestovali až z Francie a Španělska, a všichni přinesli dary na počest této šťastné události. Myslím, že dar ze všech nejkrásnější přivezli hosté z vlasti tvého otce, ze Svatého Bielu. Je to nádherná socha vašeho svatého patrona. Požádali nás, abychom ji do svatby uložili do sakristie naší kaple, a jsem přesvědčen, že zeman Monroe ji bude chtít postavit na svaté místo ve vlastní kapli. Další dary uvidíš při večeři…“

Gabriela se usmála a přikývla, zatímco opat dál drmolil o darech a návštěvnících a hostině. Bylo zjevné, že takovou slávu

nikdy nezažil, a ona byla ráda, že o ní hovoří s takovým nadšením. Sotva vstoupili do jídelny, opat se zastavil a ukázal na muže,

jenž jim právě křížil cestu.

„Musíš se seznámit se zemanem MacKennou. I on přijel jako host, ale zakrátko odjíždí. Zemane,“ zvolal, „pojď a přivítej lady Gabrielu. Konečně je tady.“

Muž se otočil a kráčel k nim s úsměvem, který se zdál upřímný

a srdečný. Měl dlouhý krok a hrdé držení těla. Vlnité černé vlasy si sčesal z vysokého čela dozadu a na jeho tváři nebyla jediná jizvička. Gabriela usoudila, že si jistě žije jako v bavlnce.

Uklonil se jí. „Slyšel jsem, že jsi velmi krásná, a musím říct, že pověsti o tvé kráse v nejmenším nepřeháněly.“

„Děkuji za poklonu.“

„Jistě víš, že lady Gabriela se má provdat za zemana Monroa,“ řekl opat.

„Samozřejmě že to vím,“ odpověděl zeman MacKenna. „Je to můj přítel,“ vysvětloval Gabriele, „a já na jeho pozvání přijedu na oslavu. Bude to pro obě naše země velký den. Návrat údolí…, tím myslím Finneyho pole, muži z Vysočiny přinese klanům mír, protože zeman Monroe se postará, aby bylo moudře využíváno.

Těším se na svatbu.“ Opět se uklonil. „Zatím na shledanou…,“ řekl a obrátil se k odchodu.

Opat počkal, dokud nezmizí z dohledu, a pak řekl: „Zeman MacKenna nás všechny překvapil laskavostí. Přivezl nám vůz plný obilí ze svých polí. Nikdy předtím tak štědrý nebyl, takže nás tím velice potěšil. Stal se z něho rozvážný člověk. A, tady je bratr Anselm. Ukáže ti cestu.“

Oba pokoje určené Gabriele se nacházely v největším křídle opatství. Byly překvapivě prostorné a měly mezi sebou spojovací dveře. Služebnictvo jí už vybalilo ošacení, aby je měla včas připravené. Gabriela si odložila plášť, teprve až zůstala v pokoji o samotě. Nevěděla jistě, co má dělat s krví na smetanově bílé blůze, a nedovedla vymyslet přijatelné vysvětlení, jak se tam skvrny ocitly. Nakonec šaty složila a ukryla na dno jedné z truhlic.

Téhož večera o něco později, jakmile její komorné odešly spát, odvedli Faust a Lucien Gabrielu do Liamova pokoje, aby se na něho podívala. Byli tam také otec Franklin a otec Gelroy a o něco se vášnivě přeli.

„Už se probral?“ zeptala se Gabriela šeptem, aby pacienta nerušila.

Franklin se na ni usmál. „Ne, neprobral, ale trochu zasténal a zdá se mi, že se brzy probere.“

„Anebo také ne,“ řekl Gelroy a zamračil se. „Ještě není mimo nebezpečí, že ne, Frankline?“

„Musíme doufat, Gelroyi.“

„Jestli zemře, Colm MacHugh nás zničí a nebude brát ohled

ani na posvátnou půdu. Je třeba mu říct, že jeho bratr je zde. Snad si pro něho přijede, než Liam zemře.“

„ Jestli zemře,“ odsekl Franklin. „Ale nemyslím, že se to stane. Souhlasím s tebou. Zeman MacHugh by měl vědět, že je jeho bratr u nás. Myslím, že bys měl vyjet za rozbřesku.“

„Rád převezmu tvé povinnosti, zatímco budeš na cestě k MacHughovu sídlu,“ odpověděl Gelroy.

„Na takovou cestu jsem příliš starý a slabý,“ zašeptal Franklin. Gelroy zafuněl. „Nejsi ani starý, ani slabý. Ty se prostě bojíš, Frankline. Ano, tak je to.“

„A ty snad ne?“

„Samozřejmě že se bojím. Dokonce víc než ty,“ řekl tichým hlasem duchovní. „A jsem o dva roky starší, což znamená, že na

tuto cestu by ses měl vydat ty a já bych měl zůstat. Mé srdce nesnese pohled na zklamání zemana MacHugha.“

Než mohl Franklin něco namítnout, Gelroy se otočil ke Gabriele. „Kvůli tomu se přeme už víc než hodinu.“ Zamračila se a řekla: „Nechápu, proč váháte. Myslela bych si,

že zeman MacHugh bude mít radost, až se doví, že jeho bratr žije.“

„Možná,“ připustil Franklin. „Ale co když Liam zemře, než se sem Colm MacHugh dostane? Myslím poté, co mu Gelroy řekne, že je naživu. Co potom?“

„Chceš říct, až mu ty sdělíš, že Liam žije,“ odsekl Gelroy.

„Myslím, že si děláte zbytečné starosti,“ řekla Gabriela. „A MacHugh se to musí dovědět. Jistě je zcela zoufalý. Kdyby zmizel někdo, koho bych milovala, nevím, co bych dělala.“

Přestože celý rozhovor probíhal velmi tiše, Gabriele se zdálo, že by se měli přesunout na chodbu, aby Liama nerušili.

„Neslyší nás,“ řekl Franklin. „Pořád ještě nenabyl vědomí.“ Gelroy vyšel za Gabrielou na chodbu a zavřel za sebou dveře.

„Slibuji ti, mylady, že to s Franklinem vyřešíme. Neměj starosti. Jeden z nás určitě Colmovi MacHughovi sdělí, kde je jeho bratr.“

„Moji strážci chtěli, abych se vás zeptala, zda byste uvítali, kdyby během následujících nocí Liama hlídali. Neměl by zůstat o samotě.“

Gelroye nabídka potěšila a zároveň se mu ulevilo. „Velice bych ocenil jejich pomoc. Franklin a já jsme slíbili, že nikomu neřekneme, jak se sem ten ubožák dostal, ale také jsme se rozhodli, že bude nejlepší, nebudeme-li o Liamovi s nikým hovořit.

Vyvolalo by to příliš mnoho otázek a spekulací. Budeme se snažit co nejdéle utajit, že je zde. Z toho vidíš, že nemůžeme požádat nikoho, aby se k němu posadil, protože pak by se vše prozradilo.“ Franklin postoupil o krok kupředu. „Gelroy mi řekl, že neví, co se stalo Liamovi nebo kde utrpěl tak kruté rány, ale oba ti

slibujeme, že ať to spáchal kdokoli, nebude mít příležitost dostat se k němu, dokud bude naším hostem. S pomocí tvých strážců se postaráme, aby byl v bezpečí.“

„Ráda bych vám poskytla větší pomoc a také se s vámi střídala u jeho lůžka, ale chápu, že…“

Lucien ji přerušil: „To nemůžeš, princezno.“

„Neslušelo by se, abys zůstávala s mužem v jeho pokoji, i když je v bezvědomí,“ řekl jí Franklin.

Neprotestovala, protože věděla, že má pravdu.

Otočila se ke Gelroyovi a řekla: „Takže jeden z vás pojede do MacHughova sídla?“

Svěsil ramena. „Ano. Jeden z nás se tam vypraví.“

„Abys pochopila, mylady, ten, kdo tam pojede, se možná už nevrátí,“ řekl vážně Franklin.

Gelroy souhlasně přikyvoval a Franklin ho pohladil po rameni.

„Budeš mi chybět, Gelroyi.“

„Je to nebezpečná cesta?“ zeptala se Gabriela.

„Nijak zvlášť,“ odpověděl Franklin.

„Potrvá dlouho, než se tam dostaneš?“

„Příliš dlouho ne,“ ujistil ji Gelroy.

„Netrápí nás to, jak se tam dostaneme, mylady. Máme obavy, jak se dostaneme odtamtud.“

Gabriela byla přesvědčena, že jejich strach z MacHughů je přehnaný. Nemohou být přece tak hrozní, jak si duchovní myslí.

„Vyjedeš brzy?“ tázala se dál.

„Velmi brzy,“ sliboval Gelroy.

Představa kněze o tom, co znamená velmi brzy, se lišila od Gabrieliny. Trvalo mu celé tři dny, než sebral odvahu vyrazit. Tou dobou se Liamův zdravotní stav zlepšil natolik, že Gelroy věřil, že přežije, ale obavy ho neopouštěly. Přestože věděl, že musí zemanu MacHughovi předat zprávu o jeho bratrovi, stále pochyboval, že se vrátí do opatství Arbane.

Otec Gelroy konečně vyjel na vypůjčeném koni, ale cílem jeho cesty nebylo MacHughovo sídlo. Celou věc důkladně uvážil a rozhodl se, že raději pojede k MacHughovu věrnému spojenci, zemanu Buchananovi. Bláhově se domníval, že bude jednodušší promluvit si s Brodickem Buchananem a že z jeho strany nehrozí nebezpečí fyzického napadení, až oznámí, že bratra zemana MacHugha kdosi do krve ztloukl.

Čím víc se blížil k území Buchananů, tím viditelně ji se třásl,

až měl obavy, že snad spadne z koně. Ale Bůh se nad ním slitoval. Když odpočíval pod mohutným dubem kousek od hranice území Buchananů, zpozoroval, že se k němu blíží jezdec na koni.

Znejistěl. Nevěděl, je-li to přítel, nebo nepřítel. Má se ukrýt? Ne, přijíždějící ho už jistě spatřil. Gelroy se pomodlil a rozhodl se doufat, že všechno dobře dopadne.

Brzy v jezdci poznal barona Geoffreyho. Pokřižoval se, aby vyjádřil Bohu dík, a sotva se baron ocitl na doslech, Gelroy na něho zavolal. Připomněl mu, že se před necelými dvěma lety setkali před opatstvím. Nezmínil se o baronově dceři a rovnou se barona zeptal, zda byl u Buchananů. „Zdá se mi, že přijíždíš z jejich území.“

„Byl jsem u nich,“ odpověděl baron Geoffrey.

„Znáš se s Buchanany dobře?“

„Jsme vzdálení příbuzní, a i když jsem měl v úmyslu složit jim hold a nezdržet se déle než jednu noc, dopadlo to jinak. Došlo k tragédii. Ztratil se jeden bojovník. Muži ho hledali a předpokládali, že se vrátí už včera, ale zdržela je silná bouře předevčírem v noci. Musel jsem čekat, až zeman Buchanan přijede domů.“

„Nejmenuje se ten ztracený muž Liam MacHugh?“ zeptal se mírně Gelroy.

„Ano. To znamená, že jsi slyšel, co se stalo.“

„Viděl jsem ho,“ řekl duchovní. „Ten ubožák je v našem opatství.“

Baron zalapal po dechu. Gelroy toho využil a pokračoval.

„Dostaneš se na nebesích na čestné místo, i když jsi Angličan, když pojedeš zpátky k Buchananům a povíš tuto novinu zemanu Buchananovi, aby ji mohl sdělit zemanu MacHughovi.“ Zatímco baronu Geoffreymu vířila ještě v hlavě překvapivá zvěst, otec Gelroy se otočil a pobídl koně do klusu po stezce.

„Počkej,“ vykřikl za ním baron. „Nemůžeš odjet, aniž… Je Liam naživu?“

Gelroy plácl koně do zadku, aby ho přiměl zrychlit. Ani se neohlédl, jen zvolal přes rameno: „Bože, to doufám.“

12. kapitola

Zemani, kteří žili na severní Vysočině, byli nebezpečná cháska. Říkalo se o nich, že jsou nevypočitatelní, nerozumní a nevděční. Každý o nich věděl, že se občas chovají jako divoši. Avšak kdyby

je baron Geoffrey označil některou z uvedených vlastností, byli by přesvědčeni, že jim lichotí.

Ano, byla to podivná cháska a Geoffrey si myslel, že ze všech nejpodivnější je zeman Brodick Buchanan. Brodick s naprostým klidem dával Geoffreymu najevo, že třebaže jsou příbuzní, nemá ho rád, protože je Angličan. Vzhledem k tomu, že Brodickova manželka byla náhodou také Angličanka a k tomu Geoffreyho příbuzná, Brodick mu vysvětlil, že nemůže vysloveně říct, že nenávidí všechny Angličany, ale jen některé.

Drsný zeman také Geoffreymu řekl, že si nepřeje, aby kdy vkročil na jeho území. A přece Geoffrey věděl, že kdyby měl dbát na zemanovo přání a nepřijel mu složit hold, když bude projíždět krajem – o čemž by se jistě dověděl – považoval by to Brodick za smrtelnou urážku a musel by se za ni pomstít.

Baron ho v minulosti už jednou navštívil, hned poté, co se Brodick oženil s lady Gillian. Jeho strýc Morgan ho tehdy požádal, aby zjistil, má-li se Gillian dobře. Morgan, nejmladší bratr Geoffreyho otce, byl svéhlavý samotářský stařec, který nemohl uvěřit, že Gillian může spokojeně žít na Vysočině mezi divokými Buchanany. Avšak Geoffrey s úžasem zjistil, že Gillian u nich není jen spokojená – je vysloveně šťastná. Nemohla se k němu chovat přívětivěji a její laskavost víc než vynahradila nevraživost jejího manžela.

Přestože to Geoffrey nikdy Brodickovi neřekl, zeman i jeho

žena na něho zapůsobili. Nežili v přepychovém hradu, ale v obydlí ne větším než příbytek Geoffreyho správce. Bylo zjevné, že ani Brodickovi, ani Gillian nejde o to, udělat dojem na jiné, ale že se zaměřují na důležitější věci. Brodickovou hlavní povinností bylo chránit svou ženu a svůj klan. Gillianiným hlavním úkolem, alespoň v současné době, bylo chránit své dosud nenarozené dítě. Chtěla samozřejmě přijet na Gabrielinu svatbu, ale od chvíle, kdy Brodickovi sdělila, že se stane otcem, nepřipadalo v úvahu, že by domov opustila.

Kněz, který zastavil Geoffreyho a řekl mu o Liamu MacHughovi, se choval, jako by ho honila smečka psů. Sotva vychrlil svou novinu, otočil se, pobídl koně a zmizel mezi stromy. Geoffrey zamířil zpátky k Brodickovu domu, ale Brodickovi

neudělalo radost, že ho vidí. Každopádně neměl náladu na nějaký přátelský rozhovor.

Zeman působil hrozivým dojmem, když se hnal k Geoffreymu. Vysoký a svalnatý muž s plavými vlasy a zjizvenou tváří se mračil jako čert. Přijížděl s ním jeho pobočník, energický válečník jménem Dylan. Pak se k oběma přidali další bojovníci. Geoffrey opřel ruce o hrušku sedla a čekal, až Brodick dojede k němu.

Zeman ho nepozdravil přívětivě, ale Geoffrey laskavé přivítání ani neočekával.

„Myslel jsem, že jsem se tě už zbavil, barone.“ Geoffrey nedbal na urážlivá slova. „Liam MacHugh je v opatství Arbane.“

Po tomto oznámení se Brodickova tvář rozjasnila. „Žije?“ Baron rychle vysvětlil, co mu řekl kněz, a když skončil,

Brodick se zeptal: „Co to, kčertu, znamená ‚to doufám‘? Buď Liam žije, nebo ne.“

„Tím určitě myslel, že Liam byl naživu, když ho naposledy viděl,“ odpověděl Geoffrey. „Řekneš to zemanu MacHughovi?“

„Řeknu.“

Brodick se obrátil a vzdaloval se od Geoffreyho, čímž dával najevo, že jejich rozhovor skončil. Okamžitě začal dávat rozkazy svým mužům. Chtěl spolu s MacHughem zajet do opatství. Vůbec nepochyboval, že Colm MacHugh udělá cokoli, aby zjistil, kdo tak ublížil jeho bratrovi. Je-li Bůh milostivý, bude Liam MacHugh žít.

13. kapitola

Zatímco Gelroy sbíral odvahu vyjet na cestu, aby informoval Liamovu rodinu o stavu jejich blízkého, Gabriela trávila dny společenskými návštěvami a přípravami na svatbu. Pozdě v noci odcházela ze svého pokoje, aby se podívala na Liama, zatímco spal. Její strážci zatím hlídali u dveří. Otec Franklin svému pacientovi vysvětlil, když konečně otevřel oči, že přestože je opatství svatyně a mělo by být všemi dobrými, bohabojnými muži i ženami považováno za svatou půdu, nehodlá riskovat, že se sem přikrade nějaký pohan a znovu Liamovi ublíží. Řekl Liamovi, že sem přijela na svoji svatbu lady Gabriela se skupinou svých

strážců, a že je požádal o pomoc. Oslabený Liam neprotestoval. Uvědomoval si, že ho pozorují, ale nemluvil s nimi, a když oni hovořili spolu, mluvili jazykem, který Liam nikdy neslyšel, a jemuž tedy nerozuměl.

Jakmile Liam nabyl vědomí, otec Gelroy mu oznámil, že

odjede předat o něm zprávu, a za úsvitu se vydal na cestu. Vrátil se večer. Když zaklepal na Gabrieliny dveře, byla ráda, že ho vidí, ale překvapilo ji, že se ze své důležité výpravy vrátil tak brzy.

Přichystala mu na balkon pohodlnou židli, nabídla občerstvení a pak se posadila proti němu.

„Cítíš se dobře, otče?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl. „A ty, my lady?“

„Výborně,“ řekla, „ale jsem velmi zvědavá. Smím se zeptat, jak se ti podařilo vyřídit úkol za tak krátký čas?“

„Hnal jsem se, jak nejrychleji jsem mohl,“ vychloubal se Gelroy.

Ve dveřích se objevila služka s tácem v rukou. Gabriela jí pokynula, aby vstoupila, a nabídla duchovnímu pohár chladné vody. Otec Gelroy s úsměvem poděkoval a vděčně přijal osvěžující nápoj.

„Měl zeman MacHugh radost ze zprávy o svém bratrovi? Ulevilo se mu?“

„Domnívám se, že ano,“ odpověděl. „Víš, nejel jsem k MacHughovi. Napadlo mě, že by bylo rozumnější…, ano, rozumnější,“ opakoval, „zajet k zemanu Buchananovi a předat zprávu jemu, aby měl sám tu čest sdělit ji zemanu MacHughovi. Buchananové jsou spojenci MacHughů a jejich území je mnohem blíž opatství.“

„Chápu.“ Gabriela složila ruce do klína a zeptala se: „A měl zeman Buchanan radost z tvé noviny?“

„Myslím, že měl,“ řekl Gelroy trochu ostýchavě.

„Ty to nevíš?“ podivila se Gabriela zcela zmatená. Duchovní si odkašlal. „Jak se ukázalo, nemusel jsem dojet až na území Buchananů. Právě od nich po jediné bezpečné cestě

odjížděl tvůj otec, a tak když jsem se s ním setkal, svěřil jsem radostnou zprávu jemu. Jsem si jistý, že ji předal zemanu Buchananovi.“

Gabriele se zdálo, že kněz jednoduchou výpravu poněkud zkomplikoval. Jeho strach ze zemana MacHugha byl opravdu nepochopitelný. Vždyť by mu přinášel příznivou zprávu. Proč se tedy obával, že se na něho rozzlobí?

„Ano, i já jsem o tom přesvědčená,“ řekla.

„Tvůj otec by měl už brzy přijet,“ podotkl Gelroy.

„Ráda ho uvidím. Možná mě vezme na vyjížďku do okolí. Nechci si stěžovat, ale moc ráda bych se na chvíli dostala ven z opatství.“

„V okolí je v těchto dnech velmi rušno,“ řekl duchovní. „Jsou

tu vyslanci z mnoha zemi, kteří přijeli na svatbu. Zřídilo si tu tábor i několik baronů z Anglie. A ti, jak víš, když jsou na cestách, vezou si s sebou všechno vybavení z domu. Slyšel jsem, že jeden jejich stan je veliký jako náš kostel. Tvůj sňatek se zemanem Monroem bude velkolepá událost.“

„Překvapuje mě, že se kvůli svatbě vypravili tak daleko,“ řekla Gabriela.

„Pro spoustu lidí je to významná událost,“ vysvětlil jí Gelroy. Vtom prudce zabušil na dveře otec Franklin. Jen co mu služka otevřela dveře, hnal se do pokoje. Jakmile spatřil Gelroye, na místě se zastavil a kýval na něho, aby šel k němu.

„Zdá se, že Franklin si se mnou chce promluvit o samotě. Myslím, že vím, o co se jedná. Zmeškal jsem polední modlitby,“ vysvětloval. „Řekl bych, že mi chce pořádně vyčinit.“

Za okamžik už oba duchovní vedli šeptem zanícenou debatu. Gabrielinu pozornost ovšem upoutal ruch dole. Naklonila se přes zábradlí a spatřil utíkat jakéhosi kněze, který křičel na dva další, vybíhající z kaple, ale jeho slovům nerozuměla. Prostor se rychle naplnil lidmi, všichni se zdáli rozčilení, mávali rukama a potřásali hlavami. Několik kněží se pokřižovalo, pokleklo a začalo se modlit.

Stalo se něco hrozného.

„Lady Gabrielo?“ promluvil na ni otec Gelroy. Výraz na jeho tváři ji nenechával na pochybách. Chce jí sdělit zlou novinu. V mysli jí vířily temné představy. Jde o jejího otce. Přihodilo se něco jemu? Dobrotivý bože, nedopusť něco takového.

S vážným výrazem čekala, až jí to některý z duchovních

vysvětlí.

Gelroy šťouchl do Franklina. „Řekni jí to.“

„Jde o zemana Monroa, mylady. Nemůže se s tebou oženit.“

„To je přece jasné,“ zamumlal Franklin.

„Nemůže?“ podivila a Gabriela a uvažovala proč.

„Ne, mylady, nemůže,“ vyhrkl Gelroy. „Je mrtvý.“

14. kapitola

Byla škoda, že neměl čas postarat se, aby vražda vypadala jako nešťastná náhoda. V mnohém by mu to usnadnilo život. Zpočátku uvažoval, že Monroa uškrtí, ale umírající člověk dokáže vyvinout desetinásobnou sílu, když bojuje o život. Ne, uškrcení není dobrý způsob.

A zrovna tak utopení. Co když je zdatný plavec? Nebo by dokázal křičet o pomoc? Jeden výkřik by mohl všechno pokazit. Utonutí, rozhodl se, také nepřipadá v úvahu.

Zvažoval také několik dalších způsobů, které by mohly vypadat jako nehody, ale nakonec všechny zavrhl. Některé byly

příliš komplikované, jiné vyžadovaly příliš velkou sílu a dokonalé promyšlení času.

Nakonec se rozhodl, že použije nůž. Ostrý hrot způsobí rychlou a spolehlivou smrt. Bohužel nikdo neuvěří, že šlo o nešťastnou

náhodu. Jak by mohl někdo pětkrát nebo šestkrát upadnout na nůž? Zabít zemana Monroa vyžadovalo několik dobře mířených ran.

Zabil člověka už předtím, ale nikdy tímto způsobem. Vzhledem ke svému mocnému postavení tento nepříjemný úkol obvykle někomu svěřoval. Ale tohle byl jiný případ. Tuto obtížnou povinnost se neodvážil svěřit nikomu jinému. Musel ji vykonat sám. Byla to jediná možnost, jak zajistit, aby stopy nevedly k němu.

Monroe se naštěstí v posledních letech choval až příliš bezstarostně. Nebyl ostražitý, jak by měl být, a jeho stoupenci byli ve své pozornosti zrovna tak nedbalí. Neočekávali nebezpečí, protože jejich zeman neměl nepřátele. Jak by mohl? Nikdy se nepostavil na stranu jednoho klanu bojujícího proti druhému a nikdy nechtěl mít víc, než měl. Nebyl ani ctižádostivý a byl mírný

jako beránek.

Zeman nikdy neměnil své zvyky. Každý večer před

soumrakem chodíval na dlouhou procházku, bez ohledu na počasí i na to, kde zrovna byl. A vždycky se na ni vydával sám.

Krčit se v temnotě a čekat na Monroa bylo nepříjemné a únavné, ale jakmile mu šelest listí oznámil, že přichází, sevřel pevně nůž a trpělivě vyčkal na správný okamžik útoku.

Bylo to politováníhodné, avšak nevyhnutelné. Zeman Monroe zahynul velmi bolestnou smrtí.

15. kapitola

Pohřební bohoslužba se měla konat v severní kapli opatství. Mnozí členové Monroova klanu už cestovali na svatbu, když se k nim dostala zpráva o zemanově náhlé smrti, a jejich šťastné putování za svatebním veselím se proměnilo v truchlivé a vážné procesí. Do opatství přijelo několik zemanů z Vysočiny, ale i ti se původně vypravili na svatbu. Kdyby věděli o jeho smrti, vyjelo by

jich na dlouhou cestu mnohem víc, aby se s ním rozloučili. Obřad – chystaný na den následující po jeho smrti – musel se konat rychle vzhledem k nezvykle teplému počasí a jeho vlivu na mrtvé tělo.

Angličané nebyli vítáni, ale ti tak jako tak neměli chuť sedět na pohřbu a poslouchat, jak kněz vynáší do nebes ctnosti mrtvého muže. Přece jen pocházel z Vysočiny, což podle jejich názoru znamenalo, že byl podřadný a nehodný jejich modliteb.

Baron Geoffrey z Wellingshiru a jeho dcera lady Gabriela byli výjimkou. Monroova rodina jim dovolila zúčastnit se, protože lady Gabriela se měla stát zemanovou manželkou. Směla vyslechnout mši s ostatními, ale ji i jejího otce usadili až do poslední řady.

Třebaže v kapli bylo dost místa, nikdo se nechtěl posadit vedle nich.

Gabriela neočekávala žádné zvláštní ohledy. Byla ráda, že má možnost pomodlit se za duši zemana Monroa. Její otec a ostatní zemana velmi uctívali a chválili ho, protože byl dobrý a laskavý člověk. Proč by mu někdo chtěl ublížit? Jeho vražda nedávala smysl. Motivem nebyla ani loupež, protože mu nikdo nic nevzal. Zlatý prsten i dýku vykládanou drahokamy měl stále u sebe, když

ho našli. Zabil ho snad někdo jen pro své zvrhlé potěšení?

V mysli jí proudily stovky myšlenek, vzpomněla si i na Liama MacHugha a kruté muže, kteří mu způsobili takové utrpení. Jak se může člověk k člověku chovat tak zvráceně?

Mše skončila a Monroovo tělo zabalené v bílém plátně bylo vyneseno ven. Gabriela měla hlavu skloněnou, když průvod truchlících vycházel z kaple. Náhodou jednou vzhlédla a všimla si, že většina přítomných na ni vrhá nepřátelské pohledy, když ji míjejí.

Jakmile se k ní dostala poslední dvojice, mladý muž a starší žena, zastavili se. Gabriela na sobě cítila ženiny pronikavé oči a zvedla hlavu.

„Vrať se domů. Tady nemáš co dělat,“ zasyčela žena. Svá slova vychrlila jako jed.

Mladý muž položil ženě ruku na rameno a jemně ji otočil

směrem k procesí. „Pojď, matko, můj strýček by si nepřál rozepře.“ Gabriele zrudla tvář. Ještě nikdy se nesetkala s podobným opovržením.

Když pomalu kráčeli uličkou. Mladík se otočil a soucitně se na Gabrielu usmál.

Otec ji uchopil za loket, aby ji zadržel. „Počkáme, až

Monroové vyjdou ven,“ řekl. „Ta žena byla sestra zemana Monroa. Myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom se nedostali do jejich blízkosti. Mohly by následovat další urážky.“

„Proč mě chtějí urážet?“ nechápala Gabriela.

„Monroův klan je přesvědčen, že důvodem, proč jejich zeman zemřel, jsi ty.“

Hleděla na něho, jako by řekl ohromnou hloupost.

„Dávají ti vinu za smrt svého zemana,“ trval na svém otec. Gabriela se zděsila. „Myslí si, že jsem ho zabila? Jak je mohlo něco takového napadnout?“

„Ty mi nerozumíš, Gabrielo. Oni si nemyslí, že jsi ho probodla, ale věří, že kdyby jejich zeman zůstal doma a nesouhlasil se sňatkem s tebou, zůstal by naživu. Tu noc, kdy byl Monroe zavražděn, tábořil se svými soukmenovci v nedalekém údolí, a protože se to stalo cestou sem do opatství na svatbu s tebou, myslí si, že jsi zavinila jeho smrt.“

„To je přece směšné.“

Otec ji pohladil po ruce. „Ano, je. Nedej se vyvést z míry jejich hloupostí.“

Gabriela se napřímila. „Snesu jejich urážky. Nejsem tak slabá, abych se zhroutila při několika krutých slovech.“

„Jsi citlivá, dcero, ať si to přiznáš nebo ne.“

Dveře za nimi se otevřely a vstoupil Stephen. „Už je klid. Pozůstalí odešli a baron, který čekal u dveří, se vrátil do svého tábora.“

Otec přikývl. „Pak tedy můžeme jít. Pojď, Gabrielo. Strážci tě doprovodí zpátky do tvých pokojů.“

„Stephene, který baron čekal u dveří?“

Místo Stephena jí odpověděl otec. „Percy.“ Vstoupil do uličky a pak ustoupil stranou, aby ho Gabriela mohla předejít.

„Nechápu, proč přijel na svatbu. Není tvůj přítel ani spojenec a pochybuji, že znal zemana Monroa,“ řekla.

Její otec si povzdechl. „Měl jsem ti to už dávno vysvětlit. Percy říká, že ho vyslali na králův rozkaz, aby byl svědkem obřadu, ale já jsem přesvědčen, že měl jiný důvod. Myslel jsem, že tě před nimi ochráním. Baron Percy a baron Coswold jsou velmi prohnaní muži, kteří se nezastaví před ničím, aby dostali, co chtějí. Doufal jsem, že až budeš vdaná, přestanou tě pronásledovat.“

Pokynul Stephenovi, aby otevřel dveře.

„Mám pravdu?“ zeptal se, když sestupovali ze schodů. „Čekal Percy na příležitost, aby mohl promluvit s Gabrielou?“

„Ano, barone. Číhal u kaple a měl s sebou své přátele. Barona Coswolda jsem zatím neviděl.“

„Coswold odcestoval do Skotska, tím jsem si jistý. Ale jen Bůh ví, jaké má úmysly.“

„Proč by chtěl někdo z nich se mnou mluvit?“ zeptala se Gabriela.

„Později ti vysvětlím, co je třeba,“ řekl jí otec. „Teď jdi a přikaž sluhům, aby ti sbalili věci. Zítra ráno odjedeš zpátky do Anglie. Kdyby nebylo tak pozdě, chtěl bych, abys odjela hned.“

„A ty se mnou nepojedeš, otče?“ podivila se Gabriela.

„Ne, musím napřed ke králi. Už se dověděl o Monroově smrti a já budu potřebovat jeho souhlas k našemu návratu do Anglie. Za

několik dní se k tobě připojím.“

„Děláš si starosti s návratem domů kvůli Coswoldovi a Percymu?“ zeptala se.

„Ano, dělám,“ odpověděl vážně otec.

Bok po boku došli do jídelny, Stephen a Faust se drželi hned za nimi.

„Ještě jsem ti neřekl, co jsem se dověděl o těch dvou a jejich ohavném soupeření, ale zdá se, že po čem zatouží jeden z baronů, musí mít i ten druhý. Jako by všechno pro ně byla hra, kde jeden bude vítězem a druhý poraženým.“

Znechuceně potřásl hlavou. „Myslel jsem, že ti dají pokoj, až

se provdáš za zemana Monroa, a ani nemohu vyjádřit slovy, jak mě překvapilo, že Percy přijel na svatbu a utábořil se před opatstvím. Předpokládám, že každou chvíli se objeví i Coswold.“

„Mrtví se nemohou ženit,“ poznamenal Faust. „Mají velké štěstí, že zeman Monroe byl zavražděn.“

Stephen přikývl. „Ohromně se jim to hodí, že?“

Baron Geoffrey se k němu otočil. „Právě to jsem myslel.“

„Chcete říct…,“ začala Gabriela.

„Chránili jsme tě před zlem tohoto světa, a tak si ani nedovedeš představit, čeho jsou takoví lidé schopní. Dovol, abych ti řekl, s čím jsem se setkal, když jsem přijel k Buchananům. Zeman Buchanan a mnoho jeho vojáků hledalo se svými spojenci, MacHughy, bratra zemana Colma MacHugha.“

Otec nešetřil podrobnostmi, když líčil, co ničemové, kteří

Liama zajali, hodlali udělat. „Dověděl jsem se, že na provaze, jímž ho svázali, byla krev a o kousek dál vykopali jámu, do níž ho chtěli zahrabat.“

„Už vědí, kdo byli ti muži, mylorde?“ zeptal se Stephen.

„Ne, nevědí. Brodick a zeman MacHugh nalezli jednoho z nich u jámy, ale nikdo ho nepoznal. Neměl na sobě barvy žádného klanu, podle nichž by ho mohli identifikovat. Brodick se pak nakrátko vrátil domů. Já jsem ho tam čekal.“

„Pátral jsi s ním, otče?“

„Bože, to ne. Nedovolil by to, ale jak se ukázalo, někdo přece jen nalezl MacHughova bratra. Když jsem vyjížděl z Brodickova panství, za lesem se objevil jakýsi kněz a sdělil mi radostnou

zprávu. Požádal mě, abych zemanu Buchananovi řekl, že Liam MacHugh je zde v opatství.“

Otec se usmál. „Chudák kněz pak ujížděl jako splašený a ani

mi nechtěl odpovědět na otázky. Řekl bych, že MacHughův klan bude mít nesmírnou radost, až uslyší, že Liam žije a je v bezpečí. Zmínil se opat o tom, že ten ubožák je tady?“

Gabriela vrhla přes otcovo rameno kradmý pohled na Stephena, než odpověděla. „Ne, opat nám o něm neřekl.“

„To je možná dobře,“ mínil otec. „Čím méně brutality uvidíš, tím lépe.“

„Rozhodla jsem se věřit, že na tomto světě je víc dobra než zla,“ řekla Gabriela.

„Máš laskavé srdce po své matce, Gabrielo.“ Baron Geoffrey ji před odchodem jemně políbil na tvář. „Musím si pospíšit a promluvit se svými vojáky. Je třeba udělat hodně věcí, než odjedu, a také se musím rozloučit s opatem.“

Jakmile otec zmizel za rohem, pohlédla Gabriela na Stephena.

„Cítím se, jako bych otce oklamala, když jsem mu neřekla, jak jsme našli Liama.“

„Tím, že jsi to neřekla, barona chráníš. Nikdo z nás nezná okolnosti, jež předcházely zabití jednoho muže a záchraně druhého. Oba jsou pro nás cizí. Tvůj otec by s ničím z toho neměl být spojován, což by se docela dobře mohlo stát. Je dobře, že už jedeme domů.“

Gabriela přikývla. „Byla to smutná cesta.“

16. kapitola

Gabriela se chystala jít do svého pokoje, ale vtom ji zavolal otec Gelroy.

„Smím si s tebou na okamžik promluvit, mylady?“

Běžel k ní, až se mu cípy hábitu zaplétaly kolem kotníků, a ustaraně se mračil.

Nevěřila, že by snesla další špatné zprávy. Přesto se na ně snažila připravit a vykročila k němu. „Ano, otče?“

„Jsou zde.“ Lapal po dechu tak namáhavě, že mu sotva bylo rozumět.

„Kdo je zde?“ zeptala se.

„Zeman MacHugh a zeman Buchanan. S oběma jedou jejich bojovníci. Už jsou na kopci nad opatstvím.“

„Ale to je přece dobrá zpráva, nebo ne?“

„Ach ne, není. Vlastně je,“ koktal otec Gelroy. „Přijeli si pro Liama a to je moc dobře.“

„Měl bys tedy jít a přivítat je. A zavést zemana MacHugha k jeho bratrovi.“

„To nebude nutné,“ odpověděl Gelroy.

„To nechápu. Samozřejmě že je to nutné. Zeman MacHugh sem vážil takovou cestu, a tak by měl být uveden ke svému bratrovi.“

„Ach ano, setká se s ním, tím jsem si jistý,“ ujišťoval ji Gelroy.

„Ale zeman k němu nebude uveden.“

Gabrielu jeho slova zmátla ještě víc. „Jak se s ním tedy setká?“

„Liam bude čekat venku před branou,“ vyhrkl kněz.

Užaslá Gabriela řekla: „Ten ubožák ještě není schopen dlouho stát na nohou. Jak by mohl čekat před opatstvím?“

Otec Gelroy se jí nedokázal podívat do očí, když odpovídal.

„Otec Franklin a já jsme ho vynesli.“

„A to jste ho tam nechali jen tak?“ Nemohla uvěřit tomu, co jí řekl.

„Ty to nechápeš. Zeman MacHugh je mocný válečník. Všichni vědí o jeho nebývalé síle… a nebývalé vznětlivosti.“ Najednou jí bylo vše jasné. „Vy se ho bojíte.“

„Jenom blázen se nebojí zemana MacHugha.“

„Ale opustit toho chudáka…,“ začala.

„Pojď se mnou,“ vyzval ji Gelroy. „Myslím, že pochopíš, až to sama uvidíš. Neobávej se. Neuvidí tě. Vylezeme na ochoz a vyhlédneme ven. Ukážu ti cestu.“

Duchovní vyvedl Gabrielu ven a vystoupil s ní po úzkém schodišti k otvoru v mohutné kamenné zdi.

Gelroy pak ukázal na pahorek. „Vidíš je?“

Gabriela se prudce nadechla, což byla dostatečná odpověď. Pohled na válečníky jí vzal slova z úst a zmohla se jen na kývnutí hlavou.

Zemany poznala snadno. Dva muži ujížděli před svými vojáky,

každý na hřbetě mohutného koně, jeden na vraníkovi, druhý na šedákovi. Oba vypadali, jako by je stvořil starověký bůh. Věděla, že Zeus nikdy neexistoval, ale když pohlédla na tyto obry, neubránila se pomyšlení, že snad přece jen ano.

„Ten vpravo je zeman MacHugh,“ řekl Gelroy.

Je skutečný? Gabriela zavřela oči, pak je zase otevřela a stále tam byl.

„Je dost… veliký, že? To vlastně jsou oba,“ řekla a sklouzla pohledem z MacHugha na Buchanana.

Kněz se rozesmál. „Jsou z Vysočiny,“ řekl, jako by tím vše vysvětlil. „Nejsou tak civilizovaní jako my ostatní.“

„Přijeli sem pro svého soukmenovce, což svědčí o tom, že znají bratrskou lásku. Jsou to lidé jako my, otče,“ řekla Gabriela s náznakem nesouhlasu s předchozím míněním duchovního.

„Tamhle je Liam,“ zašeptal Gelroy, i když věděl, že ho nemůže slyšet.

„Uvidíme jejich radostné shledání,“ podotkla Gabriela. „Je to špatné, že tady slídíme?“

„Myslím, že ne. Navíc se o tom ani nedovědí.“ Dívali se ještě chvíli a pak Gabriela zašeptala: „Liam chodí jen s námahou. Vidíš, jak se snaží nekulhat? Víc zatěžuje pravou nohu. A teď zpomalil. Jak bude moct vylézt na kopec?“

„Dovede ho tam pýcha.“

„Ale pýchaje hřích.“

„Pro muže z Vysočiny není.“

Gabriela si prohlížela zemana MacHugha. Tvářil se přísně. V

jeho očích nebyla ani stopa citu, když sledoval, jak se bratr namáhá při chůzi. Barbar, usoudila. MacHugh je barbar. Copak v sobě nemá špetku soucitu k bratrovi? Vydal se za ním tak daleko. Proč mu teď nepomůže? Proč ubohému Liamovi nepomůže nikdo jiný?

Všichni jsou barbaři, usoudila. Do jednoho. Liam se snažil držet se vzpřímeně, ale když pohnul nohou, aby udělal krok,

znejistěl a zavrávoral. Zeman MacHugh okamžitě seskočil z koně a podal otěže zemanu Buchananovi.

„Opět věřím v soucit,“ řekla Gabriela. „Mýlila jsem se, když jsem si o zemanovi myslela něco špatného. Přece jen Liamovi pomůže.“ Usmála se a dodala: „To je bratrská láska.“

Dychtivě sledovala, jak zeman kráčí k slabému muži.

Nezastavil se, aby s ním promluvil, neusmál se na něho a také ho neobjal.

Dal mu pocítit řádný úder své pěsti.

17. kapitola

Brodick musel povolat na pomoc rozvahu a rozum. Obvykle býval horkokrevný. Dnes si to však nemohl dovolit.

Dnes měl jasný úkol: zabránit Colmovi udělat cokoli neuváženého, a to nebylo snadné. Brodick ho musel dlouho přesvědčovat, aby se vzdal úmyslu vtrhnout do opatství a prohledat každý kout, aby zjistil, co se stalo jeho bratrovi.

Colm dlouho odporoval, ale cestou k opatství se jeho hněv postupně vytratil. Pak spatřil Liama, jak se opírá o bránu, a okamžitě vzplál vzteky.

„Dobrý bože,“ zašeptal Brodick, když uviděl Liama. Nadechl se, připomněl si, že se musí chovat rozumně, a dodal: „Žije.“

Colm neodpověděl. Dokázal pozorovat Liamovu nejistou chůzi jen asi minutu, než seskočil z koně a zamířil k němu. Po jedné ráně do zubů se Liam zachvěl a zhroutil na bratrovo připravené rameno.

Jakmile Colm přehodil bratra přes koňský hřbet, pokynul

dvěma jezdcům, aby se zařadili po jeho boku, a vyslal je na cestu.

„Někdo ví, co se stalo mému bratrovi, Brodicku. Ten, kdo ho přivezl do opatství, musel něco vidět. Není možné, aby se Liam na poli sám zvedl a došel tak daleko. Museli ho sem donést. Jen se na něho podívej, Brodicku.“ Pak MacHugh ukázal na opatství a opakoval: „Liam se tam nedostal po svých. Někdo mu pomohl.“

„Mohli ho nechat u brány.“

„Nebo ho mohli přinést dovnitř. Jestli někdo v opatství ví, co

se stalo, najdu ho a přinutím, aby mi to řekl, i kdybych ho musel přimět násilím.“

Brodick ukázal na stany postavené před zdmi opatství. „S

tolika lidmi v okolí musíš být opatrný. Nemůžeš jen tak vtrhnout do opatství. Je to posvátné místo. Nemůžeš si s sebou ani vzít meč nebo jinou zbraň, chceš-li projít těmito branami.“

Colmovi se vůbec nelíbilo, že mu říká, co by měl nebo neměl

dělat. Pohlédl na Brodicka. „Odkdy tolik dbáš na zásady? Manželství z tebe udělalo slabocha.“

„Moje žena by se nikdy neprovdala za slabocha.“

Colm se vyhoupl na koně, uchopil otěže a znovu se rozjel do kopce.

„Možná z tebe udělala slabocha ona, protože je sama slabá. Taková bývá většina žen.“

Urážka Brodicka pobavila. „Ty přece moji ženu znáš, že?“ Colm pokrčil rameny. „Ano, setkali jsme se.“ V jeho hlas se zachvíval smích, když dodal: „Je to silná žena. To znamená výjimečná.“

„Správně, je silná, a to, že tak o mně mluvíš, k ničemu nevede. Nebudu ti pomáhat vést válku proti houfu starců.“

„Nehodlám vést válku proti mnichům. Jenom chci zjistit, co se stalo.“

„Než vůbec něco uděláš, měl by sis promluvit s bratrem.“

„To samozřejmě mám v úmyslu.“

„Možná jsi mu neměl dávat takovou ránu. Jak dlouho myslíš, že bude trvat, než se probere?“

„Trocha vody do tváře ho vzpamatuje.“

Zatímco zástup jezdců pomalu sjížděl z druhé strany kopce, řekl Colm: „Viděl jsi, co mu udělali?“

„Viděl,“ odpověděl tiše Brodick.

Uplynula dlouhá doba, než byl Colm schopný zapomenout na to, jak se jeho bratr snaží k němu dojít. Zdálo se, že téměř každý kousek kůže na bratrových zádech a nohách je rozdrásaný.

Ne, na ten děsivý pohled hned tak nezapomene.

„Tvoji muži by měli odnést Liama do domu Kevina Drummonda. Jeho žena se vyzná v léčení ran.“

„Ne, odvezou ho domů. Tam bude mít péči, kterou potřebuje. Až ho vyslechnu, pojedu zpátky do opatství.“

„Já vím,“ odpověděl Brodick. „Pojedu s tebou.“

„Ne, nepojedeš. Už tak jsem tvým dlužníkem. Ti bastardi by Liama zakopali do země, kdyby ses tam v té chvíli neobjevil se svými muži. Já bych k němu nedokázal dojet včas.“

„Ten mrtvý u jámy s šípem v hrudi…, to nebylo naše dílo,“ připomněl mu Brodick.

„Přesto jsem ti nesmírně zavázán.“ Brodick se usmál. „Ano, jsi.“

Za okamžik dostihli ostatní. Dylan, Brodickův pobočník, ujížděl za MacHughovými vojáky. Uslyšel Brodickovo ostré zahvízdání a dal příkaz zastavit.

Celý průvod sestával z asi tuctu členů MacHughova klanu a téměř stejného počtu Buchananů.

Protože byli už blízko Duncanova útesu, rozhodli se, že nechají Liama, aby si pár minut odpočinul, než budou pokračovat v cestě. Colmův bratr byl ještě omámený po ráně, kterou dostal do brady. Odmítl pomoc, a když se sesouval z koně, málem upadl. Všichni viděli, že jeho chodidla jsou ošklivě odřená, ale nikdo nepřiskočil, aby mu pomohl. Čekali, až nabude rovnováhu a dojde za Colmem k nízkému skalisku nad údolím.

Liam se snažil nedat na sobě znát bolest provázející každý pomalý krok. Když se konečně dostal k skále, svalil se na zem a ramenem se opřel o hladký kámen.

Colm svého bratra přivítal naléhavým dotazem: „Kdo ti to udělal?“ Přistoupil k Liamovi, zkřížil paže na prsou a čekal na odpověď.

„Kdybych věděl, kdo to byl, dávno bych je pozabíjel,“ odpověděl Liam.

Bylo to plané chvástání a oba to věděli. Colmův bratr by teď nedokázal zabít ani mouchu. Tvář měl tak popelavou, až si Colm myslel, že každou chvíli znovu omdlí. Ale věděl, že ve hřeje Liamova pýcha, a tak proti jeho vyzývavému tvrzení nic nenamítl.

„Ano, to je mi jasné,“ přisvědčil. „Pověz mi, co se stalo.“

„Moc si nepamatuji,“ řekl Liam. „Vyjížděl jsem z Monroova panství a mířil přes pláně domů, ale držel jsem se na východ u vody. Vím, že jsem byl stále na Monroově půdě. Tím jsem si jistý. Najednou mě něco udeřilo do hlavy a myslím, že pak i do zad.

Rány mě omráčily, a když jsem nabyl vědomí, měl jsem svázané ruce i nohy. A přes hlavu kápi.“

Na okamžik zavřel oči, jak se snažil vybavit si podrobnosti.

„Byli nejméně čtyři. Přišel jsem k sobě, ale nechal jsem je, ať si myslí, že jsem stále v bezvědomí. Slyšel jsem, jak spolu hovoří. Jsem si jistý, že jsem slyšel čtyři různé hlasy…, ne, počkej.“

Povzdechl si a zdálo se, že usilovně přemýšlí. „Mohlo jich být víc.“

Poškrábal se na krku a znovu zavřel oči.

„Mluvil s tebou některý z nich?“ zeptal se Braeden, Colmův pobočník, a spolu s ostatními přistoupil k Liamovi.

„Ne, myslím, že ne.“ Liamův hlas začal znít ochraptěle a bylo mu špatně rozumět. „Proč si nemohu vzpomenout? Rozčiluje mě to.“

Colmovi bylo jasné, proč Liamovi neslouží paměť. Dostal několik silných ran do hlavy.

„Zmínil ses, že jsi je slyšel mluvit. Co říkali?“ zeptal se Brodick.

„Že doufají, že zabijí co nejvíce MacHughů.“

„Jestli tam byli jen čtyři muži nebo o málo víc, jak by mohli zabít takovou přesilu zkušených válečníků?“ podivil se Brodick. Braeden podal Liamovi kožený vak s vodou. Liam se zhluboka napil, poděkoval kývnutím hlavy a pak odpověděl: „Další se skrývali v lese a čekali, až bude čas zaútočit. Měli příkaz zabít co nejvíce MacHughů. Čím víc jich dostanou, tím větší bude odměna.“

Znovu se napil a pokračoval. „Jeden z nich si dělal starosti,

jestli v lese skutečně čekají posily, které jim pomohou. Bál se, aby nemuseli sami čelit Colmovu hněvu. Chtěl mě zabít a utéct, ale jejich velitel mu řekl, že je třeba počkat.“

„Na co počkat?“ zeptal se Colm.

„To nevím.“

„Slyšel jsi nějaká jejich jména?“ chtěl vědět Brodick. „Možná, ale nevzpomínám si na ně.“

Colm kladl bratrovi další otázky. Doufal, že se přece jen objeví stopa, která mu napoví, kdo má takovou krutost na svědomí, ale Liamovy odpovědi mu příliš nepomohly.

„Vzpomínáš si, jak ses dostal do opatství?“ zeptal se ho.

„Ne, vzpomínám si jen, jak jsem se tam probral z bezvědomí. Ležel jsem v malé místnosti. Byli u mě dva kněží. Jeden byl ranhojič, druhý měl na sobě štolu a modlil se nade mnou. Zřejmě si myslel, že umírám.“

„Víš, jak se jmenovali?“ zeptal se Braeden.

„Ten, který mě ošetřoval, byl otec Franklin. Ptal jsem se ho, jak jsem se tam dostal, ale on mi řekl, že neví.“

„A tys mu uvěřil?“ zeptal se Colm.

„Ano, vysvětloval mi to. Řekl mi, že za ním přišel otec Gelroy a požádal ho o pomoc. Gelroy bylo jméno kněze, který se nade mnou modlil,“ dodal Liam.

„A otce Franklina nezajímalo, jak ses tam dostal?“ zeptal se Brodick.

„Ano, zajímalo. Chtěl vědět, jak jsem přišel ke svým zraněním, a já jsem mu řekl, že si nevzpomínám. Slyšel jsem, že stejnou otázku položil Gelroyovi, a ten mu řekl, že nejlépe udělá, když to nebude chtít vědět.“

„A co ten Gelroy? Co ti řekl on?“

„Řekl, že právě venku vykládal pytle zrní z vozu, a když se rozhlédl, byl jsem tam.“

„Byl jsi tam? Co to znamená? Nikdo tě nedoprovázel?“ divil se Colm.

„Stejnou otázku jsem položil Gelroyovi, ale nedokázal mi na ni jasně odpovědět. Když jsem ho žádal, aby mi to jaksepatří vysvětlil, odpověděl, že nemůže říct ani ano, ani ne.“

„Mluvil v hádankách,“ vyštěkl Colm.

Liam se pokusil vstát. Opřel se rukou o skálu a podařilo se mu zvednout na kolena, ale pak se opět zhroutil k zemi. Proklel svoji slabost, pár okamžiků odpočíval, a pak to zkusil znovu.

„Se mnou ten kněz v hádankách mluvit nebude,“ řekl Colm.

„Poví mi, co budu chtít vědět.“

„Colme, snaž se pochopit. Gelroy mě chtěl chránit. Obával se, že ti, kdo mi ublížili, by se mohli dostat do opatství…“

„A zabít tě,“ dopověděl místo Liama Brodick.

„Ano,“ potvrdil Liam. „Gelroy věřil, že ďáblové, jak říkal těm, kdo mě napadli, se nezastaví ani před posvátnou půdou. On i Franklin se dohodli, že moji přítomnost budou držet v tajnosti do doby, než přijedeš, Colme, ale vyskytl se problém. Ti dva mě nemohli hlídat ve dne v noci, aniž by vzbudili podezření, a žádný z nich by si s případným vetřelcem neporadil.“

„Jak tedy problém vyřešili?“ zeptal se Colm.

„Gelroy najal na pomoc několik dobrých lidí, které znal, a ti

mě hlídali, když jsem spal. Vysvětlil mi, že jsou to muži, kteří umějí bojovat.“

„V takových věcech se duchovní obvykle nevyznají,“ vložil se do hovoru Braeden.

„V tom máš pravdu,“ přisvědčil Colm.

Zastavil se před svým bratrem. „Koho tedy kněz vlastně najal?“

„Vojáky, kteří tam přijeli na svatbu zemana Monroa.“

„Z jakého klanu ti muži pocházeli?“ zeptal se Brodick. Než mohl Liam odpovědět, zeptal se ho Colm: „Byli z Vysočiny?“

„Ne, nebyli, ale Gelroy jim zcela důvěřoval.“

„Pak to tedy museli být muži z Vysočiny,“ tvrdil Brodick. Ostatní válečníci, kteří jejich rozhovor poslouchali, horlivě přikyvovali na souhlas. Věřit se dá pouze těm, kdo pocházejí z Vysočiny, a i u nich je třeba mít se na pozoru.

„Říkám ti, že z Vysočiny nebyli. Nevím, odkud pocházeli, ale Gelroy je musel dobře znát, když jim věřil.“

Colm věděl, že si musí s otázkami pospíšit, chce-li se od bratra dovědět co nejvíce, protože bylo vidět, že ho opět přemáhá vyčerpání. Zdálo se, že Liam je ospalý. Sotva dokázal udržet oči otevřené a také se jen s obtížemi soustředil.

„Kolik jich bylo?“ chtěl vědět Colm.

„Koho?“ zeptal se unaveně Liam.

Colm se snažil být trpělivý. „Vojáků, Liame. Kolik vojáků tě hlídalo?“

„Čtyři. Dva byli vždycky se mnou v pokoji a další dva hlídali přede dveřmi.“

Brodick pohlédl na Colma a zeptal se: „A měli ti muži u sebe zbraně?“

Liamovi se podařilo usmát. „Ne, neměli.“

„Moje otázka tě pobavila?“ zeptal se Brodick a přemítal proč.

„Ano, pobavila. Až ty vojáky uvidíš, pochopíš. Ale o jednom tě ujišťuji, Brodicku. Žádné zbraně nepotřebovali.“

„Jsou snad nepřemožitelní? To máš na mysli?“ zeptal se Braeden, jako by taková pochvalná slova o síle cizích bojovníků měla být považována za osobní urážku.

„Žádný člověk není nepřemožitelný,“ odsekl Colm. „Co ti řekli

ti vojáci, Liame? Objasnili ti, jak ses dostal do opatství?“

„Ne. Hovořili jen spolu, se mnou nemluvil žádný.“

Colm i Brodick čekali na Liamovo další vysvětlení. Když mlčel, zeptal se Brodick: „Proč s tebou nemluvili?“

„Myslím, že mi nerozuměli,“ odpověděl konečně Liam.

„Každopádně já jsem nerozuměl jim. Hovořili jazykem, který jsem nikdy předtím neslyšel.“

Colmovo znepokojení narůstalo. „Gelroy jim však jistě rozuměl.“

„Tím si nejsem jistý. Neslyšel jsem, že by s nimi mluvil.“

„Jak tedy…“ Colm nedopověděl. Klást bratrovi další otázky nemělo smysl. Liam si potřebuje odpočinout a Colm doufal, že až se jeho bratr zotaví, vzpomene si na další podrobnosti o tom, kdo ho napadl.

Kromě toho, říkal si, to, co potřebuji vědět, mi poví Gelroy. Odepjal si meč i s pochvou a obojí podal Braedenovi. „Odvez Liama domů,“ vyzval ho.

Zamířil ke svému koni, uchopil luk a šípy a i ty podal Braedenovi. „A Buchanany pošli domů.“ Pohlédl na Brodicka a dodal: „Všechny.“

Než mohl něco namítnout, Brodick se vyhoupl na svého koně a řekl: „Pojedu do opatství s tebou.“

Braeden přikývl. „Chceš, aby s tebou jel i někdo z nás?“

„Nechci,“ oznámil stroze Colm.

Braeden byl zvyklý na příkré jednání svého zemana. „Pak ti

tedy navrhuji, aby polovina našich mužů odvezla Liama domů a já s ostatními počkáme se svými zbraněmi před branami opatství.“

Vzápětí postoupil k Braedenovi Brodickův pobočník a

oznámil: „A protože s tebou jede můj zeman Buchanan, navrhuji, že budu i já čekat se zbraněmi našeho zemana před branami.

Ostatní Buchananové doprovodí Liama bezpečně domů.“ Brodick souhlasil. „Bylo by dobré mít s sebou meče pro případ, že bychom narazili na ničemy, kteří ublížili tvému bratrovi.“

„Já raději spoléhám na vlastní ruce,“ řekl Colm.

„I když ostatní mají meče?“

Colm na něho ostře pohlédl. „Co myslíš?“

Brodick potřásl hlavou. „Myslím, že máš chuť někoho zabít.“

„Hodlám zabít toho, kdo tak krutě zacházel s mým bratrem,“ odpověděl Colm.

Nebyla to jen obyčejná slova. Bylo jasné, že je to přísaha.

18. kapitola

Soupeření mezi baronem Coswoldem a Percym bylo čím dál vražednější.

Každý z nich se ze všech sil snažil odhalit, jaké zákeřné plány spřádá ten druhý. Zvědové se vyskytovali všude. Všichni z družiny barona Percyho mu nebyli oddaní tak, jak si myslel. Jeden z nich, William, jeho posel, vstoupil potají do služeb barona Coswolda.

Byl dobře placeným informátorem, ukládal si do paměti každé slovo a každý čin Percyho i jeho kumpánů a všechno hlásil Coswoldovi.

Když se zpráva o vraždě zemana Monroa dostala do Percyho tábora, proradný posel opustil pod falešnou záminkou opatství a ujížděl ke Coswoldovi, aby mu všechno sdělil. Baron se postaral, aby William vždy věděl, kde ho najde, a zvěd tentokrát dorazil k němu, právě když seděl u večeře se zemanem MacKennou v jeho honosné síni.

Strašlivá novina nevyvolala reakci, jakou William očekával. Zdálo se, že ani Coswolda, ani MacKennu nepřekvapila. Coswold jen lhostejně pokrčil rameny a MacKenna, zrovna tak netečný, se zatvářil znuděně a sáhl pro kus černého chleba, který si pak strčil do úst.

Ani barona Percyho jako by ta zpráva nezajímala. Očekávali snad oba baroni, že k tomu dojde? Tušili, že Monroe zemře, nebo si to prostě jen přáli? A proč se lhostejně tvářil i zeman MacKenna? Zemřel jeden z jeho sousedů a posel se domníval, že taková zvěst by v něm mohla vyvolat alespoň trochu lítosti.

Coswold odsunul židli od stolu a kývl na posla, aby s ním vyšel ven. Když osaměli, poručil mu, aby se vrátil do Percyho tábora, měl oči a uši otevřené a sledoval, co se bude dít.

„Vyjeď ihned, dokud je ještě světlo. Alespoň část cesty budeš mít za sebou, než se setmí. Já přijedu do opatství zítra.“ Posel se díval, jak se Coswold rázným krokem vrací dovnitř,

pak chvíli stál a zmateně se škrábal po bradě. Měl chuť baronovi položit jednu otázku, ale neodvážil se. Monroe byl mocný a podle všeho také oblíbený muž, který byl náhle uprostřed noci zavražděn. Proč to nikoho nepřekvapuje?

19. kapitola

Brodick s Colmem ze srdce souhlasil. Kdyby měl možnost, i on by zabil bastardy, kteří napadli Liama. MacHughové byli spojenci Buchananů, a proto jejich nepřátelé byli také nepřáteli Buchananů.

Asi před rokem se Brodick vypravil na nebezpečné anglické území, aby pomohl své ženě. MacHughové tehdy přišli Buchananům na pomoc a teď je řada na Buchananech, aby jim to oplatili.

Tento MacHugh byl však vlk samotář. V bitvách měl jen

vlastní válečníky, pomoc příslušníků jiných klanů nevítal. Brodick dříve smýšlel stejně, a teprve hrozba války s Anglií ho přiměla změnit názor. Teď poznával cenu spojenectví a jako s nejbližšími spojenci počítal nejen s MacHughy, ale i s Maitlandy a Sinclairy, dvěma z nejmocnějších klanů na Vysočině. Jejich zemani se stali Brodickovými dobrými přáteli.

Oba muži většinu cesty do opatství mlčeli. Pak Brodick pobídl koně, aby srovnal krok s Colmovým, a zeptal se: „Víš, jak jsem poznal svoji ženu?“

Zvláštní otázka, pomyslel si Colm. „Přivážela bratra zemana Ramseye Sinclaira k němu domů,“ odpověděl.

„Správně. Tomu chlapci bylo tehdy pět nebo šest let. Jeden z mužů v Sinclairově klanu si myslel, že by se měl stát zemanem po Ramseyovi. Zosnoval spiknutí k ovládnutí klanu a využil hocha, aby vylákal Ramseye ven, kde by ho mohl zabít.“

„Proč o tom mluvíš právě teď?“

„Možná Liama zajali se stejným úmyslem. Aby k němu přivábili tebe.“

„Snad. Dvakrát během minulého měsíce byli napadeni vojáci střežící mé hranice.“

„Ztratil jsi někoho z nich?“

MacHugha otázka urazila. „Jistěže ne. Moji válečníci jsou dobře vycvičeni a umí si poradit s útokem ze zálohy.“

„A ti, kdo je napadli?“

„Nežili bohužel tak dlouho, aby mi řekli, kdo je poslal. Ale nepocházeli z Vysočiny.“

„Byli to tedy vyvrženci? Hledali, kde by co mohli ukrást?“ Colm zavrtěl hlavou. „Slyšel jsi, co říkal Liam. Rozkaz zněl zabít co nejvíce MacHughů. Vyvrženci by neměli takovou

organizaci. Utočí chaoticky, chovají se jako krysy – něco uloupí a utečou.“

„To je pravda,“ souhlasil Brodick. „Ramseyův bratr byl jen dítě, ale Liam je dospělý muž. Je jen o málo mladší než ty, že?“

„O pět let mladší, ale každopádně dospělý.“

„Tak proč neočekával útok? Je přece vycvičen stejně jako ostatní.“

„Tu otázku bratrovi položím, jen co se úplně vzpamatuje.“

„Ten, kdo má útoky na svědomí, se tedy chce zbavit všech MacHughů?“

„Zdá se.“

„Finneyho pole. O to se jim jedná.“

„Ano,“ přisvědčil Colm. „Je za tím MacKenna, tím jsem si jistý.“

„Ale důkaz nemáš.“

„MacKenna je chamtivý. Chce tu půdu pro sebe, a já mu ji nedám. Nesnesu žádného MacKennu blíž ke své hranici. Pole vždycky bývala nárazníkem mezi MacKenny a námi.“

„Král Jan dostal tu půdu před lety od našeho krále. Patří mu do té doby, než se žena, již vybere, provdá za zemana Monroa.

Dostane pak Finneyho pole jako věno.“

„O té dohodě vím.“

„Ano, ale víš o tom, že ta žena pochází z rodiny mé manželky? Její otec je baron Geoffrey z Wellingshiru.“

„Ty přiznáváš, že máš anglické příbuzné?“

„Sice nerad, ale přiznávám. Jsem teď k nim ovšem shovívavější, protože, jak víš, i moje žena je Angličanka.“

„Na tom nezáleží.“

„Takže bys strpěl, kdyby ses musel dívat ze svého kopce na Monroův klan?“

„A co ty?“ opáčil Colm. „Nevadilo by ti, kdybys je měl tak

blízko? Buchananové hraničí s Finneyho polem na západě.“

„Ano, ale mezi námi je pás lesa.“

„Proti Monroům nic nemám. Pokud jejich zeman nebude zasahovat do toho, co zasadíme na pole na severním konci roviny, nebude mi jeho přítomnost vadit.“

Vyjeli na pahorek před opatstvím a dole před sebou spatřili množství stanů táhnoucích se k jihu.

„Tyto stany patří Angličanům,“ řekl Brodick.

„Všichni sem nemohli přijet na Monroovu svatbu, ledaže by je pozvali tvoji angličtí příbuzní.“

„V takovém počtu je nepozvali,“ řekl Brodick. „Monroe by je tu ani nechtěl mít. Ne, v opatství se musí chystat nějaká další oslava.“

Jakmile sjeli dolů z kopce, předali koně Braedenovi a Dylanovi.

„Buď ve střehu,“ řekl Colm, když vykročili k bráně.

„Pořád jsem ve střehu,“ ujistil ho Brodick. Pak Colm zatahal za provaz, aby zazvonil. Za okamžik mohutnou dřevěnou bránu otevřel jakýsi mnich.

Opat, usměvavý malý muž, který podle objemu břicha zjevně nechyběl u žádného jídla, je pozval dál. Sám už dospěl k vlastnímu názoru, co se týče toho, kdo ti dva jsou.

„Přišli jste vyjádřit soustrast, je to tak?“

Než mohl zeman odpovědět, opat pokračoval: „Musíte být velice zklamaní, že jste zmeškali smuteční obřad, ale při tak nezvykle teplém počasí bylo nutné, aby zemana jeho příbuzní

odvezli co nejrychleji domů a uložili do hrobu. Chtěli jste mluvit s někým z rodiny? Bohužel, už zde nejsou. Mám vás uvést do kaple, abyste se mohli pomodlit za jeho duši?“

Colm a Brodick se na sebe podívali a pak se Colm otočil k opatovi. Přestože hovořil se služebníkem Božím, nevolil zrovna zdvořilá slova.

„O čem to proboha mluvíš?“

Opat rychle o krok ustoupil a přiložil si ruku na prsa, aby se uklidnil. Vedl celá léta klidný klášterní život naplněný rozjímáním a vzrušení a zmatek několika posledních dní mu značně pocuchaly nervy.

„Vy to nevíte? Myslel jsem… Jde o zemana Monroa,“ chrlil ze sebe, když viděl ostrý pohled v očích zemana MacHugha. „Je mrtvý. Proto jste tedy nepřijeli? Abyste vyjádřili soustrast?“

„Monroe je mrtvý?“ Brodick byl opatovými slovy vyveden z míry.

„Jak zemřel?“ zeptal se Colm.

Opat ztišil hlas. „Byl zavražděn.“ Odmlčel se, pokřižoval a dodal: „Zavraždili ho uprostřed noci.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Brodick. „Jak ho zabili?“ řekl zároveň Colm.

Zemanův pronikavý pohled opata vyděsil. MacHugh působil hrozivěji než jeho druh a zdálo se, že se také víc zlobí. Hlas duchovního se chvěl, a sotva stačil odpovídat na smršť otázek, jimiž ho zasypávali.

Colm si všiml, že stačí, aby se pohnul, a opat sebou trhne. Založil ruce za zády, aby nepůsobil útočně a aby bázlivý opat věděl, že mu nechce ublížit.

Opat vysvětloval: „Myslel jsem si, že jste se sem vypravili, abyste mu dali poslední sbohem, a teď teprve slyším, že jste o tragické smrti zemana Monroa nevěděli. Už chápu, co se stalo. Předtím jsem si to špatně vyložil. Je mi líto, že vám na přivítanou oznamuji tak smutnou zprávu, když je jasné, že jste sem přijeli kvůli mnohem radostnější události – na svatbu.“

„Jak se může konat svatba, když byl ženich zavražděn?“ zeptal se Brodick. Začínal si myslet, že opat to nemá v hlavě úplně v pořádku.

„Zeman Monroe samozřejmě není ženich…, protože byl zavražděn,“ dodal opat rychle.

„Nepřijeli jsme na svatbu ani na pohřeb,“ řekl Colm. „Jsme zde kvůli mému bratrovi.“

Opat na něho tázavě pohlédl. „Kvůli tvému bratrovi?“

Colm dostal chuť popadnout muže před sebou za krk a pořádně jím zatřást, ale věděl, že by to považovali za útok na služebníka Božího. Z opatova nechápavého pohledu bylo zjevné, že o Liamovi nic neví.

Opat se začal silně potit. Otřel si vlhké dlaně o roucho. Zemanovy oči nebezpečně potemněly, jako by věstily bouři.

„Všechno se seběhlo tak rychle. V našem klášteře nejsme zvyklí na takový ruch. Teď se rozhoduje o dalším manželovi pro

lady Gabrielu. Je to ošemetná věc.“ Opat ztišil hlas a spiklenecky zašeptal: „V naší síni jsou teď dva baroni z Anglie a každý tvrdí, že hovoří jménem krále Jana. V jídelně se shromažďuje dav Angličanů. Doporučuji, abyste počkali nahoře, nechcete-li se do toho zaplést.“

„O co se přou ti baroni?“ zeptal se Brodick.

„Nepotřebujeme se zajímat o jejich malicherné spory,“ řekl Colm. „Nezapomínej, proč jsme přijeli.“ Pak se opět obrátil k opatovi. „Máš zde kněze jménem Gelroy? Chci s ním okamžitě mluvit.“

„Smím se zeptat z jakého důvodu?“

„Nesmíš.“

Opat byl neomaleným odmítnutím ohromen. Pak však přikývl, myslel si totiž, že chápe, proč mu zeman nechce nic vysvětlovat.

„A, už rozumím. Chcete se vyzpovídat. Omlouvám se. Neměl jsem se vyptávat. Pojďte za mnou nahoru a já za vámi otce Gelroye pošlu. Myslím, že vím, kde právě je. Ukážu vám cestu do kaple, abyste se mohli zbavit svých hříchů.“

Opat znovu dospěl k mylnému závěru, ale ani jeden z příchozích ho na to nehodlal upozorňovat. „Nemělo by to trvat dlouho,“ poznamenal a vykročil před nimi ke schodišti.

Brodick kývl hlavou ke Colmovi. „S jeho počtem hříchů bych na to nespoléhal.“

Colma jeho poznámka nijak nerozveselila. Odstrčil Brodicka z cesty. „Nejsem zde kvůli zpovědi. Chci se dovědět něco o svém bratrovi. Rád bych to měl za sebou a zmizel odtud. Možná se mi podaří přesvědčit otce Gelroye, aby jel s námi. S tolika Angličany kolem sebe se mi špatně uvažuje i dýchá.“

„Pochybuji, že Gelroy bude chtít s námi jet. Ale zeptat se ho můžeš,“ řekl Brodick.

„Zeptat? Proč bych se ptal?“

Brodick pokrčil rameny. Colm udělá, co bude chtít, bez ohledu na jeho rady. Možná by Brodick jednal stejně, kdyby šlo o jeho bratra. Ale odvléct duchovního z jeho kláštera jen kvůli tomu, aby ho přinutili říct, co ví o těch, kdo Liama napadli… a zachránili…,

bude možná další hřích, jímž zatíží své už tak černé duše. Opat tak soustředěně poslouchal jejich rozhovor, že si neuvědomil, že došli nahoru na ochoz obklopující nádvoří. Zadýchaně oznámil. „Jsme tady.“

Pak se otočil, protože chtěl sejít dolů a přivést Gelroye, ale Brodick mu zastoupil cestu. „Něco by mě zajímalo, opate. Je zde ještě baron Geoffrey se svou dcerou, nebo se už vydali na cestu zpátky do Anglie?“

„Baron Geoffrey? Ty ho znáš?“

Brodick povzdechl. „Nerad přiznávám, že je to příbuzný… ze strany mé ženy,“ dodal rychle.

„Přesto to není nic příjemného,“ podotkl Colm.

Brodick si v duchu musel připomenout, že Colm je jeho spojenec. „Jeho dceru jsem nikdy neviděl,“ řekl opatovi.

Opat odpověděl: „Baron odjel ke králi a jeho dcera se připravuje na cestu do Anglie, ale jsem přesvědčen, že se zdrží.“

„Proč by se měla zdržovat?“ podivil se Brodick.

„Vy to nechápete,“ řekl opat. „Celý ten zmatek vznikl kvůli ní a muži, za něhož se má provdat.“

„Uvědomuje si to její otec?“ zajímalo Brodicka.

„Ne. Odjel dříve, než ti dva baroni začali působit rozruch.“

„A kdy se má baron Geoffrey vrátit?“ Přestože budoucnost

lady Gabriely by neměla Brodicka nijak zajímat, cítil vůči ní jistou povinnost.

„Pochybuji, že měl někdo čas vyslat posla k jejímu otci.

Připadá mi, jako by baroni záměrně čekali, až opustí opatství, aby mohli nerušeně jednat o manželství jeho dcery. Oba se chovají, jako by to byla ta nejnaléhavější záležitost. Podle toho, co jsem při jejich hádce slyšel, se zdá, že by chtěli, aby se provdala, než se to doví její otec a způsobí rozruch.“ Pokradmu pohlédl vlevo, pak vpravo a nakonec dodal. „Je to lest. Ano, lest, mám-li říct, co si myslím. Ale lady Gabrielu chrání její strážci a v našem klášteře je v bezpečí. Pokud je u nás, žádné nebezpečí jí nehrozí.“

Colma opatova naivita rozčilila. Opat byl obklopen cizinci a většina z nich pocházela z Anglie. Jak mohl věřit, že budou ctít jeho svatou půdu? Vždyť i kněz Gelroy měl pochybnosti, protože požadoval, aby Liama v noci hlídali vojáci. Colm přemítal, co by si

tenhle roztřesený opat myslel, kdyby zjistil, že zde pobývá Liam.

„A lady Gabriela s novým manželstvím souhlasí?“ zeptal se Brodick.

„Ještě o ničem neví. Brzy ji však zavolají.“ Opat potřásl hlavou

a povzdechl si. „Dozví se o této záludnosti, až se dostaví na jejich výzvu.“

20. kapitola

Baron Coswold vtrhl do opatství téhož odpoledne i s houfem svých lidí. Těch bylo vskutku mnoho, celkem třiadvacet. Tak vysoký počet si s sebou vzal záměrně, aby zapůsobil na Percyho a ohromil ho.

Coswold se cítil nesmírně silný. Přinášel s sebou písemné prohlášení, že právě on smí hovořit jménem krále.

Avšak Percy se nedal ohromit ani zastrašit. Stejně jako Coswold i on měl své zvědy, a přestože dosud nevěděl o novém

nařízení, doslechl se, že jeho nepřítel se bude snažit vznášet nárok na Finneyho pole a na lady Gabrielu. Byl přesvědčen, že Coswold použije sílu, aby získal, po čem touží.

Percy byl na něho připraven. Po svém boku měl vlastní hordu bezohledných ničemů, když se přiřítil do síně, aby se střetl s Coswoldem. Nemínil ustoupit nebo se nechat odsunout do pozadí a ani v nejmenším nepochyboval, že získá, co chce. Měl výnos s královým podpisem, že pouze on je oprávněn jednat jménem krále Jana. Král ho vyslal do opatství, aby byl svědkem sňatku zemana Monroa s Gabrielou, ale nyní, když ženich zemřel, Percy věřil, že o Gabrielině budoucnosti může rozhodovat on sám.

Každý člověk prahnoucí po moci má po ruce nějakou lest. Oba baroni se setkali uprostřed síně pro hosty. Dveře na nádvoří byly dokořán. Tohle už nebyl skrytý boj. A všichni se chtěli stát diváky.

První zaútočil Percy. Zašermoval ve vzduchu dlouhým kostnatým ukazováčkem a řekl: „Neopovaž se narušovat mé rozhodování, jinak tě odtud dám vykázat. Jednám jménem krále Jana a budu rozhodovat o budoucnosti lady Gabriely.“

„O její budoucnosti s tebou?“ zavrčel Coswold. „A spolu s ní

chceš získat i Finneyho pole? Myslíš si, že se ti to podaří, ty blázne? Nepočítej s tím, že ji dostaneš. O to se postarám.“

„Nemáš žádnou moc, Coswolde. Já sám doprovodím lady Gabrielu do Anglie. Pojede tam se mnou.“ Percy se nenamáhal dodat důležitou skutečnost, že ji nejprve přinutí, aby s ním uzavřela sňatek.

Coswold postoupil o krok k němu. „Nemluvíš jménem krále, protože jen já mám nařízení s jeho podpisem, jímž mi dává plnou moc. Já zde budu jednat jeho jménem.“

Percy byl rozhořčen. Naběhly mu žíly na čele, když odpovídal:

„Ne, takové nařízení mám já a na něm pravý podpis krále Jana. Nemůžeš mě obelstít. Vím, o co ti jde, ale nedostaneš ji“ Slovní přestřelka nabývala na síle, až oba baroni na sebe téměř křičeli. Spor se přesunul na nádvoří a k davu kolem nich se přidávali další a další zvědavci.

Dělicí čáru mezi oběma tábory označoval kamenný kříž na trávníku: Percy a jeho přívrženci stáli na jedné straně, Coswold se svými na druhé.

„Chtěl bys ten list vidět?“ zeptal se Coswold. „Je zde králova pečeť a také datum, Percy. Jestli neustoupíš, dám tě vyvést.“ Percy odsekl: „Kdy byl ten list podepsán?“ A než mohl Coswold odpovědět, dodal: „Vím, kde jsi byl, a vím všechno o ohavné dohodě, kterou jsi s tím zemanem uzavřel.“

Coswold na jeho slova nedbal. Luskl prsty na jednoho ze svých druhů a ten mu okamžitě podal pergamen. Coswold mu ho vytrhl z ruky a zamával jím Percymu před obličejem. „Tady je. Král Jan mi dává plnou moc zastupovat ho.“

Colm a Brodick se opřeli lokty o parapet, pozorovali a poslouchali hádku odehrávající se pod nimi. Colm jen využíval čas do příchodu otce Gelroye. Opat jim oznámil, že by nemělo trvat dlouho, než ho najde, ale očividně se mýlil.

Colm, který by nejraději popadl kněze a odvedl ho z tohoto shromáždění anglických baronů, zamumlal: „Kde je ten zatracený Gelroy?“

„Už sem jistě míří,“ odpověděl Brodick.

Colm přejížděl pohledem dav pod sebou. Všiml si několika mužů v kněžském rouchu a řekl: „Je jich tu tolik. Kdybych jen

věděl, jak Gelroy vypadá, vytáhl bych ho odtud.“

Brodick se zazubil. „Víš, jak jsem tě upozorňoval, že nemůžeš vést válku proti duchovním? A zrovna tak nemůžeš jednoho z nich odtud odvléct, pokud nebude chtít s tebou odejít dobrovolně, a o tom u Gelroye pochybuji. Ty a já…“

„Co?“

„Jak říká moje žena, naháníme lidem strach.“

Vtom upoutal jejich pozornost další křik. „Angličané jsou velmi hluční, že?“ poznamenal Brodick. „Škoda že s sebou

nemáme luky a šípy. Mohli jsme se postarat, aby jich na světě bylo o trochu méně.“

Colm se usmál. „Ano, to jsme mohli.“

V tom okamžiku Coswold zatleskal, aby upoutal pozornost, a zařval: „Přiveďte ke mně lady Gabrielu. Vyřídíme to rovnou tady na místě.“ Otočil se ke skupině za sebou, kývl hlavou a pak se opět obrátil k Percymu. „Rozhodl jsem se. Ještě dnes se provdá.“

21. kapitola

Opat nalezl Gabrielu v zahradě, kde se procházela s otcem Gelroyem. Před chvílí vyjádřila svou vděčnost otci Franklinovi a teď se chystala poděkovat Gelroyovi za to, že zachoval její tajemství.

„Lady Gabrielo, vypukl velký rozruch,“ křičel opat. Běh ho vyčerpal, takže lapal po dechu, sotva mohl dýchat a zároveň mluvit.

Gabriela ho dovedla ke kamenné lavičce a navrhla, aby se na chvíli posadili.

Opat jen přikývl, klesl na lavici a vydechl: „Už je to lepší.“ Gelroy založil ruce za zády. „Říkal jsi rozruch?“

„Ach ano. Volají tě ke dvoru. Otče Gelroyi, možná bys ji měl doprovodit. Taková hádka. Je to strašlivé, strašlivé, jak se hádají. A na tomto posvátném místě. Hanba jejich duším.“

„Kdo se hádá?“ polekala se Gabriela.

„Dva baroni z Anglie. Jeden se, myslím, jmenuje Coswold a druhý…“

„Percy.“

„Ano, správně, mylady. Baron Percy.“

„A ti dva baroni poslali pro Gabrielu?“ zeptal se Gelroy.

„Posílá pro ni baron Coswold.“

Gabriela byla pobouřena. „Nemám s nimi nic společného a

nepřeji si mluvit s žádným z nich. Jsem připravena k odjezdu domů a nevidím důvod, proč bych se měla zdržovat.“

Gelroy souhlasně přikývl. „Její strážci už přivádějí koně k

hlavní bráně, protože Gabriela se chystá odjet ihned. Její zavazadla jsou už zabalena.“

Opat potřásl hlavou. „Nemyslím, že jí baroni dovolí odjet.“

„Za tím patrně něco vězí,“ řekl Gelroy.

Opat si povzdechl. „Ano. Oba si přivezli prohlášení, že jsou pověřeni jednat jménem krále. Coswoldův list je novější, mám-li věřit uvedenému datu. Na obou listech je králova pečeť, nebo to alespoň oba tvrdí.“ Náhle opat vyskočil. „Ach bože, málem bych zapomněl. Se vším tím zmatkem a křikem mi úplně vypadl z hlavy můj další úkol. Jak je to možné? Při starostech s těmi dvěma… Otče Gelroyi, právě jsem tě hledal, když mě zavolal baron Coswold.“

„A proč jsi mě hledal?“ zeptal se kněz. „Slíbil jsem, že tě pošlu nahoru na ochoz. Víš, jsou tam dva…“ Odmlčel se.

„Dva? Jací dva?“ zeptal se Gelroy.

„Zemani,“ odpověděl váhavě opat. „Buchanan a MacHugh. Neřekli, proč s tebou chtějí mluvit, ale zeman MacHugh povídal něco o svém bratrovi. Víš o něm?“

Gelroyovi přelétlo po tváři zděšení. „Vím, o co jde.“

„Tvé vysvětlení si vyslechnu později, protože zemani už čekají dost dlouho. A nezdá se, že jsou příliš trpěliví.“ Opat se usmál a dodal: „Také jsem slyšel jednoho z nich – myslím, že to byl MacHugh, ale nejsem si jistý – jak říká, že by tě chtěl odvézt s sebou.“

Gelroy hlasitě polkl. „Ano?“

„Možná ti některý z nich nabídne možnost zůstat v jeho klanu jako kněz. Vím, že by sis přál mít jednoho dne vlastní kostel, že je to tak? A starat se o spásu co největšího počtu duší. Nemám pravdu?“

Gelroy horlivě přikyvoval. Skutečně chtěl mít jednou vlastní

kostel a své stádo věřících – který duchovní by si to nepřál – ale ne mezi těmito primitivními zemany a jejich divokými klany.

Netoužil prožít zbytek života v neustálém strachu.

„Jsem spokojený s modlením za hříšné duše zde, opate,“ zašeptal. „Přeješ si, abych doprovodil lady Gabrielu k baronům, nebo chceš, aby si promluvil se zemany?“

„S lady Gabrielou půjdu já a ty jdi ihned k zemanům. Přichází čím dál víc lidí z jejich klanů. Čím dříve s nimi promluvíš, tím lépe.“

Gelroy věděl, že se už nevykroutí. „Nejlepší bude mít to za sebou,“ řekl. Ještě jednou se rozloučil s Gabrielou a vydal se za svou neveselou povinností.

Gabriela neměla chuť setkat se s barony, ale pak přece jen změnila názor. Nechtěla stavět opata do nepříjemné pozice, aby musel vysvětlovat, proč odmítla přijít na jejich předvolání.

„Zjistím, co po mně baroni chtějí, a pak co nejrychleji odjedu. Opate, ráda bych ti ještě jednou poděkovala za tvoji pohostinnost a laskavost, kterou jsi projevoval vůči mému otci i mně. Velice si toho vážíme.“

Chtěla vykročit kolem opata směrem k nádvoří, ale on jí zastoupil cestu. „Doprovodím tě, mylady, ale neměli bychom počkat na tvé strážce? Jistě by chtěli stát po tvém boku, až budeš mluvit s barony.“

Gabriela zavrtěla hlavou. „Moji strážci mají dost jiné práce a

není třeba je zatěžovat takovou maličkostí. Jsem si jistá, že schůzka potrvá jen malou chvíli.“

Nemohl ji přesvědčovat. Gabriela měla jiný důvod, proč si nepřála, aby se její ochránci setkali s barony. Obávala se, že by Coswold a Percy přiměli své podřízené vyprovokovat boj, a přestože její strážci byli zdatní a zkušení, mohli by tak velké přesile podlehnout.

Přála si však, aby byl po jejím boku otec. Věděl, čeho jsou tito muži schopní, a věděl také, co od nich může očekávat. Snažila se odhadnout, co nejhoršího se může stát, aby se na to mohla připravit, avšak ani v nejdivočejších myšlenkách nemohla předpokládat, co nastane.

22. kapitola

Gelroy se vlekl krok za krokem do schodů a přitom se modlil. Jakmile došel nahoru a rozhlédl se, roztřásla se mu kolena. Musel se opřít o stěnu, aby se nesesypal.

Dobrotivý bože, bylo jich tu tolik! A všichni upírali oči na něho.

Jeho hlas zněl jako vrzání zrezivělých dveří, když zvolal:

„Přeje si někdo se mnou mluvit?“

Vykročili k němu dva muži z Vysočiny. Dlouhými kroky

rychle překonali vzdálenost, která je dělila. Gelroy se přitiskl ke zdi a čekal. Vtom do něho někdo zezadu strčil. Vyděšený kněz se otočil. Na schodech za ním stál další horal. Jak se sem dostal tak rychle?

„Ty jsi kněz Gelroy?“ zaburácel hlas na vrcholu schodiště. Duchovní vzhlédl. Před ním stáli dva obrovití muži. Byli stejně vysocí a oba měli na tvářích jizvy z bitev. Gelroy váhavě postoupil o krok k nim. „Ano, já jsem otec Gelroy.“

Brodick si všiml, že se kněz chvěje a rychle ztrácí barvu.

„Nechceme ti ublížit,“ řekl ve snaze zbavit Gelroye strachu.

„Já jsem zeman MacHugh,“ řekl Colm.

Gelroy přikývl. „Ano, podobáš se svému bratrovi.“

„A já jsem zeman Buchanan.“

Duchovní se nepatrně pousmál, když pohlédl na Brodicka. „Já vím. Divoký Buchanan.“

„Kdo mě tak nazývá?“ Brodick byl tak překvapený, že se ani nerozzlobil.

„Naše návštěvnice ti říká divoký Buchanan.“ Brodick povytáhl obočí. „Kdo mi tak říká?“

„Lady Gabriela,“ odpověděl duchovní. „Víte přece, o kom mluvím.“ Rychle pokračoval. „Je to dcera barona Geoffreyho z Wellingshiru a s tebou je spřízněna prostřednictvím tvé ženy.“ Brodick měl po náladě. Připadalo mu, jako by mu neustále někdo připomínal, že má anglické příbuzné. Bylo to nesmírně ponižující.

„Chci ti položit několik otázek,“ řekl netrpělivě Colm. „Ano?“

„Dověděl jsem se, že jsi pečoval o mého bratra, když ho sem přivezli.“

„Ne, to jsem nebyl já, protože já se nevyznám v léčení. O

Liama pečoval otec Franklin, ale já jsem pomáhal, jak jsem mohl. Jeho zranění byla vážná a nějaký čas, teď se to stydím přiznat, jsem si myslel, že nepřežije.“

Colm přikývl. „Kdo ho sem přivezl?“

„To nemohu říct.“

Colm naklonil hlavu a chvíli se na Gelroye upřeně díval.

„Nemůžeš, nebo nechceš?“ zeptal se.

„Nemohu.“ Gelroy se díval zemanovi do očí, protože mluvil pravdu. Nemohl to říct. Slíbil lady Gabriele, že neprozradí její tajemství, a nemohl porušit slovo. Nevěděl, proč nechce, aby se někdo dověděl, že Liamovi pomohla ona a její strážci, ale byl rozhodnutý její přání respektovat.

Colm kladl další otázky, ale Gelroy věděl, že zeman nevěří, že mu říká všechno, protože se neustále vracel k jednomu dotazu: jak se Liam dostal do opatství?

„Viděl ještě někdo, jak sem byl Liam přivezen?“ zeptal se Brodick.

„Ne. Myslím, že ne, a tak jsem se ze všech sil snažil, aby jeho přítomnost zůstala utajena.“

„A do budovy opatství jsi ho odnesl ty sám, otče?“ Colm zkřížil ruce na prsou a čekal na odpověď.

Gelroyovi se začal svírat žaludek. Co má dělat? Aby dodržel slib, který dal, bude muset zemanovi lhát. Takové dilema! Přál si, aby měl čas promluvit si se zpovědníkem, protože netušil, jaký hřích se chystá spáchat. Je to mírný přestupek, který bude

považován za odpustitelný hřích, nebo je mnohem těžší, vzhledem k tomu, že každý kněz by měl říkat pravdu? Mohl by to v tom případě být smrtelný hřích? Ne, to jistě ne. Gelroy si myslel, že by musel udělat něco mnohem horšího, jako třeba zabít člověka, aby byla jeho duše poskvrněna smrtelným hříchem. Přesto však hřích je hřích.

Gelroyovi připadalo, že se propadá do bahna, a nevěděl, jak z toho ven.

„Co bys řekl, kdybych tvrdil, že jsem ho do opatství odnesl

sám?“

Colm pohlédl na Brodicka. „To má být žert?“ Brodick zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne.“ Gelroy se zeptal: „A kdybych řekl, že si nemohu vzpomenout?“

Bylo vidět, že Colma svými slovy rozzlobil. „Nemůžeš si vzpomenout, jestli jsi zvedl muže, který váží alespoň dvakrát tolik co ty? Taková věc se ti vytratila z mysli?“

Gelroy sklonil hlavu. Vzdal se snahy vymýšlet nejapné výmluvy. „Je mi líto, zemane, ale nemohu ti říct víc. Dal jsem slovo, že budu mlčet, a musím je dodržet.“

Colm se rozzuřil. „Dal jsi slovo mužům, kteří se pokusili zabít mého bratra?“

„Nedal a ani netuším, kdo byli ti zlosynové. Jejich tajemství

bych nechránil, ledaže by za mnou přišli ke zpovědi.“ Rychle zvedl ruce vzhůru. „Ale nikdo z nich ze vyzpovídat nepřišel. Přísahám, že o nich nic nevím. A ani nevím, co se stalo tvému bratrovi. Viděl jsem jen následky jejich krutého jednání.“

Brodicka zaujal hluk ozývající se z nádvoří. Vzápětí na něho zavolal jeden z jeho bojovníků. „Dole to vypadá ošklivě.“ Jeden z MacHughových mužů pohlédl na shluk lidí pod nimi.

„Tohle bys měl vidět,“ řekl Colmovi.

„Proč bych se měl starat o Angličany a jejich rozepře?“ zeptal se Brodick, ale přece jen zamířil k nízké zídce.

„Jedná se o dceru barona Geoffreyho.“

23. kapitola

Gabriela mířila na nádvoří jako první. Byla rozhodnuta co nejdříve ukončit jednání a vyrazit na cestu domů. Opat jí kráčel v patách, když procházeli kolem ložnic mnichů a kolem malé kaple sousedící s pekárnou. Chystala se vstoupit klenutým průchodem na nádvoří a vtom si všimla jakési ženy, která stála ve stínu a pozorovala ji. Gabriela se instinktivně usmála a kývla hlavou na pozdrav, ale žena jí neodpověděla stejnou zdvořilostí. Zatvářila se opovržlivě a její malé pichlavé oči planuly nenávistí.

Gabrielu to tak ohromilo, že se rázem zastavila. Přestože ženu nikdy předtím neviděla, napadlo ji, kdo to může být. Tak pohrdavě

se na ni může dívat jen žena z klanu Monroů. Otec jí řekl, že většina lidí tohoto klanu jí dává za vinu smrt jejich zemana. Stále to nemohla pochopit a umínila si, že ženě vysvětlí, jak je její názor nerozumný. Než mohla promluvit, podivná žena si vykasala sukně a utekla.

Opat došel ke Gabriele včas, aby viděl, co se stalo. „Znáš tu ženu?“ zeptal se jí.

„Ne, neznám,“ odpověděla. „Zdála se velice rozzlobená, že?“

„Ano. Podle toho, jak se tvářila, je zřejmé, že se zlobí na tebe.“ Gabriela přikývla. „Musí pocházet z klanu Monroů, protože ti mě teď nenávidí.“

„Ach ne, lady Gabrielo, tak to není.“

„Ne?“ podivila se Gabriela a trochu se jí ulevilo. Představa, že

ji nenávidí celý klan, byla pro ni nesnesitelná. „Monroové tedy ke mně necítí nenávist?“ zeptala se dychtivě.

„Ale ano, cítí. Alespoň většina,“ odpověděl stručně opat a jeho slova zněla téměř vesele. „Ale jak vidíš, ta žena není z jejich klanu. Nevzpomínám si na její jméno, jen vím, že jsem jí byl představen, a jsem přesvědčen, že je příbuznou některého z baronů. S tolika cizími lidmi, které jsem v uplynulých dnech poznal, není možné, aby mi jména všech zůstala v hlavě. A tihle Angličané vypadají všichni stejně.“

To je ohromné, pomyslela si Gabriela. Nenávist Monroů se šíří až do Anglie.

„Nebudu si dělat starosti s jejich bláhovými názory.“

Opat ukázal směrem k průchodu na nádvoří. „Neměli bychom jít dál?“

„Ano,“ přisvědčila Gabriela. „Ale nemusíš mě doprovázet.

Jsem si jistá, že máš mnohem důležitější povinnosti, a nechci, abys ztrácel čas starostmi o mě. Raději bych před barony předstoupila sama.“

Prošla krátkou chodbou a ocitla se uprostřed vřavy. Bylo pro ni obtížné najít oba barony, protože prostor byl plný lidí a všichni v jednom houfu se navzájem překřikovali. Zřejmě jde o něco naléhavého, pomyslela si, když se tak prudce hádají. Stáhla se do stínu a čekala, až hluk utichne.

Očima pátrala v davu po baronech, a když náhodou pohlédla

vzhůru, zarazil se jí v hrdle dech a málem se zapotácela. Nahoře na ochozu stál Liamův bratr a díval se dolů. Nyní vypadal ještě statnější a hrozivější, než když ho viděla tehdy na pahorku. Nebyla to jen jeho urostlá postava, co dodávala Colmu MacHughovi tak nebezpečný vzhled, ale také energický postoj a kamenný výraz. Ze všech mužů, které kdy viděla, naháněl největší hrůzu.

Zeman stojící vedle něj byl zrovna tak impozantní osobnost. Poznala ho. Byl to divoký Buchanan.

V obavách, že by mohla ztratit odvahu, kdyby dál hleděla na dva zemany z Vysočiny, obrátila pozornost k hemžícímu se davu před sebou.

Vtom si jí všiml jeden muž, pak další a další a během několika okamžiků lidé ztichli.

Baron Coswold ji spatřil dříve než Percy. Hluboce se uklonil, pak ji mávnutím ruky vyzval, aby postoupila k němu.

„Lady Gabrielo, je skvělé, že jsi přišla mezi nás. Viděli jsme se spolu na dvoře krále Jana. Jsem přesvědčen, že si na mě pamatuješ, ano?“

Gabriela na Coswoldovu otázku neodpověděla. Jen se na něho dívala a čekala, až jí vysvětlí, proč ji pozval.

„Hovořím jménem krále,“ řekl nejistě, znervózněn jejím mlčením.

Zamířila k němu a baron si v duchu spílal za to, jak ďábelskou smlouvu uzavřel s MacKennou. Co ho to napadlo? Jak se jí mohl vzdát ve prospěch jiného muže? Od chvíle, kdy ji viděl naposledy, jako by ještě zkrásněla.

Všichni zmlkli, zatímco kráčela do středu nádvoří.

Colm MacHugh pozoroval vřavu pod sebou pobaveně a zároveň znechuceně. Jací jsou ti Angličané hlupáci, že se mohou přít, kdo má právo mluvit! Když se pak hluk utišil, přemítal, co mohlo jejich absurdní spor přerušit. A pak ji spatřil. Procházela davem s hlavou hrdě vztyčenou a s rukama u boků.

Náhle promluvil baron Percy. „Paní, vidím, že si na Coswolda nevzpomínáš,“ řekl posměšně. „I my dva jsme se potkali, když jsi byla uvedena ke králi Janovi.“

Percy dobře věděl, že by se neměl ptát, zda si na něho pamatuje, protože tušil, že by mu odpověděla stejně chladným

mlčením jako Coswoldovi.

„A Coswold se mýlí,“ pokračoval. „Jménem krále nehovoří on, ale já.“

Jeho slova byla jiskrou, která opět roznítila prudkou hádku. Coswold mával ve vzduchu jakýmsi listem. „Mám pověření s podpisem krále Jana, jímž mě zmocňuje rozhodnout o tvé budoucnosti. Percyho pověření je neplatné. Datum, jímž můj list opatřil král, je pozdější než datum na Percyho bezcenném dokumentu, což dokazuje, že pravdu mám já.“

Percy nehodlal dovolit, aby mu krásná žena proklouzla mezi prsty. „Coswold jen blábolí, jak je jeho zvykem. Už jsem se rozhodl, že teď, když je zeman Monroe mrtvý, vrátíš se do Anglie se mnou. A o tvé budoucnosti rozhodne král Jan.“

Coswold se obrátil k Percymu. „Všichni vědí, co máš v plánu. Chceš se s lady Gabrielou oženit, než opustíte opatství, ale ona s tebou nikam nepojede.“

„Bude moje!“ zaječel Percy.

Gabriela sotva věřila svým uším. Zešíleli snad? Dělalo se jí z nich zle. Jak se opovažují přít se o ni jako by tam ani nebyla? Věděla, že není možné, aby byla pro ně tak důležitá. Ne, jde jim hlavně o to, aby získali Finneyho pole. Oba baroni touží nadevše po cenném kusu půdy.

Několik mužů z klanu MacHughů i Buchananů se přidalo ke svým zemanům na ochozu a spolu s nimi sledovali zmatek na nádvoří, ale Colm stále upíral pohled na ženu stojící ve středu pozornosti všech. Přemítal, co se asi odehrává v její mysli.

Gabriela dobře skrývala pocity. Její královské držení těla a naprostý klid mu imponovaly.

Coswold zatleskal, aby upoutal pozornost. Pak se otočil ke skupině mužů za sebou, krátce kývl hlavou a řekl: „Rozhodnu na místě, a ihned.“

Dav se rozdělil a do popředí vystoupil zeman MacKenna. Kývnutím hlavy pozdravil několik mužů, když je míjel. Pak se zadíval vzhůru, zjistil, že ho pozorují MacHugh a Buchanan, a ztuhl.

„Podívej se, kdo se sem přikradl zpod své skály,“ řekl Brodick.

„Náš starý známý.“

„Ten nadutý holomek,“ zasyčel Colm.

Baron Percy zemana MacKennu neznal. „Kdo je ten muž, který se opovažuje přerušovat naše jednání?“

„Jsem zeman MacKenna a dohodli jsme se, že se ožením s lad y Gabrielou a přijmu její věno. Od tohoto dne se Finneyho pole bude nazývat údolí MacKennů.“

Coswold se zatvářil blahosklonně. „Ano, Finneyho pole bude patřit tobě.“

Nahoře Colm divoce řekl: „Nebude, kčertu.“

Brodick se napřímil. „Ne, to nemůžeme připustit.“ Pohlédl na Gabrielu a uvažoval, proč neprotestuje proti baronovým svévolným způsobům. Líbí se jí, nebo ji urážejí? Jestli se podobá svému otci, v nitru jistě zuří, pomyslel si.

MacKenna se obrátil ke Gabriele se srdečným úsměvem. Ona však jeho úsměv neopětovala. Zdálo se, že se dívá skrze něj, a MacKenna si pomyslel, že ji zřejmě zaráží tolik pozornosti, které se jí dostává. Koneckonců, čeká ji sňatek s mocným zemanem.

Mnohem mocnějším, než byl chudák mrtvý Monroe. A navíc mnohem hezčím. Ženám se líbí pohlední muži. Zřejmě si ještě neuvědomila, jaké má štěstí.

„Zeman MacKenna a lady Gabriela budou ještě dnes oddáni,“ zvolal Coswold.

Vzápětí jeho prohlášení narušil výkřik z davu. „MacKenno, nemáš na ni právo. Jsem Harold Monroe a brzy se stanu zemanem klanu Monroů. Je mým právem i povinností oženit se s touto ženou. Mým právem podle prvorozenectví.“

Dav se rozestoupil, aby muž mohl projít. Gabriela ho poznala. Viděla ho na pohřbu, kde doprovázel rozzlobenou ženu.

Zatímco Monroe kráčel k nim, MacKenna namítl: „Nejsi prvorozeným synem zemana Monroa. Neměl žádné syny. Proto se nemůžeš odvolávat na právo prvorozenectví.“

„Jsem prvorozeným synem jeho bratra,“ vykřikl muž. „A

protože můj strýc je mrtev, požaduji lady Gabrielu i Finneyho pole. Od tohoto dne se ten kus země bude nazývat údolí Monroů.“ Coswold se rozhodl stát se opět pánem situace. „Můžeš žádat,

co chceš, ale nedostaneš ji a nedostaneš ani Finneyho pole.“

„Údolí MacKennů,“ opravil ho MacKenna. „Protože tak se ode

dneška to území nazývá.“

„Co je to za proradnost?“ zasyčel Percy. „Jakou tajnou dohodu jsi uzavřel s tímto mužem? Ví, že ji chceš pro sebe?“

„Jsi blázen, Percy, nic než blázen.“

Nedostane ji ani jeden z nich, uvědomil si Coswold. Sám se

vzdal možnosti oženit se s Gabrielou. Král mu kladl do cesty jednu překážku za druhou, a přestože Coswold po Gabriele toužil, stejně tak bažil po zlatě. A po pokladu. Proto uzavřel smlouvu s MacKennou. Zeman dostane ji a cenný kus půdy a na oplátku umožní Coswoldovi, aby se s Gabrielou mohl stýkat. Coswold byl přesvědčen, že Gabriela ví o pokladu ve Svatém Bielu, a on to od ní zjistí – po dobrém nebo po zlém.

Naštěstí pro něho Percy o pokladu nevěděl a nevěděl o něm ani MacKenna nebo král Jan. MacKenna byl tak nenasytný chamtivec, že ho vůbec nezajímalo, proč Coswold vyžaduje, aby směl navštěvovat Gabrielu, kdy se mu zachce. Jediné, co zemana zajímalo, bylo Finneyho pole.

Coswold si nedělal starosti, jestli MacKenna hodlá dodržet svou část úmluvy. Bude-li zapotřebí, povolá tolik vojska, kolik bude třeba, aby zničil MacKennův klan.

Harold Monroe se nehodlal jen tak vzdát. Musel křičet, aby ho bylo v hlučícím davu slyšet. „Činím si nárok na sňatek s lady Gabrielou a údolí Monroů.“

Zdálo se, že všichni shromáždění mají svůj názor a chtějí ho vyjádřit.

Coswold zvedl ruku, aby zjednal klid. Nikdo na to nedbal.

„Zmlkněte, všichni! Baron Coswold si přeje ticho, aby ho každý slyšel.“ Tuto výzvu vykřikl Henry Willis, jeden z Coswoldových nohsledů, rovnou za jeho zády ve snaze mu pomoct. Pak několikrát ohavně zaklel, protože dav ihned neuposlechl.

Jakmile Coswold uslyšel Henryho hlas, trhl sebou, prudce se otočil a hněvivě se na něho zadíval. „Nekřič mi do ucha,“ vyzval ho.

Henry zaťal zuby. Nelíbilo se mu, že ho baron napomíná před diváky, a především se mu nelíbilo, že barona zklamal. Coswold byl jeho osvoboditel. Zachránil ho od cesty na šibenici a Henry ho

zbožňoval, protože baron mu dal jméno a učinil z něho významného člověka.

Henry věděl, co je jeho silnou stránkou. Co se týče vzhledu, nebyl nijak přitažlivý. Mohutný muž s býčí šíjí, plochou tváří, malýma ušima a tlustými rty. Oči neměl větší než dvě perličky. Jeho ruce však byly veliké dost. Veliké a silné. Snad proto, že věděl, jak je ošklivý, měl neustále na tváři úšklebek.

Jeho nevábný zevnějšek vynahradilo mimořádné nadání.

Dokázal zlámat vaz člověku, než klesl k zemi, a dělával to bez špetky lítosti. Na světě byla jen hrstka lidí, jichž se bál, a Coswold byl jedním z nich. Henry věděl, že jeho a další dva pomocníky, Cyrila a Malcolma, Coswold využívá pro špinavou práci, ale platil je dobře a uznávali je i baronovi přátelé.

Henry zaslechl, jak se Malcolm zasmál, a vrazil mu loket do boku. Protože Coswold na něho stále hněvivě hledě, Henry řekl:

„Už nebudu křičet, ale, barone, možná bys měl použít sílu, abys dostal, co chceš.“

Coswold byl pobouřen. „Copak nevíš, že zbraně jsme museli nechat před branami? Ach, mít teď svůj meč, prohnal bych ho Percyho hrudí, jen abych ho umlčel.“

„O takovou čest bych stál nejraději já,“ vyhrkl Malcolm. Tento pomahač dosahoval Henrymu jen po ramena a musel se prodrat před něho, aby ho baron viděl.

„Co kdybys do opatství přivedl více svých lidí? I beze zbraní by Percymu ukázali, jak jsi mocný. Kromě toho, podívej se na

skotské horaly, vykračují si tu, jako by jim všechno patřilo. Je jich tolik, že je ani nedokážu spočítat,“ řekl Henry.

„V tomto jednání nejsou důležití a nemají o ně zájem. A já se nezajímám o ně. Teď ale oba mlčte, než tu věc skončím.

Nepotřebuji vaše další návrhy.“

Malcolm i Henry sklonili hlavy. „Ano, barone.“

Percy napínal uši, aby zaslechl alespoň něco z rozhovoru mezi Coswoldem a jeho muži, ale šum hlasů kolem něho je přehlušoval. Pak se Coswold k němu otočil a vykřikl: „Ty o ničem rozhodovat nebudeš.“

Percy zavyl jako lapené zvíře: „Já už jsem o její budoucnosti rozhodl!“ Zrudl a rozhodně dodal: „Chci ji a také ji dostanu.“

Gabriela toho měla dost. Zdálo se jí, že už nesnese jediné další slovo odporných mužů.

„Můžete mi věnovat pozornost?“ řekla.

Nezvedla přitom hlas, a tak ji slyšelo jen několik lidí stojících blízko ní. Jeden z nich vykřikl: „Paní si žádá tvoji pozornost, barone.“

Coswold a Percy se k ní otočili. MacKenna zůstal stát mezi nimi. Všichni tři se usmívali jako zamilovaní ctitelé.

„S kterým baronem si přeješ hovořit?“ zeptal se sladkým hlasem Percy.

„S oběma.“

Všichni dychtivě čekali, co řekne. Jistě dá přednost jednomu z nich a Coswold věřil, že uposlechne králova příkazu a podřídí se jeho rozhodnutí. Totéž si myslel Percy – byl přesvědčen, že Gabriela svěří svoji budoucnost do jeho rukou.

„Ano, lady Gabrielo?“ řekl Coswold.

„Zdá se, že situace je poněkud zmatená,“ začala Gabriela.

„Jistě, zejména když se tady Percy rozkřikuje,“ přerušil ji Coswold.

„Nechej ji mluvit!“ vykřikl někdo z davu.

„Dobře, dobře,“ přikývl Coswold. „Pokračuj, my lady.“

„Jsem přesvědčena, že spor mohu vyřešit sama. Dnes se neprovdám za nikoho.“

„Ale já jsem se o sňatku s tebou už dohodl,“ řekl MacKenna, ohromen jejím odmítnutím.

„Ano, ale já se za tebe provdat nechci.“

Otevřel ústa. Nevěděl, co říct, a tak se obrátil o pomoc ke Coswoldovi. „Může mě odmítnout?“

„Nemůže,“ vyštěkl Coswold. „Neprotestuj, Gabrielo, protože já hovořím jménem krále Jana…“

Gabriela měla dost jejich nabubřelých řečí. „Ano, o tom ses už několikrát zmínil.“

Vysmívá se mu? Coswold přimhouřil oči. Nebyl si jistý. Vypadala tak andělsky a mluvila líbezným hlasem.

„Baron Coswold se mýlí. Jménem krále hovořím já,“ ozval se Percy.

Gabriela se otočila k němu. „I ty to opakuješ už po několikáté.

Smím vám oběma položit jednu otázku? Kde byl můj otec, když jste činili všechna tato rozhodnutí?“

Nikdo neodpovídal.

„Počkali jste na mého otce, než jste se rozhodli navrhnout tyto ohavnosti?“

„Ohavnosti?“ zařval Coswold. „Jak se opovažuješ se mnou tak mluvit?“

Percy byl jejími slovy zrovna tak pohoršen a MacKenna se

tvářil, jako by ji chtěl uhodit, ale Gabriela stála hrdě na místě a ani se nehnula.

MacKennu napadlo, že ji popadne a přitáhne si ji k sobě, ale pak pohlédl vzhůru a zjistil, že je stále pozorují MacHugh a Buchanan. Lepší bude nedotýkat se jí, usoudil, protože nechtěl

vyvolávat další nepříjemnost. Prozatím se k ní bude muset chovat zdvořile. Později, umiňoval si, až zůstane s Gabrielou o samotě, ukáže jí, jak se k němu má chovat.

„Lady Gabrielo, obávám se, že není na tobě, abys zde činila rozhodnutí,“ řekl Percy.

„Souhlasím.“

Coswold a Percy na sebe pohlédli. „Souhlasíš?“ podivil s Coswold. „Tak proč ty námitky?“

„Není na mně, abych v tomto případě rozhodovala, ale na mém otci. Ten má právo rozhodnout o mé budoucnosti – ne vy.“

„Odmítáš…,“ začal MacKenna.

Bože, je stejně nechápavý, jak se zdají být oba baroni. Napřímila se ještě víc. „Dovolte mi, abych vám objasnila své postavení, ať učiním konec dalším omylům. O mé budoucnosti rozhodne můj otec.“

Kolikrát to bude muset říct, než uvěří, že myslí vážně každé své slovo? Dnes se za nikoho neprovdá.

„Ty se protivíš královu přání?“ obořil se na ni Percy.

Zadívala se mu do očí. „Nevím, jaké je královo přání. Zatím mi to nesvěřil.“

„Vždyť jsem ti řekl, že hovořím jeho jménem,“ vykřikl Percy.

„Ano, to jsi řekl, ale totéž prohlásil i baron Coswold. Komu mám věřit? Myslím, že budu muset počkat na rozhodnutí svého otce.“

Uklonila se baronům a chystala se odejít, ale zabránil jí v tom křik jakési ženy.

„To je výsměch! Výsměch! Dělá z vás všech blázny. Tomu je třeba učinit konec!“

Gabriela se otočila a spatřila ženu, která na ni nenávistně hleděla, když sem přicházela.

Isla se rozběhla ke Coswoldovi. Ten se zatvářil zděšeně.

„Co tady děláš?“ zasyčel tiše.

Ani na něho nepohlédla. Sklonila hlavu a vykřikla: „Bože odpusť, že jsem nepromluvila dříve, ale nemohla jsem…, je to…, je to tak strašné.“

„Kdo je ta žena?“ zeptal se jeden muž z Percyho doprovodu.

„Je to neteř barona Coswolda,“ odpověděl Percy.

„Islo, co tě to napadlo?“ Coswold, pohoršený jejím chováním,

ji chytil za paži a stiskl, jak nejsilněji dokázal. Co si o sobě myslí, že tady tak vyvádí?

„Strýčkuje mi líto, že jsem tě rozzlobila, ale pravda musí vyjít najevo, než ty nebo baron Percy rozhodnete o její budoucnosti. Nedovolím, aby tě ponižovala.“ I když se zdálo, že má k slzám daleko, Isla dramaticky zavzlykala. „Bylo by rouhání, kdyby se s ní měl oženit čestný muž.“

„Proč? Co to říkáš?“ chtěl vědět Percy. Zdálo se, že je spíš zmatený než pohoršený. „O jakém rouhání mluvíš?“

Isla ukázala na Gabrielu a zaječela: „Je nečistá. Je to…, je to poběhlice!“

24. kapitola

Hrobové ticho, které následovalo po Islině strašlivém obvinění, trvalo jen tak dlouho, kolik všichni shromáždění potřebovali k nadechnutí. Pak se v davu začaly ozývat výkřiky hněvu a pohoršení. Během několika minut se vytvořily dva tábory: jeden se Gabriely zastával, druhý ji osočoval.

Gabriela stála jako solný sloup. Co má říct na takovou nehoráznost? Vždyť je to absurdní.

„Poslechněme si, co nám chce říct.“ Percy zamával rukama a požádal o ticho.

Coswoldův hlas se třásl vzteky. „Ano, všichni zmlkněte. I já chci slyšet, co si Isla myslí.“ Neteř hatila všechny jeho pečlivě promyšlené plány, ale oči shromážděných visely jen na ní, což nemohl ignorovat. „Islo, proč jsi označila Gabrielu tímto hanebným jménem?“

Isla ostýchavě zvedla hlavu a zjistila, že se na ni všichni dívají.

„Protože je to pravda,“ odpověděla pokorným hlasem.

„Mluv tedy,“ vyzval ji Percy. „Pověz nám, proč o ní smýšlíš tak ohavně.“

Isla o trochu zvýšila hlas a opakovala: „Protože je to pravda.“ V davu to zašumělo.

„Jak to víš?“ zeptal se Percy.

„Viděla jsem ji,“ řekla Isla. Šum se změnil v halas.

„Pokračuj,“ vybídl ji Coswold. „Řekni nám, co jsi viděla.“ Teď už Isle vyhrkly z očí opravdové slzy. Strýček jí svíral paži tak pevně, že ji pořádně bolela.

„Před třemi dny uprostřed noci mě probudil hluk v síni.

Otevřela jsem dveře a zjistila jsem, co to je.“ Ukázala na Gabrielu.

„Vyšla zpoza rohu. Věděla jsem, že bych neměla slídit, ale byla jsem zvědavá a rozhodla jsem se, že půjdu za ní. Držela jsem se o kus dál, protože jsem nechtěla, aby mě spatřila.“

„Jak jsi ve tmě mohla vidět, kam jde? Měla s sebou svíčku?“ Isla na zlomek vteřiny zaváhala a pak vyhrkla: „Jasně svítil měsíc. Svíčka nebyla zapotřebí.“

Snažila se vyprostit ze strýčkova sevření, ale ten ji nehodlal pustit. Naopak držel ji ještě pevněji.

„Kam tě lady Gabriela dovedla?“ řekl rychle MacKenna.

„Zastavila se před jakýmisi dveřmi a lehce zaklepala. Ukryla jsem se za sloup. Když se dveře otevřely, lady Gabriela se rozhlédla kolem sebe a vstoupila dovnitř.“

„Viděla jsi, kdo dveře otevřel?“ zeptal se Percy. Isla znovu sklopila oči k zemi. „Byl to muž.“

„A znáš toho muže?“ zeptal se jí strýc.

„Ne,“ odpověděla Isla, „ale toho večera jsem ho viděla u jídla. Myslím, že to byl vyslanec z Francie.“

Percy zavolal na své nohsledy. „Najděte ho. A přiveďte sem.“

Jeden z nich okamžitě odpověděl. „Už zde není. On i jeho druhové odjeli.“

MacKenna začínal být netrpělivý. „Jestliže byla tma, jak jsi

toho muže mohla poznat?“ zeptal se Isly. „Co když to byl její otec? Možná to vůbec nebyl muž, ale nějaká služka.“ Toužil po vysvětlení. Pokud někdo Islinu obvinění uvěří, je s celým jeho plánem konec. Téměř cítil, jak mu údolí MacKennů uniká mezi prsty.

Islina odvaha narůstala. „Byl to muž,“ trvala na svém. Znovu ukázala na Gabrielu a řekla: „A to, co udělala, ji poskvrnilo.“ MacKenna přelétl pohledem dav, aby zjistil, jak lidé reagují na děsivou zprávu. Když zvedl oči vzhůru, viděl, že MacHugh a Buchanan sledují vše se zachmuřenými tvářemi. Ze všech sil přemýšlel. Kolik toho slyšeli? Navíc je v sázce jeho pověst a autorita. Má-li se z této situace dostat důstojně a pokračovat ve svém plánu, musí rychle něco vymyslet.

S líčeným soucitem pohlédl na Islu a řekl: „Jsem přesvědčen,

že tvoje úmysly jsou šlechetné, ale možná ses zmýlila, má drahá. Není možné, že ses mohla splést a vidět něco nevinného?“

„Nezmýlila jsem se,“ řekla rozhodně Isla. „Viděla jsem ji, když vycházela z pokoje. Vlasy měla rozpuštěné a šaty nezašněrované. Muž za ní šel až ke dveřím a na sobě neměl ani tuniku, ani košili.“

Gabriela byla tak zděšená ženinými nesmyslnými tvrzeními, že se jí nedostávalo slov. Ovšem při posledním obvinění už mlčet nemohla.

„To je lež!“ vykřikla. „Nevím, proč ta žena říká takové věci, ale nic z toho není pravda.“

„Je to pravda,“ vykřikla Isla. „Viděla jsem tě, když ses oddávala muži.“

Celé shromáždění doslova vybuchlo. MacKennovi trvalo několik minut, než je uklidnil tak, aby ho bylo slyšet.

„Zdá se,“ řekl Isle, „že zde stojí tvé slovo proti slovu lady Gabriely.“

Téměř všichni lidé souhlasně

přikyvovali, přestože

Coswoldovu neteř znalo jen málo lidí a většině nepřipadala příliš důvěryhodná.

Náhle promluvil muž stojící za zemanem MacKennou. „Ta žena říká pravdu.“

Všichni se k němu otočili. Mladý mnich s hlavou zakrytou kápí a rukama v záhybech svého hábitu pomalu postoupil vpřed.

„Co říkáš?“ zeptal se MacKenna. „Kdo říká pravdu? Co o tom víš?“

Mnich, který nebyl zvyklý na tolik pozornosti, na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „Lady Isla říká pravdu. Vím to, protože i já jsem viděl lady Gabrielu.“

Kruh u kamenného kříže narůstal, protože všichni chtěli

mnicha vidět a slyšet. Ten váhavě udělal další krok kupředu a pak se zastavil, jako by si náhle uvědomil ohromný dosah svého tvrzení.

„Viděl jsem ji…,“ začal.

„Pokračuj,“ vyzval ho netrpělivě Percy.

„O půlnoci, právě když jsem vycházel z kaple po modlitbách, jsem spatřil někoho rychle kráčet směrem k ložnicím. Zpočátku jsem zahlédl jenom temnou siluetu, ale když prošla pod světlem svíčky zářící z okna kaple, poznal jsem lady Gabrielu.“ Pohlédl na užaslou Islu a dodal: „Lady Isla nelže.“

„Je to dorota!“ vykřikl někdo za Percym.

„Nehodná toho, aby se s ní někdo oženil!“ zaječel kdosi z Monroova klanu.

Zanedlouho se přidaly tucty rozzlobených hlasů, které ji proklínaly.

Gabriela byla zděšená. Připadala si, jako by ji někdo shodil z útesu mezi smečku vlků, kteří čekají, až ji budou moct roztrhat na kusy. Byla odsouzena a prokletá.

Snažila se uvažovat, jak mohlo dojít k tak šílenému tvrzení. Jak se to mohlo stát? Jak o ní mohli lidé říkat tyto ohavné věci? Isla se musela zbláznit, jinak by ji nemohla obvinit. A co mnich? Proč s Islou souhlasil? Co ho vedlo k tomu, aby potvrdil, že se Gabriela zachovala hanebně?

Liam! Dobrotivý bože, bylo to kvůli Liamovi. Možná ji mnich viděl, když mířila k jeho pokoji, aby se podívala, v jakém stavu je zraněný. Ale z jeho pokoje nikdy nevycházela sama. Vždy ji doprovázel alespoň jeden z jejích strážců. Kdyby však šel o kus před ní, mohlo se stát, že mnich viděl pouze ji a předpokládal, že tam byla sama. To považovala za jediné rozumné vysvětlení.

Kdyby se pokusila hájit, říct pravdu, nikdo by nevěřil, že jen navštívila nemocného a neprováděla nic nepatřičného.

Obvinili ji dva lidé. To stačilo, aby ji všichni považovali za provinilou.

„Nemáš k tomu co říct?“ obořil se na Gabrielu Coswold. Neodpověděla. Rozzuřený dav už nad ní vynesl rozsudek. Slíbila, že nikomu nepoví o tom, že zachránila Liama, a i kdyby to neslíbila, co by shromáždění lidé řekli, kdyby se dověděli, že na Finneyho poli zabila člověka? Kdekdo by se obrátil proti ní a jejím ochráncům. Nemohla udělat nic, co by učinilo konec této strašlivé situaci. Oči se jí zalily slzami, ale nedovolila, aby jí stekly po tvářích. Nebude odpovídat na urážky, jimiž ji zasypávají tito lidé. Hněv barona Coswolda vůči neteři pominul a baron jí přestal svírat paži. Už mu byly jasné Isliny pohnutky. Snažila se jen uchránit ho před ponížením, které by ho jistě čekalo, kdyby se později odhalila pravda o lady Gabriele, k čemuž by jistě došlo. I kdyby mnich mlčel a nezmínil se o jejím hříchu, baron MacKenna by byl určitě vzteky bez sebe, až by zjistil, že jeho nevěsta není panna. Isla si možná nezvolila nejvhodnější čas k tomu, aby promluvila, ale musel uznat, že ho chtěla chránit.

Pře o Gabrielině budoucnosti nabrala zcela jiný směr. Ještě před několika okamžiky o její ruku usilovali čtyři muži, ale po Islině odhalení se všechno změnilo. Kdo z nich by teď o ni stál? Kdo by chtěl mít za manželku poběhlici?

25. kapitola

Coswold zuřil. Byla to pravda. Všechno byla pravda. Gabriela

je děvka. Oklamala ho. Všechny oklamala, protože v nich vzbudila přesvědčení, že je neposkvrněná panna. S její nevinnou krásou se jí to snadno podařilo. Andělská tvář a oči, ty čarovné fialkově modré

oči…, taková krása se jen tak nevidí. Kterého muže by napadlo, že není nevinná?

Byl blázen, že po ní kdysi toužil? Kolika mužům se už oddala? Dělalo se mu zle, když na to pomyslel.

Coswold pohlédl na Percyho, aby zjistil, co si myslí. Zdálo se, že jeho tvář strnula zděšením. Ústa měl pootevřená, jako by se chystal promluvit, ale nezmohl se na jediné slovo. Avšak i kdyby něco řekl, nebylo by ho přes MacKennův řev slyšet. Zeman

vykřikoval něco o svém dobrém jménu a o hanbě, kterou by na ně uvalila Gabriela. Při každé větě, již ve svém lamentování pronesl, se zadíval nahoru na ochoz. Očekával snad, že přihlížející horalé ocení jeho odmítnutí sňatku s Gabrielou potleskem?

„Za nic už nestojí,“ řekl Percy, poté co se MacKenna odmlčel, aby se nadechl. „Král Jan jí žádné věno nedá. Finneyho pole nebude tvoje, MacKenno. To platí i pro tebe, Monroe.“

„Myslíš, že o ni ještě stojím?“ řekl Monroe a odplivl si na zem před Gabrielu. „Ať jde k čertu.“ Obrátil se a odcházel. Když míjel MacKennu, řekl: „Je tvoje, MacKenno, pokud ti nevadí, co dělá za tvými zády. Můžeš mít tu dorotu, ale Finneyho pole nedostaneš.“ MacKenna si ještě nikdy nepřipadal tak pokořen. Jeho hněv se obrátil proti Coswoldovi. „Tys věděl, že je to děvka, když ses se mnou smlouval? Věděl, že?“

Coswold dotčeně odpověděl: „Nic takového jsem nevěděl.

Věřil jsem, že je nevinná, tak jako všichni. Věděl jsem, že toužíš po Finneyho poli. Říkal jsi tomu území údolí MacKennů, ještě než jsem ti přednesl svůj návrh, a já jsem chtěl…“

Uprostřed věty se zarazil, aby ve zmatku neprozradil, jaký slib mu na oplátku musel dát MacKenna.

MacKenna nechtěl, aby se někdo dověděl o podrobnostech jejich dohody. Odvedl Coswolda stranou a otočil se s ním zády k ostatním. „Požadoval jsi, abych souhlasil, že ti dovolím navštěvovat ji, kdy se ti zachce, ale odmítl jsi mi vysvětlit, proč.

Pověz mi, jsi i ty jedním z mužů, jimž patřila? Chtěl jsi ji mít pořád pro sebe? Byla tvoje milenka?“

Při každé otázce, již ze sebe vychrlil, jeho tvář o něco víc zrudla.

Coswold téměř zapomněl na zlato. Gabrielino opovrženíhodné

chování ho zbavilo myšlenek na cokoli jiného. Už po ní netoužil, ale byl stále odhodlaný dostat se k pokladu. Usilovně přemýšlel a hledal řešení. Má-li někdy zjistit, kde se poklad skrývá, potřebuje mít přístup ke Gabriele, ale kdyby ji odvezl zpátky ke králi Janovi, ztratil by ji. Král by se bezpochyby tak rozzlobil, že by ji dal popravit, a kdyby snad měl shovívavější náladu, pravděpodobně by si ji sám ponechal, než by se jí nabažil a přenechal ji svým oblíbencům. Ať tak nebo tak, Coswold by se k ní už nedostal.

Percy si starosti nedělal. Třebaže by dal přednost tomu, aby se Gabriela stala jeho manželkou, byl ochoten ponechat si ji jako milenku. Jeho posedlost nepotřebovala veřejný obřad. Jestliže zde Gabrielu zavrhují, může ji mít, kdo ji bude chtít, tedy i on – a kdy se mu zachce. Stačí počkat, až od ní dá Coswold ruce pryč.

Také Coswold spřádal nový plán a už přesně věděl, co udělá. Bude muset jednat rychle, dokud je Gabriela ještě jako omámená. Obával se totiž, že by se mohla rozzlobit a pokusit se hledat ochranu u svého otce. To nemohl připustit.

„Myslím, že je plýtvání časem odvážet tuto ženu zpátky do Anglie a čekat, až se vrátí král Jan. Protože jednám jeho jménem, rozhodnu o jejím osudu ihned.“

„Nezabiješ ji!“ vykřikl Percy.

Isle vylétla ruka k hrudi. „Proč ti záleží na tom, co se s ní stane?“ vykřikla. „Přece ji nechceš pro sebe!“

„Nemůžeš ji umlčet, Coswolde? Od ní už nikdo nechce nic slyšet.“

„Mlč,“ přikázal Isle Coswold a odstrčil ji. „Percy má pravdu. Už jsi toho řekla dost.“

„Míním vážně, co říkám, Coswolde,“ upozorňoval Percy.

„Nemůžeš Gabrielu zabít.“

Coswold se na protivníka ušklíbl. „Ne, nezabiju ji. Chci, aby trpěla celý zbytek života, i kdyby měl být velmi krátký.“ Pak se obrátil ke Gabriele a udělal krok k ní. Dav se rozestoupil, aby mu udělal místo.

„S pravomocí, kterou mi udělil král Jan, tě tímto odsuzuji k vyhnanství.“

Shromážděné obecenstvo přivítalo trest jásotem. Někteří tleskali, z úst jiných se ozývaly pochvalné výkřiky. „Správné

rozhodnutí!“

„Má, co zasluhuje!“

Coswold počkal, až se dav utiší, a pokračoval.

„Chápeš, co to znamená, Gabrielo? Od této chvíle jsi vyvrženec. Nemáš domov, zemi, krále ani titul. Král Jan a jeho věrní poddaní už neuznávají, že existuješ. Teď nejsi nic.“

„Zodpovídá se Gabriela králi?“ vykřikl někdo.

„Nezodpovídá, protože žádného krále nemá,“ odpověděl Coswold.

„A co baron Geoffrey?“ zeptal se Percy. „Nezajímá tě, co udělá, až se doví, že jeho dcera byla vypovězena?“

„Než se to doslechne, bude pozdě.“

Percy se ze všech sil snažil nedat najevo svou radost. Gabriela bude vypuzena i z opatství a on se hodlal vydat za ní. Jakmile bude odtud dost daleko a nikdo ji neuvidí, zmocní se jí. Má s sebou dost mužů, kteří si počíhají na její strážce a zabijí je. Nikdo se nedoví, co se s ní stalo, a když Percy bude chtít, může ji zamknout do svého hradu a nechat ji tam, jak dlouho bude chtít.

Coswold se chystal udělat totéž. „Islo, jdi a vyřiď mému služebnictvu, ať se připraví k odjezdu,“ přikázal jí šeptem. Isla přikývla a rychle odešla splnit jeho rozkaz. Když však míjela potrestanou ženu, zpomalila a otočila se k ní tak, aby Gabriela mohla vidět její zlomyslný úsměv.

26. kapitola

Jaká nenávist vedla tu ženu k tomu, že lhala? Co bylo jejím záměrem? A co ten mnich? Proč ji v jejích lživých tvrzeních podporoval? Co tím získal?

Brodick nenacházel žádnou odpověď. Jediné, co věděl, bylo to, že během krátké doby ti dva zničili Gabrielin život. Zostudili ji a dosáhli toho, že upadla v nemilost, připravili ji o budoucnost a

zahanbili a ponížili jejího otce. Jak baron Geoffrey, tak i jeho dcera nepochybně pocítí nelibost krále Jana, protože pro něho už nemá význam. Brodick věděl, že je pravděpodobné, že baronova půda bude zkonfiskována – král Jan byl dobře známý tím, že si bral, co patřilo jiným, včetně manželek a dcer – a při jeho záludném

myšlení a nevypočitatelně povaze bylo také možné, že dá barona Geoffreyho pro výstrahu popravit.

A Gabriela? Co pak udělá s ní?

„Vidíme Angličany v celé jejich zvrácenosti,“ řekl znechuceně Colm.

„Gabriela je nevinná.“ Otec Gelroy měl v očích slzy, tak hluboký byl jeho zármutek. „Je mírná a laskavá,“ pokračoval.

„Kdybyste jen věděli…“

Kněz se v poslední chvíli zarazil. Málem řekl, že kdyby Colm a Brodick věděli, co všechno Gabriela podstoupila, aby Liamovi zachránila život, bylo by jim naprosto jasné, že by se nikdy nedopustila ničeho, čím by zneuctila jméno své rodiny.

„Co kdybychom věděli?“ zeptal se Colm. „Kdybyste ji jen znali,“ rychle se opravil kněz. „Je nevinná, nic tak ohavného neprovedla.“

Colm se k němu otočil. „Už víme, že je nevinná.“

„Ano, je nám to jasné,“ potvrdil Brodick. „Skutečně?“ Brodick povzdechl. „Ano,“ opakoval. „Ale teď na tom nezáleží. Podívejte se na ně. Všichni ji zavrhli.“

„Ano, všichni.“ Gelroyovi se začaly třást ruce. Pohlédl na Gabrielu a zašeptal: „Stane se jí něco strašného, jestli ji neodvezou zpátky do Anglie a nepředají králi Janovi. Ti chlípní muži jsou schopni mrzkých skutků a povím vám, že…“ Nemohl pokračovat. Gabrielina budoucnost mu připadala příliš děsivá, než aby o ní mohl mluvit.

„Žena, která ji obvinila…,“ začal Brodick.

„Isla,“ řekl Gelroy. „Slyšel jsem, jak ji oslovili.“

„Lže,“ prohlásil Colm.

Gelroy přikývl. „Za to se bude zodpovídat Bohu.“

„A co ten mnich?“ zeptal se Brodick. „Proč potvrdil její lži?“

„Nevím.“

„Znáš ho?“ chtěl vědět Brodick.

„Znám. Je mladý, horlivý a jsem přesvědčen, že je to čestný člověk. Nechápu, proč říkal, že Gabrielu viděl. Musí to být nějaký omyl. Vyhledám ho a požádám, aby mi přesně popsal, co vlastně viděl.“

„Zlo, které způsobil, už nemůže odčinit,“ řekl Brodick.

Gelroy svěsil hlavu. „Ano, to je pravda. Zničili lady Gabriele život. Měli by se stydět.“

„Otče?“

„Ano, zemane?“

„Až zde budeme hotovi, pojedeš se mnou,“ řekl zeman MacHugh.

Gelroy musel potlačit náhlé nutkání vrhnout se z ochozu dolů. O krok ustoupil, pohlédl ke schodišti a pak se trochu vzchopil. Neuteče. Zdvořile odmítne.

„Zveš mě, abych sloužil ve tvém klanu…“

„Pokud si to vykládáš jako pozvání, nemám nic proti tomu.“

„A kdybych odmítl?“ zajíkl se kněz.

„Neodmítneš.“

Gelroyovi se tak svíralo hrdlo, že sotva mohl mluvit, a potřeboval sebrat všechnu odvahu, kterou měl, aby pohlédl na MacHugha. Doufal, že zeman skutečně přijel do opatství, aby zde získal kněze, a ne, jak se Gelroy obával, aby pomstil svého bratra. Nakonec se mu podařilo odpovědět. „Rád s tebou pojedu.“ Brodick se zasmál. „Tak kdo tady vlastně lže? Tvoje tvář říká něco jiného.“

Gelroy v rozpacích řekl: „Skutečně mám strach, ale budu se ze všech sil snažit, abych byl dobrým služebníkem Božím v MacHughově klanu.“

„Jdi a sbal si, co budeš potřebovat s sebou,“ přikázal mu MacHugh.

Brodick počkal, až kněz zmizí z dohledu, a řekl: „Slyšel jsem, že se říká, že jakmile kněz najde domov v nějakém klanu, není možné se ho zbavit. Mám pocit, že Gelroy u tebe zůstane nadosmrti.“

Kdyby Gelroy slyšel Brodickova slova, nesouhlasil by. Čím dříve splní svoji povinnost a opustí klan MacHughů, tím lépe.

Nechtěl vyvolat zemanovu nelibost tím, že by se loudal, a tak celou cestu ke své ložnici utíkal, aby si přichystal svěcenou vodu a oleje, štolu a ostatní věci. Zeman MacHugh poručil jednomu ze svých mladých vojáků, aby duchovního doprovodil, a Gelroy si pomyslel, že to dělá proto, aby ho náhodou nenapadlo utéct.

Bůh ví, že takové nutkání Gelroy měl, ale protože lady

Gabriela byla ve svízelné situaci, musel strach překonat. Jediné, na co by teď měl myslet, je, jak jí pomoct.

Napadlo ho, že si jistě dělá starosti o své strážce, kteří na ni čekají. Nebylo by dobré, aby se teď pokoušeli bránit ji proti davu.

Čtyři ochránci a jedna žena proti stovce rozhněvaných mužů…, ne, to by nevedlo k ničemu dobrému. Strážci musí zůstat za branami, dokud skličující drama neskončí. Pak, dá-li Bůh, budou moct Gabrielu uchránit před těmito strašnými lidmi.

Gelroy zamířil k hlavní bráně. MacHughův bojovník mu zastoupil cestu. „Vrať se k MacHughovi,“ vyzval ho a převzal od něho dva vaky s Gelroyovými věcmi. „Dám tvé věci přivázat k našim sedlům.“

„Kéž by měl se mnou trpělivost,“ odpověděl Gelroy. „Musím říct Gabrieliným strážcům, aby dál čekali. Nechtěla, aby vstoupili do opatství, protože tam není bezpečno. Bude to trvat jen malou chvíli.“

Válečník krátce přikývl.

Pár kroků na sever od brány stál Stephen s Gabrieliným

koněm. Když spatřil Gelroye s bojovníkem MacHughů, vykročil k nim.

„Gabriela už brzy přijde. Máš u sebe její oblečení a další věci?“ zeptal se otec Gelroy.

Stephen zavrtěl hlavou. „Část jejích věcí máme. Služky je

sbalily do truhlice. Chystáme se je vyzvednout později odpoledne. Proč se ptáš?“

Gelroy nerad lhal, ale omlouval svůj hřích před Bohem tím, že chrání strážce a Gabrielu před krvelačným davem.

„Chtěla, abych se o tom ujistil, protože její plány se změnily. Všechno vám řekne za pár minut, až sem přijde. Prosí, abyste tady zatím na ni počkali.“

Stephen neměl důvod pochybovat o slovech duchovního, protože věděl, že Gelroy se stal Gabrieliným přítelem.

Když kněz chvátal zpět k ochozu, horal z MacHughova klanu, který ho doprovázel, se zeptal: „Tys tomu muži lhal, Gelroyi?“

„Abych ochránil jeho i ostatní. Paní by si to přála,“ dodal.

„Nechtěla by, aby se zapletli do té strašlivé záležitosti, protože by podlehli přesile.“

Gelroyův průvodce kráčel stále po boku duchovního a opustil ho až v polovině cesty vzhůru po schodišti. Gelroy věděl, že ho

podezírá, že by se mohl pokusit někam ukrýt. Jakmile vystoupil na poslední schod, zastavil se a čekal, až mu některý ze zemanů přikáže, aby se k nim připojil. Vzápětí si ho všiml Brodick a kývl na něho. Gelroy si odkašlal, a jakmile mu MacHugh začal věnovat pozornost, řekl: „Zemane, nemohu odjet, dokud nebudu vědět, že je lady Gabriela před těmito lotry v bezpečí. Dovolíš-li, půjdu a budu stát po jejím boku.“

Než mohl MacHugh odpovědět, Gelroy vypjal hruď a obrátil se k Brodickovi. „Zemane Buchanane, Gabrielin otec zde není, aby mohl bránit její čest, a ty a já jsme jediní její blízcí. Musíš jí pomoct.“

„Nepřipomínej mi, co je mojí povinností, otče,“ odpověděl strohým hlasem Brodick. „Vím to dobře.“

„Ano, jistěže víš,“ horlivě souhlasil kněz.

Brodick si přestal všímal Gelroye a pozoroval shromáždění pod sebou. Coswoldovi a Percymu se v něm podařilo doslova vyvolat šílenství.

„Colme, vezmu ji s sebou domů. Tam budu schopný ji ochránit.“

„To že bude v bezpečí, jí čest nevrátí,“ řekl vážně Colm. S tím Brodick souhlasil. „Zaslouží si lepší osud.“

„Její otec…, ten není jako ti baroni?“

„Nedovolil bych mu vstoupit na mou půdu, kdyby byl stejný,“ odpověděl Brodick. „Vím, že je to řádný muž.“

„Pošli mu zprávu, že jeho dcera je u tebe, a on si pro ni přijede.“

„To není tak jednoduché. Baron Geoffrey bude muset shromáždit své vazaly a připravit se na válku. Jestli král zkonfiskuje jeho majetek…“

„Bude bezmocný…“

„Ano,“ přisvědčil Brodick. „Gabriela potřebuje silného

ochránce. Je to sestřenice mé ženy. Předpokládá se, že ji ochráním, ale ani tím nedokážu, že je nevinná.“

„Proč se staráš o to, co si myslí jiní?“

„Nestarám se,“ namítl Brodick, „ale kdyby byla Gabriela moje

manželka, zabil bych každého muže, který by se opovážil zpochybňovat její čest.“

„Já také,“ řekl Colm.

„Ona však nemá manžela, který by její čest hájil.“

„Ne, nemá.“

„Napadlo mě, že bys ji možná měl s sebou odvézt domů ty.“ Colm se zamračil a řekl: „A čeho bych tím dosáhl? Jaký rozdíl by byl, kdybych jí nabídl ochranu já, a ne ty? Máš zrovna tak velkou moc jako já.“

„Já se s ní nemohu oženit.“

Ta slova se dlouho vznášela ve vzduchu, než na ně Colm zareagoval. Věděl přesně, co Brodick chce. „Žádáš ode mě příliš mnoho.“

„Měl bys mi splatit dluh. Žádám to, co mi můžeš dát.“

„Manželství? Ne. To nepřipadá v úvahu.“

Brodick pokrčil rameny. „Mně to připadá rozumné. Kdyby ses

s ní oženil, všichni by věděli, že věříš, že je nevinná. Nevzal by sis za manželku poběhlici. Většina ostatních klanů si tě váží a uznává tě. Tím, že bys jí dal své jméno, mohl bys jí navrátit čest.“

„Ne. Budeš muset vymyslet jiné řešení,“ odpověděl rozhodně Colm.

Brodick se však nedal odradit. Věděl, že Colm MacHugh nakonec udělá, co je třeba.

„Chceš říct, že se v okolí vyskytuje mocnější zeman než ty, který dosud nemá ženu?“

„Nechci říct nic, Buchanane. Řešení tohoto problému je na tobě, ne na mně.“

„Manželka za bratra. Zachráníš jí život, tak jako já jsem zachránil život tvého bratra.“ Colm zaťal zuby.

Vtom kterýsi Buchanan zvolal: „Lady Gabriela odchází. Už otevřeli brány.“

Brodick pohlédl na nádvoří právě v okamžiku, když nějaký muž plivl na zem před Gabrielu.

Colm spatřil jiného muže, jak se prodírá zástupem, zatímco Gabriela kráčí k bráně. Muž na ni zavolal, ale ona si ho nevšímala a pokračovala v cestě. Za okamžik ji chytil za loket, otočil k sobě a udeřil pěstí do tváře. Kdyby ji tak pevně nedržel, jistě by upadla.

Colm se už hnal dolů ze schodů s Brodickem v patách a přitom vykřikl na jednoho ze svých mužů: „Zjisti, kdo to byl!“ Všichni bojovníci, jak Buchananové, tak i MacHughové, pochopili rozkaz. Gelroy však ne. Ten neviděl, co se dole stalo.

„O kom mluví? Co chce?“ zeptal se kněz jednoho z mužů, jenž běžel kolem něho.

Muž ani trochu nezpomalil, jen vykřikl: „Chce vědět, kdo uhodil lady Gabrielu.“

„Někdo ji uhodil? Dobrotivý bože,“ zaúpěl Gelroy. Otočil se na schodišti a spěchal za ostatními. „Ale proč…“ Odpověděl mu válečník, který chvátal jako poslední.

„MacHugh chce vědět, jak se jmenuje muž, jehož brzy zabije.“

27. kapitola

Jako by ji pronásledoval zlý sen.

Před hodinou byla lady Gabrielou, dcerou barona Geoffreyho z Wellingshiru a princezny Genevieve ze Svatého Bielu. Byla milovaná, šťastná a měla před sebou nadějnou budoucnost. Nyní i nenáviděli, chovali se k ní jako k malomocné a budoucnost neměla žádnou.

Bylo toho na ni příliš mnoho. Teď záleželo jen na tom, jak přežít. Musí najít pro sebe a pro své ochránce bezpečné místo. A přestože neměla ještě na mysli přesný cíl, chtěla se od ohavných

baronů a jejich pomahačů dostat co nejdál. Pak snad bude schopná vzpamatovat se z toho, co se právě přihodilo.

Nejprve však potřebuje trochu času, aby se uklidnila a zmírnila tlukot bušícího srdce. Sotva popadala dech. Lidé na ni pokřikovali a nazývali ji potupnými jmény, když procházela kolem nich během dlouhé, zdánlivě nekonečné cesty k hlavní bráně.

Ponížení a hanba byly nesnesitelné. Musela vynaložit všechny své síly, aby na sobě nedala znát, co cítí. Nespěchala, i když bůh ví, že měla chuť běžet – a nepřipustila, aby jí po tváři skanula jediná slza, protože tím by jen potěšila zfanatizovaný dav. Hrdost tylo to jediné, co jí zbylo. Nedovolí, aby ji o ni připravili.

Tvář ji pálila od rány, kterou obdržela. Zahlédla, jak útočník zvedá pěst, a snažila se ustoupit před zavalitým mužem, z jehož

ošklivé tváře čišela nenávist, ale on ji přitáhl k sobě a pevně přidržel. Naštěstí se jí podařilo pootočit a úder o trochu zmírnit. Rabiát byl snad dvakrát tak těžký jako ona. Kdyby neuhnula, jeho pěst by jí jistě zlomila čelist.

„Nechej ji být,“ zařval Coswold zlomek okamžiku předtím, než na její tvář dopadla pěst dalšího útočníka.

Úder ji překvapil tak, že zavrávorala, a právě v té chvíli ji do

zad udeřil kámen. Rychle se napřímila a kráčela dál. Pak ji zasáhl druhý a vzápětí třetí kámen. Přestože ji rány značně ochromily, dobře slyšela baronův výkřik. Mají ji nechat být? Co je to za směšný příkaz? Coswold, Isla a Percy jí už zničili pověst a pošpinili charakter. Přišla o všechno. V očích svých soukmenovců už neexistuje a nepatří nikam. Co se změní tím, jestli ji zmrzačí? U brány na ni čekal opat. S hlavou skloněnou ji otevřel a zašeptal: „Bůh s tebou.“

Uvěřil těm lžím i on? V očích měl slzy, ale nevěděla, jsou-li to slzy soucitu, nebo studu.

Vyšla ven, uslyšela, jak se za ní mohutná brána zavřela, a pak ostrý zvuk zasouvané zástrčky.

Stephen vykřikl, když ji spatřil. Seskočil z koně a rozběhl se k ní, zatímco Faust, Lucien a Christien tasili meče a chystali se k boji.

Věděla, že musí vypadat hrozně. Kámen jí roztrhl kůži pod pravým okem a cítila, že jí po tváři stéká krev. Čelist ji bolela a zřejmě začala natékat a modrat.

„Princezno, co se ti stalo?“ zeptal se zděšeně Stephen.

„Nic mi není,“ odpověděla překvapivě pevným hlasem, „ale musíme odjet. Okamžitě.“

„Ty krvácíš!“ Christien zrudl vzteky a hnal se k zavřené bráně.

„Kdo ti to udělal? Zabijeme ho.“

„Ne, do opatství se už nevrátíte,“ přikazovala Gabriela.

Faust si stáhl tuniku a navlhčil ji vodou ze svého koženého vaku. Naklonil se v sedle a podal mokrou látku Gabriele. „Bolí to?“ zeptal se.

„Ne,“ ujistila ho a rychle si setřela krev z tváře. „Všechno vám povím, ale prosím, teď odtud musíme co nejrychleji zmizet.“ Postřehli v jejím hlase naléhavost a dál se nevyptávali. Stephen

jí pomohl nasednout na koně, podal jí otěže, pak se sám vyhoupl do sedla. Domníval se, že se chce vydat za družinou svého otce, a tak se otočil k jihu.

„Ne,“ vykřikla Gabriela. „Musíme na sever.“

„Copak tvůj otec…,“ začal Lucien.

„Vy to nechápete. Jestli si to baroni rozmyslí a rozhodnou se odvézt mě ke králi – k svému králi Janovi,“ opravila se, „budou nás hledat na jihu. Tady v lesích nás nikdy nenajdou.“

„Ale proč…,“ rozezleně se chtěl přidat Stephen.

„Už žádné otázky,“ přerušila ho. „Až odtud zmizíme, všechno vám vysvětlím.“

Stephen přikývl. „Vyrazíme tedy na sever.“

Christien jel jako poslední, a tak nejdříve ze všech uslyšel, že

se země za ním otřásá. Z nedalekého kopce k nim přijížděli horalé. Výkřikem na ně upozornil ostatní před sebou.

Jakmile se Gabriela otočila a spatřila blížící se houf válečníků, zmocnila se jí panika, neboť myslela, že jsou jim v patách nepřátelé. Když se však dostali o kousek blíž, poznala dva muže jedoucí v čele. Byli to Buchanan a MacHugh. Vypadali divoce a zuřivě a pyšně… a nebezpečně. Úchvatný pohled. Připomínali blesk, který je krásný, jestliže ho člověk pozoruje z dálky, ale děsivý, objeví-li se nablízku.

Dusot kopyt byl ohlušující.

„Nechejte je projet,“ zvolala na své ochránce. Odvedla koně trochu stranou, aby cválajícím horalům uvolnila cestu, ale oni je nepředehnali. Roztáhli se do řady. Pak Gabriela pobídla koně do trysku, ale oni ji dohonili, obklopili ji i její strážce tak, že je ukryli mezi sebou. V tomto sevřeném houfu válečníků se celá její družina přehoupla přes jeden hřeben a brzy začala stoupat k dalšímu.

Každý, kdo by vyhlížel tímto směrem z opatství, by viděl pouze členy klanu z Vysočiny vracející se do svých domovů. Gabriela a její ochránci mezi nimi zcela zmizeli z dohledu.

Jaké byly jejich úmysly? Gabriela cítila úlevu a radost, že se dostali daleko od baronů, že si s tím nedělala starosti. Kromě toho si všimla, že se mezi nimi natřásá na koni i otec Gelroy. Zkřivená tvář ubohého kněze svědčila o tom, že se ze všech sil drží hrušky sedla, aby se na něm udržel. Kdyby horalé chystali něco zlého, jistě

by s sebou nevezli duchovního, který by se stal svědkem jejich hříšného počínání.

Stočili se k severovýchodu. Jakmile dojeli k okraji Finneyho

pole a byli dobré dvě hodiny cesty od opatství, zaslechla, jak jeden z mužů vykřikl, že jsou už na území Buchananů. Její kůň Rošťák měl nejvyšší čas si odpočinout a Gabriela se rozhodla, že ho nebude dál unavovat.

Překvapilo ji, že do ní horalé nenarazili, když náhle zastavila. Zůstali stát zároveň s ní, a ještě než stačila sesednout z koně, stáli už na zemi a obklopili ji.

Její strážci se drželi v její těsné blízkosti a pozorně sledovali,

co se bude dít. Ruce měli u boků, ale jejich ostražitost nepominula. Věděli, že kdyby vzbuzovali dojem, že chtějí sáhnout po meči, byly by to poslední okamžiky jejich života. Válečníci z Vysočiny by byli schopní zabíjet, aby ochránili své zemany, zrovna tak jako by princeznini strážci bojovali do posledního dechu, aby bránili svou paní. Pokud se horalé budou chovat mírumilovně, zůstanou na místě.

Gabriela věděla, že její ochránci neustoupí ani o krok bez ohledu na to, jakou proti sobě mají přesilu, a obávala se o jejich

životy. Slyšela, jak jeden ze skotských horalů dává povel k ústupu. Doufala, že to byl divoký Buchanan, ale když se bojovníci rozestoupili, zjistila, že to nebyl její příbuzný, kdo promluvil.

Příkaz vyslovil druhý zeman, drsný muž, jenž přivítal svého ztraceného bratra pěstí.

Byl urostlý a působil nebezpečně, ale překvapilo ji teď na něm něco jiného. Člověk by možná řekl, že je docela hezký, pokud by se mu líbila ostře řezaná tvář zbrázděná jizvami. Jí se nelíbila. Ale přece jen ji jeho zevnějšek něčím přitahoval: barvou vlasů. Byla plavá a měla narudlý nádech. Rámovaly přísný a energický obličej, který jí připomínal Vikingy ze starých bájí. Zřejmě bude stejně krutý a barbarský jako oni.

Colm MacHugh se zastavil sotva krok od Stephena. Oba muži se měřili pohledem a pak Colm poručil: „Ustup mi z cesty.“ Stephen se ani nehnul. Colm byl nejméně o hlavu větší a mnohem svalnatější, ale strážce se nezalekl. Nehodlal přijímat

rozkazy od nikoho jiného než od princezny Gabriely. Stejný názor

měli ostatní. Faust a Christien přistoupili k němu, zatímco Lucien se držel u Gabriely.

Brodick popošel ke Colmovi a vtom Gabriela řekla: „Nechtějí nám ublížit.“

Zčásti skutečně věřila, že horalé se za nimi vydali, aby jim pomohli, ne aby jim ublížili. Avšak po dnešním hrozném zážitku si uvědomovala, že nic není vyloučeno.

„Ustupte a dovolte mi, abych s nimi promluvila,“ vyzvala své ochránce.

Muži trochu ucouvli, ale stále bedlivě pozorovali horaly.

„Jakým jazykem hovoříš?“ promluvil na ni Brodick gaelsky. Gabriela vlídně odpověděla: „Je to jazyk Svatého Bielu, vlasti mé matky.“

Ovládala jejich jazyk skvěle. Brodick se domníval, že ji ho

naučil její otec. Jeho žena Gillian by se u Gabriely mohla učit. Jeho muži si na její výslovnost stále nemohli zvyknout.

Otočil se ke Colmovi a podotkl: „Není čistokrevná Angličanka, jen z poloviny.“

Proč si Brodick myslel, že na tom záleží, nebylo Colmovi jasné. Poloviční Angličanka mu připadala stejná jako celá. A tak jen lhostejně pokrčil rameny.

Brodick zamířil ke Gabriele. Když její strážci zpozorněli, hněvivě na ně pohlédl. A jeho vojáci vykročili za ním.

„Dost!“ vykřikla Gabriela. Zvedla ruku a opakovala: „Dost.“ Protože promluvila gaelsky, bylo Brodickovi a Colmovi jasné,

že nedává rozkaz svým strážcům, ale jejich válečníkům. Brodicka její odhodlanost pobavila, Colma však podráždila.

Vojáci ustoupili teprve po výzvě svých zemanů, ale nespouštěl zrak z Gabrieliných ochránců. Gabrielu napadlo, že snad čekají na příležitost zaútočit.

„Víš, kdo jsme?“ zeptal se Brodick.

Přikývla. „Ty jsi divoký…, chci říct můj příbuzný, zeman Buchanan. Slyšela jsem o tobě hodně vyprávět.“ Brodick se na ni nepřestával mračit. „Byly to strhující příběhy o tvé obratnosti a síle.“

Brodick založil ruce za zády. „Kdo ti je vyprávěl?“

„Můj otec, baron Geoffrey.“

„Pak jsi slyšela pravdu. Baron by nelhal.“

Věděla, že bude muset promluvit také s druhým zemanem, ale když se otočila a setkala se s MacHughovým pronikavým pohledem, po páteři jí projel záchvěv strachu.

„Vím také, kdo jsi ty.“

Colm lehce povytáhl obočí. Zdálo se, že z něho nemá strach.

„Jsi zeman MacHugh a máš velmi zvláštní způsob, jak pozdravit svého bratra.“

Colm hned nepochopil. „Jak ho zdravím?“

„Pěstí.“

Aha. Takže se dívala, jak Liam odcházel z opatství.

Na zlomek okamžiku Gabriela zpozorovala v jeho očích

hřejivý záblesk. Stačilo to, aby si uvědomila, že není úplný barbar. Vtom se k ní mezi horaly protlačil otec Gelroy. Uklonil se jí a pak se otočil ke Colmovi. „Zemane MacHughu, to jsou ti dobří muži, kteří chránili tvého bratra, když se zotavoval ze svých ran v opatství. Už jsem se o nich zmínil, ale chci, abys na to nezapomněl.“

Duchovní má tedy přece jen v sobě alespoň špetku odvahy, pomyslel si Colm. Gelroy se mu opovážil připomenout, že je těmto mužům zavázán. Colm nerad něco někomu dlužil. Dluhy jsou vždycky přítěží, než je člověk splatí.

Nepoděkoval strážcům, jen uznale kývl hlavou. Ostatní Buchananové a MacHughové po sdělení duchovního uvolnili napjatý postoj.

„Pokusil se někdo dostat k mému bratrovi, když jste ho

hlídali?“ zeptal se Colm Gabriela už už chtěla říct, že ne, ale pak se rozhodla nechat odpověď na svých ochráncích.

„Stephene, pokoušel se někdo ublížit Liamovi, když jsi ho ty nebo ostatní hlídali?“

Na okamžik zaváhal, než odpověděl, pak krátce přikývl. „Hned první noc se objevili dva muži.“

„Co říká?“ zeptal se Brodick. Gabriela byla odpovědí tak překvapená, že Brodickovu otázku vůbec nevnímala. „Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala se.

„Nepřipadalo nám nutné zmiňovat se ti o tom,“ vysvětloval Lucien.

„Žádala jsi nás, abychom ho hlídali, a to jsme dělali,“ řekl Stephen.

„Poradili jsme si s nimi,“ dodal Faust.

Brodick a Colm už netrpělivě čekali na vysvětlení.

„Teď nám povíš, co říkali,“ vyzval Gabrielu Colm. Rychle se omluvila a požádala Stephena i ostatní, aby zemanům vše vylíčili.

Stephen se otočil ke Colmovi a řekl gaelsky: „Zemane MacHughu, první noc, kdy jsme stáli na stráži u tvého bratra, k němu přišli dva muži.“

Jestli snad zemany překvapilo, že Gabrielini ochránci hovoří plynule jejich jazykem, nedali to na sobě znát. Colm zkřížil paže na prsou a čekal na další vysvětlení.

„Měli na sobě mnišský šat, ale v rukávech skrývali nože,“ řekl Lucien.

„Tehdy jsem hlídal já s Lucienem,“ vysvětloval Christien.

„Vyčkávali jsme, až jsme měli jistotu, že tvého bratra chtějí zavraždit, než jsme zakročili,“ řekl Lucien.

„A co jste udělali, když jste poznali, co mají v úmyslu?“ zeptal se Brodick.

„Zabili jsme je,“ odpověděl upřímně Christian.

Colm souhlasně přikývl. „Řekli něco? Znáte jejich jména?“ zeptal se.

„Zmínili se, odkud jsou nebo kdo je poslal?“ zeptal se Brodick.

„Ne,“ odpověděl Lucien. „Hovořili vaším jazykem, ale trochu jinak než vy.“

„Popiš mi je,“ vyzval ho Brodick.

Lucien popsal oba jako muže s dlouhými vlasy a vousy, kteří byli podsadití, ale nepříliš vysocí.

Když skončil, dodal Christien. „Nebylo na nich nic zvláštního.“

„Žádné znamení na kůži ani značky na zbraních,“ vysvětloval Lucien.

„Můj bratr během boje s nimi spal?“ zeptal se Colm. Christiena jeho otázka urazila. „K žádnému boji nedošlo. Na to jsme jim nedali dost času.“

„Takže jste je překvapili,“ domníval se Brodick a spokojeně

kývl hlavou.

„Ne,“ řekl Lucien, „viděli nás přicházet.“

Colmovi se jejich sebejistota líbila. „Co jste udělali s těly?“

„Nemohli jsme nechat Liama bez dozoru, tak jsme je odsunuli do kouta, než nás přišli vystřídat Stephen a Faust,“ řekl Christien.

„Pak jsme spolu s Lucienem vynesli těla před opatství a hodili je do rokle. Byla ještě tma. Jsem si jistý, že nás nikdo neviděl.“

„Naházeli jsme na ně trochu hlíny, ale touto dobou už se k nim pravděpodobně dostala zvěř.“

Dotazy pokračovaly, avšak Gabriela jim nevěnovala pozornost. Pořád musela myslet na přiznání, že její ochránci zabili dva vetřelce. Namouduši, připadalo jí, že další děsivé zprávy už nesnese. Cítila se vyčerpaná; jediné, po čem toužila, bylo najít tiché místo a na chvíli si tam odpočinout. Svět se jí zhroutil a potřebovala čas, aby si srovnala všechny události v hlavě, než začne myslet na to, co dál.

Mnohem déle jí však bude trvat, než všechny hrůzy pochopí. Když se zdálo, že otázky zemanů jsou u konce, obrátila se ke Stephenovi. „Smím něco říct?“ zeptala se.

Počkala, než k ní dojde, aby ji dobře slyšel, ale pro jistotu promluvila jazykem Svatého Bielu. „Proč jsi mi o útočnících neřekl?“

„Omlouvám se, princezno, ale připadalo mi, že kdyby se náhodou našla jejich těla, bude lepší, když o nich nebudeš vědět.“

„Poznal jsi je? Mohli být tehdy na Finneyho poli?“

„Dobře jsme si je prohlédli, ale nemyslíme si to. Nezapomeň, princezno, že tys byla jediná, kdo viděl jejich tváře.“

„Nezdálo se mi, že by popis, který podal zemanům Lucien, některému z těch mužů odpovídal. Přesto mě napadlo, že nás někdo z nich sledoval při cestě do opatství.“

Stephen zavrtěl hlavou. „To není možné. Christien hlídal cestu

za námi, aby měl jistotu, že nás nikdo nepronásleduje. Musel by je vidět.“

„Tak jak mohli vědět, že je Liam v opatství?“

„Někdo ho musel vidět nebo vidět nás, jak ho tam neseme. Je těžké zachovat tajemství v tak velkém místě, kudy prochází tolik cizích lidí.“

„Ano, to je pravda, ale Liam je už v bezpečí, že? To je nejdůležitější.“

„A ty, princezno? Podle odřenin a podlitin, které vidím, předpokládám, že ty v bezpečí nejsi. Řekneš mi, co se stalo?“ Třebaže nerada, vylíčila Stephenovi, co se seběhlo na nádvoří. Nedokázala na něho pohlédnout, když pronášela ohavná jména, jimiž ji častovali, a jakmile se zmínila o mnichovi, který potvrdil Isliny báchorky, zlomil se jí hlas.

Stephen dospěl ke stejném závěru jako ona a řekl: „To znamená, že tě viděl, jak ses šla podívat na Liama.“ Uvažoval nejstřízlivěji ze všech čtyř strážců a ve svízelných situacích zachoval největší rozvahu, ale teď nedokázal zakrýt

pobouření. „Je naší povinností postarat se o tvé bezpečí, princezno, a tys nám toho hodně zatajila. Kdybychom věděli, co se děje v opatství…“

Přerušila ho. „Zabili by vás, protože byste se mě snažili chrást. To jsem nemohla připustit.“

Rozhořčený Stephen stroze odpověděl: „Chránit tě je naše povinnost.“

Christien, Lucien a Faust udělali k němu výhrůžný krok. Faust se zděšeným výrazem ve tváři řekl: „Stephene, tys křičel na princeznu Gabrielu.“

„Až uslyšíš, co mi právě řekla, budeš mít zlost stejně jako já. Muži se tam opovážili házet po ní kameny!“ běsnil Stephen. Gabriela byla naštěstí ušetřena nového líčení děsivých scén v opatství, protože k ní přistoupil zeman MacHugh.

„Dosud jsem nezjistil, jak se můj bratr dostal do opatství. Neslyšela jsi náhodou něco o něm v době, kdy jsi tam pobývala?“ Gabriela řekla: „Měj na paměti, zemane, že jen velmi málo lidí ví, že byl v jedné z ložnic mnichů. Možná si Liam na něco vzpomene. Myslím, že by ses měl zeptat jeho.“

Colm se obrátil ke čtveřici jejích strážců. „Bratr říkal, že se s vámi pokoušel mluvit. Proč jste mu neodpovídali? Liam si myslel, že mu nerozumíte, ale protože je jasné, že ovládáte gaelštinu, rád bych věděl, proč jste s ním nemluvili.“

Faust pohlédl na Stephena. Ten ho povzbudil krátkým kývnutím hlavy, a tak Faust odpověděl: „Nechtěli jsme.“

28. kapitola

Gabrielini strážci byli drzí, neurvalí, neomalení, vyzývaví a krutě upřímní. Colm si nemohl pomoct, ale líbili se mu. Kdyby

nevěděl, odkud pocházejí, myslel by si, že se narodili a vyrostli na Vysočině. A protože mu žádná z jejich vlastností nepřipadala jako vada, nebylo třeba uštědřit Faustovi ránu pěstí za jeho nestoudnou odpověď.

Bylo toho tolik, co by se Colm rád dověděl o nich a o Liamovi, ale rozhodl se, že zatím počká, a zaměřil se na Gabrielu. Čím dříve jí vysvětlí, co ji čeká, tím lépe. On musí splatit dluh a při všem, co je mu svaté, to udělá.

Zatímco ostatní se chystali pokračovat v cestě, on sám počkal,

až se její strážci vrátí ke koním, a teprve pak ji oslovil. „Gabrielo?“

„Ano, zemane MacHughů?“

„Půjdeš se se mnou projít.“

Nebyla to žádost, ale příkaz pronesený strohým hlasem.

„Já?“

„Ano, ty.“

Zeman byl zvyklý prosadit vždy svou. A proč ne? pomyslela si Gabriela. Zdálo se, že je dost silný, aby unesl koně a ani se nezapotil. Poznala sílu i podle toho, jak se pohyboval, ale necítila se jí ohrožená ani ji neděsila. Naopak, jeho síla v ní vzbuzovala pocit bezpečí. Vůbec to nechápala.

Pravda ovšem je, že dnešek byl jedním z nejhorších dní v jejím životě. Nechápala vlastně nic.

„Se mnou budeš mluvit pouze gaelsky,“ přikázal jí Colm.

Snažila se neurazit při tak ostré výzvě. Zeman byl zvyklý, že klan jeho rozkazy plnil bez váhání, ale nezapomněl snad, že ona k MacHughům nepatří? Bude-li se k ní dál chovat tak panovačně, bude mu to muset připomenout.

Beze slova vykročila přes malou mýtinu k řadě stromů. Cítila na sobě oči vojáků.

Zastavila se a otočila se k zemanovi.

Colm, který stál pár kroků od ní, na ni upřeně hleděl. Přál by si, aby ho svým zjevem tolik nepřitahovala, ale ukázalo se, že je to

nemožné. Byla krásná: dlouhé, jemně kadeřavé vlasy měly barvu ebenu, pleť čistou jako smetana, oči fialkově modré a jasné tak, až se zdálo, že září, a ústa, bože, její ústa vzbuzovala v každém muži ty nejsmělejší představy. Přestože měla bradu nateklou a na tváři krvavý šrám, byla neodolatelná.

Colm nemohl připustit, aby ho mysl odváděla tímto směrem. To poslední, co potřeboval, bylo, aby mu mozek zatemnila žena.

Byl si jistý, že za čas si na její krásu zvykne, ale pochyboval, že si zvyknou i jeho druhové. Dokonce i teď na ni jeho muži doslova civěli. Obrátil se, aby vyjádřil svoji nespokojenost, ale nikdo mu nevěnoval pozornost; všichni hleděli jen a jen na ni. Kdyby je měl u sebe blíž, asi by je poučil ostřeji – pak by ho snad začali vnímat. Gabriela trpělivě čekala, kdy zeman MacHugh promluví. Díval se na ni tak soustředěně, až to v ní vyvolávalo nepříjemný pocit.

Podařilo se jí usmát a pronést: „Co mi chceš říct?“ Colm neviděl důvod, proč by měl něco tajit. „Pojedeš se mnou domů.“ Byla přesvědčená, že špatně rozuměla. „Nezlob se, ale mohl bys opakovat, co jsi právě řekl?“

„Pojedeš se mnou domů.“ Zmatená Gabriela se udiveně zeptala: „Proč?“

Colm se zamračil a řekl: „Protože jsem se tak rozhodl.“

„Ale proč chceš, abych s tebou jela domů?“ zeptala se znovu. Dlouze, unaveně si povzdechl. Mohl předpokládat, že to nebude tak snadné. Záležitosti, které mají něco společného s Buchanany, se vždycky nějak zkomplikují a ani tentokrát to nebude jiné.

„Navrhl to tvůj příbuzný…“

„Divoký Buchanan?“

„Ano…“

„Co přesně řekl?“

„Nepřerušuj mě.“

Okamžitě se začala omlouvat. „Nezlob se, zemane. Tvé oznámení mě překvapilo a…“ Zarazila se. „To je všechno.“ Tváře jí zrudly samými rozpaky a Colm věděl, že jestli si takových věcí nepřestane všímat, dál se nedostane. Založil ruce za zády, zamračil se a zkusil to znovu.

„Brodick tvrdí, že v mém klanu a pod mou ochranou budeš v

bezpečí.“

Gabriela chvíli váhala, než odpověděla. „Proč se zeman Buchanan tolik stará o mé bezpečí?“

„Tvůj otec nebyl v opatství, a protože Brodick je tvůj příbuzný, povinnost chránit tě připadla jemu.“

„Brodick není mým opatrovníkem. Tím je můj otec.“

Colm přikývl. „Ano, to je pravda,“ řekl netrpělivě. „Ale ten tam přece nebyl.“ Než ho mohla přerušit, dodal: „Byli jsme tam my.“

„Ano, já vím. Když jsem vstoupila na nádvoří, zadívala jsem se vzhůru a viděla jsem vás, ale myslela jsem si…, chci říct, že jsem se domnívala, že jste na odchodu.“ Náhle sebou trhla, o krok ustoupila a potřásla hlavou. „Proč jsem si to myslela? Proč jsem si říkala, že odcházíte? Když celý ten rozruch začal, už jsem se na ochoz nepodívala.“ Pak zděšeně zašeptala: „Kdy jste odešli?“

„Poté, co jsi odešla ty.“

Zatočila se jí hlava. „Takže jste slyšeli…“ Nebyla schopná pokračovat.

„Ano.“

Ustoupila o další krok. Je možné, že slyšeli také ostatní muži z klanů obou zemanů, jak byla hanebně obviněna? Jistěže ano. Právě proto teď na ni tak civí. Myslí si, že je poběhlice? Proč jí tedy nespílají jako ostatní?

Zastavila se a vypjala hruď. Rozhodla se, že se nebude hájit ani dokazovat svoji nevinnost. Ale nebude se ani tvářit zkroušeně. Pokud ji budou chtít urážet a házet na ni kameny stejně jako lidé na nádvoří, ať to dělají. Sebrala poslední kousek odvahy, které už moc nezbývalo. Opět začala pociťovat lítost kvůli nařčení z něčeho, co neprovedla.

Colm postřehl, že její oči zesmutněly a tvář zbledla. Zmocnila se ho naléhavá touha povzbudit ji. „Jsi rozporuplná žena,“ zamumlal.

Gabriela proti jeho tvrzení nic nenamítla, protože měla hlavu plnou zmatených myšlenek. Proč jí tento muž nabízí domov? Co tím může získat? Nic jí nedávalo smysl.

Ona i její strážci jistě potřebují bezpečné útočiště, než se rozhodnou, co dál. Žít u MacHughů by bylo rozumné, i když

dočasné řešení, pokud se doví, proč jí to zeman nabízí. Byla ze všeho tak bezradná, že se jí zdálo, že nemůže nikomu důvěřovat. Je MacHugh čestný muž, nebo ho k nabídce vede něco záludného?

„Myslím, že jsi dobrý člověk a čestný vůdce…“

„Jak můžeš vědět, jaký jsem?“

Přesně takovou otázku potřebovala. „Nemohu vědět…“

„Právě jsi řekla…“

„A protože to nemohu vědět, ty by ses neměl urážet, když chci znát tvé skutečné důvody. Ptám se tě tedy znovu, zemane, proč chceš, abych…“

„Nechci. Chtění s tím nemá co dělat. Splácím dluh Brodicku Buchananovi a to je vše.“

„Aha.“ Nevěděla, má-li ji to potěšit, nebo urazit. Věci nabíraly tak rychlý spád, že je nestačila chápat. „Ty tedy nechceš…, říkáš, že splácíš dluh?“

Copak jí to právě neřekl? Ta žena je snad nejrozporuplnější stvoření, jaké kdy poznal. Prožila všechno možné, od ponížení přes strach a zoufalství, a teď, ať ho vezme čert, jestli nevypadá rozmrzele. Předpokládal, že se nebude tvářit příliš nadšeně, až jí poví, že bude žít s ním, ale tak podivnou odezvu neočekával. Zdálo se, že ho čekají větší nesnáze, než si myslel.

„Děkuji ti, zemane, za to, že jsi mi nabídl domov. Neobávej se, nebudu ti způsobovat starosti déle než pár dní.“

„Nenabízím ti jen krátký pobyt a za pár dní rozhodně neodejdeš. Zůstaneš u mě natrvalo.“

Vtom na něho zavolal jeden z jeho mužů. Colm zvedl ruku a oznámil mu: „Budeš se mnou moct mluvit, až skončím tady s tím.“

Skončí s tím? Gabriela si uvědomila, že když říká „to“, myslí ji. „Děkuji ti za nabídku,“ řekla, „ale nemohu jet s tebou.“

Odmítnout jeho pozvání jí připadalo logické, protože právě přišla na jiné řešení. Ona a její strážci pojedou domů se zemanem Buchananem. Buchananové jí poskytnou stejnou ochranu jako MacHughové.

Ale proč jí to vlastně Buchanan nenabídl?

Colm nevěděl, jak dál. Ve skutečnosti ho překvapilo, že Gabriela netouží po jeho ochraně. Copak si ta naivní žena neuvědomuje, v jakém je nebezpečí? Nechápe snad, co znamená

stát se vyvržencem?

Rozhodl se, že jí to objasní, ale než mohl začít hovořit o tom,

jak povážlivá je její situace, zeptala se: „Proč mi domov a ochranu nenabídl zeman Buchanan? Jsem přece jeho příbuzná.“

Colm s ohlédl a zjistil, že Brodick stojí uprostřed hloučku mužů a snaží se zachytit alespoň něco z jeho rozhovoru s Gabrielou.

Podle výrazu Colmovy tváře Brodick poznal, že se rozhovor nevyvíjí příznivě. Zamířil přes paseku k nim a s pohledem upřeným na Gabrielu se zeptal: „Proč ti to trvá tak dlouho?“

„Dělá potíže,“ řekl mu Colm.

Gabriela se okamžitě ohradila: „Musím nesouhlasit, zemane. Nemyslím, že ti dělám potíže.“

„V čem to tedy vězí?“ zeptal se Brodick Colma. „Řekl jsi jí, co se stane?“

A, tak tady udělal chybu. Sdělil jí Brodickův návrh místo toho, aby ji vyzval k poslušnosti.

„Zeman MacHugh mi laskavě nabídl…“

„Cože jsem?“ zařval Colm.

„Laskavě jsi…,“ začala znovu Gabriela.

Když přimhouřil oči a v koutcích se mu prohloubily vrásky, pochopila. Slovo „laskavě“ prostě považoval za urážku. Je to ale divná cháska, tihle skotští horalé! Jistě se jí uleví, až bude od nich dál. Neodvážila se usmát. „Zeman MacHugh mi nabídl svoji ochranu a já jsem odmítla. Zdvořile jsem odmítla,“ zdůraznila.

„Chce vědět, proč jsi jí nenabídl domov a ochranu ty, Brodicku,“ řekl Colm.

„Tys jí nevysvětlil celý plán?“

„Tak daleko jsem se nedostal. Neustále mě přerušuje.“

„Gabrielo,“ začal Brodick a snažil se mluvit co nejmírnějším tónem. „Mohl bych ti nabídnout svůj dům a ochranu – a přiznávám, že moje žena by uvítala tvoji společnost. Byla bys v bezpečí…“

„Ráda přijmu tvoji nabídku, pokud souhlasíš, že to bude jen na několik dní. Můžeme se tak dohodnout?“

Neumožnila mu, aby jí řekl, že MacHugh může udělat víc než ji ochránit; může jí dát své jméno. Prostě přijala nabídku, kterou

nevyslovil.

„V jednom kuse odmítá pomoc,“ zamručel Colm. Brodick souhlasně přikývl.

Colm se obrátil ke Gabriele. „Co se stane za pár dní? Co máš v plánu udělat?“

„Nejprve musím najít svého otce a varovat ho před nebezpečím.“

„Najít ho? Ty nevíš, kde je?“ zeptal se Brodick.

Gabriela zavrtěla hlavou. „Odjel ke králi Janovi, aby mu vysvětlil, co se stalo Monroovi, a chystal se setkat se mnou, až se budu vracet do Anglie.“

„Takže chceš projíždět zemi křížem krážem a doufat, že na něho narazíš?“ zeptal se Colm.

„I kdybys ho našla, nebudeš s ním moct odjet do Anglie. Byla

jsi vypovězena,“ připomněl jí Brodick. „Kdyby tě chytili, byla bys popravena, a kdyby tě zajali s tvým otcem, i on by zaplatil vysokou cenu.“

Nutili ji, aby si uvědomila tíživou skutečnost, ale ona stále nemohla pochopit, proč by ji někdo musel zachraňovat kvůli něčemu, co neudělala.

„Otec se musí dovědět, co se stalo.“

„Touto dobou se o tom pravděpodobně už doslechl,“ podotkl Brodick. „Nebo o tom brzy uslyší. Spatné zprávy se roznášejí rychle. Také se doví, že jsme u toho byli my,“ dodal a kývl hlavou ke Colmovi. „A vsadím se, že tě pojede hledat ke mně.“

To chápala. „Ano, tak by otec jednal, a to je další důvod k tomu, abych jela domů s tebou.“

Brodick zoufale povzdechl. Už nevěděl, co by měl říct, aby pochopila.

„Víš, ve vážné, velmi vážné situaci kdy není jiné možné řešení… a kdy jde o život,“ zdůraznil, „bys mohla jet se mnou domů, protože jsi sestřenice mé ženy. Ale…“

Colm ho přerušil. „Už jsme ztratili dost času, Brodicku. Jestli jí to neřekneš ty, udělám to já.“

Gabriela se zamračila a zeptala se Colma: „Co mi řekneš, zemane?“

Odpověděl jí Brodick: „Budeš-li v blízkosti svého otce, bude to

pro něho nebezpečné. To by sis přála, Gabrielo?“

„Ne, ne, jistěže ne, ale…“

Pak pochopila. Uvědomila si nesmírnou vážnost celé situace. Dobrotivý bože, co si myslela? Vždyť v její blízkosti není nikdo bezpečný! Ohroženi jsou i Buchananové a MacHughové.

Vtom na ně zavolal MacHughův pobočník Braeden. Colm se otočil a zjistil, že s Braedenem hovoří další voják a oba se přitom dívají na Gabrielu. Vzápětí se k nim přidal Brodickův velitel Dylan.

„Co se děje?“ vykřikl Colm.

Braeden vykročil k nim a už cestou oznamoval: „Angličané.“ Pohlédl na Gabrielu a pokračoval: „Hledají ji oba baroni a každý má s sebou celý oddíl vojska.“

Brodick se zeptal: „Míří směrem k nám?“

„Ne, zemane,“ odpověděl Braeden. „Jeden z baronů vede své muže k jihu a druhý míří k Monroům.“

„Když Gabrielu nenajdou, vrátí se a nakonec pojedou za námi,“ řekl Brodick.

Colm souhlasil. Odvedl Braedena stranou, aby mu dal patřičné rozkazy, a pak se obrátil ke Gabriele.

„Už rozumíš?“ zeptal se podrážděně.

Zřejmě nerozuměla. „Proč by mě hledali? Vždyť jste tam byli. Slyšeli jste, jak hanlivě mě nazývali, a jistě jste také slyšeli, že jsem byla odsouzena jménem krále Jana. Neříkali snad, že v jejich očích už neexistuji?“

„Teď jsi bezbranná,“ řekl jí Brodick.

Colm se rozhodl mluvit otevřeněji. „Každý muž, který je dost silný, aby přemohl ostatní, se tě může zmocnit. Mám ti to vysvětlit ještě podrobněji?“

Ohromená Gabriela zděšeně zavrtěla hlavou.

„Protože teď už nepodléháš králi ani nepatříš do žádné země, nemáš nikoho, kdo by tě chránil před nepřáteli,“ vysvětloval Brodick hlasem mnohem laskavějším než Colm.

Gabriela sklonila hlavu a přemáhala hrůzu, která ji zachvátila.

„Jak ochráním otce a své strážce? Vždyť je zabijí,“ zašeptala.

„Máš obavy o jiné, a o sebe ne?“ podivil se Brodick. Neodpověděla. „Musíte okamžitě odjet. Ano, nic jiného

nezbývá.“ Její hlas zněl teď silně a odhodlaně. „Vám všem hrozí nebezpečí, pokud jste se mnou. Jeďte. Nechte mě být.“

„Ona chce, abychom ji opustili?“ zeptal se nevěřícně Colm.

„Ano,“ přisvědčil Brodick. „Myslím, že si neuvědomuje, co říká.“

Colm se na okamžik zamyslel a usoudil, že Gabriela neví, že je uráží, když navrhuje, aby při prvním náznaku nebezpečí utekli.

On sám i Brodick vítali příležitost utkat se s Angličany, ale ani jeden z nich by pokušení nepodlehl, pokud byla Gabriela pod jejich ochranou.

Colm podrážděně řekl: „Gabrielo, v budoucnu už nikdy nebudeš zpochybňovat moji autoritu.“

Nechápala. „V budoucnu? V jakém budoucnu?“

„Jako moje manželka.“

29. kapitola

Nenásledovalo žádné vysvětlování. MacHugh jí prostě řekl, co se stane, a pak se vzdálil. Vzhledem k okolnostem si Gabriela

myslela, že si počínala docela dobře. Nezačala kvílet ani omdlévat, když jí zeman klidně oznámil, že zbytek života stráví s ním. Možná trochu zbledla, ale neomdlela.

V jedné věci měla jisto. Ani za celý svět se neprovdá za zemana MacHugha. Nelíbil se jí a věděla, že ona se nelíbí jemu. Dluh, který musí splatit Brodickovi, je jistě závratný: proč by si jinak ničil život sňatkem s ženou, kterou sotva zná a o níž slyšel tak strašlivé lži? Byla přesvědčena, že si MacHugh myslí, že je běhna.

Ne, manželství nepřipadá v úvahu.

Bylo by hrozné, kdyby Gabriela třeba jen na kratičkou chvilku nechala MacHugha v domnění, že souhlasí? Ten malý klam by jí poskytl čas vypracovat plán do budoucna. A za dva nebo tři dny by mu pak řekla pravdu…, samozřejmě při svém odchodu.

Zvažovala pro a proti. Na jedné straně by ona i její strážci byli

v bezpečí před barony. Měli by přístřeší a ochranu. Kdyby baroni přišli na to, kde se zdržuje, neopovážili by se vstoupit na MacHughovu půdu, protože by jim bylo jasné, že živí by se odtud

nedostali.

Na druhé straně by musela žít… s ním.

Zdálo se, že zemana Buchanana rozhodnutí jeho přítele nadmíru těší. Usmíval se a v dobrém rozmaru kývnutím ruky

naznačil svým mužům, že je čas k odjezdu. Gabriela mu zaťukala na rameno. Chystala se zkazit mu dobrou náladu. „Bratrance Brodicku?“

Úsměv mu zamrzl na rtech. „Není nutné, abys mě oslovovala bratranče.“

„Můžeš mi odpovědět na jednu otázku?“

„Na jakou?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Chápu, že se cítíš být za mě zodpovědný, protože jsem tvoje příbuzná.“

Přemítala, proč Brodick při zmínce o jejich příbuzenství křiví tvář. Považuje to za připomínku, že se oženil s ženou z Anglie? Ušklíbne se vždycky, když na něho promluví jeho žena?

Rozhodla se jít přímo k věci. „Jaký dluh ti zeman MacHugh splácí, že za mě přebírá zodpovědnost? Vždyť mě ani nezná.“

„Na to se zeptej jeho,“ vyzval ji. „Jestli ti to bude chtít vysvětit, udělá to.“

„A zemane,“ pokračovala, „kdyby ses setkal s mým otcem, řekl bys mu, ať za mnou nejezdí?“

Brodick byl už na odchodu, ale po její otázce se zarazil.

„Gabrielo, MacHugh nepřipustí, aby se ti stalo něco zlého. Chrání si, co mu patří.“

Po těchto slovech vykročil a zanechal Gabrielu v ohromení. Bude patřit zemanu MacHughovi? Stane se jeho majetkem?

Navzdory tomu, že se jí začal svírat žaludek, umínila si, že

musí zůstat silná. Nebude MacHugha předem odsuzovat. Nezačne-li na sebe upozorňovat, možná jí vůbec nebude věnovat pozornost, a bude-li se mu držet z cesty, možná ji nechá být.

„Gabrielo, je čas vyrazit,“ ozval se přímo za ní MacHugh. Málem mu padla do náruče, když se prudce otočila.

„Neslyšela jsem tě přicházet,“ koktala. „Chodíš tiše jako lev.“ Pobaveně se zeptal: „Tys někdy viděla lva?“

„Viděla. Ve Svatém Bielu mi otec jednou ukázal dva lvy. Byli krásní.“

A draví, dodávala v duchu. Hodně se ti podobali. Následovala ho ke koním. „Zemane, chci, abys věděl, že se nebudu hájit. Je mi jedno, jestli věříš tomu, co říkali baroni.“

„Není to jedno,“ odpověděl, aniž se zastavil. „My víme, že ta žena lhala.“

Ruka jí vylétla k hrdlu a zarazila se. „Vy to víte?“

„Ovšem. Od začátku mi bylo jasné, že lže.“

Zjevně to bylo všechno, co chtěl říct. Než si uvědomila, k čemu se MacHugh chystá, zvedl ji a bez nejmenší námahy vysadil do sedla jejího koně. Braeden jí podal otěže.

„Tvoji strážci tě smějí doprovázet,“ řekl Colm.

Věřil snad, že by s ním jela, kdyby jejím strážcům nedovolil ji doprovázet? Než se mohla na to zeptat, seděl už na koni a ujížděl kupředu.

Ostatní se rozjeli za ním. Svižným tempem cválali přes údolí, jakmile se dostali do kopců, zpomalili. V zástupu za sebou postupovali po úzké, zrádné pěšině před sebou. Poté, co projeli nebezpečnou zatáčkou, Gabriela zjistila, že se ocitli na útesu nad Finneyho polem. Na tomto místě bídáci, kteří zajali Liama, čekali, až se objeví MacHugh. Přimhouřila oči proti slunci, aby zjistila, jestli by na takovou dálku dokázala něco rozeznat. Není to možné, uvědomila si. Snad jen orel by poznal Liamovu tvář.

Uvědomila si, že zdržuje ostatní, a pobídla koně. Nedaleko první strže Rošťák zpomalil a ze strmého srázu napravo začaly

padat kameny. Gabriela tam pohlédla a strnula. Ocitla se na pouhý krok do propasti. Její kůň jen stěží hledal bezpečnou cestu. Nechala ho jít, jak chtěl, ale přece jen dvakrát klopýtl, než se stezka konečně rozšířila a srovnala. V té době jí už divoce tlouklo srdce.

Jakmile dojeli k travnatému svahu, sklonila se k Rošťákovu krku, šeptem ho pochválila a pohladila. Když se zas napřímila, všimla si, že ji MacHugh se zmateným výrazem pozoruje.

Pokračovali v cestě. Ochladilo se a začalo pršet a Gabriele pronikal chlad až do morku kostí. Bez svého teplého pláště se brzy celá třásla zimou. Myslela si, že si toho nikdo nevšiml, ale pak MacHugh vyzval Luciena, ať mu uhne z cesty, aby ji mohl dohonit. Její strážce neměl na vybranou. Kdyby neustoupil, MacHughův hřebec by ho snad ušlapal. „Je ti zima,“ řekl

MacHugh.

Mělo to být obvinění? Nevěděla. „Ano, je mi zima,“ potvrdila. Pak dodala: „Tvůj zlostný pohled chlad neodežene. Možná…“ Možná zaúpěla. Nebyla si jistá. Všechno se seběhlo tak rychle. Zdálo se, že ji poslouchá, ale o okamžik později ji zvedl do náruče, usadil si ji na klín a zabalil do svého plédu.

Jeho hruď byla jako skála, ale teplá skála. Zrovna tak jeho stehna. Hřálo ji teplo, jež z něho vyzařovalo. Příjemně voněl – po vřesu a lese. Baroni, kteří přijeli do opatství na svatbu, si mysleli,

že jejich těžké parfémy překryjí kyselý pach potu. Gabriela zjistila, že se jí dělá zle, když s nimi pobývá v jedné místnosti. MacHugh nebyl jako oni.

Náhle pocítila osten viny. Není správné, že ho klame, ať ji k tomu vedou jakékoli důvody.

„Oklamala jsem tě,“ vyhrkla. „Zůstanu u tebe jen dva nebo tři dny, zemane, a nehodlám se za tebe provdat. Nebudu ti mít za zlé, když mě teď za to shodíš z koně. Doufám sice, že to neuděláš, ale pochopila bych to.“

Udělal něco úplně jiného, než očekávala. Přetáhl jí pléd přes obličej a neřekl vůbec nic.

Lucien popojel, až se ocitl po boku zemanova koně, a s výhrůžným pohledem na Colma řekl: „Princezno Gabrielo, potřebuješ moji pomoc?“

Odhrnula si pléd z tváře a odpověděla: „Už je mi teplo,

Luciene. Není důvod dělat si starosti.“ Pak vrhla na Colma krátký vyčítavý pohled, ale když se otočila zpátky k Lucienovi, na rtech jí pohrával úsměv.

MacHugh ji k sobě pevněji přitáhl. Ta žena dnes zažila peklo, a přesto se dokáže usmívat. I když se možná bojí, co jí přinese zítřek, nedává to na sobě znát, pomyslel si.

Na okamžik zapomněl, co chtěl říct, ale vzápětí se vzpamatoval, a strohým hlasem oznámil: „Nepotřebuji souhlas tvých strážců, když se tě chci dotknout.“

„Ne, nepotřebuješ,“ potvrdila Gabriela. „Potřebuješ můj.“ Její poznámka zřejmě nestála za odpověď, usoudila, pokud jí nebylo neurčité zamručení.

Přehoupli se přes další pahorek a náhle se před nimi objevil

jeho hrad. Strážní věž byla tak vysoká, až se zdálo, že se ztrácí v mracích. Sídlo obklopovala kamenná zeď a dřevěný padací most se klenul přes široký příkop plný vody, na jejímž dně se černaly masivní kameny.

Colm pokynul Gabrieliným strážcům, aby následovali jeho vojáky a vjeli dovnitř. Míval ve zvyku přejíždět most jako poslední. Jakmile dojel na druhou stranu, zdviženou pěstí dal znamení, aby most vytáhli. Skřípot kovu narážejícího na kov vzbuzoval v Gabriele pocit, že se ocitla za mřížemi žaláře. Zavřela oči a snažila vypudit neveselý obraz z mysli. Tohle je teď její útočiště, žádné vězení.

Když vjeli za opevnění a mířili vzhůru k hradu, slunce právě zapadalo. Chýše, které míjeli, zlatily jeho poslední paprsky a tráva na svahu před nimi zářila jasnou zelení.

Obyvatelé přerušovali práci a vycházeli ven, aby pozdravili svého zemana a prohlédli si Gabrielu. Za nimi vybíhaly z chalup děti. Některé ženy se usmívaly. To se brzy změní, pomyslela si Gabriela, až se dovědí, z čeho byla obviněna. Kéž by do té doby byla pryč.

Jeho sídlo nebylo podle měřítek Svatého Bielu nebo jejího otce nijak přepychové. Tvořila je nevelká čtvercová budova, k níž však přiléhala jakási nedokončená přístavba. Tři strany byly vybudovány z kamene a tu poslední, dřevěnou, právě zpevňovali mohutnými kameny. U tvrze stálo lešení s vrátkem a šlapacím mlýnem, jehož pomocí se kameny vytahovaly nahoru.

„Tvůj hrad je jiný než ty v Anglii.“

„V čem jiný?“

„Hrady v Anglii obvykle mají dvojí opevnění. Vnější zeď obklopuje první nádvoří, ale mezi prvním a druhým nádvořím je ještě další obranné opevnění. Někdy je tam dokonce padací most, který odděluje obydlí pána od ostatních.“

„Nepotřebuji dvojí opevnění.“

„A máš jen jednu strážní věž,“ podotkla Gabriela.

„Jedna mi stačí.“

„Doufám, že si nemyslíš, že tvé sídlo chci kritizovat. Jen poukazuji na rozdíly. Jsem přesvědčená, že tady budu opravdu spokojená.“

Když nic neříkal, domnívala se, že myslí na důležitější věci. Prošel kolem ní otec Gelroy a zamával jí, a kdyby neměla paže zamotané v MacHughově plédu, zamávala by mu také.

Stáje byly asi v polovině prostoru mezi prvním a druhým nádvořím a cestou k zemanovu příbytku projeli kolem obydlí posádky. U zemanových dveří nebyl nikdo, kdo by je vítal. Má vůbec nějakou rodinu kromě Liama? Na to se ho ještě nezeptala. Umínila si, že to musí brzy zjistit.

MacHugh sesedl z koně s Gabrielou v náručí. Sotva ji pustil, okamžitě od něho o pár kroků ustoupila.

„Kde ubytuješ mé strážce a mě? Ve stejném stavení, jako pobýváš ty? Nebo nám vyhradíš jednu nebo dvě prázdné chýše?

Jsou zde vůbec takové?“ Dobrotivý bože, jak byla nervózní! „Chci říct, že bych si ráda odpočinula. Jenom bych potřebovala vědět, kam mám jít.“

Před dalším zmateným dotazováním ji zachránil otec Gelroy.

„Princezno Gabrielo, jsi také tak hladová a unavená jako já?“ Chytila se jeho paže jako záchranného pásu. „Ano, jsem,“ řekla mnohem nadšeněji, než bylo třeba. „Právě jsem se ptala zemana, kam bychom se měli uchýlit na noc.“

„Budete spát v hradu,“ řekl Colm, jakmile se dostal ke slovu. Braeden chvátal k vysokým dveřím z dubového dřeva a rázně je otevřel. Gabriela mu poděkovala a chtěla projít dovnitř, ale na

prahu se náhle zastavila. V chodbě byla taková tma, že neviděla na cestu. Vzápětí ji Colm uchopil za ruku a vykročil spolu s ní ku předu.

Dřevěná podlaha se pod jeho tíhou prohnula a vysoké boty zaduněly v rozlehlém prostoru. Světlo sem pronikalo jen otevřenými dveřmi. Když Gabrieliny oči přivykly tmě, rozeznala velkou místnost s nízkým stropem. Po pravé ruce měla prostorné skladiště. Byla zde řada pytlů s obilím a také množství sudů s vínem. Podle počtu pytlů se zdálo, jako by se MacHughův klan připravoval na půlroční obléhání, možná i delší, přestože Gabriela pochybovala, že by sem nepřítel dokázal proniknout po zrádných stezkách, jež by musel překonat.

Průchod ve stěně po její levici vedl ke schodišti, jehož stupně byly překvapivě široké a hluboké. V prvním patře se nacházela

hlavní velká síň. Byla prostorná a po celé jedné stěně se rozkládalo ohromné ohniště s mohutným krbem. Místnost vyhříval příjemný oheň.

Přivítala je hospodyně, podsaditá starší žena jménem Maurna, a vyzvala je, aby se posadili ke krbu. Poté, co jí dal Colm několik příkazů, opustil síň. Stephen a Lucien odešli spolu s ním, aby se podívali na koně.

Další řada schodů vedla do patra, kde, jak jim Maurna vysvětlila, se nacházela zbrojnice. Zeman MacHugh předtím podotkl, že tam budou spát její strážci a může tam zůstat i otec Gelroy, než se pro ně najde jiný příbytek. Gabriele byl vyhrazen vedlejší pokoj.

Nevadilo by jí, ani kdyby jí dali místo ve stáji. Události dne ji k smrti vyčerpaly. Únava, hlad a prach z cesty způsobily, že jí ložnice vedle zbrojnice připadala jako učiněný ráj. Když jí Maurna oznámila, že připravila něco k jídlu a že jim ukáže, kde si mohou umýt ruce a obličej, Gabriela jí upřímně poděkovala.

Při večeři se k ní posadil otec Gelroy a vypadal rozčileně.

„Není zde žádná kaple,“ zašeptal. „Cestou k nádvoří jsem ji nespatřil, tak jsem se zeptal hospodyně a ta mi řekla, že kapli opravdu nemají. Obávám se, že jsou tu samí pohané. Je-li tomu tak, budu mít práce nad hlavu.“

„Bude to těžký úkol, ale věřím, že si poradíš,“ ujistila ho Gabriela.

Naklonil se k ní blíž a znovu zašeptal: „Nezdá se mi, že mě sem zeman přivedl, abych se staral o duše jeho soukmenovců. Myslím, že chce, abych mu vysvětlil, jak se Liam dostal do opatství. Ví, že jsem mu o jeho bratrovi neřekl všechno.“

„Jistě tě nebude nutit násilím.“

Vtom jejich rozhovor přerušila Maurna. „Nechutná ti jídlo, mylady? Sotva ses ho dotkla.“

„Jídlo je výtečné,“ řekla Gabriela. „Jen nemám tak velký hlad, jak jsem si myslela.“

„Potřebuješ především spánek, smím-li ti poradit. Přála by sis, abych tě zavedla do tvé ložnice?“

Gabriela přikývla. Popřála otci Gelroyovi, Christienovi a Faustovi dobrou noc a vykročila za Maurnou nahoru. Za okamžik

ji dohonil Lucien. Přinášel její vak, kde měla oblečení a další potřeby, které si přichystala na cestu do Anglie.

„Je zde zemanův bratr?“ zeptala se Gabriela Maurny.

„Je. Jen co se vrátil, tvrdě usnul. Sedí u něho ranhojič.“ Jakmile prošli kolem prvních dveří, sdělila jí Maurna, že za nimi je zemanova ložnice.

Místnost, která byla vyhrazena Gabriele, se předtím využívala jako skladiště. Byla vlhká a zatuchlá. Maurna rychle zapálila několik svíček a postavila je na stůl proti posteli.

„Pokoušela jsem se tvoji ložnici vyvětrat, ale zdá se, že studený vzduch ji především ochladil. Přála by sis, abych přes okno stáhla závěs?“

„To udělám sama.“

„Připravila jsem ti postel a přinesla navíc nějaké pokrývky. Na truhlici za dveřmi je voda k umývání, a počkáš-li chvilku, zapálím v krbu oheň. Danal, můj muž, už přinesl suché dříví a uložil je sem.“

„I oheň zapálím později sama.“

„Ale mylady, copak můžeš dělat hrubou práci?“ Gabriela se usmála. „Jistěže mohu.“

Maurna se zamračila. „Asi není mojí věcí se do toho plést, ale všimla jsem si, že vzadu na šatech, kousek od ramene, máš krev pořezala ses?“

Gabrielu napadlo, co by asi hospodyně pomyslela, kdyby jí řekla, že krvácení způsobily kameny, které na ni házel dav lidí.

„Nejspíš ano,“ odpověděla.

Maurna si otřela ruce do kusu plátna zastrčeného za pasem a zamířila ke Gabriele. „Protože zde nemáš žádnou komornou, postarám se o tebe já. Dovol, abych ti svlékla šaty, ať se na ránu lépe podívám.“

Z toho se Gabriela nemohla nijak vymluvit. „Nechci ti přidávat práci,“ namítla přesto. „Umím se o sebe postarat sama.“

„A jak pak?“ zeptala se Maurna a začala přetahovat Gabriele blůzku přes hlavu. „Vždyť si na záda nedosáhneš, aby sis mohla ránu vyčistit.“

Gabriela přestala protestovat. „Děkuji ti, Maurno,“ řekla raději. Když hospodyně spatřila Gabrielina záda, zděšeně vyjekla.

„Chudinko. Máš záda samou modřinu.“ Chvátala k umývadlu a namočila do vody kus čistého plátna. Jakmile se vrátila ke Gabriele, zeptala se jí: „Jak se to stalo? Měla jsi tak ošklivý pád z koně?“ Usoudila, že jinak to být nemohlo, a pokračovala: „Určitě. Teď se posaď a počkej, až přinesu nějaký balzám na rány. Přehoď přes sebe pokrývku, ať nenastydneš. Hned se vrátím.“

Gabriela musela uznat, že je příjemné, když se o ni někdo stará. Připomnělo jí to domov.

Náhle pocítila stesk po domově a obavy o otce. Krátkou modlitbou požádala Boha, aby ho ochránil, a pak se, celá vyčerpaná, posadila na postel, zavřela oči a čekala, až se vrátí hospodyně. Protože tu bylo ticho a nic ji nerušilo, mohla si Gabriela konečně v duchu probrat události dne. Možná se jí podaří je trochu víc pochopit.

Ne, to nepůjde. Porozumět tomu všemu není možné – jako by k té velmi podivné skládačce chyběl důležitý kousek. Proč ji baroni tak rychle zavrhli? Důvodem k tomu přece nemohla být pouze jejich touha po Finneyho poli. Po čem ještě ti chamtivci prahli?

Maurna se vrátila s balzámem, a jakmile ošetřila Gabriele záda, trvala na tom, že jí umyje tvář, jako by byla malé dítě. Nanesla jí trochu balzámu na ránu pod okem a řekla: „A když jsi spadla, poranila sis i tvář, že?“ Gabriela přikývla.

„Bolí to?“ Maurnin hlas byl prosycen soucitem.

„Vůbec ne,“ tvrdila Gabriela. Bolelo ji to, ale nechtěla, aby si o ni hospodyně dělala starosti. Ani aby o ni dál pečovala.

„Mohla bych pro tebe ještě něco udělat?“

„Ne, děkuji, Maurno. Jsi moc laskavá.“

Žena zčervenala tak, až se její tvář začala podobat rudým

vlasům. „Dělám jenom to, co mi přikázal náš zeman. Chce, aby ses tu cítila pohodlně. Smím ti položit jednu otázku?“

„Jakou?“

„Jak ti mám říkat? Slyšela jsem, že kněz a vojáci, kteří přijeli s tebou, tě oslovují ‚princezno‘. Jsi tedy princezna?“

„Bývala jsem, ale už nejsem.“

Taková odpověď nedávala hospodyni vůbec žádný smysl: dokonce ji napadlo, jestli se po úderu do hlavy mylady nějak nepomátla.

„Nevidíš mě dvakrát, mylady?“

Přestože Gabriele připadala její otázka podivná, nerozesmála se, protože hospodyně se tvářila velmi ustaraně. „Ne,“ ujistila ji.

„Jen jednou.“

Zdálo se, že se Maurně ulevilo. „Musíš tedy být nesmírně vyčerpaná. Měla by sis pořádně odpočinout, mylady.“

Sotva se za ní zavřely dveře, Gabriela zamířila k oknu, aby ho zastřela. Obvykle měla ráda chladno, ale dnes ze všeho nejvíc toužila zavrtat se pod pokrývku a spát. Venku byla černočerná tma a na nebi nezářila jediná hvězda. Viděla jen nepatrná nazlátlá světélka z chalup dole na úbočí. Obyvatelé se jistě chystají k spánku, unavení po celodenní práci, ale spokojení. Snažila se představit si ideální rodinu. Měly by v ní být děti, zdraví rodiče a smích. Ano, to by bylo nejlepší.

V myšlenkách se opět vrátila k otci. Je v pořádku? Doslechl se už o tom, co provedli baroni?

Závěs zatáhla až v okamžiku, kdy ucítila nesnesitelný chlad.

Pak vklouzla do postele. Byla příliš unavená, než aby se zdržovala zapalováním ohně, a tak na sebe přitáhla MacHughův pléd a pokrývky a usnula, ještě než odříkala celou večerní modlitbu.

Uprostřed noci se probudila. V pokoji bylo teplo. V krbu plápolal oheň. Jak je to možné? Gabriela se otočila na bok a opět usnula.

Druhého dne ráno na ni čekal v síni Stephen. Pozdravila ho a pak se ho zeptala, jestli on nebo jiný ze strážců v noci vstoupil do její ložnice.

„Zeman MacHugh požádal hospodyni, aby se na tebe šla podívat, než půjde spát.“

„Proč by to dělal?“

„Maurna mu zřejmě podrobně vylíčila, jaké podlitiny a rány máš na zádech. Zeman si o tebe nejspíš dělá starosti.“

„Takže v krbu zatopila Maurna?“

Stephen zavrtěl hlavou. „Řekla zemanovi, že ve tvém pokoji je strašlivá zima, a tak se tam vypravil sám.“

„On vstoupil do mého pokoje?“ Gabriele se nepodařilo skrýt úžas.

„Ano,“ přisvědčil Stephen. „Zapálil oheň v krbu. Faust mu v

tom nedokázal zabránit, a tak vešel do pokoje s ním a postavil se zády k tvému lůžku, aby zemanovi zakryl výhled na tebe, i když mi pak řekl, že jsi byla tak zabalená v pokrývkách, že by stejně nic neviděl.“

Zdálo se, že si Stephen s celou věcí nedělá žádné starosti. „Jak

se mu Faust snažil bránit ve vstupu?“ zeptala se Gabriela a zamířila na druhou stranu síně, aby se posadila ke stolu.

„Řekl mi, že zemanovi zastoupil cestu.“

Gabriela se váhavě vyptávala dál. „A co udělal zeman?“

„Prý ho prostě odstrčil. Blíž mi to Faust nevysvětlil.“ Stephen se nepatrně ušklíbl, což nebývalo jeho zvykem.

„Zatopit v pokoji bylo rozumné,“ uznala Gabriela.

„Ale neslušelo se to,“ řekl nesouhlasně Stephen. „Omluvíš-li mě, půjdu se teď podívat za ostatními. Až se nasnídáš, přeje si s tebou mluvit zeman.“

„Kde je?“

„Nevím, princezno. Chce, abys počkala tady.“

A tak čekala, dokonce víc než hodinu, než se zeman objevil. Gabriela právě hovořila s Maurnou a s kuchařkou, velmi milou ženou jménem Willa. Probíraly spolu, proč je lepší bažanta uvařit než upéct na ohni – o čemž Gabriela dosud nevěděla vůbec nic – a vtom zaslechla bouchnutí dveří. Za pár okamžiků uslyšela mužské hlasy a pak kroky na kamenné dlažbě. „To by měl být náš zeman,“ řekla Maurna. „Willa a já teď půjdeme po práci, ať si můžete promluvit o samotě.“

Zemana doprovázel Braeden a ještě jeden voják. Oba muži se cestou přes síň uklonili a kráčeli dál ke komoře.

MacHugh se zastavil na posledním schodu a pozoroval ji. Na Gabrielu byl překrásný pohled. Vlasy se jí jemně vlnily kolem andělské tváře a v hedvábných kaskádách spadaly na ramena. Oči měla sklopené. Nebylo možné nevšimnout si ladných křivek jejího těla.

Zatoužil po ní a ten pocit ho nepotěšil. Žena je břemeno, které ve svém životě nepotřebuje.

Gabriela udělala krok k němu, když vstoupil do síně. Přestože

se mračil, což zřejmě dělá běžně, usoudila, usmála se a popřála mu dobré jitro.

Na zdvořilosti si příliš nepotrpěl. „Posaď se, Gabrielo, a já ti řeknu, co s tebou bude.“

Proč s ní chce mluvit o její budoucnosti? Vysvětlila mu, že bude jeho hostem ne více než dva dny. Že by na to zapomněl? Přitáhla si židli, posadila se a cudně složila ruce do klína.

Mluvil tak vážně, až se začala obávat, že si to rozmyslel a nechce ji ani její strážce u sebe nechat už ani jednu noc.

neschovávej se a pojď sem, musíme si promluvit.“

Isla prkenně vykročila na druhou stranu síně. „Kdo je lady Beatrice?“ zeptala se.

„Moje budoucí manželka. Slyšela jsi přece. Brzy se s ní ožením.“

„Ale vždyť ji nemiluješ. Miluješ mě. Říkal jsi to a také jsi slíbil, že se se mnou oženíš.“

„Ztiš hlas,“ vyštěkl na ni. Poznal, že se Isla přestává ovládat.

„Chceš, aby tě slyšel král Jan? Za to, co jsi udělala, by tě mohl uvrhnout do žaláře na celý zbytek tvého bídného života.“

„Co jsem udělala?“ zaječela Isla.

Percy jí dal políček. „Říkal jsem, ať mlčíš! Moc dobře víš, co jsi udělala. Svým lhaním jsi zničila život lady Gabriele. Obvinila jsi ji z ohavných věcí.“

Isla si začala třít tvář, třebaže byla tak ohromená, že bolest ani necítila. „Tys mě k tomu přiměl a slíbil jsi, že pokud řeknu přesně co, co jsi mi doporučil, oženíš se se mnou.“

„S tebou bych se nikdy neoženil. Hnusíš se mi. Jsi Coswoldova neteř.“

Rozplakala se. „Ale slíbil jsi…“

Chytila ho za rukáv, ale on se jí vytrhl. „Jdi pryč.“

„Lhala jsem kvůli tobě.“

„Ano, lhala,“ připustil. „Ale pravdu se teď už nikdo nedoví.“

„Proč jsi to po mně chtěl? Proč sis přál zničit lady Gabrielu?“

„Věděl jsem, že ji nemohu dostat, a chtěl jsem mít jistotu, že ji nedostane ani Coswold. A víš, co jsem měl v úmyslu udělat potom? Chtěl jsem ji najít a odvézt ji k sobě domů. Každou noc bych s ní spal. Jen si to představ, Islo. Dotýkal bych se jí, laskal bych ji, miloval…“

Pokusila se ho udeřit, ale on se smíchem její útok lehce odrazil.

„Ty ukňouraná chudinko…, jak jsi byla naivní! Věděl jsem, že Coswold vytáhne nějaké překvapení, a nezklamal jsem se. Přijel se zbrusu novým pověřením podepsaným králem Janem. Ale já jsem byl připraven. Měl jsem tebe. Ano, tys byla zase mé malé překvapení, kdyby všechno ostatní selhalo. A na můj signál jsi vystoupila a řekla všechno, co jsem po tobě chtěl.“

„Povím všem, co jsi udělal,“ vyhrožovala Isla. Její žal vystřídal vztek.

„Myslíš, co jsi udělala ty? Jestli někomu povíš, jak jsi svým lhaním zničila lady Gabrielu, čeká tě vyhnanství. Řekl jsem ti, že bych potřeboval, abys lhala, ať mohu dostat Finneyho pole a vyměnit je za zlato, a že bychom pak spolu mohli žít šťastně a v přepychu. Jak jsi hloupá! Nenapadlo tě, že král Jan by to území chtěl zpátky? Á, vidím ti na očích, že jsi na to nepomyslela. Ale to jsem ostatně ani neočekával. Byla jsi tak hloupá, že sis myslela, že bych tě mohl milovat. Proč bys tedy nevěřila všemu ostatnímu, co jsem ti řekl?“

„Jestli tolik toužíš po Gabriele, proč se chceš oženit s Beatrice?“ zeptala se Isla mezi vzlyky.

„Je bohatá,“ řekl Percy. „To potřebuji. A jednou se mi podaří najít Gabrielu. Nevzdám se jen tak lehce. Tvůj strýček by to měl vědět.“

„Řeknu králi Janovi, že jsi mě přinutil lhát.“ Percy vyprskl. „Neuvěří ti.“

„Jsi přesvědčen, že jí neuvěřím, Percy?“

Baron samým zděšením, že vidí ve dveřích Jeho Veličenstvo, upustil číši. „Špatnější náš rozhovor pochopil,“ koktal. „Vysvětlím ti…“

„Mlč!“ vykřikl král.

Pokynul dvěma strážcům. „Postarejte se, aby baron Percy mlčel, zatímco budu mluvit s touto ženou.“

Isla byla vyděšená, ale její vztek na Percyho byl větší než touha zachránit se. Hlavu měla skloněnou, ale koutkem oka pozorovala, jak král vystupuje na stupínek a usedá do svého královského křesla.

„Poklekni přede mou a pověz mi o té lži,“ vyzval ji.

Isla se vrhla k zemi a ke všemu se přiznala; nakonec prosila o

milost. Jan soptil vzteky. Zavolal zpátky do síně Coswolda a vyzval Islu, aby celý příběh opakovala. Isla se na svého strýčka nemohla ani podívat, tak se styděla a zároveň bála.

„Jdi mi z očí,“ řekl král, a když se k ní rozběhli jeho vojáci,

Isla vykřikla: „Milost! Co se se mnou stane? Kam mě odvedou?“ Jan pokynul strážím, aby počkaly. Změřil si Islu chladným pohledem. „Zajímalo tě někdy, co by se mohlo stát lady Gabriele? Kam by mohla jít?“

Isla ukázala na Percyho. „Za všechno může on!“

Pak ji s křikem a pláčem odvlekli ze síně. Jakmile se za ní zavřely dveře, pohlédl Jan na oba barony.

Coswold i Percy mlčeli. Očekávali královo rozhodnutí.

Coswold se obával, že mu král bude dávat za vinu Islino chování, a Percy měl strach, že mu zkonfiskuje majetek.

„Oba si jistě uvědomujete, s jakými potížemi se v těchto dnech potýkám. Šlechta kvůli mé exkomunikaci bere zpět sliby věrnosti, které mi dala. Šíří se neklid a mluví se o spiknutí. Dnem i nocí musím být ve střehu. A teď se jeden z mých nejmocnějších spojenců, baron Geoffrey z Wellingshiru, obrátí proti mně, protože ty, Coswolde, jsi mým jménem zapudil jeho dceru. Nyní už Geoffrey jistě sbírá vojsko.“

„Zabij ho, a budeš mít po starosti,“ navrhl Percy.

„Jsi blázen. Geoffrey má mnoho vlivných přátel, kteří budou zuřit stejně jako on. Spojí se s ním proti mně. Mám je dát zabít všechny? A jejich daně budeš platit ty a Coswold?“

„Víš, že nemůžeme,“ řekl Percy.

„Mám nepřátele, kteří pomáhají Filipovi Francouzskému. Chtěl by moji korunu. Nepotřebuji další problémy. Kde je teď lady Gabriela? Žije vůbec?“

„Jsem přesvědčen, že žije u jednoho klanu daleko na severu. Jsou to barbaři.“

„Víš, jestli si na ni činí nároky nějaký muž?“

„Ne, ale co na tom záleží? Mohl bys ji přinutit, aby se vrátila do Anglie,“ řekl Coswold.

Jan zavrtěl hlavou. „Postavil jsi ji mimo dosah mé moci, ty blázne. Když jsi prohlásil, že nemá zemi, také jsi řekl, že se mi nebude zodpovídat.“

„Ale přece jen bys mohl…“

„Mlč.“

Jan chvíli uvažoval a pak dospěl k rozhodnutí. „Napřed musím uzavřít mír s baronem Geoffreym, než proti mně svolá své spojence. Pošlu mu dopis, že jsem se dověděl pravdu o jeho nevinné dceři. Gabriela dostane Finneyho pole. Pokud už není vdaná, najdu jí vhodného manžela.“

„A když je?“ zeptal se Coswold.

„Pak jí dám Finneyho pole jako svatební dar.“

„Teď když se prokázala její nevinnost, ji bude chtít za manželku zeman MacKenna,“ řekl Coswold.

Král vstal. „Věřím, že nemáš nic společného s tou snůškou lží, Coswolde. Budeš dál mým oddaným služebníkem. Co se týče tebe, Percy, myslím, že bys měl mít čas uvažovat o svém provinění.“ Pokynul strážím. „Odveďte ho.“

Když Percyho vyváděli ze síně, Coswold se otočil k němu. Percy ho probodával zlostným pohledem.

„Ještě není konec,“ zasyčel.

Coswold se ušklíbl. „Myslím, že je.“ Pak šeptem dodal: „A já jsem zvítězil.“

41. kapitola

Colm vyšel ven, aby dal rozkazy svým mužům, právě když se na schodech objevila Gabriela.

„Dobré ráno,“ zavolala na něho. Byl na ni překrásný pohled, měla na sobě šaty v barvě pařížské modři, a třebaže by Colm dal přednost tomu, aby nosila jeho barvy, musel uznat, že vypadá nádherně. Kdyby byla jeho ženou, věděl naprosto přesně, co by

právě teď udělal. Zvedl by ji do náruče, odnesl do postele a pomalu by ji začal svlékat.

V žádném případě nevydrží ještě pět měsíců, aniž by ji učinil svou, a rozhodl se, že jen co přijede zase domů, přikáže knězi, aby požehnal jejich svazku. Když ji Colm uváděl do svého domu, Brodick mu navrhoval, aby s manželstvím počkal pro případ, že by Gabriela ihned po svatbě otěhotněla a někdo by se mohl domnívat, že nosí dítě jiného muže. Colm se však rozhodl jinak. Věděl, že

dítě by bylo jeho, a kdyby přece jen někdo roztrušoval, že není, zabil by ho.

Napadlo ho, že jí řekne rovnou, že se s ní hodlá oženit ihned po svém návratu, pak si to však rozmyslel. Vysvětlí jí to, než se kněz připraví k obřadu.

„Zatímco tu nebudu, je za vše zodpovědný Liam, a pokud budeš mít nějaké dotazy, jdi za ním. Bude vědět, co je třeba udělat,“ řekl jí.

„Smím se zeptat, kam jdeš?“ zeptala se Gabriela.

Její otázka ho vyvedla z míry. Vždyť jí dal své záměry jasně najevo. Copak na to zapomněla? „Do boje, Gabrielo.“ Málem omdlela? „Teď? Chystáš se do boje právě teď?“

„Proč to říkáš tak překvapeně? Vždyť jsem ti řekl, co hodlám udělat.“

Chytila ho za loket a pevně sevřela, aby jí neunikl, dokud mu vše řádně nevysvětlí. „Řekl jsi, že chceš zabít MacKennu.“

„A, to znamená, že si vzpomínáš. Teď mě pusť, ať mohu…“

„Nemůžeš jít válčit, Colme.“ Gabriela nevěřila vlastním uším. Je možné, že Colm dnes ráno vstal, nasnídal se, povolal své bojovníky a teď vyrazí do boje? „Vždyť na to nejsi připraven.“

„Proč si to myslíš?“

Copak nikdy předtím netáhl do boje? Neví snad, co by měl v takové situaci udělat?

„Zatím jsi žádnou válku nevyhlásil,“ vysvětlovala. „Až to

uděláš, měl bys několik týdnů, možná i měsíců, věnovat přípravám. Je třeba vyrobit zbraně a naložit je do vozů, přichystat zásoby jídla pro vojáky a naložit do vozů další potřebné vybavení, abys měl patřičné pohodlí.“

Colm potlačil smích a zeptal se: „Můžeš mi vysvětlit, co míníš tím pohodlím?“

Gabriela vzpomínala, co si obvykle aristokraté berou s sebou

do války. „Potřebuješ pevný stan, abys byl chráněn před deštěm, a do stanu koberec, abys nemusel šlapat bosýma nohama po tvrdé zemi, až budeš vstávat z postele.“

„A postel si s sebou mám také vzít?“

„Někteří si ji berou.“

„Co víno? Kolik sudů bych měl naložit?“

„Kolik myslíš, že budeš potřebovat,“ řekla Gabriela. „Jsou určité zásady, Colme, jimiž by ses měl řídit i ty. V civilizované válce…“

„Válka není nikdy civilizovaná a to, co jsi právě popsala, jsou válečné přípravy Angličanů. Přitom bys už dávno měla vědět, ze já nejsem Angličan.“

„Přesto se musíš na válku připravit.“

„Mám svůj meč, luk a dobrého koně. Víc nepotřebuji.“

„Pak se tedy budu modlit, aby válka skončila dříve, než budeš mít hlad nebo žízeň.“

Chtěla odejít, ale Colm ji zadržel a vroucně políbil. „Vrátíš se ke mně?“ zeptala se. „Vrátím.“ A byl pryč.

Colm a jeho vojáci nebyli doma už čtvrtý den, když přijela ke své sestře na návštěvu lady Joan Dunbarová.

Gabriela byla na ženu, s níž se Colm chtěl oženit, nesmírně zvědavá. Už se rozhodla, že bez ohledu na to, jak je Joan hezká nebo milá, nebude na ni žárlit. Colmovi na ní jistě záleželo, jinak by nesouhlasil, že si ji vezme. Možná ji dokonce miloval. Ale Gabriela přesto nehodlala žárlit.

Mě Colm nemiluje, pomyslela si. Ocitl se prostě v úzkých kvůli nějakému hloupému dluhu. Jinak by mi nevěnoval jediný pohled.

Milovala Joan Colma? Jak by ne? Je hezký, mužný a silný – opravdový ochránce. Avšak i kdyby ho Joan milovala, Gabriela žárlit nebude.

Možná by se dokonce mohla s Joan spřátelit. Bylo by hezké mít nablízku ženu, s níž by mohla mluvit o věcech, o něž muži

nemají zájem. A spojuje je přece jedno: Colm. Ano, mohly by se nakonec stát přítelkyněmi.

Gabriela se však mýlila. Poté, co s tou ženou strávila prvních Pět minut, věděla, že přítelkyněmi nikdy nebudou. Z prostého důvodu: lady Joan byla zlá.

Seznámila je Fiona. Joan byla mnohem vyšší a hubenější než Gabriela. Zdálo se, že jí chybí ženské křivky. Tak trochu připomínala sochu. Vlasy měla dlouhé až do pasu a jejich barva byla stejné světlá jako barva její pleti. Nad azurově modrýma očima se jí třepetaly dlouhé řasy. Byla hezká a věděla to o sobě.

Joan si teatrálním gestem přehodila vlasy přes rameno, aby na ně upozornila.

„To je lady Gabriela, Joan,“ řekla Fiona. „Vyprávěla jsem jí, že ses měla provdat za zemana MacHugha, ale že pak tvůj otec uzavřel spojenectví se zemanem Dunbarem a přinutil tě, aby sis vzala jeho.“

Joan pohlédla na Gabrielu a zeptala se své sestry: „Vysvětlila jsi jí také, že můj manžel zemřel, takže se teď mohu provdat za Colma? A že právě to hodlám učinit?“

Lady Joan ovšem neočekávala, jakou odezvu vyvolají její slova. Gabriela jimi byla tak překvapená, že se rozesmála.

„Nesměj se,“ řekla Joan. „Neřekla jsem nic zábavného.“

„Chci ti vyjádřit upřímnou soustrast ke ztrátě manžela, ale zdá se, že už pro něho netruchlíš.“

Joan zakývala na Gabrielu prstem. „Slyšela jsem o tobě všechno.“

„Zvláštní je, že já jsem o tobě neslyšela nic.“

„Možná proto, že já nejsem běhna.“

Gabriela pokrčila rameny a její gesto Joan ještě víc pobouřilo.

„Colm se neožení s poběhlicí, jako jsi ty.“

Gabriela věděla, že Joan chce, aby se bránila, ale nemínila jí vyhovět. „Měj se u nás hezky,“ řekla a pak se vzdálila.

Té noci, když se Gabriela chystala na lůžko, přemýšlela o Joan a o tom, co říkala.

Až se provdá za Colma, jednoho dne mu poví, že ho zachránila před osudem horším než smrt. Před Joan.

42. kapitola

Válka nebyla civilizovaná. Byla krvavá a krutá.

MacHugh se nesnažil o překvapivý útok. Už dříve se postaral, aby MacKenna věděl, že k válce dojde. Rozeslal okolním klanům zprávu, že se chystá pomstít bratra.

Jakmile se zvěst dostala na MacKennovo panství, povolal

zeman do boje své vojáky, ale neměl už čas obrátit se na spojence. Přísahal, že MacHughové nikdy nevkročí na území MacKennů.

Rozhodl se setkat s nepřítelem přímo a udeřit jako první.

MacKenna nikdy neměnil svou strategii, protože věřil, že to, co

se osvědčilo v minulosti, bude mít úspěch i dnes. Zaútočí a ustoupí a stejný postup bude znovu a znovu opakovat. Přestože jeho muži nebyli tak dobře vycvičeni jako MacHughové, převyšovali je asi dvojnásobně počtem, proto po každé vlně útoků mohli nastoupit čerství vojáci. MacKenna měl ještě jednu výhodu: své lučištníky. Když se MacHughové přiženou dolů z hor a budou přejíždět pláň, nebudou mít kam se ukrýt. I kdyby se jim Podařilo dostat se na hranici pole, MacKennovi lučištníci na ně budou dobře připraveni. Colm spoléhal na MacKennovu hloupost.

Zemana MacKennu nikdy nenapadlo, že by MacHughové

mohli projet pláně v noci. Vždyť ani blázen se nepokusí projíždět krajinou, když není vidět. Beze světla by přece koně mohli klopýtat a plašit se. Ale MacHughové na svých koních neseděli, tiše je vedli. Do úsvitu se jim podařilo zformovat velký kruh a dostat se až za nepřítele. A teď se k němu blížili a nutili MacKenny bojovat, nebo uprchnout. Většina z nich se rozhodla pro útěk.

Jakmile se MacKennové ocitli v otevřeném prostoru, bojovali meči i holýma rukama. Bitva brzy skončila, protože MacKennové si počínali jako zbabělci, což nebylo nic překvapivého. Jeden se dokonce snažil před MacHughovým mečem ukrýt za svého druha. Colm zabil oba jednou ranou meče, jehož ostří zasáhlo obě těla těsně pod srdcem.

Colm vyrážel do boje vždy jako první. Vyjížděl v čele svých mužů. MacKenna býval vždy poslední a bojoval jen tehdy, když nehrozilo skutečné nebezpečí smrti.

Pláň brzy pokrývaly hromady mrtvých těl. Každého MacKennu pak MacHughové prohlédli ve snaze najít jejich zemana. Ale ten nebyl k nalezení. Colm stál uprostřed krvavé spouště, na meči krev nepřítele, a zuřil, že mu zeman MacKenna unikl.

„Najděte ho!“ řval. MacHughové začali

obléhat MacKennův hrad.

Hon

pokračoval.

Colm našel svého nepřítele o tři dny později: skrýval se jako zbabělec v jeskyni nedaleko útesu nad jezerem Gronoch. Před úkrytem svého pána hlídali dva vojáci s tasenými meči.

Braeden seskočil z koně a rozběhl se ke Colmovi.

„Zůstaň tady,“ přikázal mu Colm. Upřel zrak na MacKennu, zatímco oba MacKennovi vojáci se snažili zachránit si život útěkem.

Colm zvedl oběma rukama meč vysoko nad hlavu. Poslední, co Owen MacKenna viděl, byl hrozivý stín. Poslední zvuk, který slyšel, byla hudba meče.

43. kapitola

Gabriela stála u okna ve své ložnici a pozorovala houf chlapců bojujících dřevěnými meči. Zaslechla, jak jeden z nich vykřikl, že je řada na něm, aby hrál zemana MacHugha, a brzy se dověděla, že to znamená, že musí zvítězit. Na jejich bojišti byli vždy dva vítězové, Colm a Liam. Přemítala, zda zeman a jeho bratr vědí, jak velice je jejich klan obdivuje.

Oba uličníci, Ethan a Tom, stáli stranou a žadonili, aby se směli zapojit do hry, ale starší chlapci je odstrčili a nevšímali si jich. Gabrielu překvapilo, že se dali tak snadno odradit. Pak

naklonili hlavy k sobě, hlasitě se zachichotali a rozběhli se k boční straně hradu. Už je lákalo zas jiné dobrodružství.

Zvuk dětského smíchu zlepšil Gabriele náladu. Jen co Colm odjel, zmocnila se jí melancholie a touto dobou byl pryč už hodně dlouho. Je v bezpečí? Bože, prosím ochraňuj ho.

Věděla, čeho všeho je proradný MacKenna schopen, vždyť Liamovu trýzeň a málem smrt naplánoval právě on. V posledních dnech vyslechla o zemanu MacKennovi několik historek a každá ho líčila jako tyrana, který využívá jiné k tomu, aby uskutečňovali jeho ďábelské plány. O loajalitě k vlastnímu klanu se dalo mluvit jen v případě, že mu přinášela prospěch. Pokud se mu jeho stoupenci něčím znelíbili, byli vyhoštěni nebo zabiti.

Proti nepřátelským klanům dokonce neváhal využít ani ženy a děti. Umístil je v blízkosti hradních zdí a postaral se, aby každý

zeman, který se opováží zaútočit na MacKennovo sídlo, věděl, že nejprve způsobí smrt jim.

Vždy když Gabriela poslouchala některý z děsivých příběhů vracela se v mysli zpět k muži, s nímž se setkala v arbanském opatství. Velkorysé chování zemana MacKenny ke klášteru bylo bezpochyby součástí jeho plánu. Podařilo se mu tak oklamat opata i ji. Když ho Gabriela viděla poprvé, myslela si, že je to laskavý a přitažlivý muž, a teď, jakmile poznala pravdu, si vyčítala, že soudila člověka jen podle zevnějšku. Zmýlila se v něm a špatně odhadla také Colma. Kdyby si na něho utvořila názor jen podle drsného vzhledu, nikdy by nepoznala jeho pravou povahu.

Snažila se nemyslet na MacKennu a na to, co se děje, ale pozdě v noci, když se choulila pod pokrývkami, spánek nepřicházel a k tomu ji pronásledovala její představivost. Před očima se jí objevovaly strašlivé obrazy. Viděla Colma, jak leží zraněný a osamělý, a nablízku není nikdo, kdo by mu pomohl.

Představa, že by mohl zemřít, byla pro ni nesnesitelná. Jeho klan ho potřebuje.

Jednu starost z mysli vypudila, ale usadila se v ní další. Proč dosud nedostala žádnou zprávu o svém otci? Měl přece dost času, aby o sobě dal vědět jí nebo Buchananům. Čím déle čekala, tím víc v ní narůstalo přesvědčení, že Wellingshire byl dobyt a že otce zajali vojáci krále Jana. Gabriela věděla, že by se otec nikdy nevzdal.

Tolik utrpení… a všechno kvůli jediné lži. Gabriela doufala, že

se jednou doví, proč ta žena o ní šířila takové ohavnosti. Jak mohla bezohledně zničit život někoho, koho ani neznala? Kde zůstalo její svědomí? Cítila vůbec někdy lítost? Nebo si stejně jako tolik jiných našla záminku, jak ospravedlnit své zlé skutky?

Gabriela nenalézala odpověď. Věděla jen, že by ji mohl ochromit strach, kdyby si ho připouštěla. Potřebuje se něčím zaměstnat. Když bude tvrdě pracovat, nebude mít čas se trápit. Uklízela ve svém pokoji a přitom se modlila, aby Bůh ochraňoval jejího otce a Colma.

Ucítila ve vzduchu chlad, a tak zamířila k oknu, aby zatáhla závěsy. Než se jí podařilo dostat těžkou látku, kam bylo třeba, ještě jednou pohlédla na hochy hrající si dole. Okamžitěji něco upoutalo

a rychle zas závěs odhrnula. „Proboha!“

Vykasala si sukni, prudce otevřela dveře, rozběhla se, jak nejrychleji mohla, a málem přitom spadla ze schodů.

Liam seděl v síni a uslyšel její křik. Vyskočil, až srazil židli, a hnal se k ní. „Co se děje, Gabrielo?“ Zadržel ji, když se snažila proběhnout kolem něho.

„Ethan…, Tom…, mají meče,“ řekla zadýchaně.

„Ano, viděl jsem, že si chlapci hrají venku, ale co…“

„Skutečné meče,“ vychrlila ze sebe. „Mají skutečné…“ Nemusela pokračovat. Liam pochopil, co mu chce říct. Byl mnohem rychlejší než ona a už zmizel dole pod schodištěm.

Gabriela si odhrnula z očí pramen vlasů, zhluboka se nadechla, pak si znovu vykasala sukně a rozběhla se za ním.

Neozývaly se žádné srdceryvné výkřiky, což svědčilo o tom, že si chlapci ještě neublížili. Přesto chtěla mít jistotu, že jsou v

pořádku. Do přízemí se přihnala právě v okamžiku, kdy se zavíraly vstupní dveře. Uhodily ji do boku, až ztratila rovnováhu a padala na schody vedoucí na nádvoří. Navíc se jí přitom nohy zapletly do šatů, takže hrozilo, že se svalí na zem a rozbije si hlavu.

Zachránil ji Colm. Jednou rukou pevně tiskl Torna, ale když ji spatřil, jak zakolísala, strčil chlapce Christienovi a rozběhl se k ní. Naštěstí mu se zaduněním dopadla na prsa.

Gabriela zaklela a okamžitě si přála, aby ji nikdo neslyšel, pak se rozhlédla a teprve v tom okamžiku si uvědomila, že ji drží v náručí Colm. Byla tak šťastná, že ho vidí, že ho bez váhání políbila. Nebyl oholený a na tváři ucítila jeho pichlavé vousy.

Pevněji k sobě přivinul, aby jí dal najevo, že i on je rád, že ji vidí. Alespoň tak si jeho objetí vysvětlovala. Pak ucouvla. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Co bitva?“

„Skončila.“

„A její výsledek?“

„Podle očekávání.“

Věděla, že jí neřekne víc, a i když by se mohl chovat trochu přívětivěji, byla šťastná, že je tady, a ani jí to příliš nevadilo. Prošel kolem nich Liam s Ethanem pod paží. Chlapec kvílel, ať

ho pustí, že chce svůj meč. Do domu pak za nimi vešel i Christien, který vlekl Toma. Dítě něco drmolilo a nic si nedělalo z toho, že ho strážce vůbec neposlouchá.

Colm a Gabriela na okamžik osaměli. „Chyběl jsi mi,“ řekla. Doufala, že i Colm jí poví, jak mu chyběla, ale on jen krátce kývl hlavou. A pak jí zlomil srdce.

„Gabrielo, víš, že jsem ti řekl, že se s tebou chci oženit za šest měsíců…,“ začal.

„Ano, a měsíc už téměř uplynul.“

„Na tom teď nezáleží. Nemohu dodržet svůj slib.“

Vtom se ozvala Willa a zabránila mu pokračovat. „Zemane, prosím o chvilku času…,“ volala už cestou k němu a přitom si utírala ruce do zástěry. „Ti malí uličníci tu byli zas. Dostali se do kurníku, vyděsili mé ubohé slepice a ty teď nesnášejí. Přísahám, že jsem viděla, jak se jedna z nich snažila ukrýt, když se objevili Ethan s Tomem. Bojím se, že jim budeš muset zakázat i vstup na dvorek.“

„Dobře, Willo. Postarám se o to,“ odpověděl Colm.

Koutkem oka viděl, že přicházejí ostatní – kameník s dalším kusem prodřeného lana v rukou, kovář s novým ostřím meče, které mu chtěl ukázat, dále mladý voják, všichni s nějakou záležitostí, kterou chtěli vyřešit.

Odpověděl na několik otázek a všem ostatním pak pokynul, ať počkají, protože chtěl nejprve vysvětlit Gabriele, k čemu se rozhodl. Ta však někam zmizela.

„Co kčertu…, Gabrielo!“ vykřikl.

„Prosím za pominutí, zemane, ale tvoje paní právě míří ke stájím,“ řekl jeden voják.

„Viděl jsem, že ji následují její strážci,“ ozval se další.

„A hrome.“ Už je to tu zase. Opět se mu snaží utéct.

Colm zavolal Braedena, aby se o všechno postaral a odpověděl lidem na otázky, a vykročil ke stájím.

Gabriela zmizela, než dokončil větu, a proto vůbec

nepochopila, co chtěl říct – že manželství neuzavřou za pět měsíců, protože tak dlouho nedokáže čekat, aby se s ní mohl milovat, že poslední měsíc byl pro něho učiněným utrpením a že dál to tak nepůjde. Nemůže jí být nablízku, aniž by myslel na to, co by měl

chuť s ní dělat. Bylo to skoro k smíchu. Ona vystupovala nahoru po schodech, a on scházel dolů. Gabriela vstupovala do pokoje, on vycházel ven. Vůbec netušila, jakou má nad ním moc, a tak musel dělat všechno, co bylo v jeho silách, aby se od ní dokázal držet dál.

Protože byla tak nevinná, nemohla ani vědět, jak na něho působí její dotek. Ale po svatbě jí ukáže, jakou vášeň v něm dokáže probudit.

Dostihl ji v okamžiku, kdy otevírala Rošťákovo stání. Obešel ji

a kopnutím zavřel dvířka, pak přikázal strážcům, aby odešli. Beze slova se otočili a zůstali stát u vrat stáje.

Colm si nepočínal příliš jemně, když ji přinutil obrátit se k němu. V očích se jí leskly slzy. „Nikam nepojedeš,“ řekl jí.

„Jak říkáš.“

„Neopustíš mě.“

„Ale Colme…“

„Prostě mě neopustíš.“ Jeho hlas se chvěl dojetím.

Chtěla ho odstrčit, jenže on se ani nehnul. „Nemohu zde

zůstat,“ vykřikla. „Nejsem schopná přestat si tě všímat a líbat tě a žadonit o tvou pozornost. Vím, že si myslíš, že se mi můžeš neustále vyhýbat, ale to nejde, Colme. Umím být neústupná, když něco opravdu chci.“ Nadechla se a zašeptala: „A já chci tebe.“

A bylo to venku – může to přijmout, nebo odmítnout. Pohlédla na něho. Úplně strnul. Nebyla si jistá, jestli vůbec dýchá. Věděla, že užasl, když mu otevřela své srdce. Neslušelo se, aby žena přiznala, že cítí vášeň, bylo však pozdě vzít slova zpět a Gabriela by to stejně neudělala.

„Říkáš, že se se mnou nemůžeš oženit, a já tvé rozhodnutí přijímám,“ řekla. „Ale kdybych zůstala, nezáleželo by na tom, jestli bychom byli manželé, nebo ne. Pořád bych tě pronásledovala a nakonec by k tomu došlo. Nemohl bys přede mnou utíkat věčně.“ Pohladil ji po tváři a s námahou hledal slova. „Někdy nevím,

co si o tobě mám myslet. Neustále mě překvapuješ. Zachránila jsi život mého bratra, a nic jsi za to nechtěla. Nabídl jsem ti manželství, a tys měla obavy, že bych si zničil život. Prožila jsi peklo, a nepřestala ses chovat laskavě. Teď si myslíš, že tě odmítám, a otevíráš mi své srdce. Nevím, jak se takový zázrak mohl stát, ale nedovedu si představit život bez tebe. Toužím po

tobě, Gabrielo, a nebudu na tebe čekat pět měsíců. Budeme mít svatbu hned.“

44. kapitola

Svatba se měla konat za dva týdny. Tak dlouho byl Colm ochotný čekat a věřil, že čtrnáct dní je na přípravu slavnostní události víc než dost.

Maurna a Willa byly u vytržení. Pro zemana a jeho nevěstu muselo být všechno dokonalé. Maurna povolala několik žen, které se pustily do důkladného úklidu každého koutku hradu, zatímco Willa a její pomocnice začaly připravovat pohoštění podle svých speciálních receptů. Bude bažant – náležitě upravený a ozdobený; nadívaná selátka; kuřata – plně postačí čtyři tucty; masové pastičky a ovocné koláče. Téměř každý zákusek bude rádně oslazen medem. A nalévat se budou nejlepší vína.

„Budeš jako víla, mylady, až se objevíš na schodech v té nádheře,“ tvrdila Maurna. „Otec Gelroy uspořádá obřad venku na nádvoří. Vlasy budeš mít ozdobené květinami a z dalších květů bude vytvořen kruh kolem tebe a našeho zemana a samozřejmě kněze. Otec Gelroy si myslel, že by se obřad měl konat v arbanském opatství. Jak mi vysvětlil, jsi princezna ze Svatého Bielu a zasloužila by sis královskou svatbu, ale náš zeman o tom nechtěl ani slyšet. Neřekl sice proč, ale Willa a já si myslíme, že je to proto, že ví, že by se oslavy chtěl zúčastnit celý jeho klan.“

„Bude to velký den,“ slibovala Willa, „na to můžeš vzít jed.“ I nejpečlivěji připravené plány se ovšem mohou zhatit.

*

Gabriela se dověděla radostnou zprávu o otci. Do MacHughova sídla přijel zeman Buchanan a řekl jí, že dostal od barona Geoffreyho list.

„Tvému otci se daří dobře. Král mu neudělal nic zlého, ani nezabavil statky. Slyšel, že žiješ v MacHughově klanu, a chce, abys věděla, že tě brzy přijede navštívit a vysvětlí ti, co se přihodilo u krále. Mám ještě další zprávy,“ dodal a pohlédl na Colma. „Tvůj otec si myslí, že s ním odjedeš domů.“

„Ví přece, že jsem byla vyhoštěna. Jak je tedy možné, že si

myslí, že bych s ním mohla odjet do Anglie?“ řekla Gabriela. Na to Brodick neznal odpověď.

O necelou hodinu později, zatímco Colm a Brodick debatovali

o potížích, k nimž se schyluje u nového zemana Monroa, přišel k bráně nádvoří jeden MacHughův mladý voják, který měl službu u padacího mostu, a oznámil, že posel krále Jana žádá o svolení promluvit s lady Gabrielou.

„Přijel s ním biskup a tři další duchovní i několik sloužících,“ řekl. „Tvrdí, že je jistě budeš chtít vyslechnout. Vezou s sebou jakousi listinu a dar pro lady Gabrielu.“

„Co vojáci?“ zeptal se Colm. „Přijeli s poslem i královi vojáci?“

„Přijeli, zemane. Celkem dvanáct. Už odložili své zbraně, aby ukázali, že přijíždějí s dobrými úmysly.“

Colm se zachmuřil. „Angličané nemívají dobré úmysly.“ Původně nechtěl nikomu z nich dovolit překročit padací most, ale Brodick ho nabádal, aby věc znovu uvážil. „Nejsi zvědavý, co ti chtějí sdělit? A když se ti to nebude líbit, vždycky můžeš…“ Zarazil se, protože si uvědomil, že ho poslouchá Gabriela.

Colm nakonec přikázal, aby vojáci zůstali za mostem, ale ostatním povolil vstoupit.

Brzy se ke strážím na mostě doneslo volání, aby spustili most.

„Gabrielo, jdi dovnitř,“ řekl Colm.

„Jak říkáš.“

Nejraději by zůstala. Stejně jako Brodick, i ona byla zvědavá, s jakou zprávou přijel posel, ale nechtěla Colmovi odporovat v přítomnosti jeho spojence a přítele. Kromě toho věděla, že námitky by jí nepřinesly nic dobrého. Jakmile Colm pevně zaťal zuby, jeho názor nemohlo už nic změnit.

Přestože MacHughové nedostali žádný rozkaz, začali se řadit po obou stranách vyšlapané cesty od padacího mostu k nádvoří.

Většina z nich byla ozbrojena a připravena na cokoliv. Gabriele se zdálo, že jsou až příliš ostražití. Jaké nebezpečí může hrozit od jednoho posla, několika duchovních a hrstky služebnictva? Nikdo z nich kromě posla není ozbrojen, a ten by se neopovážil tasit meč.

Smrtelně by tím urazil zemana.

U Gabriely se objevil Stephen a cestou do hradu jí vysvětlil, co

se děje. „Domníváme se, že procesí si přijelo pro tebe, princezno, a že tě chtějí odvézt do Anglie. Klan ví, že za mostem čekají angličtí vojáci, a říká se, že posel přiváží zprávu pro tebe. Možná je to rozkaz, aby ses vrátila do Anglie.“ Kývl hlavou směrem k mužům stojícím po obou stranách cesty. „MacHughové dávají najevo, že bez boje nepřipustí, aby tě odtud někdo odvezl.“

„Návštěvníci sem přicházejí beze zbraně a je jich jen několik,“ řekla Gabriela.

„Ale podají zprávu vojákům před branami a ti králi Janovi povědí, co se tu dnes stalo.“

„V poslední době jsem viděla mnoho klamu. Jak si můžeme být vůbec jistí, že je to skutečně posel krále Jana?“

„Musíme předpokládat, že je, a být připraveni,“ odpověděl vážně Stephen.

Právě když sahal na kliku, dveře se otevřely a vyšel z nich Liam. Pozdravil kývnutím hlavy Gabrielu a ustoupil, aby mohla Projít, pak vykročil k nádvoří, aby zaujal místo po boku svého bratra.

Byl na ně hrozivý pohled. Colm stál uprostřed svých

bojovníků. Po levici měl Liama a Braedena, po pravici Brodicka. Christien a Lucien se postavili do řady vedle Braedena. Faust přešel na opačnou stranu a zůstal stát vedle Brodicka.

„Jdi a postav se k ostatním,“ řekla Gabriela Stephenovi. „Já zůstanu v domě, nemusíš o mě mít starosti.“

Stephen se uklonil a zamířil na nádvoří, jak přikázala.

Jen co se za ní zavřely dveře, hned se zase rozlétly a objevil se

v nich otec Gelroy, uřícený, jako by měl v patách smečku divokých psů.

„Přijel biskup,“ oznámil jí, „a já nejsem připravený, abych ho přivítal!“

Předešel ji a chtěl běžet ke schodům. Pak si však uvědomil, že

by se měl chovat zdvořileji, a ustoupil, aby mohla kráčet před ním. Ale vydržel to jen do prvního patra. Tam opět zrychlil a hnal se nahoru. Věděl, že nebude mít čas se ani převléknout, ale chtěl si alespoň oprášit oděv a umýt ruce a obličej.

Gabriela přecházela po síni a čekala, až někdo vstoupí a sdělí jí novinky.

Zakrátko se u ní objevil udýchaný otec Gelroy. „Zůstanu s

tebou, dokud mě nezavolají ven. Náš zeman si nebude přát, abych někoho vítal, dokud posel nevysvětlí, jaký je důvod jeho návštěvy.“

„Mohla bych zůstat stát u okna, abych viděla, co se děje,“ řekla Gabriela, „ale ti venku by mě zahlédli. Neslušelo by se to.“

„To je pravda,“ přisvědčil duchovní.

„A nebylo by vhodné, abych se pokoušela zaslechnout, co si tam povídají, ale kdyby ses postavil trochu blíž k oknu ty, možná bys něco slyšel. Nevidím nic špatného na tom, že jsi prostě náhodou zamířil k oknu…“

Gelroy přikývl. „No ovšem, na tom není nic špatného a já se rozhodně potřebuji nadýchat čerstvého vzduchu.“

Kněz se postavil jen malý kousek od okna a doufal, že si ho nikdo nevšimne.

„Přišel jsem právě včas, abych je viděl,“ hlásil. „Procesí se vsi nádherou. Biskup má na sobě slavnostní roucho a přijíždí na koni. Není příliš mladý, ale není to ani stařec.“

„A posel?“

„Jde pěšky a pod paží drží svitek. Na jeho oblečení není nic zvláštního, jen musím říct, že mi připadá trochu vyplašený, protože se neustále rozhlíží vpravo a vlevo. Myslím, že ten ubožák věří, že se na něho každým okamžikem sesypou.“ Gelroy vyprskl smíchy a dodal: „Ani se mu nedivím. I já jsem měl takový pocit.“

„A co ostatní?“ zeptala se Gabriela.

„Je to opravdový průvod. Jako první jede biskup, pak kráčí posel, za ním duchovní a nakonec služebnictvo. Několik tváří poznávám. Skutečně přicházejí z opatství.“

Gabriela popošla blíž ke Gelroyovi a doufala, že se jí podaří něco zahlédnout. Kněz jí však naznačil, aby zůstala stát.

„Biskup se dívá rovnou sem k oknu, lady Gabrielo. Mohl by tě vidět.“

„Pověz mi tedy, co tam děje teď.“

„Biskup stále sedí na koni, ale už se zastavil. Kráčí k němu nějaký sluha a bere do rukou otěže.“

Gelroy se pokřižoval a sepjal ruce, jako by se chtěl modlit. Pak začal vysvětlovat. „Biskup se rozhodl dávat požehnání. Jestli si

myslel, že se mu budou zemani klanět, zmýlil se. Nikdo z nich se ani nepohnul.“

Zdálo se, že se biskup neurazil, že Colm a ostatní neklesli na kolena. Sluha zůstal stát vedle něj a držel koni otěže, ale biskup nesesedl.

Vzápětí vykročil kupředu posel. Předpokládal, že válečník stojící uprostřed řady mužů s kamennými tvářemi je zeman MacHugh, a tak oslovil jeho.

„Jeho Veličenstvo král Jan posílá list lady Gabriele. Nachází se zde?“

„Ano,“ odpověděl Colm, „ale králův list odevzdáš mně a já Pak rozhodnu, jestli s ní budeš moct mluvit.“

Posel okamžitě souhlasil. Odkašlal si, vypjal hruď a postoupil o krok vpřed. Pak začal odříkávat svůj proslov hlasitým, zvučným hlasem, aby ho slyšeli všichni shromáždění.

„Lady Gabrielu postihla velká nespravedlnost. Trpěla neopodstatněnými urážkami a pronásledováním. Jeho Veličenstvo už ví a má nezvratný důkaz o tom, že tato paní je nevinná. Král si přeje, aby bylo dáno ve známost, že baron Geoffrey z Wellingshiru zasluhuje chválu a uznání za to, že svoji dceru ostražitě ochraňoval, a lady Gabriela, klenot Anglie, se od tohoto dne bude nazývat princezna Gabriela ze Svatého Bielu a přítelkyně anglického krále.“

Posel se odmlčel a čekal na odpověď. Zanedlouho ji uslyšel.

„Každý zde ví, že lady Gabriela je nevinná. Nepotřebujeme, aby nám to říkal váš král,“ oznámil Colm.

„Král Jan rád uslyší, že ty i všichni ostatní jste prohlédli

proradné lži, jimž mnozí uvěřili. Přeje si prokázat svou upřímnost.“

„A jak to chce udělat?“ zeptal se Colm.

Posel vytáhl svitek a zvedl ho tak, aby všichni viděli, že pečeť je neporušená.

„Na důkaz upřímnosti,“ začal, „a s nadějí, že tato závažná nespravedlnost bude odpuštěna, Jeho Veličenstvo tímto věnuje princezně Gabriele území známé jako Finneyho pole. Svůj slib, že tato půda už nikdy nebude patřit Anglii, podepsal svým jménem a potvrdil královskou pečetí. Také napsal, že nedodrží-li své slovo, nechť ho stihne Boží trest.“

Posel udělal další krok a natáhl obě ruce s listinou. Colm ji převzal a podal Liamovi. „Proč s tebou přijíždějí tito duchovní?“ zeptal se.

„Jako ochrana, zemane MacHughu,“ zněla odpověď. „Doufali jsme…, upřímně jsme doufali, že vyslechneš vzkaz mého krále a neublížíš poslovi.“

Colm pohlédl na Brodicka a teprve pak poslovi odpověděl.

„Duchovní by tě neochránili před mou pěstí, pokud by mě tvoje zpráva pobouřila.“

Posel hlasitě polkl a biskup opět zvedl ruce k požehnání, když slyšel zemanova slova. „A pobouřila tě tato zpráva?“ zeptal se posel.

„Ne, nepobouřila a posly nechám naživu, i když se mi zpráva příliš nelíbí. Jsi zde vítán a můžeš si odpočinout, jak dlouho budeš potřebovat. To platí i pro ostatní.“

Poslovi se úlevou podlomila kolena. „Děkuji ti, zemane, ale chci ještě něco dodat a také je třeba zmínit se o daru. Jeho Veličenstvo si přeje slyšet, že mu princezna Gabriela odpustila. Musí tato slova říct mně, abych je mohl králi potvrdit.“

„Můj klan bude chtít také slyšet královu omluvu,“ řekl Colm. Pokynul Braedenovi a ten vykřikl patřičný rozkaz.

Zanedlouho bylo celé nádvoří plné mužů, žen i dětí. Všichni stáli mlčky a čekali.

„Jděte a přiveďte princeznu,“ přikázal Colm Gabrieliným strážcům. Dva muži, kteří stáli na stráži u dveří, je otevřeli a vzápětí se k nim upřely oči všech shromážděných.

Pak se v nich objevila Gabriela. Někdo z poslova doprovodu zatroubil slavnostně na trubku a posel pak zvolal: „Sláva princezně Gabriele!“ Potom klesl na kolena a sklonil hlavu. Také návštěvníci z opatství poklekli, aby projevili patřičnou úctu.

Gabriela poplašeně pohlédla na Colma, protože nevěděla, co

má dělat. Neslušelo se, aby tito muži před ní klečeli. Colm jí však nijak nepomohl. Díval se na ni a čekal, až dojde k němu.

Nenechala ho dlouho čekat. Liam ustoupil a Gabriela se postavila po Colmově boku.

„Musíš jim dát svolení vstát,“ poradil jí šeptem Stephen.

Gabriele zrudly tváře rozpaky. „Můžete vstát,“ řekla. Všechny pak

překvapila, protože vyzvala posla:

„Ukloň se zemanu

MacHughovi, protože díky jeho velkorysosti jsi směl vstoupit na jeho území, ale přede mnou neklekej. Bude-li si zeman Přát, abys před ním poklekl, sdělí ti to.“

Z řad MacHughů se ozvalo souhlasné zamručení. Colm dovolil poslovi opět promluvit a posel zopakoval připravenou řeč. Když skončil, ze všech stran se ozval ohlušující jásot. Posel počkal, až nastane klid, a zeptal se: „Smím říct Jeho Veličenstvu, že mu odpouštíš?“

Gabriela už už chtěla říct, že ano, že králi odpouští, ale něco jí říkalo, aby počkala. Co když je to další lest?

„Svážím to. Odpověď ti sdělím, než odtud odjedeš.“ Posel se zatvářil užasle. Překvapilo ho, že nesouhlasila okamžitě, ale uklonil se na znamení, že její slova přijímá. „Budu očekávat tvoji odpověď.“

Liam uchopil Gabrielu za ruku. „Vždycky jsi měla sympatie a úctu tohoto klanu, ale teď budeš mít jeho lásku.“

Colm jeho ruku odstrčil. „Lásku dávej někomu jinému a Gabrielu nechej na pokoji.“

Liam se rozesmál. Zamrkal na Gabrielu a řekl: „Jak říkáš, zemane.“

„Zemane, musíme to oslavit,“ řekl Braeden, „protože teď máme princeznu i Finneyho pole.“

Colm souhlasil, ale nepřál si, aby cizinci vstoupili do jeho domu, dokonce ani biskup ne. Protože bylo příjemné počasí a v

dohledu žádné mraky, z nichž by se mohl spustit déšť, poručil, aby byly vyneseny ven lavice a stoly a aby ze sklepa vyvalili sud piva.

Biskupovi konečně pomohli sloužící sesednout z koně a spolu

se svými mnichy byl uveden ke stolu. MacHughové, kteří neměli k anglickým hostům přílišnou důvěru, přivítali posla a jeho doprovod velmi zdrženlivě.

Gabriela se chovala ještě ostražitěji než MacHughové. Nespouštěla oči z posla, když se prodíral houstnoucím davem. Byla rozrušená, a tak sotva věnovala pozornost rozhovoru vedle sebe, dokud neuslyšela, jak Colm chválí otce Gelroye. Zdálo se, že s každým jeho slovem kněz kousek povyrostl.

„Brzy si možná budeš přát postavit otci Gelroyovi kapli, zemane,“ nadhodila Gabriela.

„Možná,“ odpověděl.

„Brzy sem přivezou sochu svatého Biela, kterou pro tebe opat uchovává v bezpečí,“ řekl biskup. „Možná pojmenuješ svou kapli po něm. Ještě jsem o něm neslyšel,“ dodal, „ale kdysi dávno bylo prohlášeno za svaté více málo známých zbožných mužů. Víš něco o zázracích, které vykonal?“

Gabriela neměla o tom nejmenší ponětí. Otec Gelroy si všiml jejích rozpaků a řekl: „Svatý Biel byl dobrý a šlechetný muž. Jsem přesvědčen, že královské stráže by nám o jeho zázracích mohly dlouho vyprávět.“

Když ponechali biskupa, aby se věnoval občerstvení, zašeptala Gabriela Gelroyovi. „Stydím se, že jsem všechno o svatém Bielovi zapomněla. I já budu potřebovat poučení od svých strážců.“

Otec Gelroy postřehl, že Maurna nese ven podnos s pokrmy.

„Ano, ano,“ řekl a považoval věc se svatým za vyřízenou. „Už je tady jídlo.“

Gabriela se překvapeně rozhlížela, protože kolem ní procházely ženy z klanu a přinášely tácy plné masových koláčů a chleba a pochoutek z lovného ptactva. Všechny chtěly přispět nějakým pohoštěním.

Pátrala také očima po Colmovi, ale ten zmizel. Jakmile se rozhodla, že ho vyhledá, a vykročila do davu, zastavovali ji mnozí, aby jí blahopřáli. Hladili ji přitom po ramenech i po zádech.

Když se konečně prodrala k hradu, zatoužila najít tichý koutek. Potřebovala trochu času k přemýšlení. V hloubi duše ji něco znepokojovalo. Přestože posel přinášel dobré zprávy, něco nebylo v pořádku. Nevěděla však, co to je.

Colm ji nalezl, jak sedí na kameni. „Gabrielo, co tady děláš?“

„Přemýšlím.“

Přitáhl si ji do náruče, políbil ji a pak se ji snažil odvést zpátky

k oslavám.

„Myslím, že se může jednat o nějaký úskok krále Jana, ale nevím, co by to mohlo být,“ svěřila se mu.

„Přečtu si jeho list velmi pozorně, a budeš-li chtít, požádám

také Liama a Brodicka, aby si ho přečetli,“ ujistil ji Colm. „Právem mu nedůvěřuješ.“

Zatímco Colm šel vyhledat Brodicka a Liama a zamířil do

domu, Gabriela se vrátila ke stolům. Maurna ji přinutila usadit se a ochutnat některé z jejích dobrot. Protože sama připravila jeden z masových koláčů, naléhala, aby si Gabriela vzala pořádný kus.

Mluvilo se především o ní. Všichni byli nadšení, že MacHughům teď patří Finneyho pole. Budou moct ztrojnásobit množství plodin, které zasejí, i kdyby část půdy nechali ležet ladem. Jejich radostné vzrušení vyvolalo Gabrielin úsměv. Na posla však pořád upírala skeptický pohled.

Proč jí král dává Finneyho pole? A co s tím mají společného jeho nohsledové baroni? Něco nepochybně ano. Jestli za tím vězí

něco nekalého, zosnovali to jistě oni. Král o tom území říká, že je to jeho dar. Když slyšela o Finneyho poli poprvé, mělo to být její věno. Ale teď? Důvodem, proč jí je král dává, přece nemůže být jeho šlechetnost. Vždyť něco takového vůbec nezná.

Chtěl, aby mu odpustila. To je ono. Náhle věděla naprosto přesně, co měl král na mysli. Udeřila rukou do stolu, až se všichni polekali, pak vyskočila a hnala se k poslovi.

Oslavující zástupy by si možná nevšimly, jak se Gabriela chová, ale neušlo jim, že k ní běží její strážci. Než doběhla k poslovi, stál už vedle ní Christien.

„Vstaň,“ vyzvala posla. Smích umlkl a zavládlo ticho.

„Teď mi odpovíš na mé otázky,“ přikázala mu. „Vracíš se ihned zpět ke králi Janovi?“

„Ne, nejprve pojedu do opatství,“ odpověděl posel a rozhlížel se po okolních vyplašených očích, které ho upřeně pozorovaly.

„Tam zůstanu na noc a pak budu pokračovat v cestě.“

„Pobývají tam baroni, kteří čekají, jaké zprávy přineseš?“

„Ano, princezno. Jsou tam.“

„Nejsou náhodou mezi nimi baroni Coswold a Percy?“

„Neznám všechny, kdo dychtivě čekají na zprávu, že jsi králi Janovi odpustila.“ Zamračil se a dodal: „Na tu zprávu čekám i já.“

Zástup lidí postoupil blíž k nim. Gabriela si všimla, že ji sleduje i Joan a vedle ní stojí biskup.

„Vím, o co jde králi i baronům,“ řekla hlasem plným hněvu.

„Pokud přijmu královu omluvu, přijmu také jeho vládu. Je to tak? Budu opět jeho poddanou.“

Posel promluvil s očima sklopenýma k zemi. „Nemohu lhát, a tak ti povím, že Finneyho pole bude tvým věnem, které přineseš muži, jehož ti král vybere za manžela.“

„A když jeho omluvu nepřijmu, bude Finneyho pole zase patřit králi?“

„Nevím to jistě, ale je to možné.“

Nastalo takové ticho, že by v něm bylo slyšet, kdyby na zem upadlo pírko.

„Nenapadlo krále, že bych už mohla být vdaná?“

„Napadlo, a kdybys byla, patřilo by Finneyho pole tvému manželovi a král by už dál do věci nezasahoval.“ Gabriela se rozhlédla a zvýšila hlas, aby ji všichni slyšeli.

„Právě dnes je můj svatební den.“

Posel pochopil a zeptal se: „Jsi tedy manželkou zemana MacHugha?“

„Ano,“ odpověděla Gabriela. „Finneyho pole tedy patří jemu.“

„Ještě nejsi jeho manželkou!“ vykřikla Joan. „Nemůžeš nás oklamat. Lžeš biskupovi před očima. Za to se budeš smažit v pekel“

Rozzlobená Gabriela proklouzla kolem posla. „Dnes je skutečně můj svatební den.“

Joan začala couvat, když se k ní Gabriela blížila. Hněv, který spatřila v jejích očích, ji vyděsil a bála se, že ji Gabriela uhodí.

„Dnes je můj svatební den a Finneyho pole patří zemanu MacHughovi,“ opakovala Gabriela.

V okolí se začaly ozývat souhlasné výkřiky, byly čím dál hlasitější, až celý dav doslova burácel nadšením.

Po chvíli se hluk utišil a Gabriela mohla znovu promluvit.

„Chcete důkaz? Počkejte zde a já vám ho opatřím.“

„My víme, že dnes je tvůj svatební den a že Finneyho pole

Patří našemu zemanovi,“ vykřikl nějaký muž.

„Ano,“ potvrdil další.

Gabriela se zastavila před poslem. „Ale myslím, že ty požaduješ důkaz.“

Posel přikývl. „Musím říct králi Janovi s naprostou jistotou, že jsi vdaná.“ Cítil, že v lidech doutná hněv, a zvolal: „A Finneyho pole bude patřit zemanu MacHughovi.“

Christien předběhl Gabrielu a přidržel jí dveře. „Je důkaz uvnitř?“ zeptal se s úsměvem.

„Ano,“ odpověděla.

Se svými ochránci v patách vyběhla nahoru po schodech, na okamžik se zastavila, aby si upravila živůtek a uhladila vlasy. „Jsi připravena k sňatku?“ zeptal se Stephen. Přikývla.

V síni Colm právě dočítal svitek. Podával ho Brodickovi,

zatímco Liam a otec Gelroy s číšemi v rukou čekali, až na ně přijde řada.

Gabriela se zhluboka nadechla a překročila práh. „Colme, můžeš mi věnovat chvilku času?“

45. kapitola

Gabriela se skutečně téhož dne provdala.

Obřad se konal před krbem v síni. Chyběla při něm okázalost a nádhera odpovídající sňatku princezny ze Svatého Bielu a mocného zemana z Vysočiny. Proběhl rychle a tiše. Přestože bylo téměř nemožné, aby někdo zvenčí nahlížel do síně, Gabriela trvala na tom, že závěsy musí být zataženy, aby zakryly okna vedoucí na nádvoří, i ta s výhledem na zahradu a jezero. Nechtěla připustit možnost, že by posel, biskup nebo ta strašlivá ženská, Joan, viděli, co se v síni děje.

Protože Brodick byl zde její jediný příbuzný, připadla mu povinnost předat ji Colmovi a prohlásit, že může uzavřít manželství, o což ho požádal otec Gelroy. Svědky se stali Liam a Gabrielini strážci.

Gabriela si myslela, že není nervózní, ale přece jen byla,

protože když měla vložit svou ruku do Colmovy, třásla se, jako by najednou dostala strach. Kněz se začal modlit a ona si náhle

uvědomila všechny důsledky toho, co dělá. Podlomila se jí kolena a jen stěží se mohla nadechnout. Stává se Colmovou ženou, a to až do smrti.

Jako ve snách se dívala, jak Colm klade svůj pléd na jejich spojené ruce. Pak zvedl její tvář, pohlédl jí do očí a přitom pronesl svůj slib. Gabriela mu však nerozuměla ani slovo. Jako by zčistajasna zapomněla všechno, co z gaelštiny znala. Teď byla řada na ní. Slib odříkala šeptem v jazyce své matky. Otec Gelroy ji však zarazil a požádal ji, aby začala znovu.

„Nerozumím, co říkáš, princezno Gabrielo,“ vysvětlil jí. Nerozuměla tomu ani ona. Věděla jen, že Colmovi něco slíbila, ale nemohla si vzpomenout co. Řekla, že ho bude milovat a pečovat o něho? Nebo si to jen myslela? A řekla, že mu bude věrná? Doufala, že ano, ale jistá si tím nebyla. Věděla jen jedno: že mu slíbila, že celý život bude čistit jeho stáje.

Zmateně pohlédla na kněze. Netvářil se pohoršené, což považovala za dobré znamení.

Dokud je smrt nerozdělí.

Modlitba byla u konce a dostali požehnání. Gabriela stála strnule jako socha, když ji Colm objal, ale jakmile k ní sklonil

hlavu a políbil ji, opět ožila. Teplo jeho těla zahnalo chvění a něha polibku ji zbavila strachu.

„Od této chvíle jste manželé.“ Otec Gelroy doslova zářil, když pronášel tato slova.

Pak následovala blahopřání, která jejich nejbližší pronesli tlumenými hlasy. Strážci se své princezně a jejímu manželovi hluboce uklonili a pak se na Gabrielinu výzvu odebrali na nádvoří, kde se připojili k oslavám klanu. Colm dovolil Liamovi, aby Gabriele políbil ruku, ale víc ne, a pak se Brodickovi podařilo odtrhnout ji od Colma a obejmout ji.

„Musíme si na vaše manželství připít,“ řekl Liam.

„To je dobrý nápad,“ vyhrkla Gabriela. „Ale snad později.“ Chytila kněze za loket, táhla ho ke schodišti a přitom mu vysvětlovala, co by měl říct poslovi. „Povíš mu, že jsi nás oddal, ale neřekneš…“

Colm ji zarazil. Objal ji kolem ramen, přitáhl k sobě a řekl:

„Postarám se o to sám. Není třeba spěchat.“

Gabriela nesouhlasila. Slíbila poslovi, že podá důkaz o svém manželství. Jistě by mu bylo podezřelé, kdyby ho nechala čekat příliš dlouho.

Sklonila hlavu. „Jak říkáš.“

Liam se rozesmál, a když se ho Brodick zeptal, co je mu k smíchu, Liam mu to s radostí vysvětlil.

„Když Gabriela řekne Jak říkáš’, znamená to, že nesouhlasí a

že udělá pravý opak. Myslí si, že těmito slovy Colma uklidní, ale my všichni už dobře víme, co to znamená.“

Brodick přikývl. „ ‚Ano’ znamená ‚ne‘, a ‚ne‘ znamená ‚ano‘?“ Poklepal Colmovi na rameno. „Alespoň se tě snaží utěšit. Moje žena vůbec nevěnuje pozornost tomu, co říkám.“

Zdálo se však, že manželčina svéhlavost Brodicka nijak netrápí. Dokonce se zdálo, že se mu docela líbí.

„Zemane MacHughu, přeješ si, abych šel ven a promluvil s poslem?“ zeptal se Gelroy.

„Zůstaneš zde,“ přikázal mu Colm.

„Ale až se s ním setkám, povíš mi, co mám říkat?“

„Řekneš mu pravdu,“ odpověděl Colm, „ale nezmíníš se o tom, kdy obřad proběhl.“

Zemanova zachmuřená tvář stále dokázala na Gelroye zapůsobit tak, že se celý třásl. Snažil se nedat to na sobě znát a čekal na další příkazy.

Liam trval na přípitku. Odběhl do komory a přinesl odtamtud džbán vína. Všem nalil plný pohár a popřál novomanželům dlouhý a šťastný život. „A jak říkáš, Gabrielo, na dokonalé manželství,“ dobíral si ji.

Gabriela byla zmatená. Dokonalé manželství? Řekla snad něco o tom, že jejich manželství bude dokonalé?

„Colme, slíbila jsem to, když jsem vyslovovala svůj manželský slib?“ zeptala se. „Pokud ano, je mi to velice líto. Naše manželství nebude dokonalé a nemohu slíbit, že se obejde bez nesnází. Podívej se, jak jsem klamala v náš svatební den. Poslovi jsem sice přímo nelhala, ale vzbudila jsem v něm mylný dojem. A tvůj klan jsem přiměla k tomu, aby mi v mém klamu pomáhal. Nebojíš se, co provedu zítra?“

Jestli čekala, že Colm bude její úzkost chápat, zmýlila se.

Gabrieliny výčitky svědomí mu byly k smíchu.

„Klam? Nesnáze? Už patříš k MacHughům,“ zasmál se. Znovu ji políbil a pak zvážněl. „Teď mi povíš, jaký svatební dar si ode mě přeješ. V tento slavný den ti nic neodmítnu.“

Nemusela dlouho uvažovat. „Byla bych ráda, kdybys dal postavit otci Gelroyovi kapli a slíbil mi, že bude hotova do roka. Potřebuje v ní mít hezký oltář a pevné lavice.“

Gelroy byl ohromen její vstřícností a šlechetností. Colm se nezdál překvapen. „Souhlasím. Co ještě by sis přála?“

Opět odpověděla bez váhání. „Vážím si tradice,“ řekla. „A tak bych chtěla, abys mi dal stejný dar, jaký dal můj otec matce.“ Očekával, že mu poví, co to bylo, ale ona už neřekla ani slovo.

„Kdy se dovím, jaký dar to má být?“ zeptal se.

„Jednou ano.“

Posel čekal spolu s biskupem na Gabrielin návrat. Celý zbledl, když spatřil, jak se k němu rázným krokem blíží Colm.

„Lady MacHughová mi řekla, že požaduješ důkaz, že je mou manželkou. Sdělila ti, že jsme byli oddáni, je to tak?“

„Ano, zemane…, ovšem někdo říká, že je možné…“

„Víš, jaké máš štěstí, že dosud žiješ? Zasloužil bys smrt, protože naznačuješ, že ti moje žena lhala. Je to tak?“

„Ne, ne, to si nemyslím. Někdo si možná myslí, že…“

„Moje žena nelže,“ pronesl Colm hrozivým hlasem.

„Ano, zemane. Říká jen a jen pravdu.“

Gabriela se přivinula ke Colmovi. Dívala se jen na posla. Nevěděla, jestli je někde nablízku Joan a pozoruje ji, ale doufala, že už odešla a že nezpůsobí žádné potíže.

Vzápětí postoupil kupředu otec Gelroy. „Potvrzuji, že zeman MacHugh a lady MacHughová byli oddáni. Byl jsem to já, kdo požehnal svátosti jejich manželství. Vyslechl jsem jejich manželské sliby a požehnal jsem jejich svazku.“ S dramatickým gestem k obloze dodal: „Ať mě srazí k zemi blesk, jestli lžu.“ Zvedl oči k nebi a čekal, pak kývl hlavou a řekl: „Bůh ví, že říkám pravdu, a měl bys ji říkat i ty.“

Biskup se chtěl dostat zpátky do opatství ještě před setměním, aby mohl spát ve své posteli, a ne na tvrdé zemi. „Dosvědčím, ze otec Gelroy říká pravdu. Celá záležitost by tedy měla být vyřízena

ke spokojenosti všech.“

Posel si oddechl. „Jsem spokojen. Vzhledem k tomu, že zde bylo uzavřeno manželství, Finneyho pole patří tobě, zemane MacHughu.“

„Náš zeman má také poklad ze Svatého Bielu,“ řekl Gelroy a usmál se na Gabrielu. Domníval se, že není třeba vysvětlovat, co má na mysli. Každý, kdo se podívá na Gabrielu, přece musí vidět, jaký je poklad.

Gabriela se při jeho chvále začervenala. „To si nemyslím, otče. Můj manžel se bude muset spokojit s půdou, protože žádný poklad nedostane.“

„Co nejdříve,“ řekl posel, „pošlu zprávu všem klanům, že se prokázala nevinnost princezny Gabriely a obvinění vznesená proti ní byla nepravdivá, že tvoje manželství je právoplatné a Finneyho pole nyní patří tobě.“

„Jsi oprávněn to prohlásit?“ zeptal se Gelroy. „Jsem.“

O pár minut později posel i biskup odjeli a Gabriela měla z jejich odjezdu nesmírnou radost. Teď si konečně může oddechnout. Alespoň si to myslela.

Jedna starost zmizela, a druhá se objevila. Její svatební noc.

Klan MacHughů se pomalu rozcházel. Měl co oslavovat: zeman se vrátil z vítězného boje proti nepřátelským MacKennům, k jejich území nyní patřilo Finneyho pole a jejich milovaný zeman se oženil. Jak jim připomněl otec Gelroy, dostalo se jim skutečného požehnání. Blížil se soumrak a oslavy se chýlily ke konci. Lavice a stoly odnesli do hradu a lidé se vraceli do svých chalup, unavení, ale šťastní.

Liam a Colm zamířili spolu s Brodickem ke stájím, protože byl čas, aby se i Brodick vrátil domů.

„S MacKenny jsi ještě neskončil,“ upozorňoval Colma

Brodick. „Po každém, kterého jsi zabil, přijde další. Množí se jako krysy. Brzy budou mít nového zemana a vsadím se, že bude stejný bastard jako Owen. Doufám, že neměl příjemnou smrt.“

„Ne, neměl,“ řekl tiše Colm.

„Jsi náš spojenec, Brodicku,“ připomněl mu Liam. „Půjdou i po tobě.“

„Na to se těším,“ odpověděl Brodick. Za okamžik mu čeledín

přivedl koně. „Tvůj dluh je splacen,“ řekl Brodick Colmovi, „ale myslím, že máš u mě další.“

„Co by to mělo být?“

„Dal jsem ti Gabrielu.“

„Vnutil jsi mi ji,“ řekl suše Colm. „A jsem ti za to vděčný.“

„Vím, jak se mi jednoduše odvděčíš.“

„Jak myslíš?“

„Dej jednomu z mých synů za manželku jednu ze svých dcer.“

„Církev to nepovolí,“ řekl Liam. „Jsi Gabrielin příbuzný.“

„Jenom prostřednictvím manželství. Strýc mé ženy není pokrevní příbuzný. Takový svazek by se mohl uskutečnit a tvoje dcera by mohla mému synovi dát slušné věno.“

Colm se zasmál. „Budu hádat: myslíš Finneyho pole?“

„Ano, Finneyho pole.“

„Tvůj plán je podmíněn tím, že moje žena mi dá dcery a tvoje ti porodí syny.“

„To se ukáže,“ řekl Brodick. „I když mám před tebou náskok, protože moje Gillian už nosí dítě, a ty nemůžeš spát s Gabrielou ještě… jak dlouho? Pět měsíců?“

„Zpočátku jsem si myslel, že takovou dobu počkám, ale…“

„Zpočátku? A co její pověst?“

„Ke všem se dostane zpráva, že je nevinná, a jestli ten Angličan mluvil pravdu, bude to vyhlášeno výnosem.“

„Myslíš, že k tomu dojde tak rychle?“ zapochyboval Brodick.

„Colme, dal jsi jí přece šest měsíců.“

Colm odevzdaně odpověděl: „Pokud bude Gabriela chtít, podvolím se.“

Brodick a Liam se rozesmáli.

„Myslíš, že vydržíš tak dlouho? Je skoro tak hezká jako moje žena,“ řekl Brodick.

„Ovšemže mohu počkat. Mám víc pevné vůle než vy oba dohromady.“

Colm vykročil zpátky k hradu. Liam a Brodick ho sledovali pohledem.

„Co říkáš?“ prohodil Brodick.

„Můj bratr má opravdu železnou vůli a kázeň. Řekl bych, že vydrží nejméně jednu noc, než změní názor.“

„Já bych mu na to dal jednu hodinu.“

46. kapitola

Čekání bylo nesnesitelné. Gabriele se zdálo, že uplynula snad polovina noci od chvíle, kdy se vykoupala a umyla si vlasy. Káď už z její ložnice odnesli, pokrývky na lůžku byly odhrnuty a na oheň přiložena další dvě polena.

Každá minuta jí připadala jako hodina, ale pak si uvědomila, že z vlasů jí stále kape voda, takže nemohlo uplynout příliš mnoho času od chvíle, kdy si je umyla. Přesto se jí čas nekonečně vlekl.

Měla na sobě bílou noční košili z tenoučké látky zdobenou zlatými a stříbrnými nitkami všitými do lemu výstřihu. Původně si chtěla obléct modré šaty, ale když je vytáhla z truhly, byly příliš zmačkané. Posadila se ke krbu, uhladila si košili a začala si u ohně pročesávat vlasy. Pokoj byl vyhřátý a útulný a po tak dlouhém a vzrušujícím dni by měla cítit únavu. Ale nic takového necítila.

Vůbec se jí nechtělo spát a zmocňovala se jí panika. Kde je?

Říkal, že se nemůže dočkat, až bude jeho. Pravda, ke svatbě došlo dříve, než očekával, ale už jsou už manželé. Přece nemohl změnit názor?

Při každém šelestu se jí žaludek sevřel dychtivostí i strachem. Zatímco si vysoušela vlasy, snažila se myslet na méně trýznivé věci. Počasí dne bylo hezké a masový koláč, který si dala k večeři, docela chutný.

Co ho tak zdrželo? Jsou požadavky jeho klanu o tolik důležitější než ona o jejich svatební noci?

Ach, jak toužila, aby ji už měla za sebou. Slyšela dost o tom, co se při ní děje mezi mužem a ženou, a vzbuzovalo to její zvědavost i obavy.

Pokusila se srovnat ji se svým vykloubeným prstem. Když bylo Gabriele devět let, spadla z kamenné zdi, na niž se pokoušela vylézt. V malíčku jí náhle zapraskalo a podivně se jí zkroutil.

Bolelo to, jako by ji píchlo hejno sršňů, ale její otec věděl, co dělat. Stephen jí přidržel ruku a otec srovnal malíček zpátky na místo.

Bolest okamžitě pominula. Věděla, co se stane, a děsila se toho, ale

když to měla za sebou, už se ničeho nemusela bát.

A manželství jí připomínalo právě tuto situaci: nejprve přichází strach, pak bolest a nakonec na to zapomene.

Začala ji bolet ruka, a tak odložila kartáč. Vlasy se jí opět

zvlnily a měla je už téměř suché. Dívala se na podlahu a snažila se myslet na něco příjemnějšího. Po kádi, v níž se koupala, zůstala vyšplíchnutá voda. Gabriela ji pomohla setřít, ale na podlaze po ní ještě zbyla mokrá skvrna. Teď pozorovala, jak se pomalu ztrácí.

Že by na ni Colm zapomněl?

Mysli jen na příjemné věci, přikazovala si. Není třeba přidávat si starosti.

Colm měl radost z toho, že mu darovala sůl, a zároveň ho to překvapilo. Gabriela si najednou uvědomila, že mu zapomněla říct, že přivezou další a na dlouhý čas jí budou mít víc než dost pro celý klan. To, co zbude, může navíc vyměnit za osivo nebo jiné potřebné věci.

Je pro něho tak bezvýznamná?

Gabriela cítila, že se jí zmocňuje smutek. Colm chtěl jen

projevit laskavost, když jí řekl, že po ní touží. A ona tomu uvěřila. Ne, ne, to by neudělal, řekla si vzápětí. Colm je otevřený a nesmírně upřímný. Nelhal by jí. Neměl dosud mnoho času uvažovat o ženských pocitech. Možná o nich neuvažoval nikdy.

Oči se jí zalily slzami a věděla, že jestli se nevzmuží, brzy se rozpláče naplno. Plakala málokdy, ale když už se to stalo, trvalo dlouho, než se uklidnila. Jako by si vzpomněla na všechny bolesti a trýzně, které kdy měla, a ronila slzy za každou z nich. Od chvíle, kdy opustila Wellingshire, řada jejích bolestí značně vzrostla a Gabriela si pomyslela, že by musela plakat alespoň týden, aby se přes ně přenesla.

Myslet na příjemné věci nepomáhá. Musí dostat zlost.

Jak se Colm opovažuje chovat se k ní takovým způsobem! Ale vzápětí si povzdechla, protože ani to nepůsobilo. Dal jí své jméno a ochranu a nic od ní za to nežádal. Ne, moc se na něho zlobit nedokáže. Je sice od něho nezdvořilé, že ji nechává čekat, ale kruté to není.

Začala přemýšlet o královském poslovi. Svou listinou a podezřením jí připravil nepříjemné chvíle. Přesto uznávala, že

pouze vykonával rozkaz krále Jana, a byl to ostatně docela příjemný člověk. Nemůže ho vinit nebojím opovrhovat za to, že opakoval slova, která mu byla přikázána.

Joan. Taková fúrie! Měla na tváři pohrdavý výraz, když ji oslovovala. Myslela si snad, že stačí, aby oznámila, že se provdá za Colma, a bude to? Očekávala, že se jí Gabriela lekne? Nebo před ní uteče? Jak se mohla opovážit? Ano, je to zlá a protivná ženská plná hněvu.

Gabriela už neměla v očích slzy. Kdyby se teď Joan objevila v jejím pokoji, Gabriela by nejspíš popadla kartáč a hodila by ho po ní. Když si to představila, usmála se.

Tak. A už se cítí mnohem lépe. V síni se ozvaly kroky.

Colm. Bože, konečně přichází.

Vyskočila, pak se zas posadila a hned znovu vstala. Měla by stát u ohně, nebo sedět na kraji lůžka? Nebo by ji rád viděl zachumlanou v pokrývkách?

Rozhodla se, že počká u krbu. Také dospěla k názoru, že bude důležité nezapomenout dýchat. Z toho, jak v posledních chvílích zadržovala dech, se jí začínala točit hlava.

Strach…, bolest…, zapomnění.

Colm zaklepal na dveře, okamžik počkal, pak je otevřel a vstoupil. Doslova zkameněl, když ji spatřil.

Byla jako přelud. Měkký svit žhnoucího ohně za ní prozařoval její noční košili tak, že viděl dokonalé tvary jejího těla. Každou křivku podtrhovalo zlatavé světlo: plná ňadra, útlý pás, oblé boky, dlouhé nohy. Byla vskutku úchvatná a ještě vábivější, než kdyby na sobě neměla vůbec nic.

Této noci ani žádné jiné od ní neodejde.

Gabriela měla ruce spuštěné k bokům a dívala se mu do očí. Zná tohoto muže.

Proč se ho tedy bála? Nikdy jí neublížil. A náhle byl strach ten tam. Ano, zná ho velmi dobře.

Colm měl přes nahou hruď přehozen pléd. Ve světle a v tomto malém pokoji vypadal mnohem vyšší a svalnatější. Všímala si na něm každé maličkosti. Vlasy měl vlhké a na hrudi ještě kapičky vody svědčící o tom, že se byl vykoupat v jezeře, jak mívali ve

zvyku i ostatní členové klanu. Barva jeho očí…, pevná linie úst…, jeho široká ramena…

Toužila po něm.

Vykročila k němu. „Víš, jak jsi hezký?“ zašeptala tiše. Odpověděl chraplavým hlasem: „O takových věcech nepřemýšlím. Až mě poznáš lépe…“

Udělala další krok a stále mu hleděla do očí. Colm najednou zapomněl, co chtěl říct. Gabriela s sebou nesla jemnou vůni květin a jediné, na co dokázal myslet, bylo, že touží po jejím doteku.

Vzrušovala ho jako žádná jiná žena na světě.

„Znám tě, Colme.“

Konečky prstů pohladila jizvu, která začínala na jeho rameni a vedla dolů po paži. „Tvé tělo o tobě tolik říká.“

Nehýbal se, když ho pomalu obešla, dotýkala se ho a laskala.

„Jsi válečník,“ zašeptala a její prsty mu přejely po ramenou. Svaly se mu zavlnily a na kůži ucítil teplo jejího doteku. „A ochránce.“ Jemně ho pohladila po krku, a když se opět ocitla před ním, Zašeptala znovu: „Znám tě.“

Colm nespustil oči z jejích, když ji pomalu začal svlékat. Gabriele zrůžověly tváře, ale neostýchala se ani si nezakryla tělo. Colm si ji přitáhl do náruče a vroucně ji políbil. Její tělo bylo tak nádherně měkké, pleť hebká a teplá. Jeho rty jí něžně přejely po ústech a pak si přál mít víc. Začal ji zasypávat láskyplnými polibky, až ho zachvátila vášeň.

Odnesl ji na lůžko. Nepočkal, až se přikryje pokrývkou. Rychle si stáhl pléd a zakryl jím její tělo. Gabriela zaúpěla, když se k ní přitiskla jeho nahá kůže.

Colm zatoužil poznat každý kousek jejího těla. Laskal se s

jejími ústy, pak putoval ústy po krku a vdechoval její sladkou vůni. Cítil, jak pod jeho srdcem tluče její, a když ji políbil o kousek níž, zachvěla se. Pak sklonil hlavu a začal laskat její ňadra a líbat údolí mezi nimi. Ruce mu sklouzly k oblinám jejích boků.

Gabriela vychutnávala jeho doteky. Ovinula mu paže kolem krku a jejich polibky byly čím dál náruživější.

Colmova touha narůstala s každým okamžikem. Vsunul prsty mezi její stehna. Ucítil, že se napjala, ale neodtáhla se. Neklidně se pohnula směrem k němu.

Jeho laskání přivádělo Gabrielu k vytržení. Přimělo ji chtít

ještě víc. A on tuto touhu v ní ještě podnítil, když ústy putoval níž a níž, aby zlíbal každý kousek její kůže. Sladká trýzeň začínala být nesnesitelná. Gabriela mu zaryla nehty do ramen a zatoužila po úlevě.

Její vášnivá odezva vystupňovala Colmovu touhu učinit ji svou

a jeho sebeovládání sláblo. Drsně jí roztáhl nohy, poklekl mezi ně a pronikl do jejího nitra.

Vykřikla bolestí a vzepjala se k němu, ale on ji začal konejšit něžnými slůvky a doteky. Na bolest brzy zapomněla, a když se v ní začal pohybovat, zpočátku pomalu, její boky se přizpůsobily jeho rytmu a Gabriela zasténala slastí. Pak se jeho pohyby zrychlily a prohloubily. A ona náhle ucítila nápor extáze. Při vyvrcholení vykřikla jeho jméno a pevně ho k sobě přitiskla právě v okamžiku, kdy k vyvrcholení dospěl i on a do jejího těla vytrysklo jeho semeno.

Dlouho se nikdo z nich nepohnul a jediným zvukem v pokoji byl jejich přerývaný dech. Gabriela myslela, že jí snad praskne

srdce. Milování s Colmem bylo to nejkrásnější, co v životě zažila. Věděla, že ho potěšila. Přestože jí to neřekl slovy, vyjádřil to svými doteky. Když se mu konečně vrátila síla, převalil se na bok a přivinul ji k sobě. Políbil ji na čelo a uložil se na záda. Gabriela si opřela tvář o jeho rameno a ruku mu položila na srdce.

Milovala toho muže.

47. kapitola

Gabriela netušila, že je možné prožít tak neskutečnou slast. Spokojeně ležela v Colmově náručí, ruku stále na jeho hrudi, a dívala se na dohasínající uhlíky v krbu. Myslela si, že usnul, a pokusila se ho přikrýt, ale’on si ji přitiskl pevněji k sobě. Zavrtěla se, povzdechla a zavřela oči.

„Colme?“

Zívl. „Ano?“

„Proč jsi uhodil Liama? Vzpomínáš si na to?“

„Vzpomínám. Sám už dál nemohl jít a cítil by se ponížen, kdyby ho někdo nesl.“

„Takže zbavit ho vědomí byla od tebe vlastně laskavost.“

„Můžeš to tak brát.“

V mysli jí proudily myšlenky jedna za druhou. Chvíli mlčela a pak se zeptala: „Miloval jsi Joan, když jsi s ní byl zasnoubený?“

„Ne.“

Zjevně si myslel, že další vysvětlení není zapotřebí.

Uplynula asi minuta a pak Gabriela zašeptala: „Přivezou sem další sůl. Zapomněla jsem ti to říct, ale budeme jí mít plný sklad, až dorazí poslední truhlice.“

„To je dobrý dar,“ řekl. „Sůl má zde větší cenu než zlato.“ Okamžitě přešla k další otázce. „Ti dva muži, co se přikradli do opatství, aby zabili Liama…, ty také poslal MacKenna?“

„Ano. Zjevně je někde najal. Zdá se, že MacKenna najímal každého vyvrhele, na kterého narazil.“

„Nelituji, že je moji strážci zabili.“

Colm se usmál do tmy. Gabrielin hlas zněl rozhodně. „Už spi, Gabrielo. Potřebuješ si odpočinout.“

„Povíš mi, co se stalo s muži, kteří ztloukli Liama?“

„Ne.“

„Tak mi prosím dovol ještě poslední otázku. Z nádvoří ve Wellingshiru sem bude převezena matčina socha světce ze Svatého Bielu. Je to tradice. Nebude ti to vadit? Je dost velká.“

„Nebude, pokud ji nehodláš uložit do naší postele. A teď už opravdu spi.“

„Neměla bych tě políbit na dobrou noc?“ škádlila ho.

„Uvědomuješ si, jak mě pokoušíš? Jsi teď rozbolavělá. Měla bys spát.“

Ještě když jí říkal, co by měla dělat, obrátil ji na záda a políbil na krk. Tentokrát se nechoval tak jemně. Už věděl, co se jí líbí, a jeho milování nebylo zdrženlivé. Gabriela ho objala nohama, jakmile do ní prudce pronikl. Zasténal, a když začal pohybovat boky, vykřikla Gabriela slastným vytržením. Dospěla k vyvrcholení jako první a on vzápětí po ní. Tentokrát to bylo ještě nádhernější.

Vyčerpaná a uspokojená Gabriela zavřela oči. Colm se zvedl

na lokty a zadíval se na ni. „Teď už budeš spát,“ přikázal jí. Otočil se na bok a přitáhl ji k sobě tak, že se mu zády opírala o hruď.

Rozhodla se uposlechnout.

48. kapitola

Od audience na hradu Newell se Coswoldovi dařilo čím dál tím hůř.

Baron měl už plné zuby předstírané pokory před králem, ale věděl, že jeho postavení je nejisté. Jan stále zuřil, že Coswold i ostatní uvěřili Isle, té prolhané huse. Když se baron opovážil namítnout, že to byl Percy, kdo navedl Islu, aby očernila lady

Gabrielu, připomněl mu král, že Isla je jeho vlastní neteř, a proto je za její chování zodpovědný on. Kromě toho Percy si už odpykával trest. Přišel o titul i o své malé sídlo a uvrhli ho do žaláře, kde mohl přemítat o svém prohřešku. A aby pořádnou lekci dostala také Isla, rozhodl se král, že by měla Percymu dělat společnost.

Když budou nuceni strávit spolu nějaký čas za mřížemi, možná si oba příště rozmyslí protivit se královu přání.

Coswold věděl, že musí dosáhnout toho, aby mu Jan odpustil.

Jan byl v poslední době velmi rozezlen a nejspíš by Coswolda vinil z každé nepříjemnosti, která by se vyskytla. A tak baron dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby krále potěšil. Všude ho doprovázel a dělal mu společnost ve dne v noci. Choval se doslova jako věrný pes. Vyčerpávající úsilí nakonec vedlo k tomu, že se k němu Jan začal chovat přívětivěji. Líbilo se mu, že má vedle sebe společníka, jemuž může vykládat historky o manželkách baronů, které svedl.

Přestože tak patolízalské chování bylo pro Coswolda

ponižující, obnovený důvěrný vztah s králem měl své výhody. Byl u toho, když ke králi přijel posel a přivezl mu dobré zprávy. Byla pravda, co se povídalo: podařilo se najít lady Gabrielu. Vzal ji k sobě MacHughův klan a žila mezi horaly v jejich hradu v horách. Jan se zaradoval. Teď může uvažovat o tom, jak by se s ní udobřil, a možná se mu podaří smířit se i s baronem Geoffreym a ostatními barony.

Než Jan vypravil svého posla k MacHughovi, zavolal si ho k sobě a dal mu přesné instrukce. Coswold byl u toho a poslouchal. Král Coswoldovi sdělil, že vybral právě tohoto muže, protože má

dokonalou paměť a dokáže opakovat jakékoli poselství slovo od slova. Poté, co Coswold vyjádřil obdiv ke královu důmyslu, připomněl mu, že sám se právě vrátil z této části Vysočiny. Možná by mu mohl dát dobrou radu.

„Cesta k MacHughovu klanu je nebezpečná. Horalé se někdy k cizincům chovají nepřátelsky,“ řekl Coswold. „Dovolíš-li, rád bych ti navrhl, aby se tvůj vyslanec zastavil v opatství Arbane a vzal si s sebou na zbytek cesty několik průvodců. Mnichové mu rádi vyhoví, pokud za to budou odměněni.“

Coswold postřehl, že krále jeho návrh rozzlobil, a rychle dodal:

„A abych projevil dobrou vůli, rád jim dám, co budeš považovat za potřebné.“

„Především mi zaplatíš dvojnásob vysokou daň, Coswolde, pak budu spokojený,“ řekl král. „Mnichům dej, co chceš. Na nich mi nezáleží, ale chci, aby můj posel měl bezpečnou cestu.“ Coswold naložil do vozu asi tucet soudků nejlepšího vína a poslal je předem do opatství. Pak požádal krále, aby mu dovolil

vrátit se domů, kde chce zkontrolovat, jak dopadla letošní sklizeň. Král souhlasil.

Baron co nejrychleji shromáždil své muže a vyrazil do arbanského opatství. V jeho doprovodu, který připomínal malou armádu, byli pouze velmi zdatní vojáci. Nechtěl nic riskovat. V pustinách Vysočiny se často stávalo, že člověk zmizel, a už se nikdy neobjevil. Přemítal také, co se stalo s výpravou, kterou vyslal, aby zjistila, je-li Gabriela u zdejších horalů. Ale měl spíš podezření, že jeho lidé si truhlice nechali pro sebe a do MacHughova hradu vůbec nedošli.

Mnichové v opatství Arbane se právě shromáždili k večerním modlitbám a vtom se ozvalo hlasité zabušení na hlavní bránu. Opat na okamžik poklekl a pak rychle chvátal přes nádvoří k bráně, pohoršen vyrušením v tak nevhodný čas.

Bylo příliš brzy na to, aby se už vraceli mnichové, kteří se vypravili do MacHughova sídla. Protože mají s sebou biskupa, cesta domů jim potrvá déle. Když do opatství přijel králův posel, biskup zde byl na návštěvě, a jakmile se dověděl o zprávě, jež má být předána lady Gabriele, trval na tom, že se skupinou pojede i on. Vysvětloval, že jen zřídka má příležitost být přítomen na místě,

kam míří dobré zprávy od anglického krále. Mnichové se teď budou vracet jinou cestou, aby biskupa doprovodili do jeho sídla, což znamená nejméně dvouhodinovou zajížďku. Není možné, aby ujížděli tak rychle, že by se tu objevili už teď.

Opat odsunul zástrčku a pootevřel bránu. Sotva spatřil

příchozího, otevřel bránu dokořán. „Co tě přivádí zpátky do našeho opatství?“ zeptal se překvapeně.

Baron Coswold prošel kolem opata a v doprovodu Cyrila,

jednoho ze svých pobočníků, vstoupil na nádvoří. Otočil se k němu a přikázal, aby se i s vojáky utábořil venku za zdmi kláštera.

Teprve pak se začal věnovat užaslému opatovi. „Přijíždím v zastoupení krále Jana,“ oznámil.

„Za jakým účelem?“ zeptal se opat.

Coswold měl vysvětlení už dávno připravené. „Král vyslal jednoho ze svých poslů se zprávou do MacHughova sídla. A já jsem se právě dověděl, že na Vysočině zavládly nepokoje,“ lhal.

„Obávám se o život králova posla, a protože vím, jak je pro krále jeho mise důležitá, rozhodl jsem se se svými vojáky zajistit poslovi bezpečnou cestu.“

Coswold nevěděl, že jeho slova o nepokojích jsou pravdivá, protože ještě neslyšel o smrti zemana MacKenny.

Opat uvedl Coswolda do síně. „Jsem přesvědčen, že se posel vrátí živ a zdráv, barone, ale jsi zde vítán: můžeš u nás zůstat. Poručím, aby ti přinesli něco k jídlu a pití. Budeš-li ke svému pohodlí ještě něco potřebovat, stačí říct, jsem tvůj ponížený služebník.“

Pak se opat chvatně vzdálil, aby pro nečekaného hosta zařídil vše potřebné.

Když se po setmění do opatství vrátila unavená výprava s poslem, Coswold ji dychtivě přivítal.

Posla překvapilo, že ho zde vidí. „Vezeš mi nějaké rozkazy od krále?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Coswold. Odsunul od stolu židli a nabídl mu ji. „Král na tebe spoléhá a ví stejně dobře jako já, jak jsou tvé

úkoly důležité. Proto je pro něho důležitá tvoje bezpečnost… Také mně nezáleží na ničem víc než na králově spokojenosti, a proto cítím povinnost postarat se o tvé blaho.“

S vlídným úsměvem ukázal na židli. „Posaď se se mnou, vypijeme spolu trochu vína a sníme nějaký sýr a přitom mi můžeš vyprávět o tom, co jsi zažil. Jsou MacHughové tak divocí a krutí, jak jsem slyšel? A co lady Gabriela? Je stále tak krásná, jak si ji pamatuji?“

Poslovi lichotila baronova pozornost a dychtil vylíčit své zážitky. Po druhé číši vína se zcela uvolnil a nenuceně vyprávěl.

„Chceš, abych ti citoval doslova, co kdo řekl?“

„Ne, vůbec ne,“ řekl Coswold. „To si nechej pro krále. Já bych jen rád věděl, jací jsou to lidé.“

„Nebudu králi opakovat každé slovo, které jsem slyšel. Král chce jen vědět, zda lady Gabriela přijala jeho omluvu a nabídku Finneyho pole.“

Napil se vína, zatímco Coswold netrpělivě čekal.

„Ale abych odpověděl na tvoji otázku, je to pravda. Lady MacHughová je krásná,“ řekl. „Zdá se být také spokojená. Její nový klan měl radost, že Finneyho pole nyní patří jejich zemanovi. Jsou to…“

Coswold ho přerušil: „Lady MacHughová? Chtěl jsi říct lady Gabriela?“

„Nyní už lady MacHughová, protože se provdala za zemana MacHugha. Musím přiznat, že jsem se celý třásl, když na mě zeman pohlédl. Je to drsný bojovník.“

Posel popíjel víno a dál hovořil o tom, jak na něho zapůsobil zeman MacHugh. Nepostřehl, že je Coswold rozmrzelý.

Zatímco dobrosrdečně vyprávěl o novomanželích, Coswold

seděl napjatý jako struna a křečovitě svíral pohár. V hrdle ho pálila žluč stoupající z nitra. Musel vynaložit veškerou vůli, aby nezačal vzteky křičet. Je pozdě. Příliš pozdě. Gabriela mu znovu unikla. Je pro něho ztracen i poklad?

Vždy když se posel odmlčel, Coswold párkrát souhlasně

přikývl a dolil mu pohár. Nakonec po množství vína začal poslovi dřevěnět jazyk a ztěžkla mu víčka. „Chce se mi spát,“ řekl a chtěl vstát.

Coswold mu rychle nabídl ještě kus sýra a chléb. „S plným žaludkem se ti bude lépe spát,“ řekl a povzbudivě se usmál, když posel vztáhl ruku k jídlu.

„Jaké další novinky jsi slyšel?“ zeptal se Coswold. „Ti MacHughové jsou ale zvláštní cháska. Připadají mi ohromně zajímaví,“ dodal, aby svůj zájem nějak zdůvodnil. Pochyboval, že ráno si opilec bude pamatovat, co říkal.

„Když jsem čekal, až vyjde lady MacHughová ven, snědl jsem spoustu nezvyklých pokrmů. Měli tam brzlík, který mi velice chutnal…“

Coswold ho nechal blábolit a doufal, že nakonec uslyší něco zajímavého.

„Oslavovali,“ řekl posel a zívl. Mezi zuby mu uvízl kousek

sýra a Coswold se odvrátil. Chování podnapilého muže bylo čím dál odpornější.

„Co oslavovali?“ zeptal se a nedokázal zbavit hlas podrážděného tónu.

„Finneyho…“ Zdálo se, že posel už neví, co chtěl říct. „Slavili to, že jim teď patří Finneyho pole?“ dopověděl místo něho Coswold.

„Ano, ano. Patří jim.“

„Nemluvilo se ještě o něčem, co dostane jejich zeman?“ Posel několikrát zamrkal a snažil se soustředit. „Co?“

„Zlato,“ zamumlal Coswold. „Nebyla řeč o zlatě?“ Posel se poškrábal po bradě. „Ne, o zlatě ne.“ Coswolda se zmocnilo zoufalství. Opřel se o lokty a ukryl tvář v dlaních. „Je po všem,“ zašeptal.

Myslel si, že posel usnul, ale zmýlil se. „Poklad.“

„Co jsi říkal?“ rychle se zeptal Coswold. „Poklad ze Svatého Bielu.“

„Oni vědí o pokladu?“ podivil se. Zatřásl poslem, aby se vzpamatoval a mohl pokračovat.

„Ten kněz… říkal, že dostanou poklad…,“ vykoktal posel. Coswold se k němu naklonil blíž, aby slyšel každé jeho slovo.

„Řekl někdo, kde poklad je?“

„Ne… Lady MacHughová… Lady MacHughová říkala…“ Coswold ho popadl za ramena. „Co říkala lady MacHughová o pokladu?“

Mužovi poklesla hlava. „Říkala, že zeman bude mít půdu…, ale poklad nedostane.“

Coswold pustil muže a zvedl se. Možná přece jen není pozdě.

49. kapitola

Colm si pečlivě hlídal, co mu patřilo. Pozorně sledoval Gabrielu a uvědomil si, že se mu nelíbí, když se v její blízkosti zdržuje nějaký muž nebo když se na ni jiný příliš dlouho dívá. Po jejich sňatku jeho ostražitost ani trochu nepolevila. Jednou po večeři seděli Liam a Colm v síni. Jakmile Willa a Maurna

sklidily ze stolu, Liam usoudil, že by si měl s bratrem promluvit o jeho přílišné starostlivosti.

„Pojď sem ke krbu, Colme, ať si s tebou mohu v klidu popovídat.“

Liam poklekl a vložil do ohně velké poleno, pak si ke krbu přitáhl židli a posadil se.

Colm se opřel o římsu a čekal, co mu bratr řekne.

„Máš důvod Gabriele nedůvěřovat?“ zeptal se Liam. Taková otázka se Colma dotkla, ale věděl, že Liam nechtěl urazit jeho ani Gabrielu. „Ovšemže ne,“ zamručel.

Liam přikývl. „Právem jí důvěřuješ. Nikdy by tě nezklamala. Vidím, kde je její srdce.“

„A kdepak tedy je?“

Jeho bratr se zasmál. „Přece nemůžeš být tak slepý. Víš, že tě miluje.“

Colm na Liamova slova neodpověděl. Hovor o lásce je pro ženy, ne pro válečníky.

„Proč ses mě zeptal, jestli jí nedůvěřuji, když odpověď znáš?“

„Vedlo mě k tomu tvé chování. Chováš se jako žárlivec.“

„Já nežárlím. Jen dávám pozor na to, co mi patří. Gabriela zasluhuje tolik ochrany jako kterýkoli jiný člen mého klanu.“

„Je to tvoje žena, Colme.“

„A já ji budu bedlivě střežit.“

Vtom si všimli, že na schodech se objevila Gabriela. Zůstala

stát u zdi a čekala, zatímco dva Colmovi muži vynášeli nahoru její truhlici.

„Gabrielo, proč odnášíš sůl do svého pokoje?“

Když muži s truhlou procházeli kolem ní, řekla jim: „Postavte

to ke krbu v mém pokoji prosím.“

„Já jim ukážu, kam to přijde,“ nabídla se Maurna a šla za nimi.

„Ale mylady, proč chceš mít ve svém pokoji truhlici se solí?“

„To není sůl,“ vysvětlovala Gabriela Maurně. Colmovi a

Liamovi pak řekla: „Jestli si vzpomínáš, Colme, zmínila jsem se ti, že v jedné truhlici není sůl. Trvalo to celou věčnost, než jsem ji našla, a jak už se stává, byla to až ta poslední.“

„Teď budeš nosit barvy MacHughů. Už nepotřebuješ anglické šaty,“ řekl Colm.

„Možná ne, ale stejně si je ponechám. V truhle jsou ovšem i další věci, jak z Wellingshiru, tak i ze Svatého Bielu.“

„Dobrý bože, Gabrielo, ze Svatého Bielu máš přece dost památek,“ řekl Liam. „Colme, viděl jsi, jak je velká socha, kterou poslal opat? Zůstane ve skladišti, než postavíš Gelroyovi kapli. Pak ji umístíme v ní.“

„Ne, Liame,“ řekla Gabriela. „V kapli nebude. Zůstane stát přede dveřmi, aby ji všichni viděli, až půjdou dovnitř. Taková je tradice.“

„Ve Svatém Bielu nemáte v chrámech žádné sochy?“

„Jistěže ne. Modlíme se k Bohu, ne k sochám.“ Liam vstal, když vešla do místnosti, ale jakmile se posadila, usedl i on.

„Je pravda, že tvůj otec nechá přivézt další sochu?“

„Ano. Patřila mé matce a teď, když jsem vdaná, bude moje. I to patří k tradici.“

„Přivezou sem ještě nějaké jiné?“ prohodil Colm.

„Jen asi tucet,“ dobírala si ho Gabriela.

Zasmála se jejich úleku a hned nato si všimla, že přicházejí její strážci a chtějí s ní mluvit. Stačil jediný pohled do jejich vážných tváří, a okamžitě jí bylo jasné, co si přejí říct: pojedou domů.

Gabriela se zhluboka nadechla a ze všech sil se snažila potlačit slzy. Nebylo by správné, aby plakala. Pohlédla na Colma a podle toho, jak se tvářil, poznala, že s ním už mluvili. Pomalu vykročila k nim a sepjala ruce jako v modlitbě.

„Chystáte se domů.“

Při těchto slovech pohlédla na Stephena.

„Je načase. Jsme přesvědčeni, že tvůj zeman se o tebe dobře postará.“

Uchopila ho za ruku a řekla: „Nevím, co si bez vás počnu.“ Stephen se jí uklonil a ustoupil. Pak Gabriela stiskla ruku Lucienovi. „Zažili jsme spolu tolik divokých dobrodružství, že? Myslím, že budeš rád, až se mě zbavíš.“

„Ne, nebudu, princezno. Budu tě postrádat, ale navždy zůstaneš v mém srdci.“

Další v řadě stál Faust. Vzala ho za ruku a řekla: „Věřil bys tomu, Fauste? Už brzy uvidíš hory Svatého Bielu.“

„Budeš mi chybět, princezno.“

Poslední byl Christien. I jemu Gabriela podala ruku a řekla:

„Zachránil jsi mě před smrtí tolikrát, že to ani není možné spočítat. Vděčím ti za svůj život, Christiene, a budeš mi chybět.“

„Nebude to nadlouho, princezno. Vrátím se. Poznám, až přijde pravý čas.“

Hluboce se uklonili a odcházeli. Po Gabrielině tváři stékala

jediná slza. Pak princezna vyšla ze síně a zamířila do svého pokoje. Colm věděl, že potřebuje zůstat sama. Ještě dlouho seděl v síni, ale pak zamířil do její ložnice. Ležela schoulená na posteli a plakala. Vzal ji do náruče a utěšil jediným způsobem, jaký znal.

Nechal ji plakat.

50. kapitola

Otec Gelroy jí pomohl vyrovnat se se ztrátou tvrzením, že by neměla být smutná.

„Ovšemže ti tvoji ochránci budou chybět. Celá ta léta pro tebe byli jako starší bratři, ale uvědom si, že musí jít vlastní cestou. Svatý Biel je jejich domov a měla bys mít radost, že se tam mohou vrátit.“

Gabriela věděla, že duchovní má pravdu, ale přece jen bylo pro ni těžké cítit radost, když je tak postrádala. Naštěstí měla neustále co dělat a nezbýval jí čas na plané přemítání.

Klan jí pomáhal, jak mohl, aby si co nejlépe zvykla na jejich způsob života. Gabriela si je získala, jakmile se dověděli, že zabila člověka, aby zachránila život Liamovi. Vysloužila si jejich lásku a úctu, když se provdala za jejich zemana a dala mu Finneyho pole. To, že se postavila lady Joan a vykázala ji do patřičných mezí,

svědčilo o tom, že se umí rozzlobit, což považovali za dobrou vlastnost.

Každý se jí snažil nějak poradit. Maurna a Willa jí pomáhaly naučit se řídit domácnost. Bylo teď na Gabriele, aby rozhodla, co se bude podávat k jídlu, kdy je třeba vyměnit rákos na podlaze a vyvětrat prádlo, i tisíce dalších věcí, které patřily k životu v hradu. Hospodyně ani kuchařka jí nikdy nic neodmítly ani neřekly, že něco dělá špatně. Taktněji daly najevo, že udělala chybu.

„Dnes budeme mít k večeři masové koláče,“ řekla Gabriela Wille.

Kuchařka nepatrně zavrtěla hlavou. Gabriela to zkusila znovu.

„Dáme si kuřata?“

Následovalo další jemné odmítnutí. Gabriela si povzdechla.

„Tak tedy skopové.“

Willa přikývla. „Ano, lady MacHughová. Bude skopové.“ Kameník a svíčkař ji poučili, jaké jsou vztahy s ostatními klany. Připadalo jim, že je nutné, aby se jejich paní dověděla o všech sporech a jejich důvodech.

Gabriela přitom ani nevěděla, kde jednotlivé klany sídlí.

„Proč je tak důležité, abych se vyznala ve všech sporech?“ zeptala se.

Svíčkaře udivilo, jak mohla položit takovou otázku. Místo odpovědi se zeptal sám: „Když nevíš, s kým bojujeme, jak můžeš vědět, s kým máš mluvit, a koho proklínat?“

Na to neměla odpověď.

Když se téhož večera chystala k spánku, zeptala se na klany Colma. „Na Vysočině je jich tolik. Vůbec se v nich nemohu vyznat.“

„Zítra vyhledám mapu a ukážu ti, kde který klan žije.“

„Ukážeš mi ji předtím, než mě vezmeš k Buchananům, nebo potom?“

Ustoupila do stínu, kde si svlékla spodní prádlo a oblékla noční košili. Její ostýchavost Colma pobavila. V té chvíli už byl v posteli. Ležel na boku, opíral se o loket a s potěšením ji pozoroval.

Gabriela zamířila k ohni, aby se zahřála, a přitom si rozčesávala vlasy.

„Proč si oblékáš košili?“ zeptal se Colm. „Jen co přijdeš do

postele, zase ti ji svléknu.“

Gabriela odložila kartáč a otočila se k němu. „Musím navštívit Buchanany. Odvezeš mě k nim zítra?“

„Ne.“

„Lady Gillian je moje nejmilejší sestřenice.“

„Vždyť jsi ji nikdy neviděla.“

„Přesto jí mám ráda.“

„Zítra mám mnoho povinností. Nemohu.“

„Mohl by mě tam odvézt někdo jiný?“

„Ne.“

„A pozítří?“

„Ne. Pojď do postele.“

Dlouze se na něho zadívala. „Ne.“

Zdálo se, že ho její odmítnutí nevyvedlo z míry. Byla

zklamaná, protože doufala, že ho rozzlobí. Nejraději by vyběhla z pokoje, ale neměla kam jít. Kromě toho nemohla nikam běžet v noční košili. A tak usoudila, že bezcílně pobíhat za námahu nestojí. Za dalších pár vteřin dospěla k názoru, že bude muset jít do postele, jinak zmrzne. Vykročila tedy na druhou stranu pokoje.

„Abys rozuměl. Nejdu k tobě. Chystám se do postele.“

Chtěla přes Colma přelézt na svoji stranu, ale on jí jediným pohybem přetáhl košili přes hlavu a vzápětí mu Gabriela dopadla na hruď. Chytil ji za nohy, přitiskl na ně své a pak ji obrátil tak, že ležela pod ním.

Lehounce ji kousl do krku a řekl: „Abys rozuměla ty, já se zas chystám tě milovat.“

Přece jen měl poslední slovo.

Gabriela s Braedenovou manželkou Lily, která čekala první dítě, kráčela k jezeru. Gabriela si oblíbila její společnost: byla to poněkud plachá, ale velmi dobrosrdečná žena.

„Do tohoto jezera se chodívají koupat muži?“ zeptala se Gabriela.

„Ano, ale na opačnou stranu, kde na ně nevidíme. Nevadilo by jim to,“ řekla Lily, „ale vědí, že nám ano.“

„To je dnes krásný den! Vzduch je tak svěží.“ Gabriela natáhla paže a nastavila tvář slunci.

„Počkej, až uvidíš jezero. Je tam nádherně čistá voda,“ řekla

Lily. „Ale úplně ledová. Neohřeje se ani v letních měsících. Stačí, abys do ní ponořila nohy, a budeš drkotat zuby. Nevím, jak se v ní mohou muži umývat.“

„Děkuji za upozornění. Určitě ji nebudu zkoušet.“

Gabriela se posadila pod strom a těšila se z klidného dne. Bylo po obědě a do večeře zbývalo ještě pár hodin.

Lily hovořila o tom, jak se připravuje na příchod maličkého, a Gabriela se jí zrovna chtěla na něco zeptat, když se mezi stromy objevili Ethan a Tom. Hráli si na honěnou.

„Neměli by sem chodit sami,“ řekla Lily.

Gabriela souhlasila. Zavolala na chlapce. Ethan se pokoušel

utéct Tomovi, ale nepodařilo se mu včas změnit směr. Gabriela jen viděla, jak zakopl a sklouzl do jezera.

Lily volala o pomoc, ale Gabriela rychle shodila střevíce a vrhla se za dítětem. Voda byla tak studená, až se bála, že se jí

zastaví srdce. Podařilo se jí vytáhnout Ethana na hladinu a pak ho prskajícího a plivajícího odnesla na břeh, kde zatím naříkal Tom.

„Je studená,“ řekl Ethan Tomovi, když konečně popadl dech.

„Lady Gabrielo, mohl bych zkusit…,“ začal Tom.

Věděla, kam míří. „Ne, vodu zkoušet nesmíš. Oba teď půjdete se mnou.“

Lily přehodila přes Ethana svůj šál. „Dnes budeš pořádně kýchat,“ upozorňovala ho.

Gabriele drkotaly zuby. „Ani sníh není tak studený jako tahle voda,“ řekla.

Lily přikývla. „Teta chlapců žije o dvě chalupy dál než já. Odvedu je domů. Ty by ses měla převléct, než nastydneš.“

V hradu naštěstí nebyli ani Colm, ani Liam, a tak se Gabriele podařilo nepozorovaně projít do svého pokoje. Bohužel, Ethan a Tom zanedlouho popovídali všem, jak lady MacHughová skočila do vody. Než se Gabriela převlékla a zahřála u krbu, celý klan věděl, že plavala v jezeře.

Na dveře jejího pokoje zaklepaly Willa a Maurna. „Chtěla bys přidat pokrývku, mylady?“

„Ne, je mi dobře,“ ujistila je. „Ale povězte mi, kde ti hoši bydlí. Ráda bych si promluvila s jejich tetou.“

Willa jí ukázala cestu. Když Gabriela vstoupila do chalupy,

pochopila, proč chlapci tak zdivočeli. Jejich teta byla stará a vypadala, že by se především potřebovala pořádně vyspat. Pozvala Gabrielu dál. Ethan se zdál v naprostém pořádku. Seděl s Torném u stolu a oba jedli něco, co vypadalo jako stejná planá kaše, již Willa vždy vnucovala Gabriele. Chlapcům však, zdálo se, chutnala.

„Do zítřka zůstanou doma,“ slibovala teta. „Ethane, nezapomeň na slušné chování. Poděkuj lady MacHughové za to, že ti zachránila život. A omluv se jí, že s tebou měla tolik starostí.“ Hoch se přece jen zatvářil zkroušeně a poslechl. Teta pak vyprovodila Gabrielu ven a zavřela za sebou dveře, aby ji chlapci neslyšeli.

„Nezlob se, mylady. Ethan a Tom jsou hodní hoši. Starám se o ně od smrti jejich rodičů. Není to lehké. Snažím se, jak mohu, a pomáhá mi celý klan, ale ti dva potřebují víc, než jim mohu dát.“ Gabriela sevřela ženiny ruce v dlaních. „Promluvím se zemanem,“ slibovala. „Jsem si jistá, že na něco přijde.“

Cestou zpátky do hradu bodla Gabrielu výčitka. Nedávno Colma upozorňovala, že si na sebe bere příliš mnoho zodpovědnosti, a teď mu přidává další starost, kterou by měl vyřešit.

Gabriela seděla u stolu, když do hlavní síně vstoupili Colm a Liam. Podle toho, že se Colm mračil a Liam usmíval, poznala, že už vědí, co se stalo u jezera.

„Jak se ti líbilo koupání?“ zeptal se Liam.

Gabriela však neměla náladu na žertování. Pohlédla na Colma a řekla: „Zapomněl jsi jim zakázat, aby chodili k jezeru?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl. „Jsi v pořádku?“

Jeho zájem ji uklidnil. „Ethan se málem utopil. Je třeba něco dělat.“ Pak přistoupila k němu a políbila ho na tvář. „Vezmeš si je na starost. Jinak se nedožijí příštího roku.“

Vzápětí přinesla Willa na stůl večeři. Gabriela jedla už

předtím, ale zůstala sedět s Colmem a Liamem, než se najedli oni.

„Představ si, že když jsem Ethana vytáhla ven, chtěl do vody i Tom.“

Liamovi zaskočil doušek vody, které se právě napil. Gabriela počkala, až přestane kašlat, a pak se zeptala, jak stara je teta dvojčat.

„Nerada bych ji urazila, ale zdálo se mi, že je jí nejméně osmdesát.“

„Je přibližně ve tvém věku,“ řekl Liam a provokativně se smál.

„Aspoň vidíš, co s člověkem udělají tři roky s takovými kluky.“ Zamračila se na něho. „To není k smíchu.“

Pak se Gabriela otočila ke Colmovi. „Má chlapce ráda, ale je toho na ni moc. A hodně lidí z klanu jim říká, co mají dělat, takže nakonec neposlouchají nikoho.“

Colm přikývl. „Promluvím s ní.“ Gabriela si oddychla.

O dva dny později mířila Gabriela do síně s košíkem bylin v ruce a zahlédla Ethana a Torna, jak se ženou nahoru po schodech. Maurna, stojící dole pod schody, se za nimi dívala s obavou ve tváři.

„Kam běží?“ zeptala se Gabriela. „Do tvého pokoje,“ odpověděla Maurna. Gabriela se trochu polekala a opatrně se zeptala: „A proč právě tam?“

„Všechny tvé věci už byly přestěhovány do zemanovy ložnice. Ve tvé budou bydlet chlapci.“

Maurna se otočila ke Gabriele s odevzdaným úsměvem, ve kterém však byla i stopa nervozity.

„Co jejich teta?“ zeptala se Gabriela.

„Zůstane ve své chalupě. Docela jí to tak vyhovuje a říká, že pro chlapce je to nejlepší. Budou ji často navštěvovat.“ Gabrielu napadlo, že se zeptá, jak se hoši cítí v novém příbytku, ale vzápětí uslyšela seshora výbuchy smíchu. Další odpověď nepotřebovala.

51. kapitola

Byl to slavný den. Colm připravil Gabriele překvapení – vzal ji na vyjížďku. Dojeli spolu na místo s výhledem na překrásné údolí, tam převedli koně do kroku.

Colm nikdy předtím nezanechal svých povinností proto, aby věnoval svůj čas jí, a Gabriele vrtalo hlavou, jaký k tomu má důvod.

„Žádný jiný důvod nemám,“ řekl jí Colm. „Vím, že ses chtěla

projet s Rošťákem, a tak jsem se rozhodl ti vyhovět.“

„Obvykle se mnou jezdíval Faust…“ Nedokázala skrýt překvapení. „Jsi tak pozorný,“ řekla.

„Chceš ztrácet čas hovorem o tom, proč spolu někam jedeme, nebo bys už raději vyjela?“

Bylo nádherné mít manžela jenom pro sebe, ale čas ubíhal až příliš rychle.

Vyprávěl jí o Ethanoví a Tomovi. „Dostanou drobnou práci, kterou budou muset vykonat, a teprve pak si budou moct jít hrát.“

„Kdo jim takovou práci zadá a dohlédne na to, že je hotová?“ Přiblížil se se svým koněm těsně k ní. Objal ji kolem ramen a přitáhl k sobě. „Paní mého domu.“

Než mohla něco namítnout, políbil ji. Když zvedla hlavu, řekl:

„Navrhovala jsi přece, abych někomu svěřil zodpovědnost.“

„Ano, ale…“

„Je čas, abychom se vrátili,“ řekl.

Ta slova pronesl trochu váhavě a to ji potěšilo. Možná se mu líbí být s ní, stejně jako jí se líbí trávit čas s ním.

Blížili se k padacímu mostu a vtom je zastavil jakýsi voják.

„Zemane, přijel posel a říká, že ho posílá otec tvé ženy.“

„Můj otec?“ vykřikla Gabriela.

Colm vztáhl ruku a uchopil její otěže, aby nemohla vyrazit bez něho.

„Kde je ten posel?“

„Dole pod pahorkem. Stráže mu nedovolily jet dál, dokud nebude mít tvé svolení.“

„Ať tam zůstane. Pojedu za ním a vyslechnu ho sám.“

„Ano, zemane,“ odpověděl voják. „Gabrielo, ty počkáš doma.“

„Raději bych jela s tebou.“

„Půjdeš do domu.“

Pokusila se jednat diplomaticky. „Možná bych ti to měla vysvětlit jinak. Pojedu s tebou. Než mi to znovu zakážeš, řeknu ti, že znám otcovy služebníky, a mohla bych ti říct, jestli je posel skutečně z Wellingshiru, nebo ne. Kromě toho,“ pokračovala

rychle, než ji mohl přerušit, „budu pořád na tvém území. Do těchto míst jsi mi dovolil mnohokrát vyjet s mými strážci.“

To bylo rozumné zdůvodnění a Colm změnil názor.

Gabriela se držela za ním a zpomalila, jakmile dojeli k ostré zatáčce na stezce těsně před hranicí mezi Finneyho polem a horou.

„Colme, co když přinášejí špatné zprávy?“

„Vyslechneme je spolu.“

Neměla čas přemítat o této možnosti, protože sotva se ocitli za ohybem, spatřila posla.

„To je Nigel!“ vykřikla. „Jeden z otcových nejvěrnějších služebníků, znám ho už celá léta.“

Gabriela pobídla Rošťáka a hlasitým zvoláním pozdravila otcova vyslance. Nigel nečekal, až sesedne z koně, a okamžitě jí vložil do ruky svitek. Gabriela poznala, že je pravý, protože na něm byla otcova pečeť. Celá vzrušená se dala do čtení.

„Otec mě přijede navštívit… vlastně nás,“ opravila se, „a

dorazí už koncem týdne. To je úžasná zpráva a já ti, Nigeli, děkuji, že jsi mi ji přivezl.“

Pohlédla na Colma. „Jistě by se potřeboval trochu občerstvit. Smím mu nabídnout pohoštění?“

„Smíš.“ Kývl na jednoho ze svých strážných. „Odveďte ho do kuchyně.“

Sotva Nigel zmizel z dohledu, roztáhla Gabriela znovu svitek a přečetla ho Colmovi.

„Dcero, koncem týdne přijedu do tvého nového domova, abych viděl, že jsi v bezpečí a že je o tebe dobře postaráno. Řekli mi, že ses provdala a že jsi spokojená. Posoudím to sám, až poznám tvého manžela a podívám se ti do očí.

Když jsem se dověděl, co všechno jsi vytrpěla v opatství,

dostal jsem strašný vztek. Začal jsem tě zoufale hledat. Pak přišla zpráva zemana Buchanana, že jsi zdravá a na bezpečném místě. Nesmírně se mi ulevilo, dcero, ale vztek mě neopustil. Povolal jsem své vazaly, aby se připravili na válku. Připojili se ke mně i další baroni. Král se snažil napravit zlo, které spáchali Coswold a Percy, ale já nebudu mít klid, dokud oba nezaplatí za své hříchy.“ V Gabrieliných očích se objevily slzy radosti, jakmile pohlédla na Colma. „Otec přijede. To je radostná novina.“

Colm ji vysadil na koně. „Jestli rozzářila tvou tvář takovým úsměvem, jaký na ní vidím, pak je to skutečně šťastná novina.“ Podal jí otěže a vyhoupl se na svého koně.

„A, počkej chvíli,“ řekla Gabriela a znovu roztáhla svitek.

„Stojí tu ještě něco.“ Zadívala se do listu.

„Copak to je?“ zeptal se Colm.

„Brzy se s tebou seznámím,“ četla. „Prosím, vezmi mou dceru

co nejdříve na návštěvu k Buchananům k její nejmilejší sestřenici.“

Neotočila se, aby zjistila, jak se tváří, když se od něho vzdalovala.

Colm se rozjel za ní a jeho smích zněl ozvěnou v celém údolí.

*

V pondělí se vydali Braeden s Gabrielou k úpatí hory, aby zjistili, jestli její otec už projíždí přes Finneyho pole.

„Nesdělil ti včera posel zprávy o tvém otci?“ zeptal se Braeden.

„Ano, sdělil, Braedene.“

„A neříkal otec, že se tu objeví až koncem týdne?“

„Ano, to říkal, ale otec často neodhadne správně dobu, kterou potřebuje na cestu. Možná pojede mnohem rychleji,“ vysvětlovala Gabriela.

Braeden viděl, jak je vzrušená. Nechtěl jí brát iluze věcnými poznámkami, a tak se už během cesty k té záležitosti nevracel. V úterý ráno odjel Colm na shromáždění, k němuž zeman Ramsey povolal na své sídlo všechny zemany, aby projednali poslední události na Vysočině. Po smrti zemana Monroa se mezi klany rozmáhal neklid a nepřátelství, které podněcoval zeman

MacKenna. U Monroů nyní probíhal boj mezi dvěma zemanovými synovci a MacKennové neměli žádného vůdce. Zemani se tedy na svém jednání chtěli domluvit na společném postupu, dříve než se situace ještě víc vyhrotí.

Colm nevěděl, jak dlouho bude mimo domov, ale ujistil Gabrielu, že se určitě vrátí včas, aby mohl přivítat jejího otce.

„Proč musím mít vždy doprovod, když se chci podívat na pláň?“ zlobila se Gabriela. „Zůstanu na našem území. Nic mi nehrozí.“

„Nic ti nehrozí, když máš doprovod,“ zněla Colmova odpověď. V úterý odpoledne Gabriela uprosila Michaela, aby ji doprovázel. Vrátila se za dvě hodiny.

Ve středu přemluvila Jamese. Vrátila se už za hodinu. Ve

čtvrtek s ní jel Philip. Pršelo a domů se dostali až za tři hodiny. V pátek s ní opět vyjel Michael. Domů se tentokrát nevrátila. Gabriela zmizela. Stalo se to v ostré zatáčce nedaleko úpatí hory. Michael ujížděl před ní a Gabriela na několik okamžiků osaměla. I tak krátký čas však stačil k únosu.

Michael si myslel, že je stále za ním. Slyšel, jak na kamení klapou Rošťákova kopyta. Věděl, že jeho paní zpomalila, jak mívala ve zvyku těsně před ohybem. Po jedné straně byl příkrý svah s drolícím se kamením, po druhé útes. Na všechny strany z něho čnělo pichlavé houští a jako pokroucená chapadla se táhlo až nad pěšinu. Křoviny byly tak husté, že zde tlumily zvuk.

Gabriela a její průvodce si ještě před okamžikem přátelsky povídali.

„Myslím, že zeman tuhle stezku rozšíří,“ prohodil Michael.

„Pak se nebudeš muset bát, že tvůj kůň uklouzne.“

Očekával odpověď, a tak se ohlédl. Spatřil za sebou Rošťáka,

ale Gabriela byla pryč. „Lady MacHughová!“ zavolal a seskočil z koně.

Žádná odpověď. Myslel si, že spadla z koně, zavolal znovu a hnal se k zatáčce. „Jsi zraněná? Lady MacHughová, kde jsi?“ Pořád nic. Michael zakřičel na hlídku na vzdáleném hřebeni.

„Viděl jsi ji? Naši paní…“

Voják ho neslyšel, ale dva strážci hlídající na pahorku za ním ho slyšeli a spustili poplach. Křik poplašil Rošťáka, otočil se a vyrazil zpátky k pahorku.

Zoufalý Michael se rozběhl dolů ze strmého svahu, aby se přesvědčil, jestli se tam jeho paní nezřítila. Nebyla tam. Vyšplhal zpátky na pěšinu, vytáhl meč a začal prosekávat houští, protože ho napadlo, že snad uvízla v trní a potřebuje pomoc.

„Není tu! Není tu!“ křičel a v panice mu přeskakoval hlas. Během několika minut se v okolí objevil celý oddíl MacHughových vojáků a všichni pátrali po Gabriele. Liam a Braeden, zkušení stopaři, procházeli jednotlivé úseky stezky a hledali stopy.

Michael však předtím značnou část stezky pošlapal a také tím, jak prořezával houští, nejspíš zničil veškeré důkazy toho, že se ke Gabriele někdo dostal. Liam došel pěšky o kousek zpátky, kde

stezka vedla rovně. Uhnul z udusané pěšiny doleva, kde půda nebyla kamenitá, ale spíš hlinitá. Dostal se dost daleko, a když se pak ohlédl, pěšinu už neviděl. „Braedene!“ zvolal.

Braeden, který prohledával jinou část svahu, k němu přiběhl.

„Řekl byl, že jich bylo nejméně patnáct,“ odhadoval Liam. Díval se na měkkou půdu, která byla podupaná kopyty koní i stopami bot.

„Já myslím, že ještě víc,“ řekl Braeden.

Liam vykročil zpátky. Stopy mířily směrem ke křovinám, jež se prostíraly až k útesu. „Vypadá to, že tady se rozdělili.“ Braeden se vydal za ním a zkoumal polámané a prořezané větve. Jakmile se dostali k útesu nad ohybem stezky, Liam se zastavil. „Zde se ukryli,“ řekl. „Čekali, až bude projíždět pod nimi.“

„Podívej se,“ řekl Braeden. Sklonil se a z trnité větve něco

vytrhl. Bylo to několik nitek zelené barvy. „Lady Gabriela měla na sobě zelené šaty.“ Smutně pohlédl na Liama. „Vyšlu celý oddíl, aby hledali ty bastardy. Ty vezmi dva vojáky a ujížděj co nejrychleji k zemanu Sinclairovi a sděl tu strašnou zprávu Colmovi.“

Liam přikývl. Byl to úkol, jehož se děsil víc než smrti.

52. kapitola

Jakmile se Gabriela probrala, ukrutně ji bolela hlava. Otevřela oči a snažila se vzpomenout si, co se stalo. Rozhlédla se po

místnosti, kterou nepoznávala. Strop byl tak nízko, že se ho mohla dotknout, kdyby se posadila. Zřejmě se ocitla v jakémsi podkroví. Vzduch byl těžký a zatuchlý. Ať už prostor sloužil k čemukoliv, zjevně se dlouho nepoužíval. Do zad jí píchala stébla slámy a pokrývka, již přes ni někdo přehodil, ji škrábala do tváře. Na tváři ucítila také bolest, a když si na citlivé místo sáhla, měla prsty od krve. Pak si všimla, že má odřenou paži.

V hlavě se jí pomalu rozjasňovalo. Rošťák. Ujížděla na Rošťákovi. A pak se objevilo jakési zvíře. Ne, ne. Jen si myslela, že zvuk, který uslyšela, vydává zvíře slídící po kořisti. Bylo to tiché zašustění. Pak přišla oslepující rána.

Někde dole se pootevřely dveře a Gabriela uslyšela kroky lidí vcházejících dovnitř. Okamžitě zbystřila. Nejraději by se připlížila k okraji půdy a nahlédla dolů, ale bála se, že by ji uviděli nebo uslyšeli.

Nevěděla, kolik příchozích se objevilo, dokud neuslyšela jejich hlasy.

„Jenom doufej, že se probere, Leode, protože dyž ne, zabije tě a pohřbí rovnou s ní. Eště sem ho neviděl, aby se takhle choval.

Vším sis toho nenávistnýho pohledu v jeho vočích? Bylo to, jako by na mě hleděl sám ďábel.“

„Dělal jsem jenom to, co mi přikázal,“ hájil se Leod. „Dyť jsi ho slyšel. Uspi ji rychle, ať nemůže křičet, pak ji přitáhni k sobě, abys ji mohl nést, a přesně to sem udělal, Kenny. Omráčil sem ji. Je mi jedno, jestli se bude vztekat, provedli sme, co sme měli.

Zatímco vostatní čekají někde na východě, my se tu plazíme po útesu a snažíme se bez jedinýho zašustění prodrat křovím. Celý hodiny ležíme bez hnutí na břiše a čekáme. Ruce mám úplně rozedřený vod trní a nohy mi mravenčí. Neměl by nám nic vyčítat, protože sme vodvedli pořádnou práci.“

„Já vím, že ano, ale tys na ni neměl brát prak.“

„Na ptáky se mi vohromně hodil.“

„Ženská ale není pták, Leode. Kromě toho, ty svejm ptákům vždycky zlámeš vaz.“

„To je jedinej způsob, jak je zabít, aby se dali připravit k jídlu.“

„Moh jsi zlámat vaz i jí.“

„Nemoh, vzal sem si jenom malej kámen.“

„Doufám, že se probere. Nemám obličej vod krve?“

„Máš. Měli sme si vzít na pomoc víc lidí,“ stěžoval si Leod.

„Hned za sebou sme měli Andrewa.“

„A k čemu nám byl? Je tak malej a vyzáblej, že vypadá na

deset, a uzvedne sotva vědro. Měl s náma poslat pořádnýho chlapa, ne takovýho kluka.“

„Podle vzhledu nemůžeš soudit. Vždyť je skoro stejně starej

jako my. Je prostě hubenej a malej, ale slyšel sem, že v zabíjení je ohromně zdatnej. Tím myslím lidí, ne ptáků. Bere na ně nůž.

Nenápadně se k někomu připlíží a rup, už má ostří v zádech.“

„Tys ho přitom viděl?“

„Ne, ale slyšel sem, jak vo tom mluvili jiní. Vzal bych do zaječích, kdybych viděl, že se ke mně Andrew blíží s úsměvem. Ale teď bys měl radši vylízt nahoru a zjistit, jestli dejchá.“ Gabriela uslyšela, jak někdo táhne přes místnost žebřík. Pak jeho vrchol udeřil o trám podkroví.

„Nechce se mi tam,“ protestoval Leod. „Ať tam vyleze ten kluk. Nařiď mu to.“

„Už sem ti řekl, že Andrew není žádnej kluk, a jestli vyleze nahoru, přeřízne ji jedna dvě.“

Gabriela zavřela oči a snažila se utišit bušící srdce. Uslyšela

zvuk těžkých bot na příčkách žebříku a zůstala nehybně ležet, když se k ní muž přiblížil. Ucítila, že páchne.

Narazil hlavou do šikmého stropu. Pak zašustil slamník, když se nad ni nakláněl. Položil jí ruku na hruď, a zatímco se snažila

předstírat bezvědomí, přejížděl jí prsty po ňadrech. Nejraději by ho zabila.

Vzápětí odtrhl ruku, protože na něho zespodu zavolal Kenny.

„Dejchá, nebo ne?“

„Dejchá, ale eště se neprohrála.“ Zatřásl jí. „Ani nevotevřela voči.“

„Tak pojď dolů. Slyším, že už přichází.“ Leod zaklel a začal sestupovat po žebříku.

„Nechej žebřík, kde je. Bude ji chtít vidět.“

Dveře se znovu otevřely a vstoupila osoba, na niž čekali. Gabriela se nepotřebovala dívat, aby věděla, kdo to je. Poznala to, sotva otevřel ústa: baron Coswold.

Na zlomek vteřiny užasla, ale pak se jí zmocnil vztek. Proč sem přišel? Co od ní chce tentokrát? Nebyl však čas přemítat o jeho důvodech. Měla by najít způsob, jak utéct.

„Víš jistě, že je v bezvědomí?“ zjišťoval Coswold. A než mohl Leod nebo Kenny odpovědět, řekl: „Jak dlouho jste tady? Mluvili jste spolu? Řekli jste něco, co by mohla slyšet?“

„Zrovna sme přišli, že, Kenny?“ řekl Leod. „Neměli sme čas spolu mluvit. Přišel sem, vylez na žebřík a podíval se, jestli dejchá a jestli má votevřený voči.“

„Žije,“ řekl Kenny.

„Ale eště je v bezvědomí.“

„Přiveďte ji dolů,“ poručil Coswold.

„Dyť se eště neprobrála,“ namítl Kenny.

Gabriela uslyšela zvuk kroků, pak slova: „Jdu za ní. Já ti ji přinesu.“

Muž znovu vylezl do podkroví a zvedl Gabrielu z lůžka. Odnesl ji k okraji a spustil bezvládné tělo do čekajících paží.

„Vytáhni židli a usaď ji tam. Leode, ty přichystej provaz a svaž ji.“

Gabriela dál předstírala mrákoty, zatímco ji postrkovali a usazovali. Hlava jí visela dolů, vlasy zakrývaly tvář. Věděla, že nad ní stojí Coswold. Cítila na sobě jeho pichlavé oči a vdechovala odporně sladký parfém.

Leod jí ovinul provaz kolem pasu a konce pevně přivázal k židli. Dalším provazem jí svázal zápěstí.

„Je dobře svázaná,“ řekl spokojeně, jako by byl hrdý na svou práci. „Nemůže se rozvázat.“

Gabriela cítila uzly mezi prsty a pomyslela si, že neříká pravdu. Přece musí vědět, že by je dokázala rozvázat. Chce snad dokázat, že se už probrala? Nebo je tak hloupý? Když o kousek ustoupil, napadla ji odpověď.

„Přines mi trochu vody,“ přikazoval Coswold. Jakmile ji měl, řekl: „Jděte ven. Oba.“

Kenny se ušklíbl. „Chce s ní bejt sám.“

„Co s ní bude dělat, dyž je přivázaná k židli?“

„Jděte ven a zůstaňte tam, dokud vás nezavolám,“ vykřikl Coswold.

Sotva se za nimi zavřely dveře, chytil Coswold Gabrielu za vlasy a zvedl jí hlavu. Do tváře jí pak vychrstl vodu.

Gabriela zasténala a pomalu otevřela oči. Před sebou měla jeho děsivou tvář.

„Probuď se, Gabrielo. Probuď se.“

Záměrněji působil bolest, přitiskl jí ruku na čelo, aby hlavou narazila na opěradlo židle. A vzápětí se choval zcela opačně, poklekl před ní, velmi jemně jí odhrnul vlasy z tváře a něžně ji pohladil.

Jeho dotek se jí hnusil.

Přitáhl si židli a posadil se proti ní. Opřel se rukama o kolena a

zkoumavě si ji prohlížel. „Nechci ti ublížit, Gabrielo.“ Neodpověděla. Postřehla lesk šílenství v jeho očích. „Chci ti položit jednu otázku. Nic víc,“ řekl přívětivě. „Když mi na ni dáš uspokojivou odpověď, budeš moct jít domů. Jediná otázka a jediná odpověď. Poslechneš mě, že ano?“

Stále mlčela. Coswold naklonil hlavu a stále si ji prohlížel. Čekal. Pak náhle napřáhl ruku a dal jí políček. „Vyslechneš moji otázku?“

Ani tentokrát neodpověděla. Znovu ji uhodil. „Kde je zlato?“ Než mohla cokoli říct, dodal: „Chci poklad ze Svatého Bielu. Kde je?“

Připravila se na další ránu a řekla: „Žádný poklad není.“ Neudeřil ji. „Ale je. Byl jsem ve Svatém Bielu a věřím tomu. Král neposlal všechno zlato papeži. Ukryl je.“

„Jestli je to pravda, vzal si tajemství do hrobu.“

Coswold jí zahrozil prstem. „Ne, ne. Tajemství se dostalo dál. Tvoje matka je znala. A pověděla je tobě.“

„Ne, nemohla mi nic říct, protože žádný poklad není.“

„Potvrdil to ten kněz. Byl u toho králův posel, když kněz hovořil o pokladu. Tys tehdy řekla, že MacHughové poklad nedostanou. Takže víš, kde je.“

„Ne, kněz neměl na mysli zlato.“

Znovu ji uhodil, až jí ze rtu začala téct krev. „Myslím, že nechápeš moji situaci, Gabrielo. Pokladem získám nezávislost na králi. V poslední době jsem jenom figurka v jeho hře. I kdybych se vymanil z jeho područí, nemám žádné spojence. Baroni ve mně vidí jeho patolízala. A jestli se vzbouří, zničí mě spolu s králem.

Tak vidíš, nemám co ztratit.“

Napadlo ji, že chce, aby ho litovala. Musel skutečně zešílet.

„Myslel jsem, že to bude snadné. Požádal bych o tvoji ruku a dostal bych ji. Už dávno jsem slyšel povídat o ukrytém pokladu, ale nevěřil jsem tomu, dokud mě král neposlal do Svatého Bielu, abych zjistil, jestli ho správce neokrádá. Viděl jsem ten nádherný palác i několik zlatých mincí. Bylo mi řečeno, že si je schovávají na památku, ale že zbytek byl poslán papeži.“

Ušklíbl se a zaťukal si na čelo. „Nikdo mi však nedokázal říct, kolik toho bylo. Čím více lidí jsem se ptal, tím víc jsem byl

přesvědčen, že král si většinu ušetřil pro sebe. Pak jsem potkal jakéhosi starce, který je viděl…, zlato…, pytle a pytle zlata. A najednou zmizelo. Kam se podělo, Gabrielo?“

„Chamtivost tě připravila o rozum. Říkám pravdu. Žádné zlato není,“ řekla.

Coswold teatrálně povzdechl. „Ale je. Po tom všem, co jsem podstoupil…, musí být.“

„Nemohu ti říct víc, protože nevím, kde je.“

„Takže přiznáváš, že existuje,“ řekl vítězoslavně, jako by z ní právě vymámil přiznání.

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Napřímil se, přehodil nohu přes nohu a začal jí pomalu pohupovat.

Dlouho bylo ticho. Pak se její strach proměnil v hrůzu.

„Miluješ svého otce, Gabrielo?“ zeptal se jí. Tiše vykřikla. „Kde je? Co jsi mu udělal?“

„Co jsem udělal? Zatím nic. Tvůj otec necestuje s početným doprovodem, který by ho ochránil před napadením ze zálohy. Tím to pro mě bylo jednodušší. Zjistil jsem, že míří k MacHughovu sídlu. A dobře jsem věděl, kde zaútočit. Neboj se. Dosud žije, třebaže je v politováníhodném stavu. Pověz mi, kde je zlato, a nechám ho naživu.“

Když mu ihned neodpověděla, řekl: „Myslíš, že lžu? Jak bych mohl vědět, že baron Geoffrey byl na cestě sem? Mohu ti snadno opatřit důkaz. Pošlu k němu některého ze svých mužů. Jestli mu usekne ruku, sama na jeho prstě spatříš prsten s pečetí.“

„Ne!“ vykřikla. „Neopovážil by ses zabít barona.“

„Že ne? A pročpak? Zemana jsem už zabil.“

„Monroa? Tys zabil zemana Monroa?“

Pokrčil rameny. „Nemohl jsem dopustit, aby tě získal.

Potřeboval jsem mít možnost mluvit s tebou o zlatě. MacKennovi bylo jedno, co s tebou udělám, jen když dostane Finneyho pole. O pokladu samozřejmě nevěděl. Kdyby ano, pochybuji, že by byl tak vstřícný. Za života mi nijak nepomohl, ale teď, když je mrtvý, mi přece jen posloužil, protože sedíme v chalupě jeho pachtýře na jeho území. V tomto klanu teď vládne takový zmatek, že nikdo neví, že tu jsme.“

„Můj manžel si pro mě přijde.“

„Napřed tě bude muset najít. Ale postaral jsem se, aby se moji lidé rozjeli do všech směrů a nadělali falešné stopy. Chceš přijít o svého otce i o svého manžela?“

„Ne.“

„Tak mi pověz, kde je zlato. A pospěš si. Nemůžeme tu sedět věčně. Pak by nás tvůj manžel přece jen mohl najít a já bych ho musel zabít.“

„Povím ti to.“

Zavrčel jako divá šelma. „Ano, ano, řekni mi to.“

„Je ve Wellingshiru,“ lhala. „Dobře ukryté.“ Zasmál se. „Zlato ve Wellingshiru a tvůj otec…“

„Matka mu to neřekla. Jsem jediná, kdo to ví. Patří královskému rodu ze Svatého Bielu.“

„Budeš mi muset naprosto přesně říct, kde je, protože Wellingshire má rozlohu malého království. Je poklad ukrytý v hradu?“

„Ne, je zakopaný.“

„Kde?“ chtěl vědět. Tvář se mu zkřivila chtivostí, tak veliká byla jeho posedlost.

„Musím ti to ukázat sama. Jiná možnost není. Jak jsi sám řekl, sídlo je velmi rozlehlé.“

„Pak tedy pojedeme do Wellingshiru.“

„Jestli to zjistí můj manžel, pojede za námi, a já nepřipustím, abys ho zabil. Musíš ho poslat opačným směrem.“

„Jak mu dám zprávu?“

„Můj manžel umí číst a psát.“

„Ale jak…“

„Mohla bych sama napsat vzkaz, že jsem utekla a jsem v bezpečí u svého otce. A požádat ho, aby si pro mě přijel.“

„MacKennové,“ napadlo ho. „Povíš svému muži, že tě unesli oni.“

Než Coswold dopověděl, co má napsat, uvěřil, že nápad se vzkazem byl jeho. Zavolal Leoda, přikázal mu, aby našel něco na psaní, a za hodinu se muž vrátil s inkoustem a kusem pergamenu. Gabriela napsala přesně to, co jí řekl, ale než se podepsala, pohlédla na Coswolda. „Nechci, aby posla zabili, než bude mít

možnost předat mému muži zprávu. Není tu nějaký chlapec, kterého bys mohl poslat? Ne tak malý, aby nemohl jet na koni, a ne tak starý, aby byl považován za muže. Můj manžel dítě nezabije“

„Ano,“ řekl Coswold. „Mám jednoho chlapce, který by mohl zprávu doručit. Ale dost řečí. Stmívá se a za úsvitu musíme odtud.“ Zatímco Coswold přecházel po místnosti sem a tam, Gabriela připsala ke zprávě pár posledních slov: „Prosím přijeď rychle, a vždycky budu dělat, jak říkáš.“

Než se Liam dostal do Sinclairova sídla, Colm už vyjel na cestu domů, ale vydal se jinudy. Liam se otočil a zamířil zpět, tentokrát severní cestou. Dostihl Colma, právě když se chystal projet Finneyho pole.

Když ho Colm spatřil, zmocnila se ho neblahá předtucha.

„Gabriela,“ volal Liam už z dálky, „zmizela! Unesli ji!“

„Kdo? Kdo ji unesl?“

„Nevím,“ odpověděl Liam. „Možná se něco dovíš, až se setkáš s Braedenem.“

Colm nedokázal zadržet hněv. Znemožňoval mu jasně myslet.

„Jestli se jí něco stane…“

„Na to nemysli,“ vyzval ho Liam.

Ale Colm na nic jiného cestou domů myslet nedokázal. Nevěděl, co by si počal, kdyby ji ztratil.

Když ujížděl vzhůru ke svému hradu, byla už tma. Modlil se, aby ji mezitím našli a doma teď na něho čekala. Řekl by jí – volal by to až do nebes – že ji miluje. Že jí to měl říct už dávno.

Na hřebeni na něho zakřičel jeden strážný. „Tam… na pláni. Někdo k nám přijíždí.“

Colm a Liam se obrátili a spatřili blížící se stín. Při úplňku bylo vidět, že je to muž na koni. Vyjeli mu naproti a dostali se k němu, než stačil sesednout.

„Přináším zprávu zemanovi,“ řekl mladík roztřeseným hlasem. Sáhl do košile a vytáhl stočený pergamen.

„Kdo jsi?“ zeptal se Liam.

„Jmenuji se Andrew.“

„Kdo ti přikázal, abys zprávu přivezl?“

„Jeden z MacKennů. Já jsem z Dunbarova klanu. Vracel jsem

se domů z lovu, když mě ten muž zastavil a požádal mě, abych ti

přivezl tohle. Řekl, že je to velmi naléhavé. Nevím, co tam stojí, protože neumím číst.“

Colm mu vytrhl svitek z ruky a četl. Pak ho podal Liamovi a ukázal na poslední slova. Zněla ‚jak říkáš‘ a byla podtržena. Strhl mladíka ze sedla a přidržel ho pod krkem. Mrazivým hlasem pak prohlásil: „Moje žena mi říká, že všechno, co jsem právě přečetl, je lež. A to znamená, že lžeš i ty.“

„Já jsem jen po…“

Colm mu stiskl hrdlo tak, že nemohl dýchat. Pustil ho, až Andrewovi začaly vylézat oči z důlků. Zanedlouho mu mladík pověděl všechno, co potřeboval vědět.

Colm přikázal Liamovi: „Přivaž ho k jeho koni a veď ho. Jestli i tentokrát lže, bude se modlit, aby mohl zemřít.“

Andrew je přivedl k chatrči.

Colm věděl, že Gabriela je uvnitř. Musí být opatrný. Oknem probleskovalo světlo jediné svíčky a bylo cítit kouř z komína. Na jižní straně, kde rostla měkká tráva, se na noc uložili Coswoldovi vojáci. Uprostřed jejich tábořiště hořel malý oheň.

Braeden se k nim připlížil tmou, spočítal je a vrátil se ke Colmovi. Pak se pomalu přiblížili MacHughovi bojovníci a

obklíčili chalupu i tábor vojáků. Colm si vzal na starost strážného u dveří. Zabil ho, než stačil vykřiknout. Ihned začal zkoumat dveře. Byly zevnitř zajištěny zástrčkou. Zvedl ruku, aby dal signál, pak dveře vykopl a vtrhl dovnitř.

Coswold spal vsedě na židli a při rachotu rozbíjeného dřeva prudce vyskočil. Sáhl k opasku pro dýku, ale bylo pozdě. Věděl, že ho čeká smrt.

Leod hlídal na okraji půdy, nohy spuštěné dolů, a Gabriela seděla na slamníku za ním.

„Zabij ji!“ vykřikl Coswold.

Ještě nedopověděl a Gabriela se vší silou vrhla Leodovi na záda a podařilo se jí shodit ho dolů. Dopadl na hlavu a zlomil si vaz.

Colm zabil Coswolda velmi rychle. Podřízl mu krk a zkrvavený nůž odhodil na zem.

Pak vykřikl Gabrielino jméno a hnal se k žebříku, aby byl co nejdřív u ní. Padla mu do náruče a rozplakala se.

„Věděla jsem, že přijdeš.“

Pevněji k sobě přivinul a snažil se utišit zběsile tlukoucí srdce.

„Nemohl bych tě ztratit, Gabrielo.“

Odtáhla se. „Colme, můj otec,“ vykřikla. „Coswoldovi vojáci ho zabijí. Mají…“

Colm ji zarazil. „Tvůj otec je dnes u Buchananů.“

„Víš to jistě?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Ano, Brodick se na setkání zemanů dověděl, že tam přijel. Byl příliš unavený, aby cestoval dál. Zítra ho uvidíš.“ Zvedl ji k sobě. Gabriela mu položila hlavu na rameno. „Odvez mě domů,“ řekla.

53. kapitola

Gabrielin otec si Colma neoblíbil na první pohled. Ani

Colmovi se baron nijak zvlášť nelíbil. Chovali se k sobě zdvořile, avšak rezervovaně.

Teprve až baron viděl, jak se Colm chová ke Gabriele, změnil svůj názor. Bylo mu jasné, že ji zeman miluje a záleží mu na ní. A Colm změnil názor na barona, protože poznal, jak velice má rád svou dceru a jak ona miluje jeho.

Willa připravila k slavnostní večeři pečeného bažanta a tolik dalších pokrmů, že je Gabriela nestačila počítat. Vždy když Willa přinesla na stůl další tác, usmála se na svou paní.

Do síně vstoupil Liam a byl představen baronovi. Řekl:

„Vyprávěla ti tvoje dcera, jak mi zachránila život?“

„To bych si rád poslechl,“ odpověděl baron.

„Mylady, mohla bych si s tebou chvilku promluvit?“ požádala ji Maurna.

Gabriela se ostatním omluvila a vykročila za Maurnou.

„Dovolila jsem Mary, aby šla dnes večer dříve domů,“ řekla Maurna. „Moc hezky nám pomáhá starat se o ty dva chlapce a jsem ráda, že jsi ji získala. Myslela jsem, že hoši jsou už v posteli. Ale sotva jsem vyšla nahoru, přistihla jsem je, jak vycházejí ze zemanovy ložnice.“

Ethan a Tom stáli nahoře na schodech se sklopenými hlavami a čekali.

„Je mi to líto, mylady,“ řekl Ethan. „Mně taky,“ připojil se Tom.

„Povězte své paní, co jste provedli,“ vyzvala je Maurna.

Snažila se mluvit přísně, ale Gabriela přesto postřehla v jejím hlase něhu.

„Jenom jsme se chtěli podívat, co je v truhle,“ řekl Tom a stále upíral oči k zemi.

„V mé truhle?“ zeptala se Gabriela. „Proč jste se do ní chtěli podívat?“

Ethan pokrčil rameny. „Já nevím.“ Tom přikývl. „Našel jsem tam sochu.“

„Já jsem taky jednu našel,“ přiznal Ethan.

„Ale já jsem tu svoji nerozbil. Ty ano.“

„Chlapci, ty sochy přece nejsou vaše,“ řekla Maurna. Tom uchopil Gabrielu za ruku. „Ethana to mrzí.“

„Nechám je u tebe, lady Gabrielo, a půjdu se podívat, jakou škodu natropili.“

„Postarám se o to sama, Maurno. Můžeš jít dolů.“

Gabriela odvedla dvojčata do jejich pokoje a uložila je do postele. Promluvila s nimi o tom, jak je třeba dbát na soukromí jiných, a přiměla je, aby jí slíbili, že bez dovolení nevstoupí do

zemanovy ložnice. Pak je políbila na dobrou noc a zavřela za sebou dveře.

Cestou po chodbě ji napadlo, že požádá Colma, aby odstranil víka truhlic. Kdyby se náhodou hoši pokoušeli do některé vlézt a těžké víko se za nimi zavřelo, mohli by si ošklivě ublížit.

Pokoj vyhřívalo teplo z krbu. Víko truhlice se opíralo o stěnu a jedna socha svatého Biela byla nebezpečně vystrčená ven. Druhá ležela na podlaze a chyběla jí hlava.

Gabriela sebrala oba rozbité kusy a kráčela s nimi k ohni, aby zjistila, dá-li se socha opravit. Natočila tělo světce, aby lépe viděla, a náhle se ve světle ohně něco zalesklo. Podívala se pozorněji a ztuhla. Zlato. Uprostřed kamenné sochy byla dutina vyplněná zlatem. Nemohla uvěřit svým očím. Podívala se ještě jednou.

Opravdu tam bylo zlato!

Gabriela se musela posadit. Zamířila k posteli a rozbitou sochu spustila do klína.

Takže pověst nelhala? Král Grenier skutečně zlato ukryl? Ohromeně se na sochu dívala. Pak ji napadlo, že když je zlato v jedné, bude možná i v další. Opatrně odložila polámané kusy na lůžko a rozběhla se k truhle, aby vytáhla druhou sochu. Prudce jí udeřila o kamenný krb. Rozpadla se na tři kusy.

„Nezlob se, svatý Biele,“ zašeptala.

Bylo tam. Zlato. I druhá socha v sobě měla hromadu zlata. Opět si musela sednout. Bylo toho na ni moc. Socha ve skladu tedy musí být také plná zlata. Není třeba ji rozbíjet.

Další bude přivezena z Wellingshiru. Je to socha, již si matka přivezla s sebou po svatbě. Znala matka tajemství svatého Biela? Jedna myšlenka vyvolávala další a po chvíli se jí z toho všeho točila hlava. Je v ohromné soše nad zátokou ve Svatém Bielu také zlato? Rozesmála se. Ovšemže ano. Ach, král Grenier byl opravdu chytrý panovník.

Dlouho seděla na lůžku a přemýšlela o báji, kterou jí matka tak často vyprávěla. Za dávných časů, v roce… Náznaky zde byly, ale věděla matka vše? A pokud ano, svěřila to svému manželovi?

Gabriela nevěděla, jak dlouho zůstala omámeně sedět.

Nakonec se přece jen zvedla, uložila polámanou sochu do truhlice a zavřela ji.

Když se vrátila do síně, zdálo se, že její otec se trochu uvolnil.

I Colm vypadal klidněji. Rychleji políbil a řekl: „Teď tě nechám, aby sis mohla promluvit s otcem.“ Pak tiše dodal: „Přijď brzy do postele.“

Také Liam se chystal k odchodu, aby si mohla s otcem

popovídat v soukromí. Gabriela se s ním usadila u krbu. Než mohl baron cokoli říct, vyhrkla: „Miluji ho, otče.“ Otec přikývl. „To vidím.“

Pak mu dcera dlouhou chvíli líčila Colmovy četné přednosti.

„Myslíš, že se ještě někdy oženíš, otče? Udělalo by mi to radost. Nelíbí se mi, že jsi tak osamělý.“

„Možná.“

„Pokud ještě nejsi příliš unavený, ráda bych se tě na něco zeptala… O svatém Bielovi.“

Gabriela ležela vedle manžela a šeptala mu něžná slůvka. Ještě před chvílí se milovali a ona byla dosud zadýchaná. O Coswoldovi

si krátce promluvili už předtím, ale teď v temném pokoji se mu Gabriela svěřila, jak byla vyděšená.

„Bála jsem se, že už tě nikdy neuvidím.“

„Nesnesl bych, kdybych o tebe přišel,“ zašeptal Colm. Pak rozechvělým hlasem dodal: „Něco ti musím říct. Miluji tě, Gabrielo.“

Oči se jí naplnily slzami. „Miluješ mě,“ zašeptala. Přivinula se

k němu a políbila ho na bradu. „Právě jsi mi věnoval dar, jaký dal můj otec matce.“

„Jeho darem byla láska?“

„Ano. Myslím, že trvalo dlouho, než přišla. Alespoň pro moji matku. Když si mého otce brala, neměla ho příliš ráda. Odvezl ji z jejího domova. Myslela jsem, že ti bude trvat mnohem déle, než mi taková slova řekneš. Pořád ode mě někam odjíždíš.“

Colm se zasmál. „K něčemu se přiznám. Trápila jsi mě.

Takovou jsi nade mnou měla moc. Nebyl jsem schopný na nic myslet, když jsem byl s tebou. Ale už nikdy tě neopustím. Liam a Braeden budou mít mnohem větší zodpovědnost, abych já mohl trávit čas s tebou.“

Chvíli mlčeli a pak Gabriela zašeptala: „Líbí se ti můj otec?“

„Neznám ho tak dobře, abych to mohl říct. Je to málomluvný člověk. Nelíbilo se mu, že vidí na tvých pažích a na tváři šrámy, ale když slyšel, že to má na svědomí Coswold, už mě z nich nevinil.“

„Chlapci se dnes dostali do mé truhly.“ Colm se smíchem řekl:

„Takže přišli sem…“

„Byli zvědaví. Budeš muset odstranit víko. Bojím se, aby se nad některým z nich nezavřelo.“

„Za pár dní pojedeme k Buchananům, aby ses mohla setkat se svou nejmilejší sestřenicí,“ řekl škádlivě. „Myslím, že Ethana a Toma budeme muset vzít s sebou a zapomenout je tam.“

„Ty bys je přece neopustil. Jsou tady spokojení. Ethan rozbil jednu moji sochu.“

Colm zívl. „Ano?“

„Byla plná zlata.“

„Čeho?“

„Zlata,“ zašeptala. „Socha je dutá a plná zlata. Rozbila jsem

ještě jednu, abych se přesvědčila, a také v ní je zlato.“ Strnul a bez řeči na ni hleděl. Byl zcela ohromen. „Takže poklad opravdu existuje.“

Gabriela mu vyprávěla příběh, který jí tolikrát opakovala její matka. Když skončila, dodala: „Teď když vím, že zlato je v každé soše, uvědomuji si, jak chytrý byl král Grenier. Křižáci by pozabíjeli jeho věrné poddané, protože je nutil platit daň za průchod jeho horami. Mysleli si, že země je plná pohanů. A co udělal král? Zasvětil zemi světci a změnil její jméno, pak poslal menší množství zlata papeži. Křižáci se už nemohli opovážit působit jeho lidem škodu. Každý útok na ně by byl považován za útok na papeže.“

„Proč král zlato ukrýval tak dlouhou dobu?“

„Matka říkala, že král byl moudrý člověk. Věděl, že velké bohatství také vyvolává velkou chamtivost. Jeho poddaní byli spokojení.“

„A chamtivost by je zkazila.“

„Ano.“

Colm se usmál. „Opravdu byl moudrý, když využil svého oblíbeného světce, aby zachránil zemi.“

„To není všechno. Zeptala jsem se otce a on mi potvrdil, že mé podezření bylo oprávněné.“ Obrátila se a zašeptala mu do ucha:

„Žádný svatý Biel není.“

Colm dlouho mlčel a pak řekl: „Vymyslel si svatého…“

„Zachránil svůj lid jediným způsobem, který ho napadl,“ hájila krále Gabriela. „Zajímalo by mě, co by na to řekli církevní hodnostáři, kdyby to věděli. Já jim to ale nepovím.“

„Ne, to nemůžeš.“

„Ve Svatém Bielu teď vládne král Jan a ten se k pokladu nedostane. Budu ho uchovávat v bezpečí a jednoho dne si příběh o něm poslechnou moje dcery a synové a převezmou povinnost starat se o něj.“

Colm se opět zasmál. „Není divu, že v chrámech nestojí žádné sochy.“

„Je to tradice.“

„Kterou zavedl král, jenž věděl, že by to bylo rouhání.“

„Starost o chrám svěřím našim dětem a jejich dětem.“

„Ale musíš jim svěřit i tajemství,“ řekl a jemně ji otočil na

záda. „A já splním svou povinnost, aby bylo jisté, že syny a dcery skutečně budeš mít.“