Abbi Glines

Rosemary Beach 2. Never Too Far

Měl tajemství, které jí zničilo svět.

Vše co znala už nebyla pravda.

Blaire ho nemohla přestat milovat, ale věděla, že mu nikdy neodpustí. Teď byla

zpátky doma a učí se znovu žít. Pohnout se v životě vpřed … dokud se nestalo

něco, co jí znovu nezamává světem.

Co uděláte, když jediná osoba, které nemůžete už nikdy znovu věřit, je ten jediný samý, kterému potřebujete věřit tak zoufale?

Lžeš, skrýváš se, unikáš a modlíš se, aby tě tvé hříchy nikdy nedostihly.

Prolog

O 13 let dříve

Neozvalo se žádné zaklepání na dveře, jen lehké šoupání nohou. Už tak mě bolelo

v hrudi. Máma cestou domů volala, aby mi řekla co udělala, a že teď potřebuje jít ven a dát si pár koktejlů s přáteli. Já budu ten kdo bude muset uklidnit Nan. Matka nemůže zvládnout s tím související stres. Nebo alespoň tak to řekla, když volala.

“Rushi?” ozval se Nanin hlas se zadrhnutím. Plakala.

“Jsem tady, Nan,” řekl jsem, když jsem se zvedl ze sedacího pytle v rohu. Byl to můj úkryt. V tomhle domě jste potřebovali schovku. Pokud jste nějakou neměli, stávali se špatný věci.

Prameny rudých vlasů se Nan přilepily k vlhké tváři. Spodní ret se jí chvěl jak ke mně vzhlížela svýma smutnýma očima. Sotva kdy jsem je viděl šťastné. Matka jí věnovala pozornost jen když jí chtěla vymódit a předvádět se s ní. Zbytek času jí všichni ignorovali. Kromě mě. Já dělala co jsem mohl, aby se cítila chtěná.

“Neviděla jsem ho. Nebyl tam,” zašeptala, pak jí uniklo malé vzlyknutí. Nemusel jsem se ptát kdo je ‘on’. Věděl jsem to. Matku unavovalo Nanino vyptávání na otce.

Tak se rozhodla, že jí sebere a ukáže jí ho. Kéž by mi to řekla. Přál jsem, abych mohl být pryč. Ze zasaženého výrazu na Nanine tváři se mi ruce zatnuly v pěst.

Jestli toho chlapa někdy uvidím, napálím mu jí rovnou do nosu. Chtěl jsem, aby

krvácel.

“Pojď sem,” řekl sem, natáhl ruku a přitáhl si sestřičku do náruče. Omotala kolem mě paže a pevně stiskla. Ve chvílích jako tahle se mi těžko dýchalo. Nenáviděl jsem život jaký dostala. Já alespoň věděl, že mě můj táta chce. Trávil se mnou čas.

“Má další dcery. Dvě. A ony jsou … krásné. Mají vlasy jako andělé. A mají

maminku, která je nechá si hrát venku ve špíně. Nosily tenisky. Špinavé.” Nan záviděla špinavé tenisky. Naše matka jí chtěla mít pořád a za každých okolností perfektní. Ona tenisky dokonce ani nikdy neměla.

“Nemůžou být krásnější než ty,” ujistil jsem jí, protože jsem tomu pevně věřil. Nan popotáhla a pak se ode mě odtáhla. Zvedla hlavu a podívala se na mě velkýma zelenýma očima. “Jsou. Já je viděla. Na zdech jsem viděla obrázky obou holek a muže. Miluje je … mě nemiluje.”

Nedokázal jsem jí lhát. Měla pravdu. On jí nemiloval.

“Je to pitomej kretén. Máš mě, Nan. Vždycky budeš mít mě.”

1. Kapitola

Blaire

Patnáct mil za městem bylo dostatečně daleko. Nikdo nikdy nejezdil tak daleko ze

Sumit, aby zašel do lékárny. Pokud jim teda nebylo devatenáct a nepotřebovali

něco aniž by celé město vědělo co si koupili. Ať jste si v malé místní lékárně koupili cokoliv, během hodiny to vědělo celé město Sumit v Alabamě. Obzvlášť když jste byli svobodní a nakupovali kondomy … nebo těhotenský test.

Položila jsem těhotenský test na pult a vyhýbala se očnímu kontaktu s

prodavačkou. Nemohla jsem. Strach a vina v mých očích nebylo něco, co jsem

chtěla sdílet s náhodným cizincem. Tohle jsem neřekla dokonce ani Cainovi. Potom

co jsem před třemi týdny vytlačila Rushe ze života, jsem pomalu zapadla zpátky do rutiny trávit všechen čas s Cainem. Bylo to snadný. Netlačil mě do rozhovoru a když jsem chtěla mluvit, poslouchal.

“Šestnáct dolarů a patnáct centů,” řekla žena na druhé straně přepážky. Slyšela jsem jí v hlase starost. Ne že by to bylo překvapivé. Tohle byl zahanbující nákup, kterého se bála každá náctiletá holka. Podala jsem jí dvacetidolarovou bankovku, aniž bych zvedla oči od malého pytlíku co přede mě položila. Od toho, který měl

odpověď na otázku, kterou jsem potřebovala a přesto se jí děsila. Ignorovat fakt, že jsem měla dva týdny zpoždění a předstírání jakoby se tohle nedělo, bylo jednodušší.

Ale musela jsem to vědět.

“Tři dolary a osmdesát pět centů nazpátek,” řekla, když jsem natáhla ruku a vzala si peníze z její napřažené ruky.

“Díky,” zamumlala jsem a vzala si balíček před sebou.

“Doufám, že všechno dobře dopadne,” řekla žena vlídným tónem. Zvedla jsem pohled a setkala se s párem soucitných hnědých očí. Byla cizí, nikdy jí znovu neuvidím, ale v tuhle chvíli mi pomohlo mít někoho dalšího kdo to věděl. Necítila jsem se tak sama.

“Já taky,” odpověděla jsem než jsem se otočila a vykročila ke dveřím. Zpátky do horkého letního slunce.

Udělal jsem dva kroky směrem k parkovišti, když mi oči padly na řidičovu stranu

mého náklaďáčku. Stál tam Cain a se založenýma rukama na prsou se o něj opíral.

Měl na sobě šedou kšiltovku s logem Alabamské university a měl jí tak naraženou,

že jsem mu neviděla do očí.

Zastavila jsem a dívala se na něj. Nemohla jsem zapírat. Věděl, že jsem si sem

nepřijela koupit kondomy. Zbývala tu jediná další možnost. Dokonce i bez

schopnosti vidět výraz jeho očí jsem věděla … že věděl.

Polkla jsem knedlík v krku, se kterým jsem se potýkala od chvíle co jsem dnes ráno nasedla do auta a zamířila ven z města. Teď už jsem to nebyla jen já a cizinka za pultem, kdo jsme to věděli. Můj nejlepší kamarád už to věděl taky.

Přinutila jsem se klást jednu nohu před druhou. Bude se vyptávat a já budu muset

odpovídat. Po uplynulých pár týdnech si zasloužil vysvětlení. Zasloužil si pravdu.

Ale jak mám tohle vysvětlit?

Zastavila jsem pár stop před ním. Byla jsem ráda, že mu čepice stínila obličej.

Nebude se to líp vysvětlovat, když nebudu vidět jak mu očima probleskují myšlenky.

Stáli jsem v tichosti. Chtěla jsem, aby promluvil jako první, ale potom co uplynulo několik minut, nebo mi to tak alespoň připadalo a on pořád nic neřekl jsem věděla, že chce, abych něco řekla jako první.

“Jak jsi věděl kde jsem?” zeptala jsem se nakonec.

“Bydlíš u mojí babičky. V momentě kdy jsi s divným chováním odjela mi zavolala.

Dělal jsem si o tebe starosti,” odpověděl.

V očích mě pálily slzy. Nebudu kvůli tomuhle brečet. Už jsem obrečela všechno co

jsem chtěla obrečet. Sevřela jsem pytlík s těhotenským testem pevněji a narovnala se v ramenou. “Sledoval jsi mě,” řekla jsem. Nebyla to otázka.

“Samozřejmě, že ano,” odpověděl, pak zavrtěl hlavou a odvrátil ode mě pohled.

“Hodlala jsi mi to říct, Blaire?”

Řekla bych mu to? Nevím. Tak dalece jsem to nepromýšlela. “Zatím si ještě nejsem jistá, jestli tu je co říkat,” odpověděla jsem upřímně.

Cain zavrtěl hlavou a pak se tvrdě a tiše zasmál smíchem, který postrádal veškerý humor. “Nejsi si jistá? Jela jsi celou cestu až sem, protože si nejsi jistá?”

Byl naštvaný. Nebo zraněný? Tak jako tak k tomu neměl žádný důvod. “Dokud si neudělám tenhle test, nejsem si jistá. Mám zpoždění. To je všechno. Není důvod proč bych ti o tom měla říkat. Není to tvoje starost.”

Cain pomalu otočil hlavu, aby se setkal s mým pohledem. Zvedl ruku a zvedl si

čepici dozadu. Zastínění jeho očí bylo pryč. Byla v nich nevíra a bolest. Tohle jsem vidět nechtěla. Bylo to skoro ještě horší než mu v očích vidět odsouzení. V tomhle případě bylo odsouzení lepší.

“Opravdu? Tak to cítíš? Po všem čím jsme prošli je tohle opravdu a upřímně to jak se cítíš?”

Čím jsme si prošli byla minulost. On byl moje minulost. Už jsem si toho bez ně

prošla spousty. Zatímco on si užíval středoškolská léta, já se snažila udržet svůj život pohromadě. Co přesně si myslel, že protrpěl? V krvi se mi pomalu začal vařit vztek a zvedla jsem oči, abych se na něj podívala.

“Ano, Caine. Takhle to cítím. Nejsem si jistá čím přesně myslíš, že jsme spolu prošli. Ale byli jsme nejlepší kamarádi, pak jsme byly pár, pak mi onemocněla máma a tys potřeboval vyhulit péro, takže jsi mě podvedl. Musela jsem se starat o mámu úplně sama. Neměla jsem se o koho opřít. Pak zemřela a já se přestěhovala. Pak mi zničili srdce a svět a vrátila jsem se domů. Byl jsi tu pro mě.

Nežádala jsem tě o to, ale byl jsi. Jsem ti za to vděčná, ale tím se všechny

předchozí věci nesmažou. Nenapraví to skutečnost, že jsi mě opustil, když jsem tě potřebovala nejvíc. Takže mi promiň, že když se mi svět zase začíná hroutit pod nohama, nejsi první osoba za kterou běžím. To sis prostě ještě nezasloužil.”

Ztěžka jsem dýchala a slzy, které jsem nechtěla ronit mi stékaly po tváři. Sakra, nechtěla jsem brečet. Překonala jsem vzdálenost mezi námi a využila všechnu svojí sílu, abych ho odstrčila z cesty, tak abych moha chytit kliku dveří a otevřít je.

Potřebovala jsem odtud pryč. Pryč od něj.

“Pohni se,” křičela jsem, když jsem se vší silou snažila otevřít dveře s jeho vahou opírající se o ně.

Čekala jsem, že se semnou bude hádat. Čekala jsem cokoliv jiného než to, že

udělá co jsem řekla. Nastoupila jsem do auta a hodila platový pytlík na sedadlo

vedle sebe než jsem nastartovala a vycouvala z parkoviště. Pořád jsem viděla

Caina jak tam stojí. O moc se nepohnul. Jen o tolik, abych mohla vlézt do

náklaďáčku. Ani se na mě nedíval. Zíral do země jako by tam byly všechny

odpovědi. Právě teď jsem si o něj nemohla dělat starosti. Potřebovala jsem

vypadnout.

Možná jsem mu všechny ty věci říkat neměla. Možná jsem je měla nechat uvnitř,

kde byly všechny ty roky pohřbené. Teď na to bylo příliš pozdě. Zatlačil na mě v

nesprávnou chvíli. Nebudu se kvůli tomu cítit špatně.

Také jsem se nemohla vrátit k jeho babičce. Nenechala by mě být. Nejspíš už jí

volal a řekl jí to. A jestli ne pravdu, tak něco velmi blízkého. Neměla jsem žádné jiné možnosti. Budu si muset udělat těhotenský test na záchodě na benzínce. Může být tohle ještě horší?

2. Kapitola

Rush

Vlny tříštící se o břeh mě vždycky uklidňovaly. Jako dítě jsem tu venku sedával a sledoval vodu. Vždycky mi to pomáhalo najít ve věcech lepší perspektivu. Už to tak ale nefungovalo.

Dům byl prázdný. Moje matka a … muž, který jsem si přál, aby hořel v pekle celou

zasranou věčnost, odešli jakmile jsem se před třemi týdny vrátil z Alabamy. Měl

jsem vztek, byl jsem zlomený a divoký. Po vyhrožování matčine manželovi jsem je

požádal, aby odešli. Nechtěl jsem se dívat ani na jednoho z nich. Potřeboval jsem matce zavolat a promluvit si s ní, ale zatím jsem se k tomu nedokázal přimět.

Odpustit jí se lépe řekne než udělá. Nan, moje sestra, se několikrát stavila a prosila mě, abych s ní mluvil. Nebyla to Nanina vina, ale ani s ní jsem o tom mluvit nemohl.

Připomínala mi co jsem ztratil. Co jsem sotva měl. Co jsem nikdy nečekal, že najdu.

Z domu se ozvalo hlasité bušení a přerušilo mi tok myšlenek. Ohlédl jsem se a

uvědomil si, že je někdo u dveří, když další klepání doprovodil zvonek. Kdo to k

čertu je? Co Blaire odešla nikdo se kromě sestry a Granta bez očekávání

nezastavoval.

Položil jsem si pivo na stolek vedle sebe a vstal. Ať je to kdokoliv, měl by mít

opravdu dobrý důvod k tomu, aby sem bez pozvání přišel. Prošel jsem domem,

který zůstal od poslední návštěvy uklizečky Henriety čistý. Bez večírků, nebo

společenského života bylo snadný předejít ničení věcí. Přišel jsem na to, že mi to tak mnohem víc vyhovuje.

Zrovna jsem došel ke dveřím, když klepání znovu začalo. Prudce jsem je otevřel,

připravený říct komukoli kdo to byl ať mě sakra nechá na pokoji, když mě zradila

slova. Tohle nebyl někdo, koho jsem čekal, že ještě někdy uvidím. Potkal jsem toho kluka jenom jednou a okamžitě jsem ho nenáviděl. A teď byl tady, chtěl jsem ho popadnout za ramena a třást s ním dokud mi neřekne jak se má Blaire. Jestli je v

pořádku? Kde žila? Bože, doufal jsem, že nebydlí s ním. Počkat, jestli on…ne, ne, ne, to se nestalo. Neudělala by to. Ne moje Blaire.

Pevně jsem u boků sevřel ruce v pěst.

“Potřebuju vědět jednu věc,” řekl Cain, kluk z Blaiřiny minulosti, když jsem na něj s nevírou zmateně zíral. “Ty jsi,” odmlčel se a polkl, “tys, kurva —,” znova se odmlčel, sundal si kšiltovku a projel si rukou skrz vlasy. Všiml jsem si tmavých kruhů pod jeho očima a unaveného výrazu ve tváři.

Srdce se mi zastavilo, natáhl jsem se, abych ho chytil za předloktí a zatřásl s ním,

“Kde je Blaire? Je v pořádku?”

“Je jí fajn … chci říct, je v pohodě. Pusť mě než mi tu zatracenou ruku zlomíš,”

vyštěkl Cain a vytrhl se mi. “Blaire je živá a zdravá v Sumit. Proto tu nejsem.”

Tak proč tady teda potom byl? Měli jsem jedinou společnou věc - Blaire.

“Je tu něco, co potřebuju vědět,” začal. “Když opouštěla Sumit, byla nevinná. Velmi nevinná. Byl jsem její jediný kluk. Vím, jak nevinná byla. Od dětství jsme byli nejlepší přátelé. Ta Blaire, která se vrátila není stejná jako ta, která odjížděla.

Nemluví o tom. Nechce o tom mluvit. Já prostě potřebuju vědět jestli ty a ona …

jestli jste … prostě to řeknu,” zhluboka se nadechl, “šukal jsi jí?”

Pohled se mi rozostřil a pohnul jsem se bez jediné další myšlenky kromě té na jeho vraždu. Překročil čáru. Takhle o Blaire mluvit nebude. Nesmí se ptát na tenhle druh otázek, nebo pochybovat o její nevinnosti. Blaire byla nevinná, k čertu s ním. Neměl žádný právo.

“Do prdele! Rushi, brácho, pusť ho!” zavolal na mě Grantův hlas a já ho slyšel, ale byl daleko v tunelu. Byl jsem zaměřený na kluka před sebou, když jsem ho praštil pěstí do obličeje a jemu se z nosu řinula krev. Krvácel. Potřeboval jsem jeho krev.

Potřeboval jsem, aby někdo kurevsky krvácel.

Ze zadu se kolem mě omotaly dvě ruce a táhly mě pryč, zatímco Cain klopýtl

dozadu, ruce si držel na nose a v očích měl vyděšený pohled. No, v jednou oku.

Druhé už bylo zavřené otokem.

“Co jsi mu k sakru řekl?” zeptal se za mnou Grant. Byl to on kdo mě držel v pevném sevření.

“Ani to do hazlu nevyslovuj!” zařval jsem, když Cain otevřel pusu, aby to zopakoval.

Nemohl jsem ho slyšel o ní takhle mluvit. To co jsem udělali bylo mnohem víc než

jen špinavé, nebo špatné. Choval se jako bych jí zničil. Blaire byla nevinná. Tak neuvěřitelně nevinná. Co on dělá na tom nic nezmění. Gratovi paže se kolem mě napjaly a přitáhl mě dozadu proti jeho hrudi.

“Měl bys hned odejít. Moc dlouho ho neudržím. Má na sobě o deset kilo svalů víc než já a tohle vůbec není tak snadný jak to vypadá. Potřebuješ běžet, kámo.

Nevracej se. Máš z prdele kliku, že jsem se tu ukázal.”

Cain kývl a pak klopýtal zpátky ke svému autu. Vztek mi v žilách už jen mírně vřel, ale pořád jsem ho cítil. Chtěl jsem mu ublížit víc. Vymýt mu z hlavy každou myšlenku o tom, že Blaire nebyla stejně dokonalá jako bývala, když opouštěla

Alabamu. Nevěděl čím vším si prošla. Nevěděl o peklu, kterým jí protáhla moje

rodina. Jak se o ní on mohl postarat? Potřebovala mě.

“Když tě pustím, budeš pronásledovat to auto, nebo jsme v pohodě?” zeptal se Grant a uvolnil mě ze sevření.

“Jsem v pohodě,” ujistil jsem ho, když jsem setřásl jeho ruce a šel se chytit zábradlí a několikrát se zhluboka nadechl. Bolest byla zpátky v plný síle. Podařilo sem i jí trochu rozostřit i když jen trochu, ale vidět tu toho sráče mi všechno připomnělo. Tu noc. Tu jednu, ze které se nikdy nezotavím. Tu, která mě na vždycky poznamenala.

“Můžu se zeptat co tohle kruci mělo znamenat, nebo ze mě taky vymlátíš duši?”

zeptal se Grant a udělal mezi námi trochu víc prostoru. Prakticky vzato to byl můj bratr. Když jsme byly děti, naši rodiče byli manželé. Dost dlouho na to, abychom si tohle pouto vytvořili. Přestože od té doby měla moje matku pár dalších manželů, Grant byl pořád rodina. Věděl toho dost, aby mu bylo jasný, že tohle se týkalo

Blaire.

“Blaiřin bývalý kluk,” odpověděl jsem aniž bych se na něj podíval.

Grant si odkašlal. “Takže, ehm, přišel sem ze škodolibosti? Nebo jsi ho zrovna dobil na kaši, protože se jí kdysi dotknul?”

Obojí. Ani jedno. Zavrtěl jsem hlavou. “Ne. Přišel se sem vyptávat na mě a Blaire.

Na věci, do kterých mu nic není. Zeptal se na špatnou věc.”

“Ach, vidím. To dává smysl. No, zaplatil za to. Ten týpek má nejspíš zlomený nos a taky pěknej monokl.”

Konečně jsem zvedl hlavu a podíval se na Granta. “Dík žes mě od něj odtáhl.

Prostě jsem vybuchl.”

Grant přikývl a pak otevřel dveře. “Pojď. Zahrajeme si a dáme si pivo.”

3. Kapitola

Blaire

Matčin hrob bylo jediné místo, které mě napadlo, když jsem nevěděla kam jít.

Neměla jsem žádný domov. Nemohla jsem se vrátit k babče Q. Byla to Cainova

babička. A on tam na mě nejspíš čeká. Nebo možná ne. Možná jsem ho odehnala

příliš daleko. Posadila jsem se k matčinu hrobu. Kolena jsem si přitáhla pod bradu a obmotala si ruce kolem nohou.

Vrátila jsem se do Sumit, protože to bylo jediné místo, které jsem znala. Teď

potřebuju odejít. Nemůžu tu zůstat. Můj život zase udělal prudkou otočku. Takovou, na kterou jsem nebyla připravená. Když jsem byla malá holčička, mamka nás brala do nedělní školy v místním Baptistiském kostele. Pamatovala jsem si verš co nám

předčítali z Bible, o tom jak na nás Bůh neklade víc než dokážeme snést. Začínala jsem uvažovat jestli to platí jen pro lidi co chodí do kostela každou neděli a modlí se než jsou večer do postele. Protože mě neušetřil žádné rány.

Litovat se mi nepomůže. To nemůžu. Musím tohle nějak vyřešit. Zůstávat u babči Q

a nechávat Caina, aby mi pomáhal vyrovnávat se den za dnem se životem bylo jen

dočasné. Když jsem se stěhovala do jejího pokoje pro hosty věděla jsem, že

nemůžu zůstat dlouho. Mezi mnou a Cainem bylo příliš mnoho historie. Historie,

kterou jsem neměla v úmyslu opakovat. Bylo na čase odejít, ale pořád jsem neměla

tušení kam půjdu a co budu dělat, stejně jako před třemi týdny.

“Kéž bys tu byla, maminko. Nevím co si počít a nemám se koho zeptat,” zašeptala jsem sedíc na tichém hřbitově. Chtěla jsem věřit, že mě slyší. Nelíbila se mi představa, že je pod zemí, ale potom co zemřelo moje dvojče Valerie, sedávaly

jsme s mamkou na tomhle místě a mluvily jsme s ní. Maminka říkávala, že na nás

její duch dohlíží a slyší nás. Teď jsem tomu chtěla věřit.

“Zůstala jsem jen já. Stýská se mi po vás. Nechci být sama…ale jsem. A mám

strach.” Jediným zvukem byl vítr prohánějící se mezi listím na stromech. “Jednou jsi mi říkala, že když budu poslouchat opravdu pozorně, poznám v srdci odpověď.

Poslouchám mami, ale jsem tak zmatená. Možná bys mi mohla pomoct, ukázat mi

nějak správný směr?”

Položila jsem si bradu na kolena a zavřela oči, odmítala jsem plakat.

“Pamatuješ když jsi říkala, že musím Cainovi říct jak přesně se cítím. Že se nebudu cítit líp dokud to ze sebe všechno nedostanu. No, zrovna dneska jsem to udělala.

Dokonce i když mi odpustí už to nikdy nebude stejné. Stejně se na něj nemůžu

pořád spoléhat. Je na čase zvládnout to sama. Jen nevím jak.”

Jen z toho, že jsem se jí zeptala jsem se cítila lépe. Zdálo se jakoby nezáleželo na tom, že nedostanu odpověď.

Můj klid prolomilo zabouchnutí dveří a já spustila ruce z nohou a ohlédla se k

parkovišti, abych uviděla příliš drahé auto na tohle malé město. Přimhouřila jsem oči, abych viděla, kdo z něj vystoupil, zalapala jsem po dechu a pak jsem vyskočila.

Byla to Bethy. Byla tady. V Sumit. Na hřbitově…a řídila velmi, velmi draze

vypadající auto.

Dlouhé hnědé vlasy měla v culíku přehozené přes rameno. Na rtech jí hrál úsměv,

když se její oči setkaly s mýma. Nemohla jsem se hýbat. Bála jsem se, že mám

halucinace. Co tu Bethy dělá?

“To že nemáš mobil je pěkně na houby. Jak ti mám k čertu zavolat a říct ti, že za tebou jedu, když nemám žádný číslo? Hmmm?” Slova nedávala smysl, ale při zvuku jejího hlasu jsem se k ní rozeběhla.

Bethy se smála a otevřela mi náruč, do které jsem se vrhla. “Nemůžu uvěřit, že jsi tady,” řekla jsem potom co jsem jí objala.

“Jo, no, ani já ne. Byla to dlouhá jízda. Ale ty za to stojíš, nechala jsi mobil v Rosemary a já neměla jak s tebou mluvit.” Chtěla jsem jí všechno říct, ale nemohla jsem. Ještě ne. Potřebovala jsem čas. O mém tátovi už věděla. Věděla o Nan. Ale zbytek…věděla jsem, že o tom nemá tušení.

“Jsem tak ráda, že jsi tady, ale jak jsi mě našla?”

Bethy se usmála a naklonila hlavu ke straně. “Projížděla jsem město a hledala tvoje auto. Nebylo to tak těžký. Tohle místo má asi tak jeden semafor. Kdybych dvakrát mrkla, propásla bych ho.”

“To auto nejspíš při průjezdu městem upoutalo hodně pozornosti,” řekla jsem a podívala se na něj.

“Je Jaceovo. Řídit ho je jako sen.”

Pořád byla s Jacem. Dobře. Ale v hrudi mě zabolelo. Jace mi připomínal Rosemary.

A Rosemary mi připomínalo Rushe.

“Zeptala bych se jak se máš, ale holka, vypadáš jako chodící kostra. Jedla jsi vůbec něco, cos odešla z Rosemary?”

Všechno oblečení ze mě padalo. Těžko si mi jedlo s obrovským uzlem, který mi

pořád pevně svazoval hrudník. “Bylo to pár drsných týdnů, ale myslím, že se

zlepšuju. Přenáším se přes věci. Vyrovnávám se s tím.”

Bethy přesunula pohled k hrobu za mnou. K oběma. V očích jsem jí viděla smutek,

když četla náhrobky. “Nikdo ti nemůže vzít vzpomínky. Ty ti zůstanou,” řekla a stiskla mi ruku.

“Já vím. Ale nemůžu jim věřit. Můj otec je lhář. Žádné z nich nevěřím. Ona, moje matka, nikdy by neudělala to co oni tvrdí. Jestli někdo nese vinu, je to můj otec. To on tuhle bolest způsobil. Ne moje maminka. Ona nikdy.”

Bethy přikývla a pevně mi svírala ruku v jejích. Jen mít někoho, kdo poslouchá a

vědět, že mi věří, že věří v máminu nevinnost, pomáhalo.

“Vypadala tvoje sestra hodně jako ty?”

Poslední vzpomínka co jsem na Valerii měla byla jak se usmívá. Ten zářivý úsměv

byl mnohem hezčí než můj. Zuby měla dokonalé bez pomoci rovnátek. Její oči byly

jasnější než moje. Ale všichni říkali, že jsme byly totožné. Neviděli rozdíl. Vždycky jsem uvažovala proč. Já ho viděla tak zřetelně.

“Byly jsme identické,” odpověděla jsem. Bethy by pravdě nerozuměla.

“Nedokážu si představit dvě Blaire Wynnsové. Musely jste lámat srdce napříč

celým tímhle městem.” Snažila se mi zvednout náladu potom co se mě zeptala na mrtvou sestru. Oceňovala jsem to.

“Jen Valerie. Já byla s Cainem od chvíle co jsem byla malá. Žádné srdce jsem nezlomila.”

Bethy trochu vytřeštila oči, pak odvrátila pohled a odkašlala si. Čekala jsem dokud se ke mně znovu neotočila. “Ačkoliv je úžasný tě vidět a totálně by jsme mohly zbořit tohle město, vlastně jsem tu z určitého důvodu.”

To jsem předpokládala, jen jsem nemohla přijít na to z jakého.

“Dobře,” řekla jsem a čekala na další vysvětlení.

“Můžeme si o tom promluvit u kafe?” Zamračila se a pak se ohlédla na silnici.

“Nebo možná v mléčný baru, páč to je jediný místo co jsem viděla, když jsem

projížděla městem.”

Nebylo jí příjemné pohybovat se mezi hroby tak jako mě. Což bylo normální. Já

nebyla. “Jo, dobře,” řekla jsem a šla si sebrat kabelku.

“Tady je tvoje odpověď,” zašeptal hlas tak tiše, že jsem si skoro myslela, že to byla jen moje představivost. Ohlédla jsem se po Bethy, usmívala se na mě s rukama zastrčenýma v kapsách.

“Říkala jsi něco?” zeptala jsem se zmateně.

“Ehm, myslíš po návrhu, abychom šly do mléčného baru?” zeptala se.

Přikývla jsem. “Jo. Zašeptala jsi něco?”

Nakrčila nos, nervózně se rozhlédla kolem a zavrtěla hlavou. “Ne … ehm … proč odsud nevypadneme?” řekla, natáhla se pro mojí ruku a táhla mě za sebou k Jacovu autu. Ohlédla jsem se na matčin hrob a usadil se ve mně klid. Bylo to…?

Ne. Určitě ne. Potřásla jsem hlavou, otočila se zpátky a šla přímo k místu

spolujezdce, než mě tam mohla Bethy hodit.

4. Kapitola

Rush

Matka měla narozeniny. Nan už mi dvakrát volala a říkala mi ať jí zavolám. Nemohl jsem. Byla na pláži na Bahamách s ním. Tohle se jí vůbec nedotklo. Zase utekla, aby si užívala života, zatímco nechala svoje děti za sebou řešit si věci samotné.

“Už zase volá Nan. Chceš abych to zvedl a řekl jí ať tě nechá k sakru na pokoji?”

Grant vešel do obýváku s mým vyzvánějícím mobilem v ruce.

Tihle dva spolu bojovali jako opravdový sourozenci. “Ne, dej mi to,” odpověděl jsem a on mi hodil telefon.

“Nan,” řekl jsem jako pozdrav.

“Budeš mámě volat nebo ne? Teď mi po druhý volala a ptala se mě jestli jsem s tebou mluvila a jestli si pamatuješ, že má narozeniny. Má o tebe starost. Nenech tu holku, aby všechno ničila, Rushi. Vytáhla na mě pistoli, proboha. Pistoli, Rushi. Je šílená. Ona -,”

“Stačí. Nic dalšího neříkej. Neznáš jí. Nechceš jí poznat. Tak prostě přestaň.

Nebudu mámě volat. Až ti příště zavolá, tak jí řekni tohle. Nechci slyšet její hlas.

Seru na její výlet, nebo na to, že má narozeniny.”

“Au,” zamumlal Grant, když posadil naproti mně na gauč a natáhl si nohy na otoman před sebou.

“Nemůžu uvěřit, že jsi to řekl. Nechápu tě. Ona nemůže být tak dobrá v -,”

“Ne, Nannett. Tenhle rozhovor je u konce. Zavolej mi, pokud mě budeš potřebovat ty.”

Stiskl jsem konec hovoru, pak jsem hodil telefon na sedačku vedle sebe a opřel si hlavu o opěradlo.

“Jdeme ven. Trochu se napít. Zatancovat si s holkama. Zapomenout na tyhle

sračky. Na všechno,” řekl Grant. Za poslední tři týdny tohle navrhl několikrát. Nebo alespoň co jsem přestal rozbíjet věci a on se cítil dost bezpečně na to, aby promluvil.

“Ne,” odpověděl jsem aniž bych se na něj podíval. Nebyl důvod, abych se choval jako bych byl v pohodě. Dokud nebudu vědět, že je Blaire v pořádku, nikdy nebudu.

Nemusela mi odpustit. K čertu, možná se na mě nikdy znovu nepodívá, ale

potřeboval jsem vědět, že se zotavuje. Potřeboval jsem něco vědět. Cokoliv.

“Byl jsem opravdu dobrý v tom, abych nevyzvídal. Nechal jsem tě bláznit, řvát na všechno co se pohnulo a trucovat. Myslím, že je na čase mi něco říct. Co se stalo, když jsi jel do Alabamy? Něco se muselo stát. Nevrátil jsi se zpátky stejný.”

Miloval jsem Granta jako bratra, ale neexistovala možnost, že bych mu řekl o noci v hotelovém pokoji s Blaire. Byla zraněná a já zoufalý. “Nechci o tom mluvit. Ale potřebuju vypadnout ven. Zírání na tyhle zdi a připomínání si jí … jo, potřebuju ven.” Vstal jsem a Grant vyskočil ze svého místa na gauči. Úleva v jeho očích byla očividná.

“Co máš v plánu? Pivo, holky, nebo obojí?”

“Hlasitou hudbu,” odpověděl jsem. Opravdu jsem nepotřeboval žádný pivo a holky

… na to jsem prostě nebyl připravenej.

“Budeme muset vyjet z města. Možná Destin?”

Hodil jsem mu klíčky od auta. “Jasně, řídíš.”

Zazvonění domovního zvonku nás oba zastavilo. Naposledy když jsem měl

neočekávanou návštěvu to neskončilo dobře. Dost možná to mohli být poldové,

přicházející mě zatknout za rozmlácení Cainovo ksichtu. Kupodivu mi to bylo jedno.

Byl jsem otupělý.

“Vyřídím to,” řekl Grant a s obavami se na mě mračil. Napadlo ho to samé.

Posadil jsem se zpátky na pohovku a natáhl si nohy na konferenční stolek před

sebou. Moje matka nesnášela, když jsem dával nohy na tenhle stůl. Koupila ho

během jednoho z jejích mezinárodních nákupních výletů a nechala si ho sem

poslat. Pocítil jsem náhlé bodnutí viny, že jsem jí nezavolal, ale zahnal jsem ho.

Celý svůj život jsem tu ženskou dělal šťastnou a staral jsem se o Nan. Dál už to

dělat nebudu. Skoncoval jsem s tím. Se všema jejíma sračkama.

“Jaci, co se děje? Zrovna jsem mířili ven. Chceš jít s náma?” řekl Grant, ustoupil stranou nechal Jace vejít do domu. Nevstal jsem. Chtěl jsem, aby odešel. Vidět Jace mi připomínalo Bethy, která mi pak připomněla Blaire. Jace musel odejít.

“Ehm, ne, já hm … potřebuju s tebou o něčem mluvit,” řekl Jace, přešlápl a zastrčil si ruce do kapes. Vypadal připravený vystřelit ven ze dveří.

“Dobře,” odpověděl jsem.

“Dnešek možná není nejlepší čas na rozhovor Rushem, chlape,” řekl Grant, postavil se před Jace a zaměřil se na mě. “Zrovna jsme se chytali ven. Jdeme.

Jace si může vylít duši později.”

Teď jsem byl zvědavý. “Neztratím nervy, Grante. Sedni si. Nech ho mluvit.”

Grant si povzdychl a zavrtěl hlavou. “Fajn. Chceš mu tyhle hovna říkat teď , tak do toho.”

Jace se nervózně podíval po Grantovi a pak se podíval na mě. Přešel pokoj a

posadil se na židli nejdál ode mě. Sledoval jsem jak si zastrčil vlasy za ucho a

uvažoval jsem co má na srdci, že je to tak velká věda.

“Bethy a já jsme to spolu začali brát docela vážně,” začal. To už jsem věděl. Bylo mi to jedno. Cítil jsem jak se mi hruď trhala bolestí a zatnul jsem pěsti. Musel jsem se soustředit na přívod vzduchu do plic. Bethy byla Blaiřina kamarádka. Věděla jak se Blaire měla. “A ehm … no Bethy zvýšili nájem a to místo bylo stejně na nic. Necítím se bezpečně, když tam zůstává. Takže jsem si promluvil s Woodsem a on řekl, že jeho otec má volný dvoj-ložnicový byt, pokud si ho chci pronajmout. Já, ehm,

domluvil jsem jí ho, zaplatil zálohu a všechno. Ale pak jsem jí tam vzal podívat a ona se naštvala. Hodně naštvala. Nechce, abych jí platil nájem. Řekla, že by se pak cítila lacině.” Povzdychl si, omluvný pohled v jeho očích pořád nedával smysl.

Jeho hádka s Bethy mi byla ukradená.

“Je to dvakrát … nebo to si alespoň Bethy myslí, dražší než její starý byt. Vlastně je tam čtyřikrát větší nájem než v jejím bývalým bytě. Zapřísáhl jsem Woodse, aby to udržel v tajnosti. Doplatím tu druhou půlku aniž by to věděla. Každopádně. Ona, ehm … ona … jela dneska do Alabamy. Miluje ten byt. Chce bydlet na pozemcích

klubu a na pláži. Ale jediný člověk, kterého by kdy zvažovala jako spolubydlící je …

Blaire.”

Vstal jsem. nemohl jsem sedět.

“Brzdi, chlape … sedni.” Grant vyskočil a já na něj mávl.

“Nejsem naštvanej. Jen se potřebuju nadechnout,” řekl jsem a díval se skleněnými dveřmi ven na vlny narážející na břeh. Bethy jela pro Blaire. Srdce mi tlouklo jako o závod. Přijede?

“Vím, že vy dva jste to ukončili ve zlým. Žádal jsem jí ať to neděla, ale byla opravdu naštvaná a já jí nerad rozrušuju. Řekla, že se jí po Blaire stýská a že Blaire někoho potřebuje. Ona, ehm, taky mluvila s Woodsem o tom jestli by dal Blaire zpátky její práci pokud by se vrátila.”

Blaire. Vrátí se …

Nepřijela by zpátky. Nenáviděla mě. Nenáviděla Nan. Nenáviděla mojí mámu.

Nenáviděla svého otce. Nevrátila by se sem zpátky….ale bože, přál bych si to.

Otočil jsem hlavu a podíval se na Jace.

“Nevrátí se sem,” řekl jsem. Bolest v mém hlase byla nepopiratelná. Nestaral jsem se o její zakrývání. Už ne.

Jace pokrčil rameny.

“Možná měla dost času se s věcma vyrovnat. Co když se vrátí? Co budeš dělat?”

zeptal se mě Grant.

Co bych dělal?

Prosil bych.

5. Kapitola

Blaire

Bethy zajela Jacovo autem na parkoviště u mléčňáku. Všimla jsem si Calliena

modrého Volkswagenu a rozhodla se, že nechci vystoupit. Od doby co jsem se

vrátila jsem viděla Callie jen dvakrát, ale ona byla připravená vydrápat mi oči. Měla na Caina zálusk už od střední. Vrátila jsem se domů a zamávala s jejich vztahem ať už se jim podařilo vybudovat jakýkoliv. Neměla jsem to v úmyslu. Mohla si Caina klidně mít.

Bethy se chystala vystoupit z auta a já jí popadla za ruku. “Promluvme si prostě v autě,” řekla jsem, zastavujíc jí.

“Ale chci nějakou zmrzlinu namíchanou s Oreo,” postěžovala si.

“Vevnitř nemůžu mluvit. Znám tam příliš mnoho lidí,” vysvětlila jsem.

Bethy si povzdychla a opřela se zpátky do sedačky. “Dobře, fajn. Muj zadek beztak nepotřebuje žádnou zmrzlinu a sušenky.”

Usmála jsem se a uvolnila, vděčná za tónovaná skla. Věděla jsem, že nejsem vidět, když se lidi zastavovali a zírali na Jacovo auto. Nikdo tady kolem nejezdil v autě, který by se týhle lize vůbec přibližovalo.

“Nebudu tady chodit kolem horký kaše, Blaire. Chybíš mi. Nikdy předtím jsem

neměla blízkou kamarádku. Nikdy. Pak jsi přišla a zase odešla. Nesnáším, že jsi

pryč. V práci je to bez tebe na pytel. Nemám si s kým pokecat o sexuální životě s Jacem a o tom jak je sladkej, což je něco co bych neměla pokud bych tě neposlechla. Prostě se mi po tobě stýská.”

Cítila jsem v očích slzy. Jen to být postrádaná byl dobrý pocit. Taky se mi po ní stýskalo. Stýskalo sem i po hodně věcech. “Taky mi chybíš,” odpověděla jsem, doufajíc, že se úplně nerozbrečím.

Bethy kývla a na rtech jí pohrával úsměv. “Dobře, dobře. Protože potřebuju, aby ses vrátila a žila se mnou. Jace mi zařídil byt na nábřeží na pozemcích klubu. Já ale odmítám, aby za něj platil. Prosím, vrať se zpátky. Potřebuju tě. A Woods říkal, že dostaneš svojí práci okamžitě zpátky.”

Vrátit se do Rosemary? Kde byl Rush … a Nan … a můj otec. Nemůžu jít zpátky.

Nemůžu je vidět. Byli by v klubu. Bere táta Nan na golf? Viděla bych to? Ne.

Nemůžu. Bylo by to na mě příliš.

“Nemůžu,” vypravila jsem ze sebe. Kéž bych mohla. Nevím kam teď půjdu, když vím, že jsem těhotná, ale nemůžu se vrátit do Rosemary a nemůžu zůstat tady.

“Prosím, Blaire. Jemu se po tobě taky stýská. Nikdy neopouští dům. Jace říkal, že je v žalostným stavu.”

Bolavá rána v hrudi se probrala k životu. Vědět, že byl Rush taky raněný bylo těžké.

Představovala jsem si, že měl v domě svoje večírky a přenesl se přes to. Nechtěla jsem, aby byl pořád smutný. Prostě jsem pro nás potřebovala pohnout se dál. Ale možná se mi to nikdy nepovede. Vždycky budu mít Rushovu připomínku.

“Nemůžu je vidět. Nikoho z nich. Bylo by to příliš těžký,” zastavila jsem se. Nemůžu říct Bethy o těhotenství. Sama jsem měla sotva čas to zpracovat. Nebyla jsem připravená to někomu říct. Možná to ani nikdy kromě Caina nikomu neřeknu. Dost

brzy odtud odejdu. Půjdu někam, kde nikoho neznám. Začnu od začátku.

“Tvůj … ehm, táta a Georgianna tam nejsou. Odešli. Nan tam je, ale teď se

klidnější. Myslím si, že má o Rushe starost. Napřed to bude drsný, ale potom co

strhneš náplast se přes ně přeneseš. Přes všechno. Kromě toho, podle způsobu

jak se Woodsovi rozzářily oči, když jsem se zmínila o tvém návratu, by ses s ním

mohla rozptýlit. On by měl rozhodně zájem.”

Nechci Woodse. A nic mě nerozptýlí. Bethy nevěděla všechno. A ani jsem jí to

nemohla říct. Ne dnes.

“I když bych moc chtěla … nemůžu. Promiň.”

Mrzelo mě to. Nastěhovat se k Bethy a dostat zpátky svojí práci v klubu by bylo

odpovědí na moje problémy, skoro.

Bethy si frustrovaně povzdychla, opřela si hlavu o sedačku a zavřela oči. “Dobře.

Chápu. Nelíbí se mi to, ale chápu to.”

Natáhla jsem se a pevně jí stiskla ruku. Přála jsem si, aby všechno bylo jinak.

Pokud by byl Rush jen nějaký kluk se kterým jsem se rozešla, bylo by to jiný. Ale on nebyl. Nikdy nebude. Byl mnohem víc. Mnohem víc než mohla pochopit.

Bethy mi stiskla ruku na oplátku. “Pro dnešek to nechám být. Ale nebudu si hned hledat jinou spolubydlící. Dám ti týden, popřemýšlej o tom. Pak budu muset najít někoho, kdo mi pomůže platit účty. Takže, budeš o tom přemýšlet?”

Kývla sem, protože jsem věděla, že to bylo to co potřebovala, i když jsem věděla že je její čekání zbytečný.

“Dobře. Prostě půjdu domů a budu se modlit, pokud si teda Bůh vůbec pamatuje kdo k čertu jsem.” Mrkla na mě a pak se natáhla přes sedadlo, aby mě objala.

“Sněz kvůli mně nějaký jídlo, dobře? Jsi tak strašně hubená,” řekla.

“Dobře,” odpověděla jsem, uvažujíc jestli to bude vůbec možné.

Bethy si sedla zpátky. “No, jestli nebudeš balit a nezamíříš se mnou zpátky do Rosemary, pak pojďme alespoň ven. Musím tu zůstat přes noc, než budu zase řídit.

Můžeme si jít najít nějakou zábavu a pak odpadnout v hotelu.”

Přikývla jsem. “Ano. To zní dobře. Jen ne honky-tonky.” Nemohla jsem jít do dalšího takového baru. Alespoň ne nijak brzy.

Bethy se zamračila. “Dobře…ale je v tomhle státě něco jinýho?”

Měla pravdu. “Jo … můžeme zajet do Birminghamu. Je to nejbližší velké město.”

“Perfektní. Jdem se trochu pobavit.”

Když jsme zajely na příjezdovou cestu u babči Q, seděla venku na verandě a

loupala hrachové lusky. Nechtěla jsem jí čelit, ale dala mi bez podmínek na tři týdny střechu nad hlavou. Zasloužila si vysvětlení pokud nějaké chtěla. Nebyla jsem si jistá jestli jí Cain něco řekl. Jeho náklaďák tu nebyl a já za to byla neskutečně vděčná.

“Chceš abych zůstala v autě?” zeptala se Bethy. Bylo by to tak jednodušší, ale babi Q by jí viděla a řekla by, že jsem hrubá, pokud bych svojí kamarádku nepozvala dovnitř.

“Můžeš jít se mnou,” řekla jsem jí a otevřela dveře.

Bethy obešla auto a srovnala se mnou krok. Babi Q zatím nevzhlédla od hrachu,

ale věděla jsem, že nás slyšela. Přemýšlela o tom co řekne. Cain jí to musel říct.

Sakra.

Podívala jsem se na ní jak dál v tichosti loupala hrách. Její krátké bílé vlasy byly všechno co jsem z ní viděla. Žádný oční kontakt. Bylo by mnohem jednodušší jít prostě dovnitř a využít příležitosti, že na mě nepromluvila. Ale tohle byl její domov.

Kdyby mě tu nechtěla, musela bych se sbalit a odejít.

“Ahoj, babi Q,” řekla jsem a zastavila se, čekala jsem až zvedne hlavu, aby se na mě podívala.

Ticho. Byla ze mě rozrušená. Zklamaná, nebo naštvaná; Nebyla jsem si jistá co z

toho. Právě teď jsem Caina nenáviděla, že jí to řekl. Nemohl držet jazyk za zuby?

“Tohle je moje kamarádka Bethy. Přijela mě dnes navštívit,” pokračovala jsem.

Babička Q konečně zvedla hlavu a věnovala Bethy úsměv, pak obrátila oči ke mně.

“Vezmi jí dovnitř, připrav jí pěkně velkou sklenici ledového čaje a dej jí k tomu jeden z těch smažených koláčů co se chladí na stole. Pak se vrať sem ven a na minutku si spolu promluvíme, hmmm.” To nebyla žádost; bylo to nařízení. Přikývla jsem a zavedla Bethy dovnitř.

“Naštvala jsi starou paní?” zašeptala Bethy, když jsme byly bezpečně uvnitř.

Pokrčila jsem rameny. Nebyla jsem si jistá. “Ještě nevím,” odpověděla jsem.

Šla jsem do linky, vyndala sklenici a připravila Bethy ledový čaj. Neptala jsem se jí jestli nějaký vůbec chce. Jen jsem se pokoušela dělat co babi Q řekla.

“Tady. Vypij to a sněz koláč. Za pár minut budu zpátky,” řekla jsem a spěchala ven.

Potřebuju to mít za sebou.

6. Kapitola

Blaire

Pod nohama mi zavrzala dřevěná prkna, když jsem vyšla na přední verandu babči

Q. Síťové dveře se za mnou s hlasitou ránou zavřely dřív než jsem si vzpomněla,

že jsou staré a péra v nich už dávno zrezivěla. V dětství jsem na téhle verandě

strávila loupáním hrachu s Cainem a jeho babičkou spoustu dní. Nechtěla jsem,

aby se na mě zlobila. Kroutil se mi žaludek.

“Posaď se, děvče a přestaň se tvářit jako by ses chtěla rozbrečet. Bůh ví, že tě miluju jako bys byla moje vlastní. Myslela jsem si, že jednoho dne budeš.” Zavrtěla hlavou. “Ten pitomej kluk to nedokázal dát do kupy. Doufala jsem, že se probere dřív než bude příliš pozdě. Ale to on ne, že jo? Odešla jsi a našla si někoho jiného.”

Tohle nebylo co jsem čekala. Sedla jsem si naproti ní a začala vylupovat hrášek,

takže jsem se na ní nemusela dívat. “Cain a já jsme to ukončili před třemi lety. Nic co se děje teď na to nemá vliv. Je můj kamarád, to je všechno.”

Babi Q si odfrkla a zavrtěla se na houpačce, na které seděla. “Tomu nevěřím. Vy dva jste byli jako děti nerozdělitelní. Dokonce už jako kluk z tebe nemohl spustit oči.

Bylo vtipné sledovat jak moc tě obdivuje a ani si to sám neuvědomuje. Ale jakmile na kluky vleze puberta přijdou o rozum. Nelíbí se mi co udělal. Nesnáším, že tě ztratil, děvče. Protože pro Caina už nebude žádná další Blaire. Tou jsi pro něj jen ty.”

Nezmínila můj těhotenský test. Ví vůbec o tom, že jsem si ho koupila? Nechtěla

jsem si zopakovat minulost s Cainem. Jasně, měli jsme historii, ale bylo v ní tolik smutku a lítosti, že jsem se v tom hrabat nechtěla. Tenkrát jsem žila ve lži, kterou vytvořil můj otec. Vzpomínání bolelo. “Přišel sem Cain dneska?” zeptala jsem se.

“Jo. Byl tu ráno a hledal tě. Řekla jsem mu, že ses po svém dřívějším útěku

nevrátila. Vypadal ustaraně, otočil se a odešel aniž by mi řekl cokoli dalšího. Ačkoli plakal. Nepamatuju si, že bych ho kdy předtím viděla brečet. Alespoň ne co byl dítě.”

On brečel? Zavřela jsem oči a upustila hrách do velkého plastového kýble. Cain

neměl být smutný. Neměl by brečet. Opustil mě už dávno. Proč pro něj tohle bylo

tak těžké? “Kdy to bylo?” zeptala jsem se, přemýšlejíc o hodinách, které uplynuly od chvíle co jsem mu odhalila duši na parkovišti u lékárny.

“Ach, asi tak před devíti hodinami, myslím. Bylo brzy. Byl na tom zle, holka. Jdi ho alespoň najít a promluv si s ním. Nezáleží na tom co k němu teď cítíš, on od tebe potřebuje slyšet, že všechno bude v pořádku.”

Přikývla jsem. “Můžu použít tvůj telefon?” zeptala jsem se a vstala.

“Samozřejmě. Dej si taky jeden koláč zatímco tam budeš. Udělala jsem jich dost pro celou armádu, potom co ráno utekl. Je to jeho oblíbená příchuť,” řekla.

“Třešně,” odpověděla jsem a ona mi věnovala úsměv. Viděla jsem jí v očích tolik věcí. Znala jsem Caina. Nic mě u něj nepřekvapilo. Chápala jsem ho. Měli jsme společnou minulost. Milovala jsem jeho rodinu a oni očividně milovali mě. Tohle

bylo bezpečí.

Bethy stála na druhé straně dveří, usrkávala ze sklenice čaj a podávala mi její

telefon. Poslouchala, nepřekvapovalo mě to.

“Zavolej tomu klukovi. Ať už to máš z krku,” řekla.

Vzala jsem si mobil a šla do obýváku, abych měla trochu soukromí, než jsem

vytočila Cainovo číslo. Znala jsme ho z hlavy. Měl pořád stejné číslo od doby co v šestnácti dostal první mobil.

“Halo,” zazněla odpověď. Slyšela jsem mu v hlase zaváhání. Něco se dělo. Zněl jako by mluvil nosem.

“Caine? Jsi v pořádku?” zeptala jsem se náhle v obavách.

Nastala pauza a pak přišel dlouhý povzdech. “Blaire. Jo … jsem v poho.”

“Kde jsi?”

Odkašlal si. “Já, ehm … jsem v Rosemary Beach.”

On byl v Rosemary? Cože? Sesula jsem se na gauč za mnou a pevněji sevřela

telefon. Řekl něco Rushovi? Srdce mi bušilo v hrudi, pevně jsem zavřela oči a

zeptala se, “Proč jsi v Rosemary? Prosím, řekni mi žes ne …” nemohla jsem to říct.

Ne když byla Bethy ve vedlejší místnosti a víc než pravděpodobně poslouchala.

“Potřeboval jsem viděl jeho obličej. Potřeboval jsem vidět jestli tě miluje. Potřeboval jsem vědět … protože, prostě jsem to potřeboval vědět.” To nedávalo smysl.

“Co jsi mu řekl? Jak jsi ho našel? Našel jsi ho?”

Možná ho ani nenašel. Možná to můžu zarazit.

Na druhé straně telefonu se ozval tvrdý smích. “Jo, našel jsem ho snadno. Nebylo to moc těžký. Tohle místo je malý a každý ví, kde bydlí syn rockový hvězdy.”

Ach bože, ach bože, ach bože… “Co jsi mu řekl?” zeptala jsem se pomalu, rozlila se ve mně hrůza.

“Neřekl jsem mu to. To bych ti neudělal. Dej mi nějaký zatracený body k dobru.

Podvedl jsem tě, protože jsem byl nadrženej kreténskej puberťák, ale sakra Blaire, když už mi odpustíš? Budu za tuhle chybu platit do konce života? Je mi to líto!

BOŽE, tak zasraně mě to mrzí. Kdybych se mohl vrátit a všechno změnit, udělal bych to.” Odmlčel se a zabručel jakoby byl zraněný.

“Caine. Co je ti? Jsi v pořádku?” zeptala jsem se. Nechtěla jsem se vyjadřovat k tomu co řekl. Věděla jsem, že ho to mrzí. Mě taky. Ale ne, nikdy se přes to nepřenesu. Odpuštění byla jedna věc. Zapomenutí jiná.

“Jsem v pořádku. Jen trochu potlučenej. Řekněme, že ten kluk do mě není zrovna blázen, dobře.”

Ten kluk? Rush? Rush mu ublížil? To vůbec neznělo jako Rush.

“Jaký kluk?”

Cain si povzdychl. “Rush.”

Čelist mi klesla a zírala jsem před sebe. Rush Cainovi ublížil? “Nerozumím.”

“Je to dobrý. Sehnal jsem si na noc pokoj a vyspím se z toho. Zítra jsem doma.

Musíme si promluvit o pár věcech.”

“Caine. Proč tě Rush zranil?”

Další odmlka a pak unavený povzdych. “Protože jsem se vyptával na otázky, o

kterých si myslel že mi do nich nic není. Zítra budu doma.”

Vyptával se. Na jaký otázky?

“Blaire, nemusíš mu to říkat. Já se o tebe postarám. Jen…musíme si promluvit.”

Postará se o mě? O čem to mluví? Nenechám ho, aby se o mě staral. “Kde přesně jsi?” zeptala jsem se.

“V nějakým hotelu za Rosemary. Lidi v tomhle městě si myslí, že jejich hovno nesmrdí. Všechno tam stojí pětkrát víc.”

“Dobře. Zůstaň v posteli a zítra se uvidíme,” odpověděla jsem a zavěsila. Bethy vešla do pokoje. Nadzdvihla jedno tmavé obočí a vyčkávavě se na mě dívala.

Poslouchala. Věděla jsem, že bude.

“Potřebuju svézt do Rosemary,” řekla jsem jí a vstala. Nemohla jsem Caina nechal ležet zraněného v hotelovém pokoji a nemohla jsem riskovat, že by se vrátil a znovu s Rushem mluvil. Jestli mě tam Bethy vezme, zkontroluju ho a odvezu domů.

Bethy kývla a na rtech se jí usadil malý úsměv. Řekla bych, že nechtěla, abych

viděla jak ráda tohle slyší. Nezůstanu tam. Musí si o tom přestat dělat naděje.

“Tohle se týká jen Caina. Já ne…nemůžu tam zůstat.”

Nezdálo se, že mi věří. “Jasně. Já vím.”

Neměla jsem náladu přesvědčovat jí. Podala jsem jí telefon a zamířila nahoru sbalit si do svojí dočasné ložnice pár věcí.

7. Kapitola

Rush

Grant to semnou konečně vzdal a šel tancovat s jednou z holek, které s námi

flirtovali od chvíle co jsme vkročili do klubu. On sem přišel, aby se pobavil a já se potřeboval rozptýlit, ale teď když jsem tu byl jsem chtěl jen odejít. Napil jsem se piva a snažil se s nikým nenavázat oční kontakt. Hlavu jsem držel sklopenou a na tváři jsem si udržoval zamračení. Nebylo to těžký.

Jacova slova se mi dál přehrávala v hlavě. Byl jsem vystrašený… Ne; Byl jsem

vyděšený z toho dovolit si věřit v to, že by se sem vrátila. Viděl jsem výraz v jejím obličeji tu noc v hotelu. Byla prázdná. Z očí jí zmizely emoce. Skončila - se mnou, s jejím otcem, se vším. Láska byla krutá. Tak zajebaně krutá.

Barová stolička vedle mě se se zaskřípáním posunula dozadu. Nepodíval jsem se

tam. Nechtěl jsem, aby na mě někdo mluvil.

“Prosím, řekni mi, že to ošklivý zamračení na tvým pěkným obličeji není kvůli holce.

Zlomil bys mi srdce.” Ten uhlazený ženský hlas mi byl povědomý.

Naklonil jsem hlavu ke straně jen na tolik, abych viděl její obličej. Ačkoliv teď byla starší okamžitě jsem jí poznal. V životě kluka je pár věcí, na který nikdy nezapomene a holka se co mu vzala panictví je jedna z nich. Meg Carterová. Byla

o tři roky starší než já a byla tu na léto u babičky, když mi bylo čtrnáct. Nebylo to o lásce. Spíš to byla životní lekce.

“Meg,” odpověděl jsem s úlevou, že to není další neznámá holka, co se tu na mě bude vrhat.

“A on si pamatuje moje jméno. Jsem ohromená,” řekla, pak se podívala na barmana a usmála se. “Jacka s kolou, prosím.”

“Chlap nezapomene svoje poprvý.”

Zavrtěla se na stoličce, překřížila si nohy a podívala se na mě, čímž jí dlouhé tmavé vlasy spadly před rameno. Pořád je nosila dlouhé. Tenkrát mě fascinovaly.

“Většina kluků ne, ale ty jsi vedl jiný život než většina kluků. Sláva tě za ty roky musela změnit.”

“Tátova sláva, ne moje,” odsekl jsem, nesnášel jsem, když chtěli ženský mluvit o něčem, o čem nic nevěděly. Meg a já jsme spolu párkrát spali, ale ani tenkrát mě moc neznala.

“Hmmm, jak myslíš. Takže, proč jsi tak rozmrzelý?”

Nebyl jsem rozmrzelý. Byl jsem zlomenej. Ale ona nebyla někdo koho bych chtěl

zasvěcovat. “Jsem v pohodě,” odpověděl jsem a podíval se na parket v naději, že zachytím Grantovu pozornost. Byl jsem připravený k odchodu.

“Vypadáš jako bys měl zatraceně zlomený srdce a nevěděl co s tím dělat,” řekla a sáhla po svým Jacku a kole.

“Nebudu se s tebou bavit o svým osobním životě, Meg.” Nechal jsem v hlase zaznít hranu varování hlasitě a jasně.

“Vau, brzdi, krasavče. Nesnažila jsem se tě vytočit. Jen si trochu pokecat.”

Můj osobní život nebyl na malý povídání. “V tom případě se mě zeptej na podělaný počasí,” řekl jsem s úšklebkem.

Neodpověděla a já byl rád. Možná se přesune dál. Nechá mě na pokoji.

“Jsem ve městě, abych se postarala o babičku. Je nemocná a já potřebovala se životem udělat něco novýho. Zrovna jsem si prošla hnusným rozvodem. Změna prostředí Chicaga byla přesně to co jsem potřebovala. Budu tu nejmíň šest měsíců.

Myslíš, že budeš tak nepříjemný celou tu dobu, nebo bys mohl být v blízké

budoucnosti trochu milejší?”

Chtěla mě vidět. Ne. Na to jsem nebyl připravený. Chystal jsem se odpovědět, když mi na mobilu zapípala zpráva. Vděčný za přerušení, kdy budu moct vymyslet jak jí odpovědět, jsem vytáhl telefon z kapsy.

Číslo jsem neznal. Ale “Ahoj, tady Bethy” upoutalo mojí pozornost a zastavil se mi dech, když jsem otevřel textovku a přečetl si zbytek.

Ahoj, tady Bethy. Jestli nejsi pitomej sráč, pak se probereš a dáš se

dohromady.

Co to mělo k čertu znamenat? Co mi uniká? Byla Blaire v Rosemary? Tohle to mělo

znamenat? Vstal jsem a položil na bar dost peněz na pokrytí mého piva i Magina

pití. “Musím jít. Bylo hezký tě vidět. Měj se,” řekl jsem bezmyšlenkovitě a začal se prodírat davem dokud jsem nenašel Granta tancovat na parketu s nějakou zrzkou.

Podíval se mi do očí a já kývl hlavou ke dveřím. “Hned,” řekl jsem a otočil se k odchodu. Nechám ho tady jestli mě nedohoní než se dostanu k Range Roveru.

Mohla být tady. Hodlal jsem jí najít. Ptát se Bethy co znamenala ta povzbuzující

textovka bylo zbytečný.

8. Kapitola

Blaire

Natáhla jsem se a promnula Bethy nohu, abych jí vzbudila. Už spala dvě hodiny.

Byly jsme kousek před Rosemary Beach, potřebovala jsem, aby řídila a já tak

mohla hledat Cainovo náklaďák u všech levných motelů.

“Jsme tady?” zamumlala ospale a narovnala se na sedadle.

“Skoro. Potřebuju abys řídila. Já budu koukat po Cainovo autě.”

Bethy si unaveně povzdychla. Věděla jsem, že tohle dělá jen v naději, že mě

dostane do Rosemary a udrží mě tam. O nalezení Caina se nemohla starat míň.

Ale já potřebovala svézt. Chystala jsem se Caina odvézt domů. On a já si musíme

promluvit. Nebyla jeho věc odjet sem a vidět se s Rushem. Jen jsem doufala, že

mu neřekl o tom co mě nachytal kupovat.

Nechtěla jsem to před Rushem udržet v tajnosti. Jen jsem to sama ještě

nevstřebala. Potřebovala jsem to zpracovat. Přijít na to co chci dělat. Pak

kontaktuju Rushe. To, že po něm Cain půjde jako nějaký blázen jsem nechtěla.

Pořád nemůžu uvěřit, že to udělal.

“Zajeď sem. Potřebuju si zaběhnout dovnitř a dát si napřed latte,” instruovala mě Bethy. Udělala jsem co řekla a zaparkovala před Starbucks.

“Chceš něco?” zeptala se, když otevírala dveře. Nebyla jsem si jistá, že je kofein dobrý pro … pro dítě. Zavrtěla jsem hlavou a čekala až vystoupí z auta, než mi z hrudi vyletěl nečekaný vzlyk. Nepomyslela jsem na to co ty dvě růžové čárky

znamenaly. Dítě. Rushovo dítě. Ach, bože.

Vystoupila jsem z auta a předem ho obešla k místu spolujezdce. V době kdy jsem

byla připoutaná zpátky v autě, Bethy se vracela. Už vypadala trochu víc vzhůru.

Zahnala jsem myšlenky na svoje dítě do pozadí a zaměřila se na hledání Caina.

Svojí budoucnost a budoucnost dítěte můžu rozebírat později.

“Dobře. Mám kofein. Jsem připravená hledat toho týpka.”

Neopravovala jsem jí. Věděla jsem, že jeho jméno už zná. Použila jsem ho

několikrát. Jen ho odmítala brát na vědomí. Byla to její forma vzpoury. Cain

představoval Sumit a ona mě v Sumit nechtěla. Místo aby mě to otravovalo mě to

zahřálo. Chtěla mě tady u sebe a to byl hezký pocit.

“Odjel z Rosemary kvůli ceně hotelových pokojů. Takže bude někde, kde je to

dostupnější. Můžeš mě vzít do pár takových?” zeptala jsem se.

Přikývla, ale nepodívala se na mě. SMSkovala. Skvělý. Potřebovala jsem její

soustředění a ona víc než jistě říkala Jacovi, že jsme skoro tam. Opravdu jsem

nechtěla, aby Jace všechno věděl.

Půl hodiny jsme jezdily kolem a já kontrolovala parkoviště u všech levných hotelů ve městě. Začínalo to být frustrující. Musel být v jednom z nich. “Můžu si půjčit telefon? Znovu mu zavolám a řeknu, že ho tu hledám. Řekne mi kde je až se dozví, že jsem přijela až sem.”

Bethy mi podala mobil a já rychle naťukala Cainovo číslo. Dvakrát to zazvonilo.

“Halo?”

“Caine. To jsem já. Kde jsi? Jsem u Rosemary a nikde nemůžu najít tvůj náklaďák.”

Nastalo ticho a pak, “Sakra.”

“Nebuď naštvanej. Potřebovala jsem tě zkontrolovat. Přijela jsem sem, abych tě odvezla domů.” Věděla jsem, že bude naštvaný, že jsem znovu tak blízko Rosemary.

“Řekl jsem ti, že přijedu domů jakmile se z toho vyspím, Blaire. Proč jsi nemohla počkat?” Mrzutost jeho hlasu mi lezla na nervy. Mysleli by jste si, že bude rád, že jsem ho přijela zkontrolovat.

“Kde jsi, Caine?” zeptala jsem se znovu. Pak jsem to uslyšela. Ženský hlas v pozadí. Telefon začal být tlumený. Nemusela jsem být genius, abych přišla na to, že je Cain s holkou a snaží se to přede mnou skrýt. To mě vytočilo. Ne protože bych si myslela, že máme s Cainem nějakou šanci, ale protože mě nechal, abych si myslela, že je zraněný a sám v cizím městě. Idiot.

“Poslouchej. Nemám čas na další tvoje pitomý hry, Caine. To už mám za sebou, konec. Příště by ses nemusel snažit znít jako bys mě potřeboval, když to tak očividně není.”

“Blaire, ne. Poslouchej mě. Není to jak si myslíš. Nemohl jsem spát potom cos volala, tak jsem nasedl do auta a jel zpátky domů. Chtěl jsem tě vidět.”

Na druhé straně telefonu se ozval rozčílený holčičí výkřik. Ať byl s kýmkoliv právě jí pěkně nasral. Ten kluk byl debil.

“Jdi uklidnit svojí společnost. Já vysvětlení nepotřebuju. Nepotřebuju od tebe nic.

Nikdy jsem nepotřebovala.”

“BLAIRE! NE! Miluju tě, zlato. Tak moc tě miluju. Prosím, poslouchej mě,” prosil a holka s ním začala být ještě víc hysterická. “Zmlkni, Callie!” zařval a v tu chvíli jsem věděla, že je zpátky v Sumit. Byl s Callie.

“Šel jsi za Callie? Jel jsi domů, abych si nedělala starosti a šel ses podívat na Callie? Jsi směšnej, Caine. To jako vážně? Mě tohle nebolí. Už mi nemůžeš ublížit.

Ale zastav se a mysli pro změnu na city druhých. Zametáš s Callie a to je špatný.

Přestaň myslet penisem a dospěj.”

Stiskla jsem konec hovoru a podala Bethy zpátky telefon. Zírala na mě s

vykulenýma očima. “Vrátil se do Sumit,” vysvětlila jsem jí.

“Jo … tu část jsem pochopila,” řekla Bethy pomalu. Čekala ode mě na víc.

Zasloužila si víc. Vzala mě sem. Taky to byla jediná skutečná kamarádka, kterou

jsem měla. Cain nebyl kamarád. Ne skutečný. Skutečný přítel by nedělal pořád

pitomý věci jako on.

“Můžu dneska přespat u tebe? Nemyslím, že se tam budu vracet. Beztak brzo

odcházím. Zítra vymyslím kam půjdu a až tam budu, nechám si od babičky Q

poslat zbytek věcí. Stejně toho moc nemám. Můj náklaďák míří na hřbitov. Už sem

znovu nedojede.”

Bethy přikývla a nastartovala auto, pak vyjela na silnici.

“Můžeš u mě zůstat jak dlouho budeš potřebovat. Nebo dýl,” odpověděla.

“Děkuju ti,” řekla jsem než jsem si opřela hlavu dozadu o sedadlo a zhluboka se nadechla. Co si teď počnu?

Vůně slaniny byla silnější a silnější čím víc jsem jí vdechovala. Bylo to jakoby mi slanina zaplavovala smysly. Stáhlo se mi hrdlo. Z té bohaté vůně se mi převrátil žaludek. Někde v pozadí prskal tuk. Než jsem mohla kompletně otevřít oči, měla

jsem nohy na podlaze a utíkala do koupelny.

Naštěstí Bethyn byt nebyl velký a nemusela jsem utíkat daleko.

“Blaire?” zavolala z kuchyně Bethy, ale nemohla jsem zastavit. Padla jsem před záchodem na kolena, oběma rukama se chytla porcelánu a začala zvracet celý obsah žaludku, dokud nezbylo nic než jen prázdné dávení. Pokaždé, když jsem si

myslela, že jsem skončila, ucítila jsem vůni tuku slaniny smíchanou se zvratky a

začalo to znovu.

Byla jsem zesláblá a celá jsem se chtěla, když jsem se snažila zvracet a nic

nepřišlo. Na tváři se mi objevila studená žínka, Bethy stála nade mnou, spláchla

záchod a pak mě opřela zády o stěnu. Držela jsem si látku na nose, abych

zablokovala vůni. Bethy si všimla a zavřela za sebou koupelnové dveře. Pak

zapnula větrák, položila si ruce v bok a dívala se na mě. Nevíra na její tváři mě mátla. Udělalo se mi zle. Co na tom bylo divného?

“Slanina? Chtělo se ti zvracet z vůně slaniny?” Zavrtěla hlavou a pořád na mě zírala jako by tomu nemohla uvěřit. “A nechystala ses mi to říct, že jo? Prostě bys posadila svůj bláznivej zadek do nějakýho zatracenýho autobusu a odjela. Úplně sama. Nemůžu ti uvěřit, Blaire. Co se stalo s tou chytrou holkou co mě naučila

nenechávat se využívat od chlapů. Hmmm? Kam k čertu šla? Páč tvůj plán je na

houby. Jako hodně. Nemůžeš jen tak utéct. Máš tady přátele. Budeš potřebovat

kamarády…a doufám, že jsi o tomhle zamýšlela taky říct Rushovi. Znám tě dost

dobře na to, abych věděla, že je to jeho dítě.”

Jak to ví? Jenom jsem zvracela. Hodně lidí dostává viry. “Je to jen virus,”

zamumlala jsem.

“Nelži mi. Byla to slanina, Blaire. Tak pokojně jsi spala na gauči a ve chvíli, kdy jsem začala smažit slaninu jsi začala dělat divný zvuky, kroutila ses a převalovala.

Pak jsi vyletěla jak střela a vyzvrátila vnitřnosti. Není to žádná věda, zlato. Smaž si z obličeje ten šokovanej výraz.”

Nemohla jsem jí lhát. Byla kamarádka. S největší pravděpodobností jediná. Přitáhla jsem si kolena pod bradu a omotala si ruce kolem nohou. Tohle byl můj způsob jak se udržet pohromadě. Když jsem se cítila jakoby se kolem mě hroutil svět a já to

nemohla ovládat, tohle mě vždycky udrželo pohromadě.

“To proto sem Cain přijel. Nachytal mě včera při nakupování těhotenského testu.

Proto sem přijel. Aby se zeptal Rushe … abys se vyptával na vztah mezi Rushem a

mnou. Já sem s ním o tom odmítala mluvit. Nechtěla jsem se vůbec bavit o

Rushovi. Pak jsem měla zpoždění. Dva týdny. Myslela jsem si, že si koupím pár

testů, ty budou negativní a všechno bude v pořádku.” Zarazila jsem vysvětlování a opřela si tvář o kolena.

“Ty tesy … byly pozitivní?” zeptala se Bethy.

Přikývla jsem, ale nepodívala se na ní.

“Chystala ses to říct Rushovi? Nebo jsi opravdu chtěla jen tak utéct?”

Co by Rush udělal? Jeho sestra mě nenávidí. Jeho matka mě nenávidí. Všichni

nenávidí moji mámu. A já nenávidím svýho otce. Aby mohl být Rush součástí života

tohohle dítěte, musel by se jich vzdát. Nemohla jsem po něm žádat, aby se vzdal

matky a sestry. Dokonce i když byly zlé. On je miloval. A Nan by se nevzdal. Už

jsem se použila, že jakmile přijde na Nan nebo mě, zvolí si Nan. Nakonec na to

došlo. Když jsem všechno zjistila. Držel její tajemství. Vybral si jí.

“Nemůžu mu to říct,” zašeptala jsem.

“A proč přesně? Protože on by to chtěl vědět, potřebuje se zachovat jako chlap a být tu pro tebe. Tohle utíkání je blbost.”

Nevěděla všechno. Věděla jen útržky. V Rushovo očích to býval Nanin příběh a ničí jiný. Ale já nesouhlasím. Můj příběh to byl taky. Nan měla pořád oba rodiče a bratra.

Já neměla nikoho. Moje máma byla mrtvá. Moje sestra byla mrtvá. A co se týkalo

otce, mohl být klidně taky mrtvý. Takže tenhle příběh byl stejně tak můj jako její.

Možná i víc.

Zvedla jsem hlavu a podívala se na Bethy. Byla můj jediný přítel na světě a pokud mám vyprávět tenhle příběh, pak ona je ten, komu ho chci říct.

9. Kapitola

Rush

Už to byly tři týdny, čtyři dny a dvanáct hodin od chvíle kdy jsem jí viděl naposledy.

Co mi vyrvala srdce. Kdybych pil, vinil bych alkohol. Musela to být iluze; zoufalá.

Ale nepil jsem. Ani kapku. Nemohl jsem si Blaire splést. Byla to ona. Opravdu byla tady.

Blaire byla zpátky v Rosemary. U mě doma.

Strávil jsem včera pět hodin ježděním po všech zatracených místech a hledal Bethy v naději, že mě dovede k Blaire. Ale nenašel jsem ani jednu z nich. Vrátit se domů a přiznat si porážku bylo bolestivý. Přesvědčil jsem sám sebe, že je Bethy pořád ještě v Sumit. Ta textovka byla možná jen opilecká zpráva, nic víc.

Vpíjel jsem se do ní pohledem. Byla hubenější a to se mi nelíbilo. Copak nejedla?

Byla nemocná?

“Ahoj, Rushi,” řekla prolamujíc ticho. Zvuk jejího hlasu mě skoro poslal do kolen.

Bože, chyběl mi její hlas.

“Blaire,” podařilo se mi říct, bál jsem se, že bych jí mohl vystrašit jen mluvením.

Zvedla ruku, namotala si pramen vlasů kolem prstu a zatahala za něj. Byla

nervózní. Nelíbilo se mi, že ze mě byla nervózní. Ale co jsem mohl dělat, abych jí to ulehčil? “Můžeme si promluvit?” zeptala se tiše.

“Jo,” ustoupil jsem a pustil jí dovnitř. “Pojď dál.”

Zarazila se a podívala se za mě do domu. V očích jí probleskl strach a bolest a já v duchu sám sebe proklínal. Tady byla zraněná. Její život byl zničený v mém domě.

Kruci. Nechtěl jsem, aby se ohledně domu takhle cítila. Ne když tady byly i dobré vzpomínky.

“Jsi sám?” zeptala se. Znovu ke mně přesunula oči. Nechtěla vidět mojí matku nebo otce. Nebylo to domem. “Přinutil jsem je odejít v den kdys odešla,” odpověděl jsem a pozorně jí sledoval.

Vytřeštila oči. Proč jí tohle překvapovalo? Nechápe to snad? Byla u mě na prvním

místě. Tolik jsem jí toho v hotelu řekl. “Ach. Nevěděla jsem …” hlas se jí vytratil.

Oba jsme věděli, že o tom neměla tušení, protože mě odstřihla ze života.

“Jsem tu jen já. Krom Grantovo občasných návštěv jsem tu vždycky jen já.” Musela vědět, že jsem se nepohnul vpřed. Neposouval jsem se dál.

Blaire vešla do domu a já zatnul ruce v pěst, když jí následovala její sladká vůně.

Tolik nocí jsem strávil sněním o tomhle - Blaire vracející se mi do života. Můj svět.

“Můžu ti donést něco k pití?” zeptal jsem se jí, přemýšlejíc jak jsem jí ve skutečnosti chtěl prosit, aby se mnou mluvila. Zůstala se mnou. Odpustila mi.

Blaire zavrtěla hlavou a otočila se, aby se na mě podívala. “Ne. Jsem v pohodě.

Já… já jen….byla jsem ve městě a no,” nakrčila nos, bojoval jsem s nutkáním

natáhnout ruku a dotknout se jejího obličeje. “Praštil jsi Caina?”

Cain. Do hajzlu, věděla o Cainovi. Byla tu, aby mluvila o Cainovi? “Ptal se na věci, na který neměl. Říkal věci, který neměl,” odpověděl jsem skrz zuby.

Blaire si povzdychla. “Dovedu si to představit,” zamumlala a zavrtěla hlavou.

“Omlouvám se, že sem přišel. On si věci moc nepromýšlí. Prostě jedná impulzivně.”

Nebránila ho, omlouvala se za něj. To nebyla její práce. Ten debilní sráč nebyl její zodpovědnost a ani jeho chování nebyla její vina.

“Neomlouvej se za něj, Blaire. Jen se mi z toho chce nakopat mu prdel,” zavrčel jsem, neschopný ovládat svojí reakci.

“Je to moje chyba, že tu byl, Rushi. Za to se omlouvám. Naštvala jsem ho a on předpokládal, že je to všechno kvůli tobě, tak sem přiběhl dřív než se mnou věci probral.”

Probíral s ní věci? Co s ní kurva potřeboval Cain probírat? “On potřebuje vycouvat.

Jestli je tak moc-,”

“Rushi. Uklidni se. Jsme staří přátelé. Nic víc. Řekla jsem mu nějaké věci, co jsem ze sebe potřebovala dostat už dávno. Nelíbilo se mu to. Byla jsem krutá, ale potřebovala jsem je říct. Byla jsem unavená z ochraňování jeho pocitů. Zatlačil mě příliš daleko. To bylo všechno.”

Zhluboka jsem se nadechl, ale bušení v hlavě bylo jen hlasitější.

“Přijela jsi, abys ho viděla?” potřeboval jsem vědět jestli to je důvod proč je tady.

Jestli tohle se mnou nemělo nic společnýho, moje srdce se s tím potřebovalo

vyrovnat.

Blaire vykročila směrem ke schodům, místo do obýváku. Všiml jsem si toho. Chápal

jsem. Možná přišla do mého domu, ale nemohla jít tam a čelit věcem. Ještě ne.

Možná nikdy. “On byl možná moje omluva pro nastoupení do Bethyna auta,”

odmlčela se a povzdychla si. “ale byl pryč dřív než jsem se sem dostala. Zůstala jsem z jiných důvodů. Já…potřebuju s tebou mluvit.”

Přišla sem, aby si semnou promluvila. Měla dost času? Využil jsem veškerou sílu

vůle, abych zůstal stát klidně a nešel si jí přitáhnout do náručí. Nestaral jsem se o to co chtěla říct. Fakt, že mě chtěla vidět byl dostatečný. “Jsem rád, že jsi přišla,”

řekl jsem prostě.

Malé zamračení bylo zpátky a nedívala se přímo na mě. “Věci jsou pořád stejný.

Nebyla jsem schopná to nechat jít. Nikdy nebudu schopná ti věřit. Dokonce …

dokonce i když chci. Nemůžu.”

Co to mělo kurva znamenat? Bušení v uších zesílilo.

“Opouštím Sumit. Nemůžu tam zůstat. Budu žít na vlastní pěst.”

Cože? “Stěhuješ se s Bethy?” zeptal jsem se, uvažujíc jestli pořád spím a tohle je sen.

“Ne. Nechystám se k tomu. Ale dnes ráno jsem s ní mluvila a myslela jsem si, že když tě možná uvidím, promluvím si s tebou a postavím se….tomu, budu s ní schopná zůstat aspoň na chvíli. Nebude to na trvalo; za pár měsíců musím odejít.

Jen dokud se nerozhodnu kam půjdu dál.”

Stále plánovala odejít. To jsem potřeboval změnit. Budu na to mít několik měsíců, pokud tu zůstane. Poprvé od chvíle co mi řekla, abych opustil hotelový pokoj jsem měl naději. “Myslím, že to je chytré. Není důvod dělat unáhlená rozhodnutí, když máš možnosti přímo tady.” Klidně mohla zůstat v mém domě. V mojí posteli. Se mnou. Ale nenabídl jsem to. Nikdy by nesouhlasila.

10. Kapitola

Blaire

“Budu pracovat v klubu. Budeme … ehm … se budeme příležitostně potkávat.

Sehnala bych si práci někde jinde, ale potřebuju peníze, které platí klub.” Tohle jsem vysvětlovala stejně tak sobě jako Rushovi. Nebyla jsem si jistá co přesně budu říkat, když jsem se tu ukázala. Jen jsem věděla, že se mu musím postavit.

Bethy mě napřed prosila ať mu o těhotenství řeknu. Ale potom co jsem jí řekla co

přesně se ten den stalo s mým tátou, Nan a její matkou, už nekopala za tým Rush

tak jako předtím. Souhlasila, že není potřeba mu něco říkat hned.

Sesbírat dost nervů sem přijet, po způsobu jakým jsem před třemi a půl týdny

odešla, bylo těžké. Naděje, že moje srdce nezareaguje až uvidím Rushův obličej

byla marná. Hrudník jsem měla tak strašně sevřený, divila jsem se, že vůbec

dýchám. Čekala jsem jeho dítě…naše dítě. Ale ty lži. Podvody. Kdo byl. Všechno

tohle mě drželo od toho, abych řekla slova, která si zasloužil slyšet. Nemohla jsem.

Bylo to špatné. Byla jsem sobecká. Věděla jsem to. Ale tím se nic neměnilo. Dítě, které nosím ho možná nikdy nepozná. Nemohla jsem svoje city k němu nechat zastínit rozhodnutí pro mou budoucnost … nebo budoucnost mého dítěte. Můj otec,

jeho matka a sestra nikdy nebudou součástí života mého miminka. Nedovolím to.

Nemůžu.

“Samozřejmě. Jo, prací v klubu si vyděláš dobré peníze.” Odmlčel se a projel si rukou ve vlasech. “Blaire, nic se nezměnilo. Ne pro mě. Nepotřebuješ moje svolení.

Tohle je přesně co chci. Mít tě zase tady. Vidět tvojí tvář. Bože, miláčku, já tohle nemůžu. Nedokážu předstírat, že nejsem kurevsky nadšenej, že právě teď stojíš v mým domě.”

Nemohla jsem se na něj podívat. Ne teď. Nečekala jsem, že bude říkat takovéhle

věci. Spíš jsem čekala nepříjemně nervózní rozhovor. Moje srdce neunese nic

dalšího. “Musím jít, Rushi. Nemůžu, jen jsem se chtěla ujistit, že jsi s mým návratem do města v pohodě. Budu si držet odstup.”

Rush se pohnul tak krychle, že jsem si to neuvědomila dokud nestál mezi mnou a

dveřmi. “Omlouvám se. Snažil jsem se být v klidu. Pokoušel jsem se být opatrný, ale vypěnil jsem. Povedu si líp. Slibuju. Jdi k Bethy. Zapomeň co jsem právě řekl.

Budu hodnej. Přísahám. Jen…neodcházej. Prosím.”

Co jsem na to měla říct? Podařilo se mu mě přimět, že jsem ho chtěla utěšit.

Omluvit se mu. Byl pro moje emoce a zdravý rozum smrtelný. Odstup. Potřebujeme

odstup. Přikývla jsem a obešla ho. “Budu … ehm … nejspíš se uvidíme.” Podařilo se mi zaskřehotat než jsem otevřela dveře a vyšla před dům.

Neohlédla jsem se, ale věděla jsem, že mě sleduje odcházet. To byl jediný důvod

proč jsem se nerozeběhla. Prostor…potřebujeme prostor. A já se potřebovala

vybrečet.

Bylo to jakoby věděl, že přijdu. Už jsem se rozhodla jít rovnou do jídelny a najít Jimmyho. Napadlo mě, že Jimmy bude vědět, kde Woodse najdu. Ale Woods na mě čekal u dveří, když jsem otevřela zadní vchod do klubového domu.

“A ona se vrací. Upřímně, nemyslel jsem si to,” protáhl Woods, když se za mnou zavřely dveře.

“Možná na malou chvíli,” odpověděla jsem.

Woods na mě mrkl, pak kývl hlavou do chodby vedoucí k jeho kanceláři. “Pojďme si promluvit.”

“Dobře,” řekla jsem a následovala ho.

“Bethy mi dneska volala už dvakrát. Chtěla vědět, jestli jsem tě ještě neviděl.

Ujišťovala se, že dostaneš zpátky svojí práci,” řekl Woods, otevřel dveře do kanceláře a podržel mi je, abych prošla první. “Ačkoliv co jsem nečekal byl hovor, který jsem obdržel asi před deseti minutami. Překvapilo mě to. Ze způsobu jakým jsi odtud před třemi týdny vystřelila a nechala Rushe celého zničeného, bych

nečekal, že mi bude volat ve tvůj prospěch. Ne že by to bylo potřeba, nemysli si. Už předtím jsem souhlasil, že dostaneš práci zpátky.”

Zastavila jsem se a podívala se na něj. Slyšela jsem ho zrovna dobře?

“Rush?” zeptala jsem se skoro se strachem, že jsem měla halucinace. Woods zavřel dveře a šel se postavit před svůj stůl. Opřel se zády o draze vypadající naleštěné dřevo a zkřížil si ruce na hrudi. Úsměv, který měl když jsem dorazila byl pryč. Vypadal teď víc ustaraně. “Ano, Rush. Vím, že pravda vyšla najevo. Jace mi něco z toho řekl. Teda při nejmenším co věděl. Ale na druhou stranu už jsem věděl, kdo jsi. Nebo kdo si Rush a Nan myslí, že jsi. Varoval jsem tě, že si vybere jí.

Vlastně už si jí zvolil, když jsem ti to varování dával. Opravdu se chceš do tohohle všeho vrátit? Je Alebama tak špatná?”

Ne. Alabama nebyla špatná. Být svobodná, těhotná devatenáctka bez rodiny ale

bylo. To nicméně nebylo něco oč bych se chtěla s Woodsem podělit. “Vrátit se není zrovna lehké. Vidět…je, ani to nebude snadný. Ale potřebuju přijít na to co budu dělat. Kam půjdu. V Alabamě mi nic nezbylo. Nemůžu tam zůstat a předstírat, že

ano. Je na čase najít si nový život. A Bethy je jediný přítel, kterého mám. Moje

možnosti míst kam jít jsou trochu omezené.”

Woodsovo obočí vystřelilo vzhůru. “Au. Co jsem já? A já si myslel, že jsme

kamarádi.”

S úsměvem jsem se přešla postavit za židli naproti němu.

“Jsme, ale no … ne blízcí přátele.”

“Ne protože bych se zatraceně nesnažil.”

Trochu jsem se zasmála a Woods se zakřenil. “To se hezky poslouchá. Chybělo mi to.”

Možná návrat nebude tak těžký.

“Můžeš mít svojí práci. Je tvoje. Mám toho kvanta pro holky na vozík a Jimmy pořád trucuje. S ostatní obsluhou mu to moc neladí. Taky se mu po tobě stýská.”

“Děkuju,” odpověděla jsem. “Vážím si toho. Ačkoliv k tobě chci být upřímná. Za čtyři měsíce mám v úmyslu odejít. Nemůžu tu zůstat věčně. Budu …”

“Musíš si najít vlastní život. Jo, slyšel jsem tě. Rosemary není místo, kde máš v úmyslu zapustit kořeny. Chápu. Bez ohledu na jak dlouho, svojí práci máš.”

11. Kapitola

Rush

Jednou jsem zaklepal, než jsem otevřel dveře Nanina bytu a vešel dovnitř. Auto

měla zaparkované venku. Věděl jsem, že tu je. Jen jsem se chtěl ujistit, že bude

vědět, že jsem tu. Jednou jsem udělal chybu, nezaklepal a viděl svojí malou

sestřičku sedět nějakýmu klukovi obkročmo na klíně. Po téhle zkušenosti jsem si

chtěl nalít bělidlo do očí a mozku.

“Nan, to jsem já. Musíme si promluvit.” Zavolal jsem a pak za sebou zavřel dveře.

Vešel jsem do obýváku a když jsem zaslechl víc než jeden tlumený hlas a kroky

vycházející z hlavní ložnice, chtělo se mi otočit a odejít. Ale neudělal jsem to. Tohle bylo důležitější. Její návštěva co tu přespala by měla tak jako tak už odejít domů.

Bylo po jedenácté.

Dveře ložnice se otevřely a zase zavřely. Zajímavý. Ať tam byl kdokoliv, zůstával.

Museli jsme si jít promluvit na ven na balkón. Nebudu probírat Blaire před někým

dalším. S největší pravděpodobností jsem kluka v tom pokoji znal. To bude jediný

důvod proč ho tam nechává schovaného.

“Napadlo tě někdy zavolat než přijdeš?” vyštěkla Nan, když vešla do obýváku, oblečená do krátkého hedvábného županu. Čím starší byla tím víc se podobala naší matce.

“Je skoro poledne, Nan. Nemůžeš si držet chlapa v posteli celý den,” odpověděl jsem a otevřel dveře vedoucí ven na balkon s výhledem na záliv. “Potřebuju s tebou mluvit a nechci to dělat tam, kde nás tvoje společnost může slyšet.”

Nan obrátila oči v sloup a vyšla ven. “Přijde mi divné, že se tě týdny pokouším přimět se mnou mluvit a ty teď najednou vběhneš dovnitř, jako bych neměla žádný život. Já při nejmenším napřed zavolám.” Taky začínala znít jako naše matka.

“Tenhle byt mi patří, Nan. Můžu přijít kdy se mi zatraceně zachce,” připomněl jsem jí. V polovině srpna bude odjíždět, aby zamířila zpátky do domu sesterstva a ke svému stále nerozhodnutému oboru. Vysoká pro ní byla společenská funkce.

Věděla, že platím její účty a školné. Vždycky jsem se pro ní o všechno staral.

“Nějakej nakrknutej. Co se děje? Ještě jsem neměla kafe.” Taky se mě nebála.

Nechtěl jsem, aby to tak bylo, ale je na čase, aby dospěla. Nedovolím jí, aby

zahnala Blaire na útěk. Do měsíce bude Nan pryč. Normálně bych byl taky. Ne

letos. Nechám si svojí residenci v Rosemary. Matka si bude muset vybrat jiné

místo. Nebude mít tenhle dům volně k disposici po zbytek roku.

“Blaire je zpátky,” řekl jsem jí na rovinu. Měl jsem čas podívat se na to z jiného úhlu. Už jsem neměl pocit, že je v tomhle Nan oběť. Jako dítě byla, ale stejně tak Blaire. Nan se napjala a v očích jí zaplála nenávist, která by spíš měla patřit jejímu otci, místo Blaire. “Nic neříkej. Napřed mě nech mluvit, nebo vyprovodím tvýho společníka ze svýho bytu. Tady rozhoduju já, Nan. Naše matka nic nemá.

Podporuju vás obě. Nikdy jsem od tebe nic nežádal. Nikdy. Ale právě teď tě budu

žádat … ne, vyžaduju, abys mě poslouchala a dodržela moje požadavky.”

Nanin vztek zmizel a teď se na mě díval rozmazlený spratek. Neměla ráda, když se

jí říkalo co má dělat. Nemohl jsem z jejího chování vinit matku, ne tak úplně. Tohle jsem měl na svědomí i já. Přehnané vynahrazování Nan zničilo.

“Nenávidím jí,” zanadávala.

“Řekl jsem, abys mě poslouchala. Nemysli si, že blafuju, Nan. Protože tentokrát vyjebáváš s něčím na čem mi záleží. Tohle se mě týká, tak poslouchej a sklapni k čertu.”

Oči se jí rozšířily šokem. Byl jsem si jistý, že jsem s ní takhle nikdy nemluvil. Sám jsem byl dokonce trochu překvapený. Slyšet v jejím hlase nenávist směřovanou Blaire mě vykolejilo.

“Blaire zůstává u Bethy. Woods jí dal zpátky práci. V Alabamě nic nemá. Nemá nikoho. Váš společný otec je budižkničemu. Pro ní by klidně mohl být mrtvý. Vrátila se, aby zjistila kam patří a co si počne dál. Už na tom předtím pracovala, ale pak vyšla pravda najevo a zhroutil se jí svět, takže utekla. Je zasranej zázrak, že se sem vrátila. Chci jí tady, Nan. Ty to možná nechceš slyšet, ale já jí miluju.

Nezastavím se před ničím, abych se ujistil, že je v bezpečí. Ochráním jí a nikdo, a tím myslím nikdo, dokonce ani moje sestra, jí nebude dávat důvod k tomu, aby se tu cítila nechtěná. Ty brzy odjíždíš. Můžeš si v sobě držet nenávist pokud chceš, ale doufám, že jednoho dne dospěješ dost na to, aby sis uvědomila, že tu je jen jediná osoba, kterou bys měla nenávidět.”

Nan klesla dolů na jedno z lehátek, na kterých tu venku lehávala a četla knížky.

Taky jsem jí miloval. Celý život jsem jí chránil. Tohle jí povědět a vyhrožovat jí bylo těžký, ale nemůžu jí nechat, aby dál ubližovala Blaire. Musel jsem tohle zastavit.

Blaire mi nikdy nedá další šanci dokud jí Nan bude otravovat život.

“Takže sis vybral jí, místo mě,” zašeptala Nan.

“Tohle není soutěž, Nan. Tak se tak přestaň chovat. Máš otce. Ona ho ztratila.

Vyhrála jsi. Teď to nech být.”

Nan zvedla oči a na řasách jí ulpěly slzy. “Kvůli ní mě nenávidíš.”

Zatracený, zkurvený drama. Nan si v hlavě žila telenovelu. “Nan, poslouchej mě.

Miluju tě. Jsi moje sestřička. To nikdo nezmění. Ale jsem do Blaire zamilovaný.

Možná to může být obrovský zádrhel v tvých plánech na vítězství a zničení, ale

zlato, je na čase, abys nechala svoje problémy s taťkou na pokoji. Vrátil se už před třemi lety. Potřebuju, abys to už konečně hodila za hlavu.”

“A co to, o tom jak rodina patří na první místo?” vykoktala.

“To sem netahej. My oba víme, žes u mě byla na prvním místě celý život.

Potřebovala jsi mě a já tam byl. Ale teď jsem dospělí, Nan.”

Utřela si slzy, které ji unikly z očí a znovu se postavila. Nikdy jsem nedokázal říct jestli jsou ty slzy opravdové nebo falešné. Dokázala je ronit na rozkaz. “Fajn.

Možná se do školy vrátím dřív. Stejně mě tu nechceš. Vybral sis jí.”

“Vždycky tě chci na blízku, Nan. Ale tentokrát chci, abys hrála fér. Mysli pro změnu na někoho jiného. Máš srdce. Viděl jsem ho. Teď je na čase, abys ho používala.”

Nan se napřímila. “Jestli jsme tu skončili, mohl bys prosím opustit svůj byt?”

Přikývl jsem. “Jo, skončil jsem,” odpověděl jsem a vešel zpátky dovnitř. Bez dalšího slova jsem zamířil ven předními dveřmi. Teď už řekne jen čas jestli budu muset dodržet svoje hrozby, abych dal sestře lekci. Opravdu jsem doufal, že se to

nestane.

12. Kapitola

Blaire

Potřebovala jsem svoje věci a potřebovala jsem prodat náklaďák. Nikdy znovu

nedojede tak daleko. Cain mi ho dal minulý týden, potom co se rozbil, zkontrolovat a řekl, že ho může spravit jen dočasně. Cena opravy všeho co bylo špatné my mě stála víc než jsem si mohla dovolit utratit. Zavolat a zeptat se babičky Q nebo Caina jestli by mi neposlali věci a prodali auto mi přišlo ošklivé. Zasloužili si vysvětlení …

nebo při nejmenším babička Q ano. Dala mi střechu nad hlavou, postel a tři týdny

mě živila. Budu se muset vrátit do Sumit, abych si sbalila svoje věci a rozloučila se s babi Q. Woods mi dal pár dní volna, abych se usadila než začnu pracovat.

Bethy si vzala volno včera, aby mě vzala zaregistrovat se do Medicaid. Bylo na

čase jít k doktorovi, ale napřed jsem chtěla nějaké pojištění. Dnes jsem jí zaslechla říkat Jacovi jak se těší na jejich večerní rande. Od chvíle co přijela a odvedla mě jsem zabírala všechen její čas. Začínala jsem se cítit jakoby se mnou bylo hodně práce. Ten pocit jsem nesnášela. Můžu jet autobusem. Bude to levnější a nebudu

pro Bethy přítěž. Otevřela jsem Bethyn laptop, abych si vygooglovala jízdní řády.

Z myšlenek mě vyrušilo zaklepání na dveře. Přestala jsem hledat autobusovou

zastávku a šla otevřít dveře. Nečekala jsem, že tam bude stát Rush s rukama

zastrčenýma do předních kapes džínsů a v jednom ze svých těsných triček. Sáhl

nahoru a sundal si letecké sluneční brýle. Přála jsem si, aby si je nechal. Stříbrná barva jeho očí ve slunečním světle byla dokonce ještě víc dech beroucí než jsem si pamatovala.

“Ahoj, viděl jsem Bethy v klubu. Říkala, že jsi tady,” vysvětlil Rush. Byl nervózní.

Nikdy jsem Rushe neviděla nervózního.

“Jo … ehm, Woods mi dal pár dní na to, abych si přivezla věci ze Sumit, než začnu pracovat.”

“Jedeš si pro svoje věci?”

Přikývla jsem. “Jo. Nechala jsem je tam. Přivezla jsem si jen tašku na přespání. Tak úplně jsem nečekala, že tu zůstanu.”

Rush se zamračil. “Takže, jak se pro ně hodláš dostat? Neviděl jsem tvoje auto.”

“Zrovna jsem se chystala vygooglovat autobusové zastávky a podívat se, kde je tu ta nejbližší.”

Rushovo zamračení se prohloubilo. “Je to čtyřicet minut daleko. Celou cestu přes Fort Walton Beach.”

To nebylo tak zlé jak jsem se bála.

“Autobus není bezpečný, Blaire. Nelíbí se mi nápad, že pojedeš autobusem. Hodím tě tam. Prosím. Dostanu tě tam rychleji a jsem zadarmo. Ušetříš peníze.”

Jet s ním? Celou cestu do Sumit a zpátky? Byl to dobrý nápad?

“Já nevím …” hlas se mi vytratil, protože jsem opravdu nevěděla. Moje srdce nebylo připravené na takovou dávku Rushe.

“Nemusíme dokonce ani mluvit … nebo můžeme pokud budeš chtít. Nechám tě

vybrat hudbu a nebudu si stěžovat.”

Pokud se vrátím s Rushem, pak nebude Cain vyvolávat hádku. Nebo na druhou

stranu možná bude. Mohl by Rushovi říct o těhotenství. Ale udělal by to? Nikdy

jsem Cainovi nepotvrdila, že jsem těhotná.

“Vím, že mi nemůžeš odpustit lži a bolest. Ani tě o to neprosím. Ty víš, že mě to mrzí a pokud bych se mohl vrátit a věci změnit, udělal bych to. Prosím, Blaire, jen jako kamarád, který chce pomoct a udržet tě v bezpečí od bláznivých chlapů co by ti v autobuse mohli ublížit, nech mě tě odvézt.”

Přemýšlela jsem o tom jak nepravděpodobné to je, že by mi v autobuse někdo

ublížil. A pak jsem pomyslela na skutečnost, že už neudržuju v bezpečí jen sama

sebe. Mám v sobě další život, který musím chránit.

“Dobře. Ano. Ráda pojedu s tebou.”

Jace se roztahoval na velké, modré, polstrované židli, která stála v Bethyně

obýváku, s nohama položenýma na gauči a s Bethy stočenou v klíně. Já byla na

pohovce a cítila se jako vědecký experiment, když na mě oba zmateně zírali.

“Takže jsi v pohodě, že tě Rush zaveze zítra do Sumit pro věci? Chci říct, necítíš se divně, nebo …” nedořekla to.

Bude to divný. Bude to dokonce i bolet, být mu nablízku, ale potřebovala jsem

svést. Bethy potřebovala pracovat, ne si brát další den volna, aby mi tenhle týden pomohla. “Nabídl se. Já potřebuju svést, tak jsem řekla ano.”

“A bylo to tak jednoduchý? Proč ti to jen nežeru?” zeptala se Bethy.

“Protože vynechává tu část, kde on prosil a žadonil,” řekl se smíchem Jace.

Přitáhla jsem si deku přes ramena . Byla mi zima. Poslední dobou mi byla zima

často, což bylo divný, protože na Floridě bylo léto. “Neprosil,” odpověděla jsem, cítíc nutkání Rushe bránit. Dokonce i kdyby doopravdy prosil, Jacovi by do toho nic nebylo.

“Jo, jasně. Když to říkáš.” Jace se napil ledového čaje co mu Bethy připravila.

“To není tvoje věc. Nech ho na pokoji, Jaci. Do konce týdne se musíme rozhodnout co udělat s pronájmem tohohle bytu.”

Já tu nebudu dlouho. Řekla jsem jí to. Stěhování do dražšího bytu nebyl dobrý

nápad. Moje polovina nájmu nebude potom co odejdu krytá a na ní to zůstane

všechno.

Jace políbil Behty ruku a usmál se na ní. “Řekl jsem ti, že se o věci postarám. Jen když mě necháš.” Mrkl na ní a já odvrátila hlavu. Nechtěla jsem je sledovat. Rush a já jsme spolu takhle nikdy nebyli. Náš vztah byl krátký. Intenzivní a krátký.

Uvažovala jsem jaký by to byl pocit, mít svobodu v tom, stočit se Rushovi do náručí kdykoliv bych chtěla. Vědět, že jsem v bezpečí a že mě miluje. Nikdy jsme tuhle šanci nedostali.

“A já ti už řekla, že tě nenechám platit mi účty. Promiň. Nový plán. Ach, Blaire, proč zítra nejdeme uspořádat lov na byty?”

Než jsem mohla odpovědět vyrušilo mě zaklepání na dveře. Pak Grant otevřel

dveře a vešel dovnitř.

“Opravdu jsi zrovna vešel do bytu mojí holky bez pozvání? Mohla být nahá,” vyštěkl Jace na Granta.

Grant na něj obrátil oči v sloup a pak poslal úsměv mým směrem. “Vyděl jsem tu tvoje auto, blbče. Uklidni se. Přišel jsem se sem mrknout jestli se mi nepodaří přemluvit Blaire k procházce.”

“Pokoušíš se nechat si nakopat prdel?” zeptal se Jace.

Grant se ušklíbl a pak zavrtěl hlavou, než se na mě znovu podíval. “Pojď Blaire, půjdem se projít a dohonit zameškaný čas.”

Byl do té lži Grant taky zasvěcený? Určitě o tom musel vědět. Nemohla jsem mu

říct ne. Dokonce i když všechno věděl, byl zároveň první milý člověk, kterého jsem tu potkala. Naplnil mi nádrž. Dělal si o mě starosti, když jsem spala pod schody.

Přikývla jsem a vstala. “Tyhle dva stejně potřebují nějaký čas o samotě,”

odpověděla jsem a koukla se po Bethy. Pozorně si mě prohlížela. Věnovala jsem jí

povzbudivý úsměv a ona se viditelně uklidnila.

“Neodcházej kvůli nám. Musíme se rozhodnout, kde budeme za týden žít,” řekla Bethy, když jsem šla ke dveřím.

“O tom si můžete promluvit později, Beth Ann. Blaire byla pryč skoro měsíc. Musíš se rozdělit,” odpověděl Grant a otevřel mi dveře, abych mohla vyjít ven.

“Rush se zcvokne,” zavolal Jace těsně před tím než Grant zavřel dveře a zadusil cokoliv co Bethy začala říkat.

V tichosti jsme sešli schody. Jakmile jsme byli na chodníku, podívala jsem se na

Granta. “Jen se ti po mě stýskalo, nebo tu je něco dalšího co mi chceš říct?”

zeptala jsem se.

Grant se usmál. “Chyběla jsi mi. Musel jsem tu žít s Rushovo rozmrzelou prdelí.

Takže mi věř, chyběla jsi mi pekelně moc.”

Podle škádlivého tónu mi bylo jasný, že se pokoušel o vtip. Ale pomyšlení, že byl Rush smutný mi úsměv na tváři nevykouzlilo. Jen mi to všechno připomnělo.

“Promiň,” zamumlala jsem. Nebyla jsem si jistá co jiného na to říct.

“Jsem jen rád, že jsi zpátky.”

Čekala jsem. Věděla jsem, že mi toho chce říct víc. Vycítila jsem to. Dával si na čas a mě napadlo, že se snaží rozhodnout jak přesně mi říct věci, kvůli kterým přišel.

“Je mi líto co se stalo. Jak se to stalo. A Nan. Může z toho nakonec vyjít jako největší, rozmazlená svině, ale měla podělaný dětství. Nějak jí to poznamenalo nebo co. Kdybys vyrůstala s Georgiannou jako mámou, rozuměla bys tomu. Rush

byl kluk, takže to neschytal tak zle. Ale Nan, sakra, její svět byl sračka. To pro ní není omluva, jen vysvětlení.”

Neodpověděla jsem. Neměla jsem na to co říct. Neměla jsem pro Nan žádný druh

sympatií. Muži v jejím životě očividně měli. To musí být milé.

“Bez ohledu na tohle všechno, to co udělala bylo špatný. Jak to před tebou skrývali bylo opravdu na houby. Promiň, že jsem nic neřekl, ale upřímně, ani jsem nevěděl, že se mezi tebou a Rushem něco děje až do té noci v klubu, kdy se rozzuřil kvůli těm šnekům. Všiml jsem si, že ho přitahuješ, ale to většinu mužských ve městě.

Myslel jsem si, že bude jediný chlap co to na tebe nezkusí, kvůli svojí oddanosti Nan….a no, kvůli tomu cos pro ně oba představovala.” Grant se zastavil v chůzi a já se otočila, abych se na něj ohlédla.

“Nikdy jsem ho takového neviděl. Jakoby byl uvnitř prázdný. Nemůžu k němu

proniknout. Neusmívá se. Dokonce už ani nepředstírá, že by si život užíval. Od

chvíle co jsi odešla je jiný. I když nebyl upřímný a může se zdát jakoby jen chránil Nan…vy dva jste prostě neměli dost času. Nesl za Nan zodpovědnost od dětství.

Bylo to všechno co znal. Pak jsi mu do života vkročila ty a zjevně jím přes noc

otřásla. Kdyby měl víc času, řekl by ti to. Vím, že ano. Ale neměl. Nebylo to k němu fér. Zamiloval se do holky, o které si celý život myslel, že je důvod proč jeho sestra neměla otce. Jeho víra se změnila, ale taky pro něj bylo těžký se k tomu dopracovat.”

Jen jsem na něj zírala. Ne protože bych nesouhlasila. Tohle už jsem si v hlavě

prošla. Chápala jsem co mi říká. Problém byl…že jsem věci nedokázala změnit.

Dokonce i kdyby se mi to chystal říct, nic to nezmění na tom kdo byl, nebo kdo byla Nan. Co pro mě reprezentovali. Matčiny poslední tři roky na tomhle světě byly peklo, zatímco oni žili ve svých různorodých domech a rozhodovali se na jakou

společenskou událost půjdou příště. Jejich víra ve lži, které mi navykládaly byla jediná věc, přes kterou se podle mého nikdy nepřenesu.

“Sakra. Nejspíš tu šťourám do živého. Jen jsem s tebou chtěl mluvit a ujistit se, že víš, že Rush … on tě potřebuje. Mrzí ho to. A já si nemyslím, že se přes tebe někdy přenese. Jestli se o tom s tebou bude zítra pokoušet mluvit, přinejmenším ho vyslechni.”

“Odpustila jsem mu, Grante. Jen nemůžu zapomenout. Co jsme byly, nebo k čemu jsme mířili, to skončilo. Nikdy to znovu nebude. Nemůžu to dovolit. Srdce mi to nedovolí. Ale vždycky ho budu poslouchat. Mám o něj starost.”

Grant si unaveně povzdychl. “Hádám, že to je lepší než nic.”

Bylo to vše co jsem mohla nabídnout.

13. Kapitola

Rush

Než jsem se dostal z auta, Blaire vyšla z Bethyna bytu a nesla sebou dva kelímky s kafem. Otevřel jsem dveře a vystoupil z Range Roveru. Rozpuštěné vlasy jí splývaly po zádech. Takhle jsem to miloval. Šortky jí sotva zakrývaly nohy, jakmile bude sedět v autě, bude těžký se soustředit. Vyjedou jí nahoru po stehnech. Odtrhl jsem pohled od nohou a podíval se jí do očí. Přinutila se k malému úsměvu.

“Přinesla jsem nějaké kafe, když jsi kvůli mně musel tak brzo z postele. Vím, že ranní vstávání není zrovna tvoje.” Hlas měla nejistý a tichý, když mluvila. Na tomhle výletu budu mít za úkol to změnit. Chtěl jsem, aby jí se mnou bylo zase příjemně.

“Děkuju,” odpověděl jsem s úsměvem, který jí měl uklidnit nervy a otevřel jsem jí dveře spolujezdce. Už od tří hodin od rána jsem nemohl spát jak jsem byl natěšený.

To jsem ale neměl v úmyslu jí říkat. Přinesla mi kafe. Za rty mi zatahal skutečný úsměv, když jsem za ní zavřel dveře a zamířil zpátky na svojí stranu.

Když jsem se na ní podíval, držela si svůj kelímek blízko u pusy a trochu si usrkla.

“Jestli chceš hudbu, slíbil jsem ti, že bude všechna podle tebe,” připomněl jsem jí.

“Díky. Věř mi, pamatuju se. Právě teď jsem v pohodě. Můžeš si něco pustit jestli chceš. Já se potřebuju napřed probrat.”

Nezajímalo mě rádio. Chtěl jsem s ní jen mluvit. Téma hovoru nebylo důležitý.

Mluvení s ní bylo všechno na čem mi záleželo.

“Takže, jaký je plán? Cain ví, že jedeme vyzvednou tvoje věci?” zeptal jsem se.

Zavrtěla se v sedadle a já se musel přinutit, abych se díval na cestu a ne na její nohy. “Ne. Chtěla jsem to jemu a jeho babičce vysvětlit. Taky ho pořebuju požádat, aby prodal moje auto a poslal mi peníze. Zpátky až sem by znovu nedojelo. Je ve špatným stavu.”

Její náklaďák byl starý. Představa, že v něm nebude už jezdit byla úleva. Ačkoli

jsem nebyl nadšený, že bude bez auta. Nevěděl jsem jak tohle napravit. Nikdy by si ode mě nevzala auto. Možná by se dal náklaďák opravit a zbezpečnit.

“Můžu ho vzít a nechat ho zkontrolovat, zatímco si budeš balit. Možná bude

potřeba udělat jen pár věcí.”

Povzdychla si. “Díky, ale netrap se tím. Cain ho už nechával prohlídnout. Nechal ho spravit, abych mohla jezdit kolem města, ale byla to jen dočasná oprava. Potřebuje to víc práce, než si můžu dovolit.”

Chytl jsem volant pevněji. Představa, že se o ní Cain staral mě přiváděla k

šílenství. Nenáviděl jsem, že to byl on, kdo jí nechal zkontrolovat auto. Byla to jeho rodina, která jí pomohla, když nejvíc potřebovala. Ta moje jí posrala život. Nebyl jsem tu pro ní, když potřebovala pomoc.

“Takže ty a Cain jste … ?” Na co se to k čertu ptám? Byli co? Kurva. Tohle jsem slyšet nechtěl.

“Jsme kamarádi, Rushi. Jako jsme byli celý život. Moje city k němu se nezměnily.”

Uvolnil jsem sevření volantu a jednu zpocenou dlaň si otřel o džínsy. Sakra, šílel jsem z ní. Jestli jsem chtěl, aby jí se mnou bylo zase pohodlně, potřeboval jsem se uklidnit. Začne to tím, že z Caina nevymlátím duši jakmile ho uvidím.

Než jsem mohl říct něco dalšího, Blaire se naklonila dopředu a zapnula rádio.

Našla country stanici, pak se opřela o sedadlo a zvřela oči. Strkal jsem nos příliš daleko. Zdvořile mě žádala, abych sklapnul. Došlo mi to.

Uplynulo třicet minut ticha než mi zazvonil telefon. Na obrazovce palubní desky se objevilo Nanino jméno. Zatracenej iPhone byl naprogramovanej na auto. Normálně to byla výhoda a měl jsem volný ruce. Ale to, že Blaire jméno viděla nebylo v

pohodě. Nechtěl jsem jí nic připomínat. V plánu bylo prožít tenhle den bez

vzpomínání. Stiskl jsem ignorovat a rádio začalo znovu hrát.

Nepodíval jsem se na Blaire, ale cítil jsem na sobě její oči. Bylo pravdu těžké

nesetkat se s jejím pohledem.

“Měl bys s ní mluvit. Je to tvoje sestra,” řekla Blaire tak tiše, že jsem jí přes hudbu skoro přeslechl.

“To je. Ale představuje věci, o kterých dnes nechci přemýšlet.”

Blaire se na mě nepřestala dívat. Chtělo to všechnu sílu udržet nenucenost. Zajet autem ke kraji, popadnout její obličej do dlaní a říct jí jak je důležitá a jak moc jí miluju, nebylo zrovna to co právě teď potřebovala.

“Je mi líp, Rushi. Měla jsem čas o všem přemýšlet. Vyrovnat se s tím. Uvidím Nan v klubu. Jsem na to připravená. Ty mi dnes pomáháš. Mohl jsi dělat cokoli, ale rozhodl si se věnovat mi den a pomoct mi. Nechci ti bránit ve zvedání telefonů od lidí, na kterých ti záleží. Nezhroutím se.”

Do hajzlu. Tolik k udržení nenucenosti a lehkosti. Zajel jsem ke krajnici a zaparkoval Rover. Ruce jsem si nechal pro sebe, ale plnou pozornost jsem věnoval Blaire.

“Vybral jsem si tě dneska odvézt, protože jsem zoufalý muž, který by dobrovolně prošel samotným peklem, když přijde na tebe.” Zlomil jsem se a natáhl se, abych jí palcem přejel po čelisti a pak do hedvábných vlasů. Byl jsem jimi fascinovaný od chvíle co jsem na ní poprvé spočinul pohledem. “Udělal bych cokoliv. Cokoliv, Blaire, jen abych ti byl nablízku. Nemůžu přemýšlet o ničem jiném. Nedokážu se na nic soustředit. Takže si nikdy nemysli, že mi přiděláváš starosti. Potřebuješ mě, tady jsem.” Ztichl jsem. Zněl jsem uboze dokonce i vlastním uším. Spustil jsem ruku, zařadil rychlost a vyjel zpátky na silnici.

Blaire nic neřekla. Neměl jsem jí to za zlé. Zněl jsem jako blázen. Nejspíš ze mě teď byla vyděšená. K čertu, sám bych byl.

14. Kapitola

Blaire

Srdce mi bušilo tak silně, až jsem si byla jistá, že ho Rush uslyší. Tohle byl špatný nápad. Být mu nablízku bylo tak matoucí. Bylo snadné zapomenout, kdo byl. Když se mě dotýkal, dokonce i když to bylo jen na obličeji, cítila jsem se jako bych se měla rozbrečet. Chtěla jsem víc. Chyběl mi. Všechno na něm a lhala bych, kdybych tvrdila, že mě představa celého dne s ním, nedržela většinu noci vzhůru.

Když jsem nic neřekla, Rush znovu zapnul rádio. Měla bych na to něco říct, ale co?

Jak jsem měla odpovědět aniž bych nám oběma nezpůsobila ještě víc bolesti? Říct

mu, že se mi po něm stýská a že ho chci, by nám nic neusnadnilo. Bylo by to jen

horší.

Tentokrát když zazvonil telefon, na obrazovce v autě se rozsvítilo “Grant”. Rush zmačkl nějaká tlačítka a pak zvedl mobil.

“Ahoj,” řekl do telefonu. Odvážila jsem se na něj podívat, když už se na mě nesoustředil. Tvrdé, zamračené linie na jeho tváři mě rozesmutnily. Nechtěla jsem je tam.

“Jo. Jsme na cestě,” odpověděl do mobilu. “Nemyslím si, že je to dobrý nápad.

Zavolám ti až se vrátím.” Zatnul čelist a já věděla, že ať řekl Grant cokoliv, naštvalo ho to. “Řekl jsem ne,” zavrčel a ukončil hovor, pak hodil telefon do držáku na hrnek.

“Jsi v pořádku?” zeptala jsem se než jsem si to stihla rozmyslet.

Prudce otočil hlavu, aby se na mě podíval. “Hm, jo. Je mi fajn,” odpověděl mnohem klidnějším tónem, pak odvrátil oči zpátky na silnici.

Pár minut jsem počkala a pak jsem se rozhodla říct mu něco o tom co mi předtím

pověděl. Jestli se s ním o tom nezačnu bavit, budeme mít mezi sebou navždycky

tohle divný ticho. Dokonce i jestli za čtyři měsíce odejdu a nikdy ho znovu neuvidím

… Ne, zase ho uvidím. Budu muset, nebo ne? Opravdu jsem byla schopná mu o

dítěti nikdy neříct? Odstrčila jsem to stranou. Ještě jsem ani nebyla u doktora.

Překročím most až se k němu dostaneme.

Dnes ráno jsem znovu zvracela, když jsem otevřela odpadkový koš a dostala zásah

závanem ze zbytku smažené ryby, kterou tam Jace večer vyhodil. Normálně jsem

nebyla tak citlivá. Horký zázvorový čaj co jsem pila, když mě Rush ráno vyzvedával mi pomohl uklidnit žaludek. Mohla jsem předstíral jako by se těhotenský test zmýlil, nebo čelit pravdě.

“Ohledně toho co jsi řekl. Já, ehm, opravdu nevím jak na to odpovědět. Chci říct, vím jak se cítím a jak si přeju, aby věci byly jiné, ale nejsou. Chci, abychom … chci abychom našli cestu jak být přátelé…možná. Já nevím. Zní to tak praštěně. Potom všem,” zastavila jsem se, protože můj pokus mluvit s ním takhle zněl jako zmatený blábol. Jak by jsme mohli být přátele? Tím to celé začalo a tady jsem, zamilovaná a těhotná s mužem, se kterým si nemůžu stavět budoucnost.

“Budu všechno co mi dovolíš být, Blaire. Jen mě prosím znovu neodstřihávej.

Prosím.”

Přikývla jsem. dobře. Dám tomuhle přátelství šanci. Pak…pak mu řeknu o miminku.

Buď bude utíkat jak ďas, nebo bude chtít být součástí života našeho dítěte. Ať tak, či onak, potřebuju čas na přípravu. Protože nedovolím, aby mělo moje dítě cokoliv společného s jeho rodinou, nikdy. O tom nebudu diskutovat. Nenáviděla jsem lháře … ale, zrovna se na chvíli jedním hodlám stát. Tentokrát jsem to byla já, kdo skrýval tajemství.

“Dobře,” odpověděla jsem, ale víc jsem neřekla. Oči mi začínaly těžknout, nedostatek spánku a fakt, že jsem nepila kofein na probuzení mě dostali. Zavřela jsem oči.

“Klidně, sladká Blaire. Padá ti hlava a dostala bys obrovskou křeč do krku. Jen ti sklopím sedadlo dozadu.” Hluboký, teplý šepot mě zalechtal na uchu a já se zachvěla. Otočila jsem se k němu, ale pořád jsem byla tak ospalá, že jsem se

nedokázala úplně probudit. Něco jemného se mi otřelo o rty, pak jsem znovu

upadla do snů.

“Vzbuď se, ospalče. Jsem tu, ale nemám tušení kam jet,” Rushův hlas,

doprovázený jemným stiskem ruky, mě vzbudili. Protřela jsem si oči a otevřela je.

Ležela jsem. Podívala jsem se na Rushe a on se usmál.

“Nemohl jsem ti nechat ztuhnout krku. Kromě toho jsi spala tak tvrdě, že jsem chtěl, aby ti bylo pohodlně.” Odpoutal se a natáhl se přese mě, aby si pohrál s knoflíky na mojí straně sedadla. To se pomalu zvedlo a já před sebou uviděla semafor v Sumit.

“Promiň, že jsem celou cestu prospala. To musela být nudná jízda.”

“Ovládl jsem rádio, takže to nebylo tak strašný,” odpověděl s úsměvem a pak se podíval zpátky na semafor. “Kam mám odtud jet?”

“Rovně, dokud neuvidíš velkou dřevěnou ceduli namalovanou na červeno s

nápisem “Čerstvé ovoce a zelenina a palivové dřevo na prodej”, tam zatoč doleva.

Bude to třetí dům napravo, ale je to asi míli a půl po téhle cestě. Asi po čtvrt míli se silnice změní na štěrk.”

Rush se držel pokynů a už jsme si toho moc neřekli. Pořád jsem se probírala a bylo mi špatně od žaludku. Ještě jsem nejedla a věděla jsem, že to bude problém. Měla jsem v kabelce slané krekry co mi dala Bethy, ale strkat si je do pusy před Rushem byl špatný nápad. Slané bylo první pomoc.

V době, kdy jsme dojeli k dobu babičky Q mě zaléval studený pot. Budu zvracet

jestli brzo něco nesním. Otevřela jsem dveře a vystoupila než mohl Rush vidět můj obličej. Nejspíš jsem byla zelená, nebo přinejmenším bledá.

“Chceš abych šel s tebou, nebo bude lepší, když zůstanu tady?” zeptal se.

“Ach, ehm … možná bys tu měl počkat,” odpověděla jsem. Cainovo auto bylo tady, což znamenalo, že on nejspíš taky. Nechtěla jsem, aby se Rush s Cainem dostali do další rvačky. Taky jsem nevěřila Cainovi, že by držel jazyk za zuby o

těhotenském testu. Zavřela jsem dveře a vyrazila k domu.

Cain otevřel síťové dveře a vyšel ven než jsem vůbec stihla dojít ke schodům. Ve

tváři měl směsici obav a vzteku. “Proč je tu on? Přivezl tě domů, teď může odjet,”

zavrčel Cain a díval se za mě na Rushe. Jo, byl to opravdu dobrý nápad, aby Rush

zůstal v autě. Převrátil se mi žaludek a bojovala jsem s nevolností.

“Protože mě veze zpátky. Uklidni se, Caine. S ním žádný boj nevedeš. Jsi můj kamarád. On je můj kamarád. Pojďme to probrat dovnitř. Potřebuju si vzít svoje věci.”

Cain ustoupil a nechal mě projít, pak mě následoval dovnitř, nechávajíc za sebou

hlasitě zabouchnout dveře.

“Co tím myslíš, že s ním jedeš zpátky? Ten test vyšel pozitivně? Hned si za ním běžela, i když ti tak hrozně zlomil srdce, žes sem před třemi týdny přišla v naprostým zbědovaným stavu? Já se o tebe postarám, Blaire. To víš.”

Zvedla jsem ruku, abych ho zastavila. “Tohle není o mém těhotenství, Caine. On je kamarád co mě svezl. Ano, předtím jsme byli víc … něco se stalo, ale teď nejsme.

Neutekla jsem za ním. Dostala jsem v Rosemary zpátky svojí práci a na chvíli žiju s Bethy. Pak půjdu někam jinam a začnu od nuly. Jen už nemůžu zůstat tady.”

“Proč tu nemůžeš zůstat? Sakra, Blaire, ještě dneska si tě vezmu. Žádný otázky.

Miluju tě. Víc než život. Musíš to vědět. Podělal jsem to, když jsme byli mladší a pak ta věc s Callie, ona nic neznamená. Je to jen holka co mě rozptyluje. Ty jsi všechno co chci. Říkám ti to už roky. Prosím, poslouchej mě,” žadonil.

“Caine, přestaň s tím. Jsi můj přítel. Co jsme mezi sebou měli zemřelo už dávno.

Nachytala jsem tě s jinou holkou. Tu noc se všechno změnilo. Mám tě ráda, ale

nejsem do tebe zamilovaná a nikdy znovu nebudu. Potřebuju si sbalit a potřebuju si zařídit nový život.”

Cain praštil rukou o zeď. “To neříkej! Není konec. Nemůžeš jen tak sama utéct.

Není to bezpečný!” odmlčel se. “Jsi těhotná?” zeptal se.

Neodpověděla jsem. Místo toho jsem šla do zadního pokoje, kde jsem chvíli

pobývala a začala si balit kufr. “Jsi,” řekl, následujíc mě do pokoje.

Znovu jsem nereagovala. Jen jsem se soustředila na svoje věci. “On to ví? Přijme synek rockový hvězdy zodpovědnost? Je to lhář, B. Až přijde dítě, uteče. Nebude schopný to zvládnout. Mimino mu nepasuje do života. Ty to víš. K čertu, celý svět to ví. Sám by mol být rock star. Viděl jsem jeho dům na pláži. To nepatří k někomu, kdo tu bude až půjde do tuhého. Já to možná podělal, ale neuteču. Vždycky tu

budu.”

Otočila jsem se. “On to neví, jasný. Nejsem si jistá, jestli mu to vůbec řeknu.

Nechci, aby mě někdo zachraňoval. Dokážu to zvládnout. Nejsem bezmocná.”

Začal otevírat pusu, aby se hádal, když do pokoje vešla babička Q. Neuvědomila

jsem si, že tu je.

“Přestaň jí prosit, Caine. Sám sis ustlal, teď si v tom lež. Ona už se přes to přenesla. Její srdce je jinde. Všem nám ukázala, že může chodit do školy a starat se o svojí mámu úplně sama.” Podívala se z Caina na mě a na rtech se jí usadil smutný úsměv.

“Láme mi srdce, že máš před sebou další překážku a takhle mladá, ale tenhle pokoj je vždycky tvůj, když ho budeš potřebovat. Ale pokud jsi připravená odejít, máš moje požehnání. Jen na sebe dávej pozor.” Přešla ke mně a objala mě. “Miluju tě jako bys byla moje vlastní. Vždycky budu,” zašeptala mi do vlasů.

V očích mě zaštípaly slzy. “Taky vás miluju.”

Odtáhla se a popotáhla. “Zůstaň v kontaktu,” řekla a chystala se k odchodu, pak se ohlédla. “Každý muž si zaslouží vědět, že má dítě. Dokonce i když nebude součástí jeho života, musí o tom vědět. Jen si tohle pamatuj.”

Odešla z pokoje, nechávajíc mě s Cainem o samotě. Dala jsem si do kufru poslední

věci a zapnula ho. Popadla jsem držadlo a zvedla ho. Nevolnost se mi zhoršila.

Jednou rukou jsem si zakryla pusu.

“Do prdele, B. Tohle nemůžeš. Dej mi to. Neměla bys zvedat těžké věci. Vidíš, nemůžeš. Kdo na tebe bude dávat pozor, aby ses o sebe starala?”

Nejlepší přítel, kterého jsem měla celý život, byl zpátky a bláznivý kluk co si myslel, že je do mě zamilovaný a připravený mi obětovat svůj život byl pryč. “Řekla jsem to Bethy. Ví to a já jsem opatrná. Nepřemýšlela jsem. Tohle je pro mě všechno nové.

Myslím, že budu zvracet.”

“Co mám dělat?” zeptal se s panikou ve tváři.

“Krekry by bodly.”

Položil kufr a vyběhl z pokoje. Za míň než minutu byl zpátky s krabicí slaných

sušenek a sklenicí. “Babička Q tě slyšela. Už měla krabici připravenou a nalitou sklenici zázvorového piva. Řekla, že zázvor by ti měl uklidnit žaludek.”

“Děkuju,” odpověděla jsem, posadila se na posel, jedla krekry a usrkávala pivo.

Nikdo z nás nemluvil. Nevolnost se začala zmírňovat a jak jsem ze zkušenosti

věděla, bylo na čase přestat jíst. Jestli si dám příliš, brzy se to vrátí. Vstala jsem a podala krabici a sklenici Cainovi.

“Prostě to polož. Dojdu pro to později.” Zvedl kufr. “Tu krabici mi dej taky. Nemůžeš to nosit,” řekl a zvedl krabici s věcmi, které jsem od poslední stěhování ani nevybalila. Vzala jsem si do ruky poslední malou tašku a on se bez dalšího slova vydal ke dveřím. Následovala jsem ho, modlíc se, aby neudělal něco hloupého až

uvidí Rushe. Došli jsme k síťovým dveřím vedoucím na přední verandu a on se

zastavil. Položil kufr a otočil se, aby se na mě podíval.

“Nemusíš s ním jít. Řekl jsem ti, že to můžu napravit. Máš mě, B. Vždycky jsi mě měla.”

Polkla jsem knedlík v krku a přála si, aby to byla pravda. Cain tomu věřil. Viděla jsem mu to ve tváři. Ale věděla jsem to líp. Pokud bych potřebovala kamaráda, Cain by tu byl, ale nebyl ničí zachránce. Ani jsem žádného nepotřebovala. Měla jsem sama sebe.

Povytáhla jsem si batoh výš na rameno a opatrně přemýšlela jak mu to vysvětlit.

Pravdu by nepochopil. Mluvit o tom jak mě zklamal, když máma onemocněla a já

byla tak osamělá, by mu jen ublížilo. “Potřebuju to udělat.”

Cain frustrovaně zavrčel a rukou si prohrábl vlasy. “Nevěříš mi, že se o tebe postarám. A to tak zatraceně moc bolí.” Poraženecky se zasmál. “Ale na druhou stranu proč bys měla? Předtím jsem tě opustil. S tvojí mámou …byl jsem dítě, B.

Kolikrát ti budu muset říkat, že teď jsou věci jinak? Vím co chci. Já … Bože, B, chci tebe. Vždycky jsi to byla ty.”

V krku se mi udělal knedlík. Ne protože bych ho milovala, ale protože mi na něm

záleželo. Cain byl velkou součástí mého života. Byl jí tak dlouho jak jsem si jen pamatovala. Přistoupila jsem k němu, natáhla se a vzala ho za ruku. “Prosím, pochop to. Tohle je něco, co musím udělat. Musím tomu čelit. Nech mě jít.”

Cain si unaveně povzdychl. “Vždycky tě nechávám jít, B. Už jsi to ode mě předtím žádala. Dál se snažím, ale pomalu mě to ničí.”

Jednoho dne mi poděkuje, že jsem ho opustila. “Mrzí mě to, Caine. Ale musím jít.

Čeká na mě.”

Cain zvedl kufr a ramenem otevřel dveře. Rush vystoupil z Roveru jakmile nás

uviděl. “Nic mu neříkej, Caine,” zašeptala jsem.

Cain přikývl a já za ním sešla schody. Rush se s námi setkal dole a vzhlédl ke mně.

“To jsou všechny tvoje věci?” zeptal se.

“Jo,” odpověděla jsem.

Cain se nepohnul, aby mu dal kufr a krabici. Svaly v Rushově čelisti poskakovaly a já věděla, že se opravdu tvrdě snaží být hodný.

“Dej mu ty věci, Caine,” řekla jsem a pobízejíc ho ze zadu. Cain si povzdychl a podal krabici a kufr Rushovi, který obojí vzal a zamířil s tím do Roveru.

“Musíš mu to říct,” zamumlal Cain, když se otočil, aby se na mě podíval.

“Řeknu, eventuálně. Napřed si to musím promyslet.”

Cain se podíval za mě na náklaďák. “Necháváš tu auto?”

“Doufala jsem, že bys ho mohl zaparkovat k lakovně a dát na něj ceduli na prodej.

Možná za něj dostaneš tisícovku. Pak by sis půlku nechal a tu druhou mi poslal.”

Cain se zamračil. “Prodám to auto, B, ale nevezmu si žádný peníze. Pošlu ti

všechno.”

Nehádala jsem se s ním. Potřeboval to tak udělat a já ho nechám. “Dobře, fajn. Ale mohl bys z toho dát alespoň něco babičce Q? Za to, že mě tu nechala zůstat a za všechno.”

Cainovi vystřelilo obočí vzhůru. “Chceš, aby moje babča jela do Rosemary a našla si tě?”

S úsměvem jsem k němu přistoupila a chytla se ho za ramena, postavila jsem se

na špičky a dala mu pusu na tvář. “Děkuju ti, za všechno,” zašeptala jsem.

“Můžeš se vrátit, kdybys mě potřebovala. Kdykoliv.” Hlas mu přeskočil a já věděla, že musím jít. Ustoupila jsem a jednou přikývla, než jsem odešla k autu.

Rush mi otevřel dveře a zase je za mnou zavřel. Sledovala jsem jak se podíval na

Caina, než přešel na svojí stranu. Opravdu tohle dělám. Opouštím bezpečí a dělám

první krok k nalezení svého místa na světě.

15. Kapitola

Rush

Vypadala, že se rozbrečí a já se jí bál zeptat jestli je v pořádku. Strach, že si to možná rozmyslí a zůstane v Sumit mě udržel zticha dokud jsme nebyli bezpečně za hranicemi města. Vadilo mi dívat se na její ruce pevně svázané v klíně. Přál jsem si, aby něco řekla.

“Je ti dobře?” zeptal jsem se neschopný se zastavit. Kontrolu převzala moje potřeba jí chránit.

Přikývla. “Jo. Je to jen trochu děsivé, myslím. Tentokrát vím, že se nevrátím. Taky vím, že na mě nečeká otec, který by mi pomohl. Odejít je tentokrát těžší.”

“Máš mě,” odpověděl jsem.

Naklonila hlavu ke straně a podívala se na mě. “Děkuju. To jsem právě teď

potřebovala slyšet.”

Sakra, nahraju to, takže si to bude moct opakovat znova a znova, pokud to

pomůže. “Nikdy ani nepomysli na to, že jsi sama.”

Věnovala mi chabý úsměv, pak obrátila pozornost zpátky k silnici. “Víš, že můžu řídit, pokud by ses tentokrát chtěl prospat ty.”

Představa, že bych se na ní mohl neomezeně dívat, byla pokušení. Ale čekala, že

bych spal a já nebudu marnit čas, který s ní mám spaním. “Jsem v pohodě. I tak díky.”

Cestou sem jsem zajel k drive-thru a dal si něco k jídlu. Ona spala a já jí nechtěl rušit, ale už musí mít hlad.

“Umírám hlady. Co by sis dala?” zeptal jsem se a zajel zpátky na mezistátní silnici, která nás zavede zpátky na Floridu.

“Ehm … já … já nevím. Možná polévku.”

Polévku? To byla divná žádost. Ale sakra, jestli chce polívku, nějakou jí seženu.

“Tak teda polívka. Budu hledat restauraci, která bude mít polévky.”

“Jestli máš hlad, zastav prosím kde chceš. Najdu si něco k jídlu kdekoliv.” Znovu zněla nervózně.

“Blaire, seženu ti polívku,” odpověděl jsem a podíval se na ní. Usmál jsem se, abych se ujistil, že ví, že to pro ní chci udělat.

“Díky,” řekla a znovu si začala prohlížet ruce v klíně.

Chvíli jsme nic neříkali, ale bylo dobré mít jí jen tak v autě. Nechtěl jsem, aby měla pocit, že musí mluvit.

Na prvním výjezdu s jídlem jsem ukázal na ceduli. “Vypadá to, že tady mají dobrou nabídku. Vyber si,” řekl jsem jí.

Pokrčila rameny. “To je jedno. Víš, jestli nechceš vystupovat a pokračovat v cestě, můžu si vybrat něco do auta.”

Chtěl jsem natáhnout tenhle den jak nejvíc to bude možný. “Jdeme na polívku,”

odpověděl jsem.

Vylekal mě smích a podíval jsem se na její opravdový úsměv. Mým novým cílem

bylo vyvolávat u ní tohle častěji.

Když jsme později ten večer zajeli na parkoviště u Bethy, Blaire znovu spala.

Opatrně jsem udržoval lehkou konverzaci. Po chvíli jsme sklouzli do pohodlného

ticha a pak usnula.

Zaparkoval jsem Rover, opřel se a díval se na ní. Cestou domů jsem se na ní koukl milionkrát, zatímco spala. Na pár minut jsem se na ní chtěl jen svobodně dívat jak spí. Tmavé kruhy pod očima mi dělaly starosti. Copak dost nespala? Behty by to měla vědět. Měl bych si s ní o tom promluvit. Vyptávat se Blaire na takové otázky nebylo právě teď nejmoudřejší.

Tiché zaklepání na okno odtrhlo mojí pozornost od Blaire k Jacovi, který stál vedle auta, s pobaveným výrazem na tváři. Otevřel jsem dveře a vystoupil než jí mohl vzbudit. Chtěl jsem jí vzbudit sám a nechtěl jsem u toho obecenstvo.

“Plánuješ jí vzbudit, nebo zvažuješ únos?” zeptal se Jace.

“Drž hubu, blbče.”

Jace se zasmál. “Bethy je natěšená až se vrátí a uslyší o výletu. Pomůžu ti s věcma jestli jí vzbudíš a dostaneš dovnitř.”

“Je unavená. Bethy může počkat do zítra.” Nechtěl jsem, aby jí vzbudila vlezlá Bethy. Očividně potřebovala víc spánku a víc jídla. Předtím sotva snědla svojí polévku. Snažil jsem se jí znova nakrmit, ale řekla, že nemá hlad. To se muselo

změnit. Bylo to to samý jako s těma zatracenejma sendvičema s burákovým

máslem.

“Tak to si řekni Bethy sám,” odpověděl Jace, když jsem mu do rukou strkal krabici a vytahoval ze zadu kufr. “Kufr vezmu; ty odnes krabici a já jí vzbudím.”

“Soukromá chvilka?” usmál se Jace a já mu vrazil krabici do rukou trochu tvrději než bylo třeba, čím klopýtl dozadu a ještě víc ho to rozesmálo.

Ignoroval jsem ho a šel ke spolujezdci. Vzbudit jí a nechat jí ode mě odejít nebylo zrovna co jsem chtěl. Děsilo mě to k smrti. Co když tohle bylo ono? Co když si mě k sobě už nikdy nepustí takhle blízko? Ne. Nedovolím, aby se to stalo. Budu pracovat pomalu, ale ujistím se, že se nám tohle nestane. Ačkoli potom co jsem jí měl celý den jen pro sebe bylo opravdu těžký vrátit se zpátky do normálu.

Odpoutal jsem jí. Sotva se pohnula. Do obličeje jí spadl pramen vlasů, takže jsem podlehl nutkání se jí dotknout. Natáhl jsem ruku a zastrčil jí vlasy za ucho. Byla tak zatraceně krásná. Nikdy se přes ní nepřenesu. Nebylo to možné. Musím najít způsob jak jí dostat zpátky. Pomoct jí se vyléčit.

Víčka se jí se zatřepotáním otevřela a setkala se s mým pohledem.

“Jsme tady,” zašeptal jsem, nechtěl jsem jí vylekat.

Posadila se a ospale se na mě usmála. “Promiň, znovu jsem usnula.”

“Musela jsi potřebovat odpočinek. Nevadí mi to.” Chtěl jsem tu zůstat a držet si jí v autě, ale nemohl jsem. Ustoupil jsem, aby mohla vystoupit. Na špičce jazyka jsem měl otázku jestli jí můžu zítra znovu vidět. Ale nezeptal jsem se. Ještě na to nebyla připravená. Musím jí dát prostor. “Tak … uvidíme se kolem,” řekl jsem a její úsměv povadl.

“Dobře, ehm, jo, uvidíme se. Ještě jednou díky za pomoc. Zaplatím ti za benzín.”

Ani náhodou. “Ne, nezaplatíš. Nechci tvoje peníze. Rád jsem pomohl.”

Chystala se říct víc, ale nakonec zavřela pusu. S tuhým přikývnutím se otočila a

odešla do bytu.

16. Kapitola

Blaire

První den zpátky v práci a Woods mě zařadil do jídelny. Snídaňová a obědová

směna. Špatný. Stála jsem venku před kuchyní a v duchu se připravovala na vůně.

Vzbudila jsem se s nevolností a přinutila se sníst dvě slané sušenky a vypít trochu zázvorového piva, ale víc se mi nepodařilo.

Ve chvíli kdy vejdu do kuchyně mě uhodí zápach. Slanina…ach bože, slanina…

“Víš, cukrouši, musíš jít napřed dovnitř, abys mohla začít pracovat,” protáhl za mnou Jimmy. Otočila jsem se, vyděšená svým vnitřním bojem a uviděla ho se na mě usmívat s pobaveným výrazem. “Kuchaři nejsou tak špatní. Přes to řvaní se za chvíli dostaneš. Kromě toho, minule jsi je měla omotaný kolem svýho pěknýho, malýho prstíku.”

Vynutila jsem úsměv. “Máš pravdu. Zvládnu to. Myslím, že jen nejsem připravená až se lidi začnou vyptávat.” To nebyla tak úplně pravda, ale taky to nebyla ani lež.

Jimmy otevřel dveře a udeřily mě vůně. Vajíčka, slanina, klobásy, olej. Ach, ne. Zalil mě ledový pot a převrátil se mi žaludek. “Já, ehm, potřebuju napřed na záchod,”

vysvětlila jsem a vyrazila k zaměstnaneckým toaletám jak nejrychleji to šlo aniž

bych se rozeběhla. To by vypadalo ještě víc podezřele.

Zavřela jsem za sebou dveře, zaklapla zámek na místo a padla koleny na studené

dlaždičky. Chytila jsem se záchodu, zatímco všechno co jsem jedla včera večer a

dnes ráno letělo ven.

Po několika dávení na sucho jsem se postavila a pořád se cítila rozechvěle.

Navlhčila jsem papírovou utěrku a umyla si obličej. Bílé polo tričko se na mě lepilo potem, který ze mě všude lil. Potřebovala jsem se převléct.

Vypláchla jsem si pusu ústní vodou z pultu a urovnala si tričko jak nejlépe to šlo.

Možná si nikdo nevšimne. Zvládnu to. Jen budu muset zadržet dech, zatímco budu

v kuchyni. To pomůže. Než tam vejdu, pokaždé se zhluboka nedechnu. Musím to

nějak vymyslet.

Když jsem otevřela dveře, moje oči se setkaly s Woodsovými. Opíral se o zeď

naproti toaletám s rukama zkříženýma na prsou a prohlížel si mě. Měla jsem

zpoždění.

“Omlouvám se. Vím, že jdu pozdě. Jen jsem potřebovala malou přestávku než

začnu. Slibuji, že se to nebude opakovat. Zůstanu dnes dýl, abych si to nedělala-,”

“Do mojí kanceláře. Hned,” vyštěkl, otočil se a vyrazil chodbou.

Rozbušilo se mi srdce a šla jsem rychle za ním. Nechtěla jsem, aby na mě byl

Woods naštvaný. Tahle práce pro mě na několik dalších měsíců byla odpovědí. Teď

když jsem se přemluvila zůstat tu a vymyslet co si počnu dál, jsem nechtěla odejít.

Ještě ne.

Woods mi otevřel dveře a já vešla dovnitř.

“Opravdu mě to mrzí. Prosím, nevyhazuj mě ještě. Já jen-,”

“Nevyhazuju tě,” přerušil mě Woods.

Ach …

“Byla jsi u doktora? Soudím, že je to Rushovo. On to ví? Protože jestli jo a ty tu pro mě pracuješ v tomhle stavu, osobně mu půjdu přerazit jeho zasranej vaz.”

Věděl to. Ach ne, ach ne, ach ne. Zběsile jsem zavrtěla hlavou. Tohle musí přestat.

Woods to vědět nemohl. Nikdo kromě Bethy to neměl vědět. “Nevím o čem to

mluvíš.”

Woods nadzvedl obočí. “Opravdu?” Nevíra v jeho hlase byla znepokojivá. Neuvěří lži. Ale musela jsem chránit dítě.

“On to neví.” Pravda mi vyletěla z pusy než jsem se stihla zarazit. “A ani to ještě nechci. Potřebuju najít způsob jak to zvládnout sama. My oba víme, že tohle Rush nechce. Jeho rodina to bude nenávidět. Nemůžu dovolit, aby moje miminko někdo

nenáviděl. Prosím pochop,” prosila jsem.

Woods zamumlal nadávku a projel si rukou ve vlasech. “Zaslouží si to vědět,

Blaire.”

Ano, zasloužil. Ale když bylo tohle dítě počato, nevěděla jsem jak přesně budou

naše světy zamotané. Jak nemožné pro nás bude mít společný vztah. “Oni mě

nenávidí. Nenávidí mojí mámu. Nemůžu. Jen mi prosím dej čas dokázat, že tohle

zvládnu bez pomoci. Případně mu to řeknu, ale potřebuju být stabilní a připravená odejít potom co to udělám. Tentokrát to co chci a co chce on, není na prvním místě.

Dělám co je nejlepší pro tohle dítě.”

Woodsovo zamračení se prohloubilo. Několik minut stál úplně zticha.

“Nelíbí se mi to, ale není na mě to vykládat. Jdi se převléknout a zajdi za Darlou.

Můžeš dnes jezdit s vozíkem. Dej mi vědět až vůně z kuchyně nebudou takovej

problém.”

Chtěla jsem ho obejmout. Nenutil mě to nikomu říkat a odpustil mi servírování

snídaní. Dřív jsem slaninu milovala, ale teď … nemusím se tím zabývat.

“Děkuju. Večeře nejsou špatný. Jsou to jen rána a někdy dopoledne.”

“Poznamenáno. Budu tě do jídelny dávat jen na večerní směny. Tenhle týden budeš pracovat na hřišti. Ale nepřehřívej se. Voz si led nebo něco studeného čím se ochladíš. Můžu to říct Darle?”

“Ne,” odpověděla jsem než stihl domluvit. “Nesmí to vědět. Nikdo to nesmí vědět.

Prosím.”

Woods si povzdychl a přikývl. “Dobře. Udržím tvoje tajemství. Ale pokud budeš něco potřebovat, raději mi dej vědět … když to nechceš říct Rushovi.”

“Dobře. Děkuju ti.”

Woods mi věnoval napjatý úsměv. “Uvidíme se později.”

Byla jsem propuštěna.

Podle rozvrhu jsem zbytek týdne pracovala na vozíku s pivem. Od soboty za týden

se bude konat turnaj a já budu pracovat celý den. Nemohla jsem z toho být

nadšenější. Peníze budou skvělý. A ačkoli bylo venku na hřišti celý den intenzivní horko, bylo to lepší než být v klimatizovaném vzduchu provoněném slaninou, nebo mastnými jídly a běhat pořád zvracet.

Postupně jsem měla víc práce než když jsem odjela. Podle Darly byli všichni

členové, kteří jezdili jen na léto v residenci. Bethy a já jsme jezdily dvěma různými vozíky, abychom udržely místo hydratované. Woods byl na hřišti zřídka, takže jsem si nemusela dělat starosti s jeho zvědavýma očima. Byl zavalený prací. Jace říkal Bethy, že se Woods pokouší dokázat otci, že je připravený na povýšení.

Potom co jsem dnes po třetí doplnila vozík jsem zamířila zpátky na první jamku,

začít další kolo. Hned jsem poznala týl Grantovo hlavy. Hrál s … Nan. Věděla jsem, že tenhle den přijde, ale nebyla jsem na něj připravená. Vždycky jsem mohla jamku přeskočit a nechat Bethy, aby je při dalším kole obsloužila, ale to by bylo jen odkládání nevyhnutelného.

Vyjela jsem vozíkem nahoru a Grant se otočil mým směrem. Vypadal jako by měl s

Nan vážnou konverzaci. Frustrované zamračení na jeho tváři nebylo zrovna

uklidňující. Usmál se, ale mohla jsem říct, že to bylo vynucené.

“Jsme v pohodě, Blaire. Můžeš jet na další jamku,” zavolal Grant.

Při zvuku mého jména otočila Nan prudce hlavu a z nenávistného úšklebku na její

tváři se mi chtělo otočit vozík opačným směrem. Možná byl můj první instinkt

správný. Neměla bych zastavovat.

“Počkat. Já něco chci.” Zvuk Rushova hlasu mi se srdcem začal dělat malé třepotavé věci, které způsoboval jen on. Otočila jsem hlavu a viděla ho ke mně běžet v bledě modrých šortkách a bílém polo tričku. Nikdy mě nepřestane udivovat

jak šíleně dobře vypadal v tak konzervativním oblečení. Kluci v Bamě se takhle

nikdy neoblékali. Golf hráli v džínech, kšiltovkách a jakémkoliv šťastném tričku, nebo flanelové košili, kterou ten den vytáhli ze sušičky. Ale v Rushovo podání to vypadalo jako něco tak sexy až se z toho sbíhaly sliny.

“Potřebuju pití,” řekl s lehkým úsměvem jakmile se dostal k vozíku. Zastavil se těsně přede mnou. Neviděla jsem ho několik dní. Ne od našeho výletu.

“Jako obvykle?” zeptala jsem se a odstoupila od vozíku, jen abych mu byla ještě blíž. Necouvl a naše hrudníky byly tak blízko až o sebe zavadily. Vzhlédla jsem k němu.

“Jo. To by bylo skvělé,” odpověděl, ale nepohnul se. Také se mi stále díval do očí.

Jeden z nás se bude muset pohnout a prolomit tuhle soutěž v civění. Věděla jsem,

že bych to měla být já. Nemohla jsem ho nechat věřit, že bylo něco jinak.

Protáhla jsem se kolem něj a šla k zadní části vozíku pro jeho Coronu. Sehnula

jsem se, abych jednu vytáhla z ledu a cítila jsem ho se přesunout za mě. Kruci.

Moc mi to neulehčoval.

Narovnala jsem se, neotočila se, ani se neohlédla. Byl tak blízko.

“Co to děláš?” zeptala jsem se tiše. Nechtěla jsem, aby nás Nan nebo Grant slyšeli.

“Chybíš mi,” byla jednoduchá odpověď.

Zavřela jsem oči, zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit zdivočelé srdce. Taky mi chyběl. Ale tím pravda nezmizela.

Vykládat mu jak se mi po něm stýská nebylo chytrý. Nemohla jsem ho nechat věřit,

že by se věci mohly vrátit do starých kolejí.

“Vem si pití a pojď,” vyštěkla zezadu Nan. To bylo dost, abych se pohnula. Neměla jsem náladu na Naniny verbální útoky. Ne dneska.

“Vycouvej, Nan,” zavrčel Rush, strčila jsem mu do ruky Coronu a rychle se vrátila za volant vozíku. “Blaire, počkej,” řekl Rush, zase mě následoval.

“Nedělej to,” prosila jsem. “Nezvládám jí.”

Trhl sebou a pak přikývl, než ustoupil. Odtrhla jsem od něj oči a rozjela se. Bez ohlédnutí jsem zamířila na další jamku.

17. Kapitola

Rush

“Nepamatuješ si o co jsem tě minule žádal, Nan?” zavrčel jsem jakmile byla Blaire a její vozík z dohledu.

“Byl jsi ubohý. Pomáhala jsem ti, abys nevypadal jako zamilovanej lůzr.”

Otočil jsem se a pochodoval k ní. Tlačila na mě. Nikdy jsem v sobě neměl tuhle

sžíravou zuřivost, se kterou většina bratrů ubližovala sestrám, když jsme byli

mladší. Ale právě teď jsem jí zažíval.

Grant se postavil přede mě a udělal se sebe bariéru. “Prrr. Potřebuješ ubrat a uklidnit se.”

Přesunul jsem pohled z Nan ke Grantovi. Co to kurva dělal? Nenáviděl Nan. “Uhni.

Tohle je mezi mnou a mojí sestrou,” připomněl jsem mu. Nikdy předtím jí neuznával. Dokonce když byl jeho otec ženatý s naší matkou, ujišťoval se, aby jsme věděli, že Nan nesnáší. Mezi těmihle dvěma nikdy nebyl ani vzdálený

sourozenecký vztah.

“A ty budeš muset napřed projít přese mě, aby ses ke svojí sestře dostal,”

odpověděl Grant a udělal krok směrem ke mně. “Protože právě teď nemyslíš na city nikoho jiného kromě Blaiřiných. Vzpomeň si jak Blaiřina přítomnost Nan ovlivňuje.

Kdysi ses o to staral.”

Co to kurva? Byla to halucinace? Od kdy se Grant začal zastávat Nan? “Vím přesně jak Nan Blaiřina přítomnost ovlivňuje. Ale co se jí snažím vysvětlit je, že nic z toho není Blaiřina chyba. Nan nenávidí špatnou osobu, tak zatraceně dlouho, že není schopná se z toho vymanit. A co se to s tebou vůbec děje? Už to dávno víš!

Byl jsi to ty, kdo se Blaire zastával, když se tu prvně ukázala. Nikdy jsi nevěřil, že to byla její vina. Od začátku jsi v ní viděl její nevinnu.”

Grant se nepohodlně zavrtěl a pak se ohlédl na Nan, jejíž očí byly kulaté jak talíře.

“To tys jí udělal slabou, Rushi. Celý život jsi jí chránil. Je na tobě závislá. Pak jdeš, necháš jí být a zaměříš všechnu pozornost na Blaire a čekáš, že s tím Nan bude v pohodě. Může být dospělá, ale celý život na tebe byla tak vázaná, že jiný způsob

nezná. Kdybys nebyl tak zatraceně zaměřený dostat Blaire zpátky, viděl bys to.”

Odstrčil jsem Granta z cesty a obrátil pohled k sestře. Nepotřeboval jsem od ně

tuhle přednášku, dokonce i když na ní byla trocha pravdy. Hluboko uvnitř jsem měl radost, že tihle dva konečně našli společnou řeč. Možná se o ní Grant nakonec přece jen staral. Roky jsme žili ve stejném domě. Byli jsme společně opomíjení.

“Miluju tě, Nan. To víš. Ale nemůžeš mě žádat, abych si vybral. To není fér.”

Nan si položila obě ruce na boky. Byl to její vzdorovitý postoj. “Nemůžeš nás milovat obě. Nikdy jí nepřijmu. Mířila na mě pistolí, Rushi! Viděl jsi jí. Je šílená.

Zastřelila by mě. Jak můžeš milovat jí i mě? To nedává smysl.”

“Nikdy by tě nezastřelila. Na Granta vytáhla zbraň taky. Dostal se přes to. A ano, můžu vás milovat obě. Tebe miluju jinak.”

Nan se podívala na Granta a věnovala mu smutný úsměv. To bylo ještě podivnější.

“Nechce mě poslouchat, Grante. Vzdávám to. Dal přednost svojí lásce k ní přede mnou a mými city.”

“Nan, jen ho vyslechni. No tak. Má pravdu,” řekl jí Grant jemným tónem, který jsem ho nikdy neslyšel použít na ní. Byl jsem v zasraný Zóně soumraku.

Nan dupla nohou. “Ne. Nenávidím jí. Nemůžu jí ani vidět. Teď mu ubližuje a já jí nesnáším o to víc,” ječela Nan. Rozhlédl jsem se jestli jí mohl někdo slyšet a uviděl jsem jak k nám jde Woods. Do prdele.

Grant se otočil a sledoval můj pohled. “Ach, k čertu,” zamumlal.

Woods se před námi zastavil a podíval se z Nan na Granta a potom na mě.

“Zaslechl jsem dost, abych věděl čeho se tahle konverzace týká,” řekl a dál se soustředil na mě. “Nechte mě něco ujasnit. Většinu života jsme všichni byli přátelé.

Znám dynamičnost vaší rodiny.” Přesunul pohled k Nan se znechuceným

úšklebkem na rtech, pak zpátky ke mně. “Pokud tu má někdo problém s Blaire,

musí to řešit se mnou. Má tady práci dokud bude chtít. Vám třem se to možná

nemusí líbit, ale na to já osobně seru. Takže se přes to dostaňte. Ona tyhle hovna právě teď nepotřebuje. Stáhněte se. Rozuměli jste?”

Prohlížel jsem si ho. Co tím myslel a proč se choval jako Blaiřin ochránce? Nelíbilo se mi to. Začala se ve mně vařit krev a zatnul jsem ruce v pěst. Myslel si snad, že to na ní teď může zkusit? Sakra ne. To se nestane. Blaire byla moje.

Woods nečekal na odpověď. Místo toho odpochodoval.

“Vypadá to, že máš konkurenci,” protáhla Nan. Grant k ní šel a zastrčil jí za sebe.

“To stačí, Nan,” zašeptal a pak se podíval na mě.

S tímhle jsem skončil. Právě teď jsem neměl nervy se jimi zabývat. Zahodil jsem

golfovou hůl a šel za Woodsem.

Buď mě slyšel, nebo cítil vztek co ze mě vyzařoval, protože se zastavil těsně

předtím než došel k budově a otočil se, aby se na mě podíval. Jedno z jeho obočí

vystřelilo nahoru jakoby byl pobavený. To mě jen víc nasralo.

“Oba chceme stejnou věc. Proč se párkrát zhluboka nenadechneš a neuklidníš

se?” řekl Woods, když si zkřížil ruce na prsou.

“Drž se od ní dál. Slyšíš mě? Vycouvej kurva. Blaire mě miluje; je jen zmatená a raněná. Taky je hodně zranitelná. Takže mi pomáhej bůh, jestli jen pomyslíš na to, že využiješ příležitosti jejího současného stavu, vymlátím z tebe duši.”

Woods naklonil hlavu ke straně a zamračil se. Nebyl příliš zasažený mým

varováním. Možná bych ho měl zasáhnout víc. “Já vím, že jí miluješ. Nikdy v životě jsem tě neviděl chovat se takhle bláznivě. Chápu to. Ale Nan jí nenávidí. Jestli Blaire miluješ, tak jí ochraň před jedem co odkapává tvojí sestře z tesáků. Nebo to udělám já.”

Měl jsem pocit jako by mi dal facku. Než jsem mohl odpovědět, otevřel dveře za

sebou a vešel dovnitř. Několik minut jsem civěl na zavřené dveře než jsem se

pohnul. Jednu z nich ztratím. Miloval jsem svojí sestru, ale časem mi odpustí. Blaire jsem mohl ztratit navždy. Nedovolím, aby se tohle stalo.

18. Kapitola

Blaire

Bethy se natáhla a stiskla mi ruku. Čekala jsem u doktorova stolu a ona stála vedle mě. Vyčůrala jsem se do nádobky a teď jsme čekaly na oficiální výsledky. Minulou noc jsem googlovala. Domácí těhotenské testy se mohou mýlit a mě se mohlo dělat

špatně, protože si moje hlava myslela, že jsem těhotná.

Otevřely se dveře a dovnitř vešla sestra. Umívala se, když se podívala z Bethy na mě. “Gratuluji. Je to pozitivní. Jste těhotná.”

Bethy mi stiskla ruku pevněji. Hluboko uvnitř jsem to věděla, ale vyslechnout si to od sestry bylo mnohem skutečnější. Neměla bych brečet. Moje dítě nepotřebuje vědět, že jsem brečela, když jsem zjistila, že jsem těhotná. Chtěla jsem, aby se on nebo ona vždy cítila chtěná. Tohle nebyla špatná věc. Nikdy to nemohlo být špatné.

Potřebovala jsem rodinu. A brzy budu jednu zase mít. Někoho, kdo mě bude

bezpodmínečně milovat.

“Lékař vás za několik minut prohlédne. Také potřebujeme udělat krevní testy. Měla jste třeba jen sebemenší křeče, nebo krvácení?”

“Ne. Jen mi bývá opravdu zle. Nejhorší jsou pachy,” vysvětlila jsem.

Sestra přikývla a zapsala si to do desek. “Možná vám to tak nepřipadá, ale je to tak dobře. Nevolnosti jsou dobré.”

Bethy si odfrkla. “To jste jí neviděla na sucho dávit. Na tom nemůže být nic dobrýho.”

Sestra se usmála. “Jo, ty dny si pamatuju. Není to legrace.” Přesunula ke mně pohled. “Zapojí se i otec?”

Zapojí? Můžu mu to říct? Zavrtěla jsem hlavou. “Ne, nemyslím si, že ano.”

Smutný úsměv na sestřině tváři, když přikývla a zapsala si do papírů další

poznámku mi řekl, že tohle vídá často.

“Užíval jste v době otěhotnění nějakou antikoncepci?” zeptala se sestra.

Nepodívala jsem se na Bethy. Možná jsem jí tu nakonec nechtěla. Zavrtěla jsem

hlavou. Sestra nadzdvihla obočí. “Nic?” zeptala se.

“Ne, nic. Chci říct, několikrát jsme použili kondom, ale několikrát taky ne. Jednou vytáhl ven…ale jednou ne.”

Bethy se vedle mě napjala. Věděla jsem na co myslí. Jak jsem mohla být tak

pitomá? Tohle byla jediná skutečnost, kterou jsem z příběhu vynechala. Sestra

kývla. “Dobře. Doktor tu bude za chvíli,” odpověděla a vyšla z místnosti.

Bethy mi škubla rukou, abych se na ní podívala. “On nepoužil kondom? Je blázen?

Sakra! Mělo ho napadnou zeptat se tě jestli nejsi těhotná. Co je to za debila. A mě ho ještě bylo líto, protože neví, že bude taťka a on ani nepoužil zatracenej kondom.

Měl tě během čtyř týdnů kontaktovat, aby se ujistil, žes neotěhotněla. Idiot.”

Bethy teď pochodovala sem tam místností. Jen jsem jí sledovala. Co jsem na to

měla říct? Měla jsem na situaci stejný podíl viny. Byla jsem to já tu noc, kdo se svlékl, vylezl na něj a vyjebal mu mozek z hlavy. Je to kluk a poslední věc, na kterou myslel bylo přestat a vzít si kondom. Nedala jsem mu moc času na

přemýšlení. Ale nepřicházelo v úvahu, že bych se s Bethy dělila o detaily z mého

sexuálního života s Rushem. Takže jsem držela jazyk za zuby. “Zaslouží si to. Měl tě zkontrolovat. Neříkej to tomu, hazlovi. Myslí si, že tu věc může používat, nenasazovat na ní čepičku a pak žít v ignoraci bez jakékoli péče. Já tu pro tebe

budu. Já a ty. Zvládneme to.” Bethy právě teď vypadala, že dokáže zdolat svět.

Přinutilo mě to k úsměvu. Nebudu v Rosemary až se dítě narodí. Kéž bych byla.

Chtěla jsem, aby moje dítě mělo někoho dalšího, kdo ho bude milovat. Z Bethy by

byla vynikající teta. To pomyšlení mě rozesmutnilo. Úsměv zmizel.

“Omlouvám se. Nechtěla jsem tě rozrušit,” řekla Bethy, spustila ruce založené v pase a dívala se na mě s ustaraným výrazem.

“Ne. Nerozrušila jsi mě. Jen si přeju … jen si přeju, abych nemusela odcházet.

Chci, aby tě moje dítě poznalo.”

Bethy přišla ke mně, omotala mi ruce kolem ramen a stiskla. “Řekneš mi kde žiješ a já za vámi dvěma budu pořád jezdit. Nebo můžeš zůstat a žít semnou. Až se dítě narodí, Rush už bude pryč. Zůstává v Rosemary jen přes léto. Budeme mít čas vás

dva usadit do života, než se zase vrátí. Jen o tom přemýšlej. Nedělej si právě teď starosti s žádným konečným rozhodnutím.”

Odejde Rush? Vzdá to se mnou a opustí Rosemary? Nebo zůstane? Srdce mě při

pomyšlení, že by odešel bolelo. I když jsem věděla, že to mezi námi nebude

fungovat, chtěla jsem, aby o mě bojoval. Chtěla jsem, aby našel způsob jak

bychom mohli být spolu, dokonce i když jsem věděla, že je to nemožné.

O dvě hodiny později jsme byly zpátky v Bethyně bytě, dostala jsem prenatální

vitamíny a několik letáčků o zdravém těhotenství. Zastrčila jsem si je do kufru.

Potřebovala jsem horkou koupel a zdřímnout si.

Bethy jednou zaklepala na dveře koupelny a vešla dovnitř. V ruce držela svůj

telefon a usmívala se jako idiot. “Tomuhle neuvěříš,” odmlčela se a zavrtěla hlavou jakoby tomu sama ještě nevěřila. “Právě volal Woods. Řekl, že byt je náš za stejný nájem jako platím teď tady. Řekl, že je to pracovní výhoda a bude užitečné mít dva zaměstnance žijící na pozemku klubu. Taky říkal, že by jsme obě mohly skončit bez práce jestli se pokusíme tuhle nabídku odmítnout.”

Klesla jsem dolů na zavřené záchodové prkýnko a zírala na ní. Dělal to, protože

jsem těhotná. Tohle byl jeho způsob jak pomoct. Chtěla jsem na něj ječet a

obejmout ho kolem krku zároveň. V očích mě pálily slzy. “Je pořád na telefonu?”

zeptala jsem se, když jsem si uvědomila, že si ho Bethy pořád drží blízko u ucha.

“Ne, to je Jace. Řekl, že to má něco dočinění s tebou. Nejsi…nevídáš se s ním, nebo něco? Že ne?” zeptala se pomalu. To musela být Jacova otázka. Opakovala to jakoby to mu nevěřila dokonce i když to vyslovila.

“Můžeš umlčet telefon?” zeptala jsem se jí tiše.

Vytřeštila oči a přikývla. Jakmile byl mikrofon zakrytý, civěla na mě jakoby mě

nepoznávala. Co si myslela? Že jsem to táhla s Woodsem, zatímco jsem čekala

Rushovo dítě? Určitě ne.

“Bethy, on to ví. Woods to ví.”

Rozsvítilo se v ní poznání a klesla jí brada. “Jak?” zeptala se.

“Zařadil mě na ranní směnu v jídelně. Kuchyně … voněla jako slanina.”

Bethy udělala ústy velké, udivené “O” a přikývla. Došlo jí to. Znovu se obrátila k telefonu. “Mezi Blaire a Woodsem se nic neděje. Jen se z něj stal její přítel a chce pomoct. To je všechno.”

Bethy obrátila oči v sloup na něco co Jace řekl, pak ho nazvala cvokem a zavěsila.

“Dobře, takže on ví, že čekáš Rushovo dítě a proto nám dává byt nechutně levně?

To je jako nejlepší věc na světě. Počkej až to místo uvidíš. Jestli nás nechá zůstat potom co se miminko narodí, tvůj pokoj bude dost velký na postýlku! Je to perfektní.”

Nemohla jsem myslet tak moc dopředu. Právě teď jsem jen chtěla jít najít Woodse

a promluvit si s ním. Pokud za čtyři měsíce odejdu, nechci, aby tahle dohoda pro

Bethy padla. O tomhle jsem se potřebovala ujistit než jí nechám se příliš

nadchnout.

19. Kapitola

Rush

Volal mi Jace a dal mi vědět, že se holky dnes stěhují do bytu na pozemcích klubu.

Neviděl jsem jí od incidentu na golfovém hřišti. Ne z nedostatku snahy. Několikrát jsem se pokoušel, aby se naše cesty v klubu zkřížily a nikdy to nezabralo.

Zastavoval jsem se dokonce i včera a nebyla tam. Darla říkala, že mají s Bethy obě volno a nejspíš dělají něco společně.

Zajel jsem k Bethynu bytu a okamžitě si všiml Woodsova auta. Co tu k čertu dělá?

Prudce jsem otevřel dveře a zamířil k bytu, když jsem uslyšel Blaiřin hlas. Otočil jsem se a šel k Woodsovu autu, dokud jsem neviděl Woodse opírajícího se o zeď, vedle které parkoval a s úsměvem poslouchal co mu Blaire říkala. Měl jsem v

úmyslu ten úsměv smazat.

“Pokud jsi si jistý, pak děkuju,” řekla Blaire tiše, jakoby nechtěla, aby jí někdo slyšel.

“Absolutně,” odpověděl Woods, když zvedl oči a setkal se s mými. Úsměv na tváři mu zmizel. Blaire otočila hlavu, aby se podívala přes rameno. Překvapení v jejích očích, když se setkaly s mými zabolelo. Možná jsem tu právě teď neměl být.

Nechtěl jsem ztratit nervy a vyděsit jí, ale měl jsem opravdu blízko k zaslepené

zuřivosti. Proč spolu mluvili o samotě? Čím si byl tak absolutně jistý?

“Rushi?” řekla Blaire a šla pryč od Woodse směrem ke mně . “Co tady děláš?”

Woods se zasmál a zavrtěl hlavou, pak otevřel dveře od auta. “Jsem si jistý, že přišel pomoct. Odejdu než na mě vytáhle ten svůj hnusnej škleb.”

Odcházel. Dobře.

“Přišel jsi nám pomoc stěhovat?” zeptala se a obezřetně mě pozorovala.

“Jo,” odpověděl jsem.

Nervózně přešlápla. Nesnášel jsem, že je ze mě nervózní.

“Chtěl jsem pomoct, Blaire. Omlouvám se za Nan minule. Mluvil jsem s ní.

Nebude-,”

“Nedělej si s tím starosti. Nemusíš se za ní omlouvat. Nemám ti to za zlé. Chápu to.”

Ne, nechápala. Viděl jsem jí to na očích. Natáhl jsem se a vzal jí za ruku. Jen jsem se jí nějak potřeboval dotknout. Zachvěla se, když jsem jí prsty přejel po dlani. Zuby se zakousla do spodního rtu stejným způsobem jak jsem to chtěl.

“Blaire,” řekl jsem a ztichl, protože jsem si nebyl jistý co dalšího říct. Pravda byla právě teď příliš.

Zvedla oči od našich rukou a já v nich mohl vidět touhu. Opravdu? Zdálo se mi to

celé, nebo byla…byla opravdová? Klouzal jsem prsty nahoru po dlani a pohladil jí

vnitřní stranu zápěstí. Znovu se zachvěla. Do prdele. Můj dotek na ní působil.

Přistoupil jsem k ní blíž a jel rukou pomalu vzhůru po paži. Čekal jsem až mě

odstrčí a vytvoří mezi námi vzdálenost, očekával jsem to od ní.

Když jsem se dostal dostatečně vysoko, palec mi zavadil o stranu jejího prsa a ona mě popadla za volnou ruku, když se otřásla. Co to kurva je? “Blaire,” zašeptal jsem a tlačil jí dozadu, dokud nebyla zády přitisknutá k cihlové zdi budovy a moje hruď byla jen centimetr daleko od její.

Neodstrčila mě a její víčka se zdála těžká, když mi zírala na prsa. Ztěžka dýchala.

Výstřih, který odhalovaly malé, světle růžové letní šaty, jsem měl přímo pod nosem.

Zvedající se a klesající jakoby mě vyzíval. Neuvěřítelný. Něco tu nehrálo.

Položil jsem jí druhou ruku na pas a pomalu s ní klouzla vzhůru po jejím těle, dokud jsem i druhý palec neměl pod jejím prsem. Neměla na sobě podprsenku. Bradavky měla tvrdé a vztyčeně se rýsovaly proti látce šatů. Nemohl jsem se zastavit.

Posunul jsem ruku, zakryl jí pravý prs a jemně ho stiskl. Blaire zakňučela a začala jí vypovídat kolena. Hlavu nechala klesnout dozadu na zeď a zavřela oči. Držel jsem jí stabilní a nohou vklouzl mezi její, aby nespadla na zem.

Druhou rukou jsem zakryl levé prso a přejel bříšky palců přes pevné bradavky.

“Ach bože, Rushi,” zasténala, otevřela oči a dívala se na mě skrz přivřené řasy.

Kurva. Byl jsem v nějaké formě mučednického nebe. Jestli tohle byl další sen, budu pěkně nasranej. Bylo to tak skutečný.

“Je tohle příjemný, miláčku?” zeptal jsem se, sklánějíc hlavu, abych jí šeptal do ucha.

“Ano,” vydechla a sklouzla ještě víc dolů na moje koleno. Když se mi její horky střed přitiskl na nohu, zalapala po dechu a sevřela moje ruce pevněji. “Achhhh,”

zanaříkala.

Skoro jsem se udělal do kalhot. Nikdy v životě jsem nebyl takhle vzrušenej. Něco

bylo jinak. Nebylo to stejný. Byla téměř zoufalá. Cítil jsem její strach, ale potřeba byla silnější. “Blaire, řekni mi co chceš, abych dělal. Udělám cokoli potřebuješ,”

sliboval jsem jí a líbal jemnou kůži pod uchem. Voněla tak zatraceně dobře. Znovu jsem promnul její prsa v rukách a jí uniklo prosebné zakňučení. Moje sladká Blaire byla neuvěřitelně nadržená. Tohle bylo skutečný. Nebyl to zatracený sen. Do prdele.

“Blaire!” Bethyno pronikavé zavolání bylo pro Blaire jako kýbl studené vody. Ztuhla, pak se postavila, spustila ze mě ruce a odsunula se pryč. Nedokázala se na mě podívat.

“Já … ehm … omlouvám se. Nevím …” zavrtěla hlavou a spěchala ode mě pryč.

Díval jsem se na ní dokud nebyla u dveří a Bethy na ní přísně mluvila. Blaire

přikyvovala. Jakmile obě vešly dovnitř praštil jsem oběma rukama do cihlové zdi a mumlal proud nadávek, zatímco jsem se snažil jako blázen dostat svojí prudkou erekci pod kontrolu.

O pár minut později se dveře opět otevřely a já se otočil, abych uviděl jak ven vyšel Jace. Podíval se na mě a tiše hvízdl. “Sakra chlape, pracuješ rychle.”

Ani jsem na to neodpověděl. Vůbec nevěděl o čem žvaní. Blaire po mém dotyku

prahla. Neodstrčila mě. Téměř mě tiše prosila. Nedávalo to žádný smysl, ale chtěla mě. A bůh ví, že já chtěl jí. Vždycky jsem jí chtěl.

“Pojď. Musíme přestěhovat gauč. Potřebuju tvojí pomoc,” řekl Jace a držel otevřené dveře.

20. Kapitola

Blaire

Co se to se mnou děje? Šla jsem zpátky do Bethiny ložnice a zavřela dveře.

Potřebovala jsem minutu na uklidnění. Byla jsem připravená Rushe prosit, aby mě

ojel přímo tam. To ten pitomej sen. Dobře, možná sen z minulé noci nebyl pitomej, ale byl extrémně intenzivní. Přemýšlejíc o tom jsem musela stisknou nohy k sobě.

Proč to dělám? Sexuální sny byly jedna věc, ale teď byly tak živé a tak skutečné, v podstatě jsem měla orgasmus ve spánku. Byl to blázinec. V Sumit jsem ani jednou nebyla takhle nadržená. Ale na druhou stranu v Sumit nebyl Rush.

Sklouzla jsem dolů na Bethynu postel, kterou už měla svlečenou na stěhování.

Budu se kolem něj muset dát dohromady. Nezkoušel to na mě, ale v momentě kdy

se mě dotly jeho prsty ze mě byla hekající, divoká ženská. Jak trapný. Potkat ho po tomhle tváří v tvář bude těžký.

Dveře se otevřely a dovnitř vešla Bethy s malým úsměvem na tváři. Proč se teď

usmívá? Když mě venku nachytala úplně na mě vyskočila. “Začínají působit tvoje těhotenský hormony,” řekla potom co za sebou pevně zavřela dveře.

“Cože?” zeptala jsem se zmateně.

Bethy naklonila hlavu ke straně. “Nečetla jsi žádný z těch letáčku, se kterýma tě doktorka poslala domů? Jsem si jistá, že jeden z nich je přesně o tomhle.”

Pořád jsem byla zmatená. “O faktu, že nejsem schopná se kolem Rushe ovládat?”

Bethy pokrčila rameny. “Jo. Hádám, že on je ten co tohle s tebou dělal. Ale budeš nadržená, zatímco jsi těhotná, Blaire. Vím to, protože můj bratranec byl zvyklý o své ženě dělat vtipy, když byla těhotná. Řekněme, že měl těžký, aby s ní vůbec udržel krok.”

Nadržená? Těhotenství ze mě udělá nadrženou? Prostě skvělý.

“Problém bude nejspíš jen s Rushem. Myslím tím, on je jediný člověk co tě

přitahuje a kterého tímhle způsobem chceš. Takže tím to kolem něj bude jen

intenzivnější. Možná bys mu to měla říct a užít si to. Nepochybuju o tom, že by

vypomohl.”

Nemohla jsem mu to říct. Ještě ne. Nebyla jsem připravená a ani on ne. Nan bude

zuřit a já jí právě teď nedokážu zvládnout. Kromě toho, Rushu by si vybral Nan a to bych nezvládla už vůbec. “Ne. Nepotřebuje to vědět. Ne právě teď. Bude mi líp.”

Bethy pokrčila rameny. “Fajn. Svoje jsem řekla. Nechceš mu to říkat, tak to nedělej.

Ale až vybouchneš a vyšukáš mu mozek z hlavy, mohla bys to nedělat na

veřejnosti?” zeptala se s úšklebkem, pak otevřela dveře a vyšla zpátky ven.

“Musíte to napřed zabalit do deky! Zničíte mi polštáře,” ječela Bethy na kluky.

Mohla jsem mu čelit. Nevěděl o tom. Budu se chovat jakoby se nic nestalo. Kromě

toho jsem potřebovala s něčím pomáhat. Mohla jsem dokončit balení v kuchyni.

Rush mě sledoval. Pokaždé když se vrátil do bytu, aby přestěhoval něco dalšího,

našel si mě očima. Upustila jsem mísu, vysypala krabici s cereáliemi a shodila

krabici s příbory, kvůli těmhle vroucím pohledům. Jak se mám soustředit a nedělat ze sebe nemotorného idiota, když se na mě takhle kouká?

Když tentokrát vešel zpátky do bytu, rozhodla jsem se jít pro změnu balit věci do koupelny. Budou stěhovat kuchyňský stůl a židle a to jsem nemohla dát. Nejspíš bych rozbila všechny skleničky co Bethy má.

Vešla jsem do koupelny a najednou za mnou bylo tělo a tlačilo mě dovnitř. Teplo

Rushovi hrudě přitisknuté na zádech mě rozechvělo. Sakra. Tohle nebudu schopná

zvládnout. Dveře koupelny se zavřely a známé zaklapnutí zámku na místo mi jen

rozbušilo srdce rychleji. Chtěl víc toho co se odehrálo venku a já byla tak rozdělaná jen tím být mu na blízku, že jsem nebyla schopná jasně myslet.

Rukou mi odhrnul vlasy z krku a přehodil mi je přes rameno. Když se horkými rty

dotkl mojí kůže možná jsem kňourala. Obě ruce mi položil na boky a přitáhl si mě

dozadu k sobě ještě víc. “Blázním z tebe, Blaire. Šílím, miláčku. Zasraně šílím,”

šeptal mi u ucha. Sebrala jsem všechnu sílu vůle, abych si mu neopřela hlavu o

hruď.

“Co to bylo tam venku? Tak zatraceně jsi mě rozpracovala, že nemůžu jasně

myslet. Všechno co vidím jsi ty.”

Jeho ruce se mi posouvaly nahoru po bocích a pak na břicho. To ochranné

umístění, dokonce i když ani neměl tušení co chrání, mě rozedralo. Chtěla jsem,

aby to věděl. Ale také jsem chtěla, aby si vybral mě…a naše dítě. Nemyslela jsem

si, že by to udělal. Miloval svojí sestru. Byla jsem vyděšená z odmítnutí a nemohla jsem dovolit nechat odmítnout svoje dítě.

Začala jsem se odstruhovat z jeho obětí, když posunul ruce nahoru, aby vzal do

dlaní má prsa a jeho ústa mi začala oždibovat křivku krku. Ach k čertu. Možná mu

nevěřím se svým srdcem, ale opravdu jsem mu chtěla věřit s mým tělem. Dokonce i

kdyby to mělo být jen jednu.

“Co to děláš?” zeptala jsem se bez dechu.

“Modlím se k bohu, abys mě nezastavila. Jsem hladovějící muž, Blaire.” Zastavil se a čekal na mojí odpověď. Když jsem neodpověděla, sáhl nahoru a stahoval mi ramínka letních šatů dolů, dokud jsem neměla nahá prsa. Pořád jsem měla pocit

jako by byla nateklá a to je dělalo tak citlivá. Začínala jsem čím dál tím častěji chodit bez podprsenky. Moje podprsenka už mi vlastně ani nebyla a já nechtěla utrácet peníze za novou, když tahle větší prsa nebudu mít dlouho.

“Sakra, miláčku. Vypadají větší,” řekl, když je zakryl rukama.

Okamžitě mi zvlhly kalhotky a podlomila se mi kolena. Pro oporu jsem se chytla zdi.

Nic nikdy nebylo takhle dobrý. Z úst mi vyšel zvuk potřeby, ale nebyla jsem si jistá co přesně to je. Z ničeho nic jsem byla zvednutá nahoru a otočena. Pak jsem měla zadek na pultu, než Rushova pusa zakryla mojí a ruce šly hned zpátky k prsům.

Nebyla jsem schopná to zastavit. Chtěla jsem to stejně jako jsem chtěla další

nadechnutí. Nikdy předtím jsem sex žádný způsobem nepotřebovala, ale tohle bylo

něco, co jsem nedokázala ovládnout.

Rushovo polibky byly divoké, nekontrolovatelné a hladové, přesně jak jsem to cítila já. Kousl mě do spodního rtu, vtáhl si můj jazyk do pusy a sál. Pak mě zatahal za bradavky a já se ztratila. Okamžitě jsem potřebovala dolu jeho tričko. Popadla jsem ho a tahala, dokud na chviličku neustoupil a přetáhl si ho přes hlavu. Pak mi znovu pohltil ústa. Jeho ruce mi dělaly úžasný věci s prsama a já se k němu nedokázala dostat dostatečně blízko.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Rush si mě přitáhl k hrudi, dokud moje prsa nebyla přitisknutá k němu. Otřásla jsem se a zavřela oči rozkoší. Otočil hlavu ke dveřím.

“Jděte kurva pryč,” zavrčel na kohokoliv, kdo tam venku byl. Přidušený smích bylo všechno co jsme slyšeli, než mě začal líbat dolů po krku a přes klíční kost, dokud se mi jeho ústa nevznášela přímo nad bradavkami. Teplo jeho dechu mě roztřáslo, popadla jsem ho za vlasy a s tichou prosbou přitáhla jeho hlavu blíž. Zasmál se,

pak vtáhl bradavku do pusy a začal sát. Vlhkost mi mezi nohama vzplála, nebo mi

to tak alespoň připadalo. Kdyby mě svým tělem nepřidržoval dole, možná bych

vystřelila stropem ven.

“Ach bože!” vykřikla jsem a nestarala se jestli mě může někdo slyšet. Prostě jsem tohle potřebovala. Moje reakce Rushe ještě víc rozdychtila. Přesunul se k druhé bradavce a začal jí věnovat stejnou péči, zatímco mi rukou posouval vzhůru po

vnitřní straně stehna. Představa, že se chystá dotknout mého velmi nateklého a

vlhkého místa mě vystrašila a vzrušila zároveň. Pozná, že je něco jinak, ne? Mohl poznat, že jsem tam dole taky jiná? Pak mi prsty přejel podél vnějšku kalhotek a mě už to bylo jedno.

“Kurva. Jsi úplně mokrá,” zasténal a zabořil mi hlavu do krku. Dýchal ztěžka a přerývavě “Tak vlhká.” Jeho prsty mi vklouzly do rozkroku kalhotek a do nateklých záhybů, způsobujíc, že mi v těle vzplanul ohňostroj.

Popadla jsem ho za ramena. Nehty jsem mu bořila do kůže, ale nemohla jsem si

pomoct. Dotýkal se mě. Jeho ústa se mi přesunula k uchu, když mě líbal a jeho

těžký dech mě lechtal na kůži. “Tak sladká kundička. Je moje, Blaire. Vždycky bude moje.” Jeho sprostá slova, když prsty klouzal dovnitř a ven mě znovu poslaly blízko k okraji.

“Rushi, prosím,” škemrala jsem a škrábala ho.

“Prosím, co? Chceš, abych tu sladkou kundičku políbil? Protože je tak zatraceně horká a mokrá, že jí musím ochutnat.” Stáhnul mi kalhotky a já nadzvedla zadek, abych mu pomoha. Pak mi vytáhl šaty a já zvedla ruce, aby mi je mohl svléknout.

“Sedni si,” nařídil, sám mě posunul až jsem byla zády u zdi. Pak mi vzal obě nohy a ohnul je nahoru, takže jsem měla chodidla na pultu a byla jsem pro něj doširoka otevřená. “Sakra, to je ta nejžhavější věc jakou jsem kdy v životě viděl,” zašeptal než si klekl a přikryl mě ústy. První olíznutí jeho jazyka a znovu jsem se blížila.

“Ach bože, Rushi prosím, ach bože, achhhh,” vykřikla jsem a držela mu hlavu, aby nemohl přestat. Tohle bylo příliš dobré. Kmitání jazyka přes klitoris bylo neuvěřitelné. Potřebovala jsem víc. Nechtěla jsem, aby to někdy skončilo. Prstem

mi vklouzl přes vstup, pak ho držel otevřený, lízal mě tam a líbal.

“Moje. Tohle je moje. Nemůžeš mě znovu opustit. Já tohle potřebuju. Voníš tak zasraně dokonale. Nic pro mě nikdy nebude takhle zatraceně dokonalý,” mumlal, když mě ochutnával. Byla jsem připravená souhlasit se vším co chtěl.

“Potřebuju do tebe,” řekl a zvedl oči, aby se na mě podíval. Jen jsem přikývla.

“Nemám kondom,” odmlčel se a pevně zavřel oči, “ale vysunu ven.”

Na tom teď už nezáleželo. Ale to jsem mu říct nemohla. Jen jsem znovu přikývla.

Rush byl okamžitě nahoře se staženými džíny. Popadl mě za boky a posunul mě

zpátky na okraj pultu dokud se mě nedotýkala hlava jeho erekce. Otázka v jeho

očích byla nezaměnitelná, dokonce i když jí neřekl nahlas. Sáhla jsem dolů a

navedla ho do sebe.

“Kurva,” zasténal, když se přitiskl zbytek cesty dokud jsem nebyla plná. Naprosto plná Rushe. Omotala jsem mu ruce kolem krku a držela ho. Potřebovala jsme ho držet aspoň na chvíli. Tohle už nebylo o mých poblázněných hormonech. Teď když

byl uvnitř mě jsem se cítila doma. Kompletní a chtělo se mi brečet. Než jsem se

mohla ponížit a zmást ho, zvedla jsem hlavu a zašeptala mu do ucha. “Šukej me.”

Bylo to jako bych stiskla spoušť nabité zbraně. Rush mě oběma rukama popadl za

boky a zavrčel, než začal přirážet dovnitř a ven. Začala jsem stoupat vzhůru a

věděla jsem, že se znovu udělám. Užívala jsem si moment odevzdanosti a

kompletní uvolněnosti na jeho tváři, když nás přiváděl blíž a blíž k vrcholu, který jsme oba potřebovali.

“Miluju tě, Blaire. Miluju tě tak zatraceně moc až to bolí,” zalapal po dechu, pak sklonil hlavu, aby mi sál bradavku. Moje tělo vyletělo a vykřikla jsem jeho jméno.

Rush zvedl hlavu a díval se mi do očí, začal se odtahovat, ale já mu omotala nohy kolem pasu. Nechtěla jsem, aby vytáhl. Udeřilo ho pochopení toho co chci a zašeptal moje jméno, než zaklonil hlavu a pumpoval do mě svojí úlevu.

21. Kapitola

Rush

Blaire mě odstrčila a seskočila z pultu dřív než se mi hlava pročistila z orgasmu.

“Počkej, musím tě očistit,” řekl jsem jí. Vlastně jsem jí jen chtěl očistit. Líbilo se mi to. Ne, kurevsky jsem to miloval. Vědět, že jsem tam byl a postaral se o ní se mnou něco dělalo.

“Nemusíš. Jsem v pohodě,” odpověděla, když se natáhla pro odhozené šaty a znovu si je oblékla, aniž by se na mě podívala. Do prdele. Copak jsem si to vyložil špatně? Myslel jsem si, že tohle chtěla. Ne. Věděl jsem, že to chtěla. Byla potom tak zatraceně hladová.

“Blaire, podívej se na mě.”

Zastavila se a zvedla kalhotky. Těžce jsem polkl, když do nich strčila nohy a oblékla si je zpátky na tělo. Znovu jsem jí potřeboval. Teď ode mě nemůže odejít.

Nepřežuju jestli ano.

“Blaire, prosím, podívej se na mě,” žadonil jsem.

Zastavujíc se, se zhluboka nadechla a pak zvedla oči, aby se setkala s mýma.

Smutek v nich byl smíšený s něčím dalším. Zahanbením? Určitě ne. Natáhl jsem se

a vzal její obličej do dlaně. “Co se děje? Udělal jsem něco cos ode mě nechtěla?

Protože jsem se snažil neztratit kontrolu. Opravdu tvrdě jsem se snažil dělat cos chtěla.”

“Ne. Ty … neudělal jsi nic špatně.” Znovu ode mě odvrátila pohled. “Jen potřebuju přemýšlet. Potřebuju prostor. Já ne … nebyla jsem … Neměli jsme to dělat.”

Bodnout mě do hrudi by bylo méně bolestivé. Chtěl jsem jí k sobě přitáhnout, stát se neandrtálcem a začít prohlašovat, že je moje a nemůže mě opustit. Ale pak bych jí mohl ztratit. Nemohl jsem si tím znovu projít. Musel jsem tohle udělat po jejím.

Nechal jsem ruku spadnout z její tváře a ustoupil dozadu, aby mohla odejít.

Blaire zdvihla obličej a podívala se na mě. “Omlouvám se,” zašeptala, pak otevřela dveře a utekla.

Právě mi převrátila svět úžasným sexem a omlouvala se za to. Fantastický.

Když jsem se konečně vyhrabal z koupelny byla Blaire pryč. Jace se usmíval a

Bethy se omluvila. Taky už jsem tam nechtěl být. Potom co jsem se ujistil, že jsou všechny těžký věci odstěhovaný a Blaiřin kufr a krabice jsou naložené, odešel jsem. Nemohl jsem tam zůstat, zatímco mě oni dva pozorovali. Slyšeli nás. Blaire

byla hlasitá. Nestyděl jsem se, jen jsem byl unavený jak na mě koukali a čekali až řeknu něco na vysvětlení Blaiřina odchodu.

Dal jsem Blaire několik dní, aby za mnou přišla. Neudělala to. Nebyl jsem

překvapený. Ale požádala mě o prostor a já jí dám všechen jaký dokážu zvládnout.

Nevolala jsem nikomu, aby si se mnou zahrál golf. Nechtěl sem nikoho kolem až se

Blaire ukáže. Potřebovali jsme si promluvit. Žádné rozptylování, nebo omluva pro

její úprk.

Znělo to jako solidní plán, ale po šesti jamkách a žádném vozíku jsem se začal

divit. Zrovna když jsem se chystal jít k další jamce, zaslechl jsem zvuk vozíku.

Zastavil jsem se a otočil. Krev, která mi začala pumpovat v žilách při představě, že tu venku uvidím Blaire a budu s ní sám, zamrzla ve chvíli kdy jsem si uvědomil, že to byla ta blondýna, kterou jsem několikrát viděl zacvičovat se s Bethy. Do prdele.

Zavrtěl jsem hlavou a mávnutím jí poslal pryč. Od ní jsem pití nechtěl. Zářivě se na mě usmála a jela na další zastávku.

“Je horko. Jsi si jistý, že nic nechceš?” zeptal se Megin hlas, ohlédl jsem se a uviděl jí přicházet v bílé tenisové sukni a polo tričku. Před deseti lety byla taky hodně do tenisu.

“Špatná vozíková holka,” odpověděl jsem a čekal až mě dožene.

“Nakupuješ jen od jedné?”

“Jo.”

Meg vypadala zamyšleně, pak přikývla. “Vidím. Máš slabost pro holky na vozících.”

Slabost nebylo ani na hony vzdálené. Vytáhl jsem si tašku s holemi na rameno a

vykročil k další jamce. Nehodlal jsem na její komentář odpovídat.

“A je na to citlivý,” poznamenala Meg. To mě naštvalo.

“Nebo ti do toho prostě nic není.”

Tiše hvízdla. “Takže to je víc než slabost.”

Zatavil jsem se a podíval se na ní. Jen protože byla moje první neznamenalo, že

jsem měli nějaké přátelské pouto. Tohle mě začínalo srát. “Nech to být,” varoval jsem jí.

Meg si položila ruce v bok a spadla jí čelist. “Ach můj bože … Rush Finlay se zamiloval. Do prdele! Nikdy bych si nepomyslela, že se toho dne dožiju.”

“Neviděla jsi mě deset let, Meg. Proč si sakra myslíš, že o mě něco víš?” z naštvaného vrčení v mém hlase se ani necukla.

“Poslouchej, Finlay. Jen protože jsi mě deset let neviděl neznamená, že jsem já neviděla nebo neslyšela o tobě. Byla jsem tu ve městě několikrát, ale ty jsi vždycky pařil ve svým casa de Finlay a píchal všechny modelky s dokonalým tělem co prošly kolem. Neviděla jsem důvod znovu se ti ukazovat v životě. Ale jo, viděla jsem tě a stejně jako zbytek tohohle města vím, že jsi bohatý, nádherný hráč, který si může vybírat.”

Slyšitelně jsem polkl. Nelíbil se mi obrázek jak mě vystihla. Viděla mě Blaire taky tak? Nejen, že mi nemůže věřit, že si vyberu jí a ochráním jí, ale taky si musí myslet, že se prostě posunu dál až se kolem ukáže někdo jiný. Určitě ví, že tohle není pravda.

“Ona je úžasná. Ne…je dokonalá. Všechno na ní je zasraně perfektní,” řekl jsem nahlas, pak jsem přesunul pohled k Meg. “Nejen že jí miluju. Patřím jí. Kompletně.

Udělal bych pro ní cokoliv.”

“Ale ona to necítí stejně?” zeptala se Meg.

Ublížil jsem jí. Ne tak jak si myslíš. Ale způsobem, který se těžko vysvětluje. V tom co se stalo je tolik bolesti, že nevím jestli se mi jí kdy podaří dostat zpátky.”

“Ona jezdí s vozíkem?”

Opravdu na týhle věci s vozíkovou holkou visela. “Jo, jezdí,” odmlčel jsem se a uvažoval jestli bych jí měl říct kdo přesně Blaire je. Říct to někomu nahlas a přiznat to, mi možná pomůže si věci ujasnit. “Ona a Nan mají stejnýho otce.” Neměl jsem v úmyslu to říct takhle.

“Do hajzlu,” zamumlala Meg. “Prosím, řekni mi že se tvojí malý, zlý sestře nepodobá.”

Nan měla opravdu velmi málo fanoušků. Ani jsem při obvinění, že je zlá nehnul

brvou. Mohla si za to sama. “Ne. Vůbec není jako Nan.”

Meg byla na moment ticho a já uvažoval jestli tohle bylo nejdál, kam tahle

konverzace zajde. Pak přešlápla a ukázala směrem k budově. “Proč si nedáme

něco k obědu a ty mi povíš všechno o téhle velmi podivné situaci a já uvidím jestli budu moct vyrukovat s nějakou moudrostí, nebo alespoň ženskou radou.”

Potřeboval jsem všechny rady jaké jsem mohl dostat. Neměl jsem v životě žádné

ženy, které bych mohl požádat o pomoc. “Jo, fajn. Zní to dobře. Dej mi jakoukoliv radu, která se mi může hodit a oběd je na mě.”

22. Kapitola

Blaire

Tohle byl druhý den, kdy jsem se probudila bez ranního zvracení. Dokonce jsem

Bethy nechala udělat slaninu, abych se otestovala než půjdu na obědovou směnu.

Napadlo mě, že když přežiju slaninu, pak to zvládnu. Žaludek se mi převrátil a

udělalo se mi špatně, ale nezvracela jsem. Začínala jsem se zlepšovat. Zavolala

jsem Woodsovi a ujistila ho, že budu v pohodě. Řekl mi ať přijdu, protože měli

nedostatek zaměstnanců a potřeboval mě. Když jsem půl hodiny před začátkem

směny přišla, Jimmy stál v kuchyni a usmíval se.

“Tady je moje děvče. Jsem rád, že je ten střevní virus pryč. Vypadáš jako bys zhubla deset liber. Jak dlouho ti bylo zle?” Woods řekl Jimmymu a všem ostatním, kteří se zeptali, že mám střevní virus a zotavuju se. Na hřišti jsem odpracovala jen dvě směny a nikdy jsem nenatrefila na obědovou směnu, zatímco jsem byla na vozíku.

“Nejspíš jsem něco shodila. Jsem si jistá, že to dost brzo dostanu zpátky,”

odpověděla jsem a objala ho.

“To bys raději měla, nebo ti budu do krku rvát koblihy, dokud tě nebudu moct obejmout kolem pasu aniž bych se dotkl prsty.”

To možná nastane dřív než si uvědomoval. “Právě teď by se dobrá kobliha hodila.”

“Tak je to rande. Po práci. Ty, já a balení po dvanácti. Půlka polívaných čokoládou,”

řekl Jimmy a podal mi mojí zástěru.

“To zní dobře. Můžeš se jít podívat na můj nový byt. Bydlím s Bethy v bytě u klubu.”

Jimmyho obočí vystřelilo nahoru. “Neříkej. No, no, no ty si ale žiješ.”

Zavázala jsem si zástěru a zastrčila si blok a tužku do přední kapsy. “Vezmu si první kolo jestli připravíš saláty a uděláš ledový čaj.”

Jimmy mrkl. “Dohodnuto.”

Zamířila jsem ven do jídelny a jediní hosté tam naštěstí byli jen dva postarší

džentlmeni, které už jsem předtím viděla, ale nepamatovala jsem si jejich jména.

Zapsala jsem si objednávky a oběma jim nalila kávu, než jsem se vrátila zpátky

zkontrolovat saláty.

Jimmy pro mě měl dva už udělané a držel je v rukách, když jsem vešla do kuchyně.

“Tady máš, kočko,” řekl.

“Díky krasavče,” odpověděla jsem a nesla saláty do jídelny. Doručila jsem saláty a vzala si nápojovou objednávku od dalších hostů. Pak jsem šla dozadu pro jejich perlivou vodu a jarní vodu s citrónem. Tady kolem si nikdo neobjednával jen vodu.

Když jsem se tam dostala, Jimmy akorát vycházel z kuchyně. “Zrovna jsem viděla dvě ženy, které vypadaly, že zrovna přišly z tenisových kurtů. Myslím, že jsme viděla Hilary … není dnes hosteska? Každopádně myslím, že jsem jí dnes viděla

mluvit s víc hosty, takže by tam měl být stůl čekající na přivítání.”

Zasalutoval mi a zamířil do jídelny.

Rychle jsem dokončila přípravu speciálních vod a položila si na tác dvě objednávky krabých sušenek, o které mě cestou nějaký muž požádal a pak jsem se vracela do jídelny, když mojí pozornost upoutal Jimmyho zpanikařený výraz.

“Vezmu to,” řekl a sáhl pro můj tác.

“Ani nevíš kam to patří. Můžu nosit tácy, Jimmy,” odpověděla jsem a obrátila oči v sloup. Dokonce ani nevěděl, že jsem těhotná a začínal být hlupák …

A pak jsem ho uviděla … nebo je. Jimmy nebyl hlupák. Chránil mě. Rushova hlava

se nakláněla dopředu, zatímco říkal něco, co mu na tváři způsobovalo intenzivní

vážný výraz. Ta žena měla dlouhé, tmavé vlasy. Byla nádherná. Lícní kosti měla

vysoké a dokonalé. Dlouhé husté řasy jí rámovaly tmavé oči. Budu zvracet. Tác mi

zarachotil a Jimmy ho ode mě vzal. Nechala jsem ho. Upustila bych ho.

On nebyl můj. Ale … nosila jsem jeho dítě. Nevěděl to. Ale … miloval se semnou,

ne šukal mě v Bethyně koupelně jen před třemi dny. To bolelo. Tak hrozně. Polkla

jsem, ale hrdlo jsem měla sevřené. Jimmy mi něco říkal, ale nerozuměla jsem mu.

Nebyla jsem schopná nic dělat, jen na ně zírat. Naklonil se k ní tak blízko jakoby nechtěl, aby někdo slyšel co říká.

Její oči se přesunuly z Rushových a pak se setkaly s mými. Nenáviděla jsem jí.

Byla krásná, uhlazená a všechno co jsme já nebyla. Byla to žena. Já byla holka.

Ubohá holka. Která odsud potřebovala zatraceně vypadnout a přestat dělat scénu.

Dokonce i když to byla tichá scéna, prostě jsem pořád jen stála zmrazená na místě a civěla na ně. Prohlížela si mě a malé zamračení jí zvrásnilo čelo. Nechtěla jsem, aby se na mě zeptala Rushe a ukázala na mě. Otočila jsem se a utekla z jídelny.

Jakmile jsem byla z dohledu hostů, rozeběhla jsem se a vběhla rovnou do

Woodsovi tvrdé hrudi. “Prr, tady zlato. Kam utíkáš? Pořád je to na tebe příliš?”

zeptal se, strčil mi prst pod bradu a zvedl mi hlavu tak, aby mi viděl do obličeje.

Zavrtěla jsem hlavou a unikla mi slza. Nebudu kvůli tomu brečet, kruci. Říkala jsem si o to. Odehnala jsem ho. Odešla jsem od něj po úžasným sexu. Co jsem čekala?

Že bude posedávat kolem a toužit po mě? To těžko. “Omlouvám se, Woodsi. Jen mi dej chvilku a budu v pohodě. to ti slibuju. Jen potřebuji minutu, abych se dala dohromady.”

Přikývl a rukou mi uklidňujícím způsobem přejel nahoru a dolů po paži.

“Je tam Rush?” zeptal se skoro váhavě.

“Jo,” zaskřehotala jsem, zahánějíc slzy padající mi z očí. Zhluboka jsem se nadechla a zamrkala. Tohle dělat nebudu. Hodlám ovládnout svoje poblázněné hormony.

“Je s někým?” zeptal se Woods.

Jen jsem přikývla. Nechtěla jsem to říkat.

“Chceš jít do mojí kanceláře a trochu si odpočinout? Počkat dokud nebudou pryč?”

Ano. Chtěla jsem se jít schovat, ale nemohla jsem. Musím se s tím naučit žít. Rush bude v Rosemary ještě měsíc. Musím se s tím naučit vyrovnávat. “Zvládnu to. Bylo to jen překvapení. To je všechno.”

Woods ode mě zdvihl pohled a na tváři se mu usadil chladný výraz. “Jdi pryč. Ona tohle právě teď nepotřebuje,” řekl Woods tvrdým, rozzlobeným tónem.

“Sundej z ní svoje zajebaný pracky,” odpověděl Rush.

Ustoupila jsem z Woodsova objetí a držela sklopený pohled. Nechtěla jsem ho

vidět, ale ani jsem nechtěla, aby se s Woodsem poprali. Woods vypadal připravený

bít se za mou čest. Neměla jsem tušení jak vypadal Rush, protože jsem to neměla

v úmyslu kontrolovat a vidět na vlastní oči.

“Jsem v pořádku, Woodsi. Děkuju. Vrátím se do práce,” zamumlala jsem a vykročila zpátky do kuchyně.

“Blaire, ne. Mluv semnou,” prosil Rush.

“Udělal jsi dost. Nech jí k čertu na pokoji, Rushi. Ona od tebe tohle nepotřebuje. Ne teď,” vyštěkl Woods.

“Ty nic nevíš,” zavrčel Rush a Woods udělal krok Rushovým směrem. Buď Woods prokecne, že jsem těhotná a udělá velmi zřejmé, že něco ví, nebo se začne po Rushovi ohánět pěstmi. Znova bylo na čase, abych zakročila a napravila to.

Otočila jsem se a šla se postavit před Rushe. Vzhlédla jsem k Woodsovi. “To je v pořádku. Jen mi s ním dej chvilku. Bude to v pohodě. Neudělal nic špatného. Jen jsem byla přecitlivělá. To je všechno,” řekla jsem mu.

Woodsovi pracovala čelist dopředu a dozadu jak skřípal zuby. Nechat pusu

zavřenou pro něj bylo pravdu obtížné. Nakonec přikývl a odpochodoval pryč.

Teď jsem se musela postavit Rushovi.

“Blaire,” řekl Rush jemně, když natáhl ruku a chytil mojí. “Prosím, podívej se na mě.”

To zvládnu. Musím. Otočila jsem se a nechala se od Rushe dál držet za ruku. Měla

jsem jí pustit, ale ještě jsem nemohla. Viděla jsem ho s ženou, která mu nejspíš v noci zahřívala postel, zatímco já jsem ho dál odháněla. Ztrácela jsem ho. Stejně tak naše dítě. Ale na druhou stranu … měla jsem ho vůbec někdy?

Zdvihla jsem oči a setkala se s jeho ustaraným pohledem. Nerad mě rozrušoval. To

jsem na něm milovala. “To je v pořádku. Přehnala jsem to. Byla jsem jen, ehm, překvapená, to je všechno. Měla jsem vědět, že už ses teď posunul dál. Já jen-”

“Přestaň,” přerušil mě Rush a přitáhl mě k sobě. “Nikam jsem se neposunul. Co si myslíš, žes viděla tak není. Meg je stará kamarádka. To je všechno. Nic pro mě neznamená. Přišel jsem tě hledat. Potřeboval jsem tě vidět a šel jsem si zahrát golf.

Nebyla jsi tam. Narazil jsem na Meg a ona navrhla zajít na oběd. Tak to je. Neměl jsem tušení, že tu budeš pracovat. Nikdy bych ti to neudělal. I když jsem vlastně nic neudělal. Miluju tě, Blaire. Jen tebe. Nejsem s nikým jiným. Nikdy nebudu.”

Chtěla jsem mu věřit. Jak sobecké a špatné to bylo, chtěla jsem věřit, že mě miloval dost na to, aby nepotřeboval nikoho jiného. Dokonce i když jsem ho od sebe odstrkovala. Lhala jsem mu. Nenávidím lháře. Také mě bude nenávidět jestli mu

brzy neřeknu pravdu. Nechtěla jsem, aby mě nenáviděl. Ale můžu mu věřit? Bude

lhaní v pořádku? Bylo lhaní někdy v pořádku? Jak mi bude kdy moct věřit?

“Jsem těhotná.” Slova ze mě vyletěla než jsem si uvědomila co dělám. Zděšeně jsem si rukou zakryla pusu a Rush vytřeštil oči. Pak jsem se otočila a utíkala jako o život.

23. Kapitola

Rush

Nohy jsem měl přibité k podlaze. Dokonce i když jsem sledoval jak ode mě Blaire

utíká, nemohl jsem se hýbat. Zdálo se mi to zrovna? Byla to halucinace ze

zoufalství? Opravdu jsem na tom byl tak zle?

“Jestli za ní nepůjdeš ty, tak já jo.” Woodsův hlas se mi vkradl do myšlenek a já se vyhrabal z šokovaného oparu.

“Cože?” zeptal jsem se a zíral na něj. Nenáviděl jsem ho. Najednou jsem snil o rozmlácení jeho ksichtu na kaši.

“Řekl jsem, ‘jestli za ní nepůjdeš ty, tak já jo’. Právě teď někoho potřebuje. Přestože strašně nechci, abys to byl ty, protože si nemyslím, že si jí zasloužíš, měl bys to být ty.”

Věděl, že je těhotná? Začala ve mě vřít krev. Řekla Woodsovi, že je těhotná a mě

ne?

“Byl jsem tu první ráno co se snažila pracovat a z vůně slaniny vyběhla na záchod zvracet. Takže jo, už jsem to věděl. Dostaň z očí tu bláznivou majetnickou zář a jdi za ní.” Woodsův tón byl protkaný znechucením.

“Bylo jí špatně?” Nevěděl jsem, že jí bylo zle. Bolelo mě na prsou. Bylo jí špatně samotné. Nechal jsem jí samotnou a ona trpěla. Do plic se mi nedostával vzduch.

“Jo, ty pitomej sráči, bylo jí zle. To se v její situaci stává. Ale už se zlepšuje. Teď jsem připravený se otočit a jít za ní. Tak se konečně hni,” varoval Woods.

Rozeběhl jsem se.

Nenašel jsem jí dokud jsem nevyběhl z budovy a podíval se na kopec. Pořád

utíkala. Směrem k bytům. Vracela se domů. Běžel jsem za ní. Byla těhotná. Směla

takhle běhat? Co když je to špatné pro dítě? Potřebovala zpomalit.

“Blaire, stůj. Počkej,” zavolal jsem, když jsem byl dost blízko. Zpomalila akdyž jsem jí dohonil konečně zastavila.

“Omlouvám se,” zavzlykala s obličejem v dlaních.

“Za co se omlouváš?” zeptal jsem se, přistoupil jsem k ní a přitáhl si jí k sobě. Už jsem se nebál, že jí vyděsím. Nenechám jí nikam odejít.

“Za tohle. Za všechno. Že jsem těhotná,” šeptala a zavrtěla se mi v náručí.

Mrzelo jí to. Ne. Za tohle se omlouvat nebude. “Nemáš se za co omlouvat. Ani to už nikdy znovu nezkoušej. Slyšíš mě?”

Trocha napětí v jejím těle se uvolnila a opřela se o mě.

“Ale neřekla jsem ti to.”

Ne, neřekla, ale chápal jsem to. Bylo to na nic, ale chápal. “Kéž bys mi to řekla.

Nikdy bych nedovolil, aby ti bylo špatně samotné. Postaral bych se o tebe. Od teď se o tebe budu starat. Vynahradím ti to. Slibuju.”

Blaire zavrtěla hlavou a odstrčila mě. “Ne. Nemůžu. Tohle udělat nemůžeme.

Neřekla jsem ti to z určitého důvodu. My … musíme si promluvit.”

Budu se o ní starat a neopustí mě. Ale jestli si o tom potřebuje promluvit, nechám jí.

“Dobře. Pojďme k tobě, když už jsme tak blízko.”

Blaire přikývla, otočila se a vydala se směrem k domu. Jace říkal, že je tu Woods nechal bydlet za stejnou cenu jako Bethy platila ve starém bytě. Myslel si, že na to Woods využije nějaký daňový odpis nebo tak něco. Teď jsem tomu rozuměl. Dělal to pro Blaire. Staral se o ní. S tím je konec. Postarám se o to co je moje.

Nepotřeboval jsem k tomu Woodse. Později si s ním půjdu promluvit a zaplatím

původní cenu nájmu za tohle místo. Woods se o Blaire nebude starat. Ona je moje.

Sledoval jsem jak se sklonila a vytáhla klíč zpod rohožky. Tohle musí být to nejhorší schovávací místo pro klíč na světě. O to se později taky postarám. Nebyl bych v noci schopný spát s vědomím, že má klíč zastrčený před předními dveřmi pod

rohožkou a každý může vejít dovnitř.

Blaire otevřela dveře a ustoupila. “Pojď dál.”

Vešel jsem dovnitř a když jsem jí míjel, vzal jsem jí za ruku. Možná mi chtěla říct všechny důvody proč nemůžeme být spolu, ale hodlám se jí dotýkat, zatímco bude mluvit. Potřeboval jsem vědět, že je v pořádku. Dotýkat se jí mě uklidňovalo.

“Měla jsem ti to říct. Omluvám se. Chystala jsem se k tomu; možná ne tak jak jsem to udělala dnes, ale řekla bych ti to. Jen jsem se potřebovala rozhodnout kam dál půjdu a co budu dělat se svým životem. Chtěla jsem si našetřit a začít někde nanovo. Pro dítě. Ale řekla bych ti to.”

Chystala se mi to říct a pak odejít? Zachvátila mě panika. To nemohla udělat.

“Nemůžeš mě opustit,” řekl jsem jak nejjasněji jsem mohl. Potřebovala to pochopit.

Blaire sklopila pohled a prohlížela si naše ruce. Propletl jsem prsty s jejími. To bylo vše co mě v tuhle chvíli udržovalo klidného. “Rushi,” řekla tiše. “Já nechci, aby se moje dítě někdy cítilo nechtěné. Tvoje rodina …” hlas se jí vytratil a zbledla.

“Moje rodina přijme co jim řeknu, aby přijali. Pokud to neudělají, vezmu tebe a dítě a nechám je ať si platí svoje zatracený účty sami. Ty jsi první, Blaire.”

Zavrtěla hlavou a vytáhla ruku z mojí, když vstala. “Ne. To říkáš teď, ale není to pravda. Nebyla to pravda před měsícem a není to pravda teď. Vždycky jim dáš přednost přede mnou. Alespoň Nan ano a je to v pořádku. Chápu to, jen s tím

nedokážu žít. Nemůžu tu zůstat.”

Neříct jí pravdu o otci mě bude pronásledovat do konce života. Potřeba chránit Nan mi podělala jedinou, pro mě důležitou věc v životě. Vstal jsem a šel k ní, couvala dokud zády nenarazila do zdi. “Nikdo. Nepřijde. Před. Tebe.”

Oči se jí zatřpytily neprolitými slzami a zavrtěla hlavou. Nenáviděl jsem, že mi

nemůže věřit.

“Miluju tě. Když jsi mi vešla do života, neznal jsem tě. Nan byla moje priorita číslo jedna. Ale ty jsi to změnila. Změnila jsi všechno. Chystal jsem se ti to říct, ale matka přijela domů příliš brzy. Byl jsem k smrti vyděšený, že tě tak jako tak ztratím. Nic mi tě nikdy znovu nevezme. Strávím zbytek života dokazováním, že tě miluju. Ty a tohle dítě,” dotkl jsem se jejího plochého břicha a ona se zachvěla, “jste na prvním místě.”

“Chci ti věřit,” řekl skrz vzlyk.

“Nech mě ti to dokázat. Když mě opustíš, nebudu ti moc nic dokázat. Musíš se mnou zůstat, Blaire. Musíš mi dáš šanci.”

Jedna slza se uvolnila a sklouzla jí po tváři. “Budu velká a tlustá. Miminka celé noci propláčou a stojí peníze. Nebudu stejná. My nebudeme stejní. Budeš toho litovat.”

Opravdu neměla tušení. Nezáleželo na tom kolikrát to řeknu, nevěřila mi. Ztratila v životě každého, koho milovala a důvěřovala. Proč by měla věřit mě? Všichni muži v životě jí opustili. Zradili jí. Nečekala nic jiného.

“Tohle dítě tě ke mně přivedlo zpátky. Je naší součástí. Nikdy toho nebudu litovat. A můžeš být klidně velká jako velryba a stejně tě budu milovat.”

Za rty jí zatahal malý úsměv. “Raději bych nebyla velká jako velryba.”

Pokrčil jsem rameny. “Na tom nezáleží.”

Její malý úsměv rychle zmizel. “Tvoje sestra. Bude to nenávidět. Mě. Dítě.”

Nan zvládnu. Jestli se s tím nevyrovná, pak vezmu Blaire a půjdeme od sestry

někam daleko. Blaire už byla rozrušená dost. Nenechám nikoho dalšího jí

ubližovat. “Věř mi, že tě ochráním a dám na první místo.”

Blaire zavřela oči a přikývla.

Hruď se mi nadmula a chtěl jsem vykřičet do celého světa, že je tahle žena moje.

Ale místo toho jsem jí zvedl. “Kde je tvoje ložnice?” zeptal jsem se.

“Poslední pokoj nalevo.”

Šel jsem tam. Nebudu se s ní právě teď milovat, ale potřeboval jsem jí chvíli

objímat. Otevřel jsem dveře a ztuhl. Ložnice měla na byt pěknou velikost, ale deka a jednoduchý polštář na zemi, byli jen další úder proti mně. Když jsem je stěhoval, věděl jsem, že Blaire nemá postel. Spala na gauči. Ale byl jsem tak ponořený do odhodlání dostat jí zpátky, nepomyslel jsem na to, že potřebuje postel.

“Ještě jsem si nepořídila postel. Můžu prostě spát na gauči, ale chtěla jsem být ve vlastním pokoji.” Zamumlala Blaire a snažila se mi dostat z náruče. Nepustil jsem jí.

Chytil jsem jí pevněji. Minulou noc spala na tvrdé zemi, zatímco já si spal ve svojí obrovské posteli.

Mrdat.

“Třeseš se, Rushi. Dej mě dolů,” řekla Blaire, tahajíc mě za ruku. Aniž bych jí položil dolů jsem se otočil a vyrazil zpátky do obýváku, pak ven ze dveří. Zabouchl jsem je za sebou, zamkl a zastrčil si klíč do kapsy. Nebudu ho strkat zpátky pod zatracenou rohožku.

“Co to děláš?” zeptala se Blaire.

Neměl jsem tu auto. Tak jsem jí teda snesl dolů z kopce k Roveru. “Beru tě koupit postel. Obrovskou. Takovou co stojí zasraný jmění,” zavrčel jsem. Zuřil jsem, že jí chyběla taková základní věc. Nebylo divu, že se o ní Woods začal starat. Selhal jsem. Znovu se to nestane. Ujistím se, aby měla všechno.

“Nepotřebuju drahou postel. Brzy si jí pořídím.”

“Jo, velmi brzy. Dneska,” odpověděl jsem, pak jsem sklonil hlavu a políbil jí na nos.

“Nech mě to udělat. Potřebuju to. Potřebuju tě uložit do nelepší postele jaká se dá za peníze koupit. Dobře?”

Na rtech se jí usadil lehký úsměv. “Dobře.”

24. Kapitola

Blaire

Nežádala jsem víc než postel normální velikosti. Nicméně, Rush odmítl koupit

cokoliv menšího než postel královské velikosti, dva noční stolky a ladící skříň s nádherným zrcadlem. Udělala jsem chybu a příliš dlouho se dívala na levandulovou deku s polštářem. Než jsem věděla co se děje, kupoval celý set kompletně s

novými dekami a polštáři. Celou dobu jsem se s ním hádala, ale choval se jako

bych ani nemluvila. Jen na mě mrkl, pokračoval v rozdávání příkazů a dal prodejci adresu.

V čase kdy jsme se vrátili z večeře, ano, také byl pěkně odhodlaný nakrmit mě, byl už nábytek doručený. Když jsme dorazili, Bethy stála s úsměvem ve dveřích. Tohle se jí líbilo.

“Děkuju, žes mě do dnes nechala udělat. Potřeboval jsem to. Možná nechápeš, ale potřeboval,” řekl Rush než otevřel dveře auta.

Podívala jsem se na něj. “Potřeboval jsi mi koupit kompletní nábytek do ložnice a drahé povlečení?” zeptala jsem se zmateně.

“Jo,”

Nerozuměla jsem, ale přikývla. Pokud to potřeboval, pak si toho budu vážit. Pořád jsem nemohla uvěřit, že je to všechno moje. Budu se ve svém pokoji cítit jako princezna. “No, děkuju ti za všechno. Nečekala jsme víc než matraci. Nebyla jsem připravená na rozmazlování.”

Rush se předklonil a vtiskl mi polibek vedle ucha. “Tohle se rozmazlování ani nepřibližuje. Ale mám v úmyslu ukázat ti co přesně rozmazlování je.”

Zachvěla jsem se a stiskla kliku dveří. Nenechám ho kupovat mi nic dalšího. Musím to zastavit, ale při polibcích kolem ucha jsem se těžko soustředila.

“Pojďme se podívat jak to vypadá,” řekl a odtáhl se.

Prostor. Musím získat nějaký prostor. Právě teď jsem na něj byla připravená skočit.

Nic dobrýho. Ovládání. Těhotenské hormony chtěly převzít kontrolu. Rush přeběhl

před Roverem, když jsem otevírala dveře a začala vystupovat. Postavil se přede

mě, vzal mě za ruce a pomohl mi dolů jako bych byla bezmocná, než jsem se stihla

dolů dostat sama.

“Dokážu vystoupit sama, víš,” řekla jsem mu.

Usmál se. “Jo, ale co by to bylo za zábavu?”

Se smíchem jsem se protlačila kolem něj a vydala se směrem k Bethy, která nás

sledovala jako bychom byli jeden z jejích nejoblíbenějších televizních pořadů.

“Vypadá to jakoby se Pottery Barn rozhodli vyložit ti jejich poslední zásilku v ložnici,” řekla Bethy a křenila se jak dítě v cukrárně. “Můžu dnes v noci spát s tebou v tý obrovský posteli? Ta matrace je neuvěřitelná!”

“Ne. Potřebuje odpočívat. Žádný posteloví kamarádi,” řekl Rush, došel za mě a ochranitelsky mi omotal ruce kolem pasu.

Bethy sklopila oči a pak se podívala zpátky na Rushe. “Ty to víš,” řekla a vypadala hodně potěšeně.

“Ano, vím,” odpověděl. Napjal se za mnou. Cítila jsem se hrozně. Další osoba, které jsem řekla o těhotenství dřív než jemu. Měl všechna práva cítit se raněný.

Byla jsem lhář. Dojde mu to a opustí mě teď?

“Dobře,” řekla Bethy a ustoupila z cesty, abychom mohli vejít dovnitř.

“Proč se nejdeš ujistit, že dávají všechno tam kam to chceš,” řekl mi Rush.

“Dobrý nápad.” Nechala jsem ho tam a šla zkontrolovat nábytek. Jestli na mě byl naštvaný, bude mít čas se uklidnit.

Stěhováci odváděli s rozmisťováním dobrou práci, tak jsem je neobtěžovala. Líbilo se mi kam věci dali. Šla jsem zpátky do obýváku a uslyšela Bethy šeptat, zastavila jsem se.

“Zlepšuje se. Bylo jí dost špatně, ale poslední dvě rána nezvracela.”

“Zavolej mi ve vteřině, kdy bude vypadat, že by možná mohla zvracet.” Rushovi se podařilo, aby dokonce i jeho šepot zněl jako příkaz.

“Jo, zavolám ti. Nebyla jsem zastánce celého toho ‘neříkej to Rushovi’ nápadu. To tys jí tohle udělal. Musíš tu pro ní být.”

“Nikam nejdu,” odpověděl.

“To bys radši neměl.”

Rush se zasmál, “Pokud nebude žít semnou, tak má na ochranu alespoň tebe.”

“Sakra správně. Nemysli si, že jí nepomůžu zmizet jestli to znova posereš. Ublížíš jí a ona odejde.”

“Nikdy jí znovu neublížím.”

Píchlo mě v hrudi. Chtěla jsem mu věřit. Chtěla jsem mu důvěřovat. Bylo to naše

dítě. Tolik věcí bylo těžké odpustit, ale potřebovala jsem přijít na to jak. Milovala jsem ho. A byla jsem si jistá, že vždy budu.

Vešla jsem do místnosti a usmála se. “Dávají věci přesně tam kde je chci.”

Rush se natáhl ruku a přitáhl si mě do náruče. Poslední dobou to dělal často. Nic neřekl. Jen mě držel. Bethy odešla z pokoje, omotala jsem kolem něj ruce a dlouho jsme tam takhle stáli. Bylo to poprvé po dlouhé době co jsem se necítila sama.

Rush se nezeptal jestli může zůstat přes noc. Byla jsem trochu překvapená.

Neudělal nic jiného kromě pusy na rozloučenou. To nebylo moc na uklidnění mých

snů. Znovu jsem se vzbudila těsně před orgasmem, velmi frustrovaná. Odhodila

jsem přikrývku a sedla si. Dneska jsem měla zase šichtu na obědy.

Včera večer jsem zavolala Woodsovi a omluvila se mu za útěk, ale on to chápal a

zeptal se jestli je všechno v pořádku. Rush tam stál a poslouchal každé moje slovo, takže jsem spěchala z drátu. Když dnes zastihnu Woodse o samotě, promluvím si s ním. Měl velké porozumění.

Dal mě do jídelny na zbytek týdne. Jediný den, kdy budu muset být na hřišti je

sobota kvůli turnaji. Všichni budou pracovat venku.

Když jsem konečně došla do kuchyně, přivítala mě krabice koblih. Navrchu byl

malý vzkaz. S úsměvem jsem ho zvedla a přečetla.

Včera večer jsi mi chyběla. Nemohl jsem tyhle sníst sám. Doufám, že je všechno lepší.

S láskou Jimmy

Kruci! Zapomněla jsem na naše koblihové rande. Další člověk, kterému se musím

omluvit. Ale napřed chci nějaké mléko a koblihy.

25. Kapitola

Rush

Seděl jsem na jedné z kožených židlí naproti Woodsovu stolu. Prohlížel si mě a to mě sralo. To já jsem mu volal a domluvil schůzku. Proč byl on tak zatraceně pobavenej?

“Hodlám ti platit plnou částku za nájem bytu. Vím jak se ceny pohybují a vypíšu ti šek na rok pronájmu. Ačkoli Blaire tam nebude žit moc dlouho. Jakmile jí přesvědčím, aby mi důvěřovala, přestěhuju jí k sobě.” Posunul jsem mu po stole šek. Woods se na něj podíval a pak zpátky na mě. “Předpokládám, že tohle je protože nechceš, abych se staral o to co je tvoje.”

“Přesně tak.”

Woods přikývl a zvedl šek. “Dobře. Neměl bych se starat o Blaire, nebo tvoje dítě.

Ale udělal bych to. Možná mi nevěříš, ale jsem rád, že o těhotenství víš. Jen to

kurva neposer. Ujisti se, že Nan nechá drápy zatažený.”

Nepotřeboval jsem od Woodse říkat co bych měl a neměl dělat. Do ničeho z toho

mu nic nebylo. Ačkoli jsem s ním pořád ještě nebyl hotový, takže vytočit ho by nebyl dobrý nápad.

“Nechci, aby pracovala dvojité směny, nebo venku ve vedru. Odmítá přestat

pracovat, ale její hodiny se musí zkrátit.”

Woods si zkřížil ruce na prsou a opřel se do židle. “A ona o tomhle ví? Protože posledně co jsem to kontroloval, potřebovala všechny hodiny, které mohla dostat.”

“Naposledy cos to kontroloval jsem nevěděl, že nosí moje dítě. Nic se jí nesmí stát, Woodsi. Nedovolím, aby se jí stalo něco dalšího.”

Přikývl a ztěžka si povzdychl. “Fajn. Souhlasím. Nemám rád, když se mi říká co mám dělat, ale souhlasím.”

“Poslední věc,” řekl jsem, než jsem vstal. “Jimmy je gay, správně?”

Woods vybuchl smíchy a pak přikývl. “Ano, je, ale nech si to pro sebe. Ženy rády přicházejí, jen aby se na něj podívaly. Dostává díky tomu dobré spropitné.”

Dobře. Myslel jsem si to, ale jeho zájem o Blaire mě trápil. “Pak hádám, že může kolem mojí holky tancovat.”

Woods se ušklíbl. “Nemyslím si, že bys ho zastavil ani kdyby ses snažil.”

Cestou k Range Roveru mi zazvonil telefon. To mi připomnělo, že Blaire nemá

mobil. To nevolá ona. Zrovna jsem měl namířeno jí zkontrolovat. Takže si o tom

promluvíme. Vytáhl jsem telefon a uviděl na obrazovce matčino jméno. Ignoroval

jsem jí čtyři týdny. Měl jsem Blaire zpátky, ale přesto jsem nebyl připravený s ní teď mluvit. Stiskl jsem ignorovat a zastrčil telefon zpátky do kapsy.

Jakmile jsem byl u Blaire, zkontroloval jsem to pod rohožkou a rád jsem viděl, že tam nebyl schovaný klíč. Včera večer jsem s ní a Bethy mluvil o tom jak nebezpečné to je. Zaklepal jsem na dveře a poslouchal kroky na druhé straně.

Bethyno auto bylo u klubu, když jsem odcházel, takže Blaire byla sama. Jen při

pomyšlení mít s ní nějaký čas o samotě jsem se usmál.

Dveře se otevřely a stála za nimi ‘právě jsem vylezla z postele’ Blaire s koblihou v ruce. Červeň v její tvářích byla nádherná. Maličké tílko sotva zakrývalo ta velká krásná prsa a krátké šortky byly rozkošný a vypadala v nich zatraceně žhavě.

Vešel jsem dovnitř a zavřel za sebou. “Sakra, miláčku,” zašeptal jsem, když jsem s ní couval ke gauči. “Prosím, už nikdy takhle neotevírej dveře.”

Podívala se dolů a pak se usmála. “Jsou čím dál tím větší. Myslím, že je to

těhotenstvím,” řekla na vysvětlenou. “Zapomněla jsem, že takhle vypadají.”

Omotal jsem si pramen jejích vlasů kolem prstu. “Není to jen to malý tílko, ale i tyhle ‘právě jsem se dostala z postele’ vlasy a,” sklouzl jsem rukou dolů na její sotva zakrytý zadek, “tohle potřebuje zakrýt taky.”

“Lidé se tu normálně po ránu nestavují.” Blaire zněla bez dechu. Rád jsem věděl, že jí dostávám.

“Dobře,” odpověděl jsem. “Jak se spalo v posteli?” zeptal jsem se, než jsem jí lehce kousl do lalůčku.

“Ehm … já hmm … spala jsem dobře,” zněla nervózně. Odtáhl jsem se a podíval se na ní. Proč zněla tak nervózně?

“Jenom dobře?” zeptal jsem se a sledoval jak jí zrudly tváře. Blaire přešlápla a podíval se na podlahu. “Těhotenské sny umějí být … intenzivní.”

“Těhotenské sny? Co tím myslíš?” začal jsem byl zvědavý. Z faktu, že jí teď celý obličej svítil jasně rudou a vypadala připravená zalézt pod stůl, jsem to chtěl vědět čím dál tím víc. Začala se hýbat, ale chytil jsem jí za boky a držel přišpendlenou mezi mnou a gaučem. “Ach ne, to nemůžeš. Nemůžeš říkat takové věci a nevysvětlit je.”

Blaire se krátce, nejistě zasmála a zavrtěla hlavou. “Můžeš mě tu držet celý den, ale nic ti neřeknu.”

Zajel jsem jí rukama pod tričko a začal lechtat na žebrech. Opravdu tvrdě jsem se snažil nesoustředit na dokonalá, plná prsa, kousek od mých rukou. Nechtěl jsem, aby si myslela, že se s ní zajímám jen o sex. Chtěl jsem jí dokázat, že je to víc než jen tohle. Dokonce i když jsem si dával studené sprchy a honil si ho, vzpomínajíc na to jak sladce minule chutnala.

Blaire se chichotala a kroutila jak jsem jí lechtal. “Přestaň!” vyjekla a odstrčila mě.

Když se mi snažila vykroutit, ruka mi sjela nahoru a otřela se jí o levý prs, z čehož ztuhla. Z krku jí vyšel tichý zvuk, znějící hodně podobně zasténání. Pohladil jsem jí bříškem palce po bradavce a ona se ke mně přitiskla. Srát na pravidlo žádného sexu. Jak jsem měl tohle ignorovat?

“Prosím, Rushi. Potřebuju, abys,” prosila.

Potřebovala mě? Počkat … byly její sny … “Blaire, miláčku, jsou tvoje sny o sexu?”

Zakňourala a přikývla, když jsem jí stiskl bradavku mezi prsty. “Ano a já jsem unavená z toho budit se nadržená,” zašeptala.

Kurva. Vzal jsem jí koblihu z rukou a položil jí vedle na stolek, pak jsem jí prstů sál cukl. Dech se jí zadrhl. Popadl jsem jí a zdvihl. Omotala mi nohy kolem pasu a já hltal její ústa, zatímco jsem šel do ložnice. Tentokrát jsem tam měl velkou postel kam jsem jí mohl položit, držet jí v ní celý den a milovat se s ní, pokud to bylo to, co potřebovala.

Položil jsem jí dolů na postel a stáhl jí kraťasy a kalhotky, než jsem si na ní lehl.

“Sundej si tričko,” řekl jsem, když jsem jí ho přetahoval přes hlavu. Zatavil jsem se a jen se na ní díval. Ještě minulý týden jsem si myslel, že už jí takhle nikdy neuvidím. Chodil jsem do postele a snil jak jí objímám. Teď byla tady a chtěla

opečovávat každičkou malou část těla.

“Rushi, prosím. Potřebuju tě uvnitř,” kroutila se a prosila. Přestože jsem chtěl laskat její tělo to vypadalo, že se k tomu nedostanu. Nebudu schopný odmítnout zoufalou Blaire.

“Můžu tě napřed ochutnat?” zeptal jsem se a znovu jí políbil na ústa, pak jsem jí kladl polibky dolů po těle.

“Ano, cokoliv. Jen potřebuju, aby ses mě dotýkal.” Povzdychla si, když má ruka našla její vlhké záhyby a jedním prstem jsem vklouzl dovnitř. “Ach bože! Ano!

Achhhh,” vykřikla hned jak jsem se jí začal dotýkat.

Sexem zblázněná Blaire bude zábava. Bylo to jako bych právě vyhrát zasranej

jackpot. Ještě víc jsem jí roztáhl nohy a sklonil ústa, abych jí políbil na pevný, malý klitoris. Vzepřela se a znovu začala prosit. Vystrčil jsem jazyk a přejel jím přes nateklé sladké místečko. Oběma rukama mě popadla za vlasy a držela. Nemohl jsem si pomoct a usmál se.

“Prosím, Rushi, prosím. Cítím se s tebou tak dobře. Prosím.” Z jejích malých sexy proseb exploduju. Chtěl jsem do ní stejně tak strašně moc jak mě tam ona chtěla, ale taky jsem si tohle užíval. Soustředil jsem se na to, abych jí udělal pusou,

zatímco sténala a kroutila se na posteli. Když konečně vykřikla moje jméno a

vyvrcholila, vyskočil jsem a v rekordním čase se svlékl.

Už jsme nepotřebovali kondom. Lehl jsem si na ní a jedním snadným pohybem

jsem byl uvnitř. Blaire se mě chytila za ramena a zaklonila hlavu. Jestli takovéhle byly všechny těhotné, tak proč kurva chlapy neudržujou svoje ženy zboucnutý?

Tohle bylo tak žhavý. Tak sexy, že možná moc dlouho nevydržím.

“Šukej mě, Rushi. Opravdu tvrdě,” lapala po dechu Blaire.

“Miláčku, ještě chvíli říkej takovýhle věci a vystříknu dřív než chceš.”

Uličnicky se na mě usmála. “Znovu tě postavím. Slibuju. Teď prosím, udělej to tvrdě. Ve snech mě ohneš a pícháš mě až křičím, drápu se po posteli a prosím, abys nikdy nepřestal. Těsně před tím než se udělám se vzbudím.”

Neměla o mě jen sexuální sny, ale divoký sexuální sny. Odtáhl jsem se a otočil jí na břicho, pak jsem jí zvedl boky do vzduchu. “Chceš šukat, sladká Blaire? Zařídím, aby se moje holka cítila líp,” zavrněl jsem a jemně jí rukama pohladil po holém zadku. Začala se kroutit a já jí plácl přes pohlaví, z čehož zalapala po dechu překvapením.

“Jestli to chceš tvrdě, lásko, pak ti to dám tvrdě,” slíbil jsem.

Popadl jsem jí za bok a přirážel do ní, že jsem to skoro vyklopil. Byla tak kurevky těsná. Blaiřiny zoufalé výkřiky rozkoše nepomáhaly. Pamatovat si, že musím napřed udělat znovu Blaire bylo těžký, když jsem měl koule pevně stažený a penis

mi pulsoval.

“Tvrději,” zasténala Blaire, ztratil jsem se. Začal jsem do ní pumpovat se stejnou divokou, potřebnou nevázaností, která jí stravovala. Když mě její těsné teplo začalo tisknout a z pusy se jí vydralo moje jméno, zavřel jsem oči a pustil to.

26. Kapitola

Blaire

Rush byl na zádech a přitahoval mě k sobě, když jsem se vzpamatovala z

orgasmu, o kterém jsem si byla pěkně jistá, že jsem z něj omdlela. Stočila jsem se mu do náručí a povzdychla si úlevou. Udělal všechny ty bolavé, roztoužené části mě velmi šťastné. Víc než šťastné. Byla jsem celá bolavá a milovala jsem to.

“Myslím, žes mě možná zlomila,” zasmál se mi proti spánku a políbil mě tam.

“Doufám, že ne, protože až budu mít energii se hýbat, ráda bych to dělala znovu,”

odpověděla jsem jak nesladčeji jsem svedla.

“Proč se najednou cítím zneužívaný?” zeptal se.

Štípla jsem ho do kůže na břišních svalech. “Je mi líto, že se cítíš využitý, ale co čekáš s takovým tělem?”

Rush se zasmál a převalil mě na záda, pak mě zakryl svým tělem. Ve stříbrných

očích mu jiskřilo, když se na mě díval. “Je to tak?”

Jen jsem přikývla. Bála jsem se říct něco dalšího. Jako třeba fakt, že ho miluju.

“Jsi tak krásná,” zašeptal a sklonil hlavu, aby mě políbil na obličej jakoby byl něco úctyhodného.

Já tu nebyla ta krásná. On byl, ale nepoukázala jsem na to. Jestli si chtěl myslet, že jsem, tak ho nechám. Rukama mi jel dolů po těle, nechávajíc ho rozšumět radostí.

“Budíš se takhle každé ráno?” zeptal se s leskem v očích.

Mohla jsem lhát, ale toho už jsem udělala dost. “Ano. A někdy taky uprostřed noci.”

Rush nadzdvihl obočí. “Uprostřed noci?”

Přikývla jsem.

Natáhl ruku a odhrnul mi vlasy z obličeje. “Jak ti mám pomoct uprostřed noci, když se mnou nejsi?” v hlase měl skutečnou obavu.

“Nechtěl bys, abych tě každou noc budila kvůli sexu,” řekla jsem mu.

“Miláčku, pokud se vzbudíš nadržená, chci být připravený a k dispozici.” Ztišil hlas a rukou sklouzl dolů, aby mě chytil mezi nohama. “Tohle je moje a já se starám o to co mi patří.”

“Rushi,” varovala jsem ho.

“Ano?”

“Sednu si na tebe přímo tady a vyšukám ti mozek jestli nepřestaneš takhle mluvit.”

Rush se usmál. “To není zase taková výhružka, sladká Blaire.”

Otočila jsem hlavu, abych se usmála a mou pozornost upoutal budík na nočním

stolku. Ach sakra! Odstrčila jsem Rushe. “Za deset minut musím být v práci,”

vyjekla jsem na vysvětlenou.

Rush se ze mě posunul a já vyskočila z postele jen abych si uvědomila, že jsem

velmi nahá a Rush leží na posteli a s úsměvem pozoruje mojí paniku.

“Prosím, pokračuj. Výhled odtud je skvělý,” řekl se sexy úsměvem.

Zavrtěla jsem hlavou, popadla čisté kalhotky a podprsenku, pak jsem se rozeběhla

do koupelny.

“Zdá se, že tu měl někdo štěstí, nebo je ten šťastný úsměv z koblih co jsem

donesl?” protáhl Jimmy, když jsem vešla do kuchyně s minutovým zpožděním.

Tvář jsem měla v jednom ohni. “Miluju koblihy. Děkuju ti a omlouvám se, že jsem včera zapomněla. Byl to ehm … bláznivý den,” odpověděla jsem, zvedla zástěru a bála se s ním navázat oční kontakt.

“Zlatíčko, kdybych já právě vylezl z postele s Rushem Finlayem, taky bych se křenil jako blázen. Vlastně ti šíleně závidím. Je mi jasný, že moje koblihy ti do oční nepřinesly ten uspokojený lesk.”

Začala jsem se smát a popadla tužku a blok. “Je dost úžasný.”

“Ach prosím. Dej mi nějaký detaily. Budu ti viset na každým slově,” prosil Jimmy a šel vedle mě do jídelny.

“Jdi flirtovat s ženami a přestaň fantazírovat o mém … mém …” Co Rush byl?

Nebyl můj kluk. Byl otec mého dítěte a to znělo prostě lacině.

“Je to tvůj chlap. Řekni to, protože je to pravda. Ten kluk uctívá tvůj oltář.”

Neodpověděla jsem, nebyla jsem si jistá jak. Už se nám tu plnily stoly a já měla

práci. Woods, Jace a Thad, kudrnatý blonďák, jehož jméno jsem zjistila teprve před nedávnem, seděli u jednoho z mých stolů. Šla jsem si pro objednávky pití od Pana Milovníkadam a jeho dnešní společnosti. Vždycky sebou měl děvčata, která

vypadala jako by mohly být jeho vnučky, ale nikdy nebyly. Podle Jimmyho byl Pan

Milovníkdam bohatší než bůh. Ale pořád byl starý. Bylo to prostě odporný.

Po přijetí jejich objednávek jsem zamířila k Woodsovu stolu. Když jsem se objevila všichni tři kluci se na mě usmívali a Thad mrkl. Byl to hezounek, který rád flirtoval a všichni to věděli. Takže jsem ho jednoduše ignorovala.

“Dobré poledne, pánové. Co vám třem můžu donést k pití?” zeptala jsem se, když jsem před ně stavěla sklenice s vodou.

“Vypadáš dnes ráno čile. Je hezké tě zase vidět usmívat,” řekl Thad, natáhl se pro skleničku a napil se.

Zase se mi do tváří nahrnula krev. Cítila jsem jí. Podívala jsem se na Woodse, který mě pozoroval vědoucím pohledem. Byl dost chytrý na to, aby mu to došlo. “Já si dám kávu,” byla Woodsova jediná odpověď. Byla jsem extrémně věčná, že nebyl v náladě si mě dobírat.

“Bethy mě nenechala ani dotknout koblih co dnes ráno přinesl Jimmy. Nenapadlo mě, že tě koblihy dostanou do tak dobré nálady.” Úšklebek na Jacově tváři mi říkal, že ví přesně co se stalo. Bude teď celý klub vědět o mém sexuálním životě? Bylo to tak zajímavé?

“Já koblihy prostě miluju,” odpověděla jsem a prohlížela si notes místo abych se dívala na ně.

“To se vsadím,” zasmál se Jace. Přines mi Honey Brown, prosím.”

“Mám pocit, že mi tu něco ušlo a nelíbí se mi být opomenutý,” řekl Thad, naklonil se přes stůl a pozorně mě studoval.

“Stáhni se a objednej si to zatracený pití,” vyštěkl na něj Woods.

Thad obrátil oči v sloup a opřel se zpátky o židli. “Všichni jsou tak háklivý. Dám si láhev jarní vody.”

Zapsala jsem si to, pak se podívala na Woodse. “Chcete na stůl přinést čerstvé ovoce?”

Přikývl. “Prosím.”

Ráda, že jsem s těmihle třemi hotová, jsem zamířila do kuchyně, potom co mě

zastavila paní Higgenbothamová, která chtěla mimosu pro sebe a svojí dceru co

vypadala na osmnáct.

Když jsem vešla zpátky do kuchyně, Jimmy si připravoval tác. Ohlédl se na mě

přes rameno. “Vím, že jsem vlezlý, ale musím se zeptat, kdo byla ta holka, od který včera Rush utekl a nechal jí tu?”

Meg, nevěděla jsem o ní nic jiného. Jen Meg, stará kamarádka. Vlastně jsem

zapomněla, že jí tu Rush nechal. “Je to jeho stará kamarádka. Nic víc nevím.”

“Woods jí taky dobře zná. Šel za ní a povídal si s ní, potom co jste vy dva utekli.

Napadlo mě, že nebude nová, když jí oba znají.”

Připomínala jsem si, že byla součást jeho minulosti. Neměla jsem důvod žárlit na

ní. Byli jen staří přátelé. Jen protože byla jedna z nich neznamená, že se musím

cítit méněcenná.

Položila jsem Woodsovo ovoce na tác, vzala pro všechny pití a pak se vrátila do

jídelny.

Zaměřila jsem se na doručování drinků na mé stoly, než jsem se cestou k

Woodsovu stolu rozhlédla po místnosti. Viděla jsem ho jak střelil očima ode mě ke stolu po mé levici. Bylo to v Jimmyho sekci. Ohlédla jsem se, abych viděla jestli to byl pro mě náznak, abych někomu pomohla, když se můj pohled střetl s Rushovým.

Zastavila jsem se. Byl tady. Na rtech se mi začal formovat úsměv, když jsem očima přejela k Nan sedící vedle něj s rozzlobeným šklebem na tváři. Přesunula jsem pozornost zpátky k Woodsovi a rozhodla se předstírat jakoby tu nebyli.

“Tady je vaše ovoce.” Slyšela jsem ve svém hlase nervozitu a modlila se, aby si kluci nevšimli. “A tady jsou vaše nápoje. Jsem připravení si teď objednat?” zeptala jsem se s vynuceným úsměvem.

Všichni tři na mě zírali a dělali to celé velmi nepříjemné. Tohle se budu muset velmi brzy naučit zvládat. Nan byla jeho sestra. Bude v mém životě, pokud tam bude Rush. Učit se žít s někým, kdo mě nenávidí bude část života, kterou se potřebuju

naučit přijmout.

“Je to jeho sestra. Jsi s ním a musíš se vyrovnat i s ní,” řekl mi Jace jako bych to už dávno nevěděla. Nelíbilo se mi cítit se, jakoby byla každá moje emoce na odiv.

Vždycky jsem byla uzavřená osoba. Tohle bylo příliš.

Ignorovala jsem ho, vytáhla svůj notes a podívala se zdvořile na Woodse. Odkašlal si a objednal. Ostatní udělali to samé bez dalšího udělování rad.

27. Kapitola

Rush

“Volala jsem ti a ptala se jestli se mnou půjdeš na oběd. Mohl bys mi věnovat alespoň třicet minut pozornosti? Jsou to týdny co jsme spolu trávili čas jen my dva.

Chybíš mi.” Bolest v Nanině hlase mnou trhla. Měla pravdu. Ignoroval jsem jí. Ani jsem si nebyl jistý co říkala od chvíle kdy Blaire vešla do jídelny. Byl jsem tak zaměřeny na to, abych se ujistil, že nenosí nic příliš těžkého a že jí nikdo neotravuje… nebo s ní neflirtuje, že jsem pro svojí sestru nebyl nejlepší společnost.

“Jo, promiň,” řekl jsem jí a odtrhl oči ode dveří, které jsem sledoval až z nich vyjde Blaire. “Pověz mi znovu o tom turnaji v plachtění, kterého se účastníš s tím novým klukem … říkala jsi, že se jmenuje Charles.”

Nan se při zmínce jména toho kluka usmála a přikývla. Připomínala malou holku,

kterou bývala, když byla z něčeho celá nadšená. Ne rozzlobenou dospělou, ve

kterou vyrostla. “Ano. Je to vnuk Kellarsových. Je z Cape Cod a je nadšenec do plachtění. Připlachtil sem dolů na léto. Každopádně, bude se konat turnaj v plachtění, kterého se účastní a chce mě vzít sebou. Je to jen na pár dní.”

Poslouchal jsem jak dál tlachá o Charlesovi a jeho plachtění a extrémně tvrdě jsem se snažil nerozhlížet kolem po Blaire. Potřeboval jsem mezi dvěma ženami v mém životě najít rovnováhu. Blaire byla na prvním místě, ale sestru jsem miloval a ona mě potřebovala. Dokonce i když to bylo jen na oběd, abych poslouchal žvanění o jejím posledním úlovku. Nikdo jiný její povídání nikdy neposlouchal.

Přestala mluvit a zamračila se na něco za mým ramenem. “Potřebuje se začít víc soustředit na práci a přestat se sem koukat po tobě. Bože, já nevím proč jí Woods nevyrazí.”

Ohlédl jsem se a uviděl Woodse, Jace a Thada celého rozesmátého a vtipkujícího s

červenající se Blaire.

“Teď se nedívá. Je příliš zaměstnaná flirtováním s ostatníma klukama. Jde jí jen o peníze. Je to opravdu ubohé. Kéž bys to směšné chování prokoukl. Chci tím říct, já to vidím-”

“Nan, zmlkni,” zavrčel jsem. Neměl jsem to v úmyslu, ale slyšet jí špatně mluvit o Blaire a sledovat kluky jak s ní flirtují a ona se z toho červená, bylo víc než jsem mohl zvládnout. Chystal jsem se jít ujistit, že každý z těch nadržených bastardů chápe, že ona je moje.

“Hodláš mě tu kvůli ní nechat? Flirtuje s nima, Rushi. Nemůžu uvěřit tomu, že by jsi jen tak vstal uprostřed našeho oběda, aby sis šel vyhradit svoje práva na nějakou levnou děvku.”

Žárlivý vtek, který jsem nenadále cítil se přesunul z kluků na sestru. Usadila se kolem mě rudá mlha, když jsem k ní znovu obrátil pozornost. “Co jsi to kurva právě řekla?” zeptal jsem a udržoval hlas nízko, i když jsem se nad ní tyčil.

Otevřela pusu, aby promluvila, ale já věděl, že bych ztratil nervy pokud by o Blaire znovu řekla něco zlého.

“Ne. Jestli odtud chceš odejít se svojí důstojností, pak nic neříkej. Pokud někdy znovu řekneš o Blaire něco takového, končím s tebou. Rozuměla. Jsi. Mi. Kurva?”

Nan vytřeštila oči. Nikdy předtím jsem s ní takhle nemluvil. Ale zašla příliš daleko.

Vyskočila a hodila ubrousek na stůl. “Nemůžu tomu uvěřit. Jsem tvoje sestra. Ona je jen … ona je jen …”

“Ona je žena, kterou miluju. Potřebuješ ti to zapamatovat,” dokončil jsem za ní.

Nan plály oči, když se otočila a odpochodovala ven z budovy. Bylo mi to jedno.

Potřeboval jsem, aby odešla dřív než bych řekl něco dalšího. Nechtěl jsem jí ublížit.

Miloval jsem jí, ale nenáviděl jsem slova, která se jí dál řinula z pusy.

Paže se mi dotkla něčí ruka a já jí instinktivně trhl pryč, než jsem si uvědomil, že to byla Blaire. Modré oči měla plné obav. Přesně tohohle se obávala. Nan a její nenávisti. Nemohl jsem jí vinit, ale také jsem nemohl žít bez Blaire. Nicméně právě teď jsem potřeboval být sám.

“Omlouvám se,” zašeptal jsem, pak jsem vytáhl ruku z jejího sevření a hodil peníze na stůl, než jsem následoval Nan ven z jídelny.

Následující tři hodiny jsem strávil v posilovně. V době kdy jsem odtamtud vycházel bylo moje tělo fyzicky na dně. Vztek vybledl. Teď jsem jen chtěl vidět Blaire. Už bude mít po směně a já jí chtěl obejmout. Zasloužila si omluvu. Nikdy jsem neměl Nan vzít na jídlo do klubu. Požádala mě, abych se tam s ní sešel a tak jsem šel.

Dokonce jsem se ujistil, abychom seděli v Jimmyho sekci. Nechtěl jsem, aby to bylo Blaire nepříjemné. Ale stejně se to stalo. To bylo naposledy co jsem Nan dovolil se k ní přiblížit. Nedokáže se přes to dostat a Blaire si tohle nezaslouží.

Zaklepal jsme na dveře bytu a čekal. Nikdo nepřišel. Sáhl jsem do kapsy a vytáhl

telefon, jen abych si vzpomněl, že Blaire žádný nemá. Sakra. Budu k sobě domů

muset zajet pro mobil a donutit jí, aby si ho vzala zpátky. Co kdyby byla zraněná?

Co když někam odjela a nevrátí se?

“Je venku s Jimmym,” ozval se za mnou Bethyn hlas. Otočil jsem se a uviděl Bethy přicházet od golfového hřiště. “Zastavila se za mnou po směně a říkala, že má žhavý rande s Jimmym.”

Proč mi to neřekla? Protože nevěděla kde mě najít, pokud by mi to chtěla říct. Utekl jsem od ní jako debil. “Kdy se vrátí domů?” zeptal jsem se, když se Bethy postavila přede mě a odemkla dveře.

“Nevím. Byla Smutná. Nevíš o tom něco?” zeptala se Bethy kysele, když zatlačila na dveře.

Neptal jsem se jestli můžu dál, prostě jsem šel. “Nan a já jsme dnes byli v klubu na obědě. Nešlo to moc dobře.”

Bethy znechuceně nakrčila nos. “Myslíš? Jak to? Nedovedu si představit, že by ta mrcha tvoje sestra dovedla něčím rozrušit Blaire.” Bethy odhodila kabelku na zem a zamumlala nadávku. “Ona právě teď nepotřebuje žádný stres, víš. Je těhotná, rozhodnutá zůstat na nohou a nosit celý den tácy. Přidávání tvých rodinných scén

není potřeba. Příště až budeš chtít mít chvilku budování rodinných pout se zlou

čarodějnicí, dělej to někde jinde.”

Měla pravdu. Neměl jsem nechat Blaire se s Nan vidět. Nikdy jsem Nan neměl

věřit, že se bude chovat mile. Nebo alespoň zdvořile. Byla to moje chyba a

potřeboval jsem najít Blaire.

“Kde je?” zeptal jsem se.

Bethy se svalila na gauč. “Dává si oraz od tohohle zasranýho života co žije.”

Jestli mě Bethy chtěla ranit, odváděla zatraceně dobrou práci. Zrovna jsem se

připravoval začít prosit a otevřely se dveře.

“Promiň, jdu pozdě. Šli jsme …” zmlkla, když se stkala s mým pohledem.

“Ahoj.”

“Ahoj,” odpověděl jsem a šel se postavit před ní, ale bál jsem se jí dotknout. “Tolik se omlouvám. Prosím, pojďme k tobě do pokoje a nech mě to vysvětlit.”

Udělala první krok a omotala mi ruce kolem pasu. “To je dobrý. Nezlobím se.”

Chystala se mě utěšovat. Znovu. Tohle dělala vždycky: starala se o lidi kolem. “Ne, není,” řekl jsem a vzal jí za ruku, abych jí odtáhl do pokoje. Pryč od Bethy, která právě teď nebyla můj největší fanda.

“Nech ho se plazit po kolenou. Potřebuje to. Kurva. Já to potřebuju,” řekla Bethy z gauče, mávla na nás a vzala do ruky dálkový ovladač od televize.

28. Kapitola

Blaire

Rush mě dál táhl do pokoje, dokud za námi nezavřel dveře a neseděl na posteli se

mnou na klíně. Předtím jsem byla smutná, ale teď už jsem v pohodě. Byl v divné

situaci a Nan byla naštvaná. Jsem si jistá, že byl Woods rád, že se tam neodehrála velká scéna.

“Rushi, přísahám, že je všechno v pořádku. Jsem v pohodě,” ujistila jsem ho a vzala jeho obličej do dlaní. Zvládat Nan a její nenávist bylo součástí dohody.

Dostala jsem co jsem chtěla a budu s tím muset žít, pokud chci Rushe ve svém

životě.

Zavrtěl hlavou. “Na dnešku nebylo nic v pořádku. Nikdy jsem neměl souhlasit, že tam s ní půjdu na oběd. Měl jsem to tušit. Nikdy jsem jí neměl věřit, že se bude chovat normálně. Tolik mě to mrzí, miláčku. Slibuju, že už se to nikdy znovu

nestane.”

Zakryla jsem mu pusu svojí a zatlačila ho dozadu na postel. “Už jsem ti řekla, že je to v pořádku. Přestaň se omlouvat,” zašeptala jsem mu proti rtům.

Rush mi rukama vklouzl pod tričko a našel teď už o dvě čísla menší podprsenku.

Její ramínka se mi po celodenním nošení zařezávala do kůže. Rozepnul jí a pak

rukama přejel přes otlačenou kůži.

“Potřebuješ novou podprsenku,” řekl a hladil mě prsty po zádech ze předu do zadu, z čehož jsem se chvěla rozkoší.

“Mmmm, když mi slíbíš, že budeš tohle dělat každý den, tak budu v pohodě,” ujistila jsem ho a sklonila se, abych ho znovu políbila.

Odtáhl se. “Proč jsi mi to neřekla?” zeptal ublíženě.

Neřekla mu co? Opřela jsem se o ruce po stranách jeho hlavy a nadzvedla se nad

něj. “Co jsem ti měla říct?” zeptala jsem se, zmatená.

Rush mi klouzal rukama podél boku, dokud nebyly usazené pod prsama a já

zapomněla, že jsme vedli rozhovor. Byl to tak dobrý pocit. Sténajíc jsem mu

zatlačila hrudí do rukou a byla jsem připravená prosit.

“Máš poškrábanou kůži od podělaný podprsenky, Blaire. Proč jí nosíš? Měl bych ti koupit novou. Koupím ti jí než zase někam půjdeš.”

Pořád mluvil o mojí podprsence. “Rushi, potřebuju aby ses mě hned dotknul.

Nestarej se o podprsenku. Jen prosím…” Sklonila jsem hlavu, lehce jsem ho

párkrát kousla do ramene a kladla mu polibky po hrudi.

“I když je to hodně dobrý, mě nerozptýlíš. Chci vědět proč jsi mi neřekla, že ti ta zatracená podprsenka ubližuje. Nechci, aby tě něco bolelo.”

Zvedla jsem hlavu a prohlížela si ho. Mračil se. Opravdu ho to trápilo. Nikdo si o mě nikdy takové starosti nedělal. Nebyla jsem na to zvyklá.

Rozbušilo se mi srdce, sáhla jsem dolů a sundala si tričko i podprsenku.

“Rushi. Potřebuju novou podprsenku. Tahle už je moc malá. Vzal bys mě jednu

koupit? Prosím?” škádlila jsem ho, zatímco on zvedl ruce a vzal moje nateklá ňadra do dlaní, z čehož mi ještě víc zvlhly kalhotky.

“Prsa, tak zasraně perfektní jako tyhle, potřebují péči. Nemůžu vystát myšlenku, že jsou bolavá,” usmál se na mě, “samozřejmě kromě bolesti, kterou jim způsobuju já.”

Tvrdě mě štípl do obou bradavek a já vykřikla.

“Tyhle prsa jsou moje, Blaire. A já se o svoje věci starám,” zašeptal než vtáhl bradavku do pusy.

Jen jsem přikývla a zhoupla se proti němu. Jeho erekce mi tlačila na nateklý klitoris a kdybych se třela jen o chvilku déle, udělala bych se. Opravdu jsem to potřebovala.

“V klidu, děvče. Nech mě ti napřed svlíknout šortky,” líbal mě dolů k břichu, kde se zastavil a něžně ho líbal. Zvedl oči, aby se na mě mohl dívat, když mi pomalu rozepínal kraťasy a začal mi je stahovat. “Zdá se, že někdo potřebuje trochu pozornosti. Je celá naběhlá a vlhká. Mokrá. Kurva, to je sexy,” zamumlal, roztáhl mi nohy a hladově se mi díval mezi stehna.

Lehl si mi dolů mezi nohy, tak blízko dokud jsem na klitorisu necítila jeho teplý dech. “Dnes tu zůstanu přes noc. Nemůžu v spát, když vím, že se možná takhle vzbudíš a budeš mě potřebovat. Ta představa mě přivádí k šílenství,” ztišil hlas do chrapotu, který mě vždycky vzrušil. Sledovala jsem jak vyplázl jazyk a zaleskla se na mě stříbrná tyčinka, než mi jím projel skrz záhyby a pak vklouzl dovnitř mě.

Chytila jsem ho za hlavu a začala ho prosit o víc, když mě přivedl ne k jednomu, ale ke dvěma orgasmům, pak zvedl hlavu a uličnicky se na mě usmál. “Je to zasraně návykový. Nikdo by tu sladkost neměl ochutnat, Blaire. Ani ty ne.”

Vstal a strhl ze sebe tričko a kalhoty. Byl zpátky na mě dřív než jsem alespoň na chvíli stihla obdivovat výhled.

“Chci, abys byla na mě,” řekl a znovu mě políbil, zatímco mi jeho erekce vklouzla mezi nohy a dráždila mě.

Zatlačila jsem na něj a on se ze mě snadno překulil, takže jsem se na něj mohla

posadit. Sledovat ho jak si pomalu prohlíží moje tělo bylo víc vzrušující, než ta sprostá slova, která mi vždycky šeptal do ucha, abych se udělala.

Mohla jsem tohohle muže milovat a být s ním šťastná do konce života. Jen jsem

doufala, že dostanu šanci.

Následujících několik dní bylo jako z pohádky. Chodila jsem do práce. Ukázal se

Rush a rozptyloval mě svojí úžasnou přítomností; skončili jsme kdekoliv to šlo a

měli divoký sex předtím, než jsme šly zpátky do mého bytu nebo jeho domu a

milovali se v posteli. Napodruhé to bylo vždycky něžné. Poprvé to bývalo intensivní a plné potřeby z obou stran. Byla jsem si pěkně jistá, že nás Woods jeden den slyšel, když jsme skončili v pronajaté šatně a trhali jeden z druhého oblečení.

Pořád jsem se snažila rozhodnout jestli to byly těhotenské hormony, nebo jestli

budu Rushe vždycky takhle chtít. Jeden jeho dotek a byla jsem zoufalá. Dneska si

nicméně budeme muset dát pauzu. Celý den budu pracovat na výročním golfovém

turnaji. Musela jsem se s oběma, Woodsem i Rushem pohádat, aby mě dnes

nechali pracovat. Ani jeden z nich si nemyslel, že je to bezpečné. Já, samozřejmě, vyhrála.

Naše uniformy byly na dnešek speciálně objednané. Budeme celí v bílém jako

hráči. Šortky nahradili sukněmi a ladícími polo tričky. Samozřejmě kromě Jimmyho.

On měl kraťasy. Byl dnes jediný muž na nápojovém vozíku. Očividně byl speciálně

objednaný.

“Máme patnáct týmů. Blaire, ty máš první tři týmy. Pak Bethy, ty obsluhuješ další tři.

Carmen, následující tři. Natalie ty máš další tři. A Jimmy poslední tři. To jsou

všechno ženy, které si vyžádaly výslovně tebe. Tohle bude celodenní záležitost.

Udržujte golfisty spokojené a ať vám nedojde pití. Vraťte se sem na doplnění dřív než vám něco dojde. Vaše vozíky budou předem naložené pitím podle volby golfistů, které budete dnes obsluhovat. Každý máte ve vozíku vysílačku, aby jste

mě v případě nouze mohli kontaktovat. Má někdo nějaké otázky?” Darla stála na verandě klubovny s rukama založenýma v bok a dívala se na nás pět.

“Dobře. Teď jdete na svá místa. Blaire bude mít práci okamžitě. Zbytek bude čekat a kontrolovat svoje týmy, zatímco čekají na odpališti. Pokud budou chtít drink, obstarejte jim ho. Pokud budou chtít jídlo, sežeňte jim obsluhu. Jasné?”

Všichni jsme přikývli. Darla nás mávnutím poslala pryč a vrátila se do kanceláře.

“Nesnáším turnaje. Jen doufám, že se nebudu muset zabývat Nathanem Fordem.

Je tak zatraceně otravný,” bručela Bethy cestou k vozíkům, kde jsme se ujistili, že máme všechno než zamíříme na první jamku.

“Možná dostaneš Jace,” řekla jsem v naději, že jí povzbudím.

Bethy se zamračila. “Ne. Ani náhodou. Rozvrhy připravovala teta Darla. Nedala by mi Jace.”

Ach. No, v tom případě ani já nedostanu Rushe. Nejspíš je to tak dobře.

Potřebovala jsem se soustředit na práci. Ne na to jak dobře Rush vypadá v

kraťasech a tričku s límečkem.

Zaparkovala jsem vozík u první jamky a šla se pozdravit s první skupinou. Všechno to byly známé tváře a byla to starší kategorie. Bude to s nimi dost snadné a dávali dobré spropitné. Potom co jsem jim všem dala láhev vody jsem šla k další skupině.

Překvapivě to byl Jace, Thad a Woods. Nečekala jsem, že je budu mít mezi svými

týmy. “Ahoj kluci. Nemáte vy ale štěstí?” škádlila jsem je.

“Byl jsem si jistý, že dostaneme Bethy. Kruci, právě se mi zlepšil den,” odpověděl Thad.

“Zmlkni,” zabručel Jace a dloubl ho loktem do boku.

“Nejsem tak blbej, abych nechal Bethy mít Jace. Všechny ostatní by ignorovala,”

vysvětlil Woods.

Všem třem jsem dala láhve s vodou. “Ráda obsluhuju vás tři. Dokonce i když

nejsem Bethy,” řekla jsem a usmála se na Jace.

“Když nemůžu mít Bethy, ty jsi rozhodně moje číslo dvě,” řekl Jace s pokřiveným úsměvem. Nemohla jsem si pomoct, měla jsme toho kluka ráda. Víc než prokázal svoje city k Bethy.

“Dobře. Teď, ať jsem na vás hrdá,” povzbudila jsem je než jsem zamířila za další skupinou. Tohle byl můj první ženský tým. Poznala jsem je, ale nebyla jsem si jistá, kdo přesně jsou. Myslela jsem si, že vysoká, elegantní blondýna byla možná starostova žena.

Potom co jsem jim dala jejich perlivé vody a plátky limetek jsem zamířila zpátky

dopředu. Byl téměř čas začít. Ohlédla jsem se a hledala Rushe, ale neviděla jsem

ho. Nebyla jsem si jistá v jakém týmu byl, ale věděla jsem, že hraje. Usuzovala

jsem, že s ním bude Grant, ale ani toho jsem nikde neviděla.

29. Kapitola

Rush

Hodlám Granta zavraždit ve spánku. Nebo možná přímo tady na veřejnosti se

svědky. Hodil jsem hole na zem a nosič je rychle chytil, což bylo dobře. Byl jsem připravený něčím třísknout.

“Meg? Opravdu Grante? Ty ses zeptal Meg?” zavrčel jsem a podíval se za něj, kde se Meg přihlašovala a ukazovala naším směrem.

“Potřebovali jsme třetího. Vytočil jsi Nan, takže nám jeden chyběl. Všichni ostatní byli zabraní. Meg chtěla hrát. V čem je tak velký problém?” Grant podal svojí tašku nosiči a střelil po mě naštvaný pohled.

Blaire byla velký problém. Neřekl jsem jí, že Meg bude v mém týmu, protože jsem

to nevěděl. Teď když nás spolu uvidí si bude myslet, že jsem to před ní chtěl zatajit.

Potřeboval jsem jí najít.

“Můžu vám třem donést vodu?” zeptala se zrzka jejíž jméno jsem si nepamatoval.

Došlo mi, že Woods nedovolil, abych měl Blaire. To by mohlo pomoct. Mohl jsem jí

to vysvětlit a ona uvidí, že to bylo naprosto nevinné.

“Ano prosím, Carmen,” odpověděl Grant. Poslal jí úsměv a ona zamávala řasami.

Nejspíš s touhle spal. Jestli ne, dnes v noci bude. “Mrzoutovi dej taky. Potřebuje se zavodnit,” vtipkoval Grant.

“Připravení nakopat pár zadků?” zeptala se Meg cestou k nám.

Ne, byl jsem připravený najít Blaire a tohle jí vysvětlit. Podíval jsem se zpátky na holku od vozíku. “Kde je přidělená Blaire?” zeptal jsem se jí.

Udělala uražený obličej. “Nejsem dost dobrá?”

“Ano, zlatíčko, jsi dokonalá. On prostě za Blaire pálí, nic osobního,” vysvětlil Grant a mrkl na ní. Znovu se na něj rozzářila.

“Dostala první skupinu. Myslím, že v ní je pan Kerrington. Mladší pan Kerrington.

Paní Darla říkala něco o tom, že si Blaire vyžádal,” odpověděla holka se

spokojeným úsměvem.

Woods byl kokot. O tom jsem nepochyboval.

“Dobré ráno, Meg. Promiň, ale máme v rukách Rushovu špatnou náladu,” řekl Grant na přivítanou Meg, o které jsem zapomněl, že se k nám připojila.

“To vidím. Hodlám píchnout do vosího hnízda, předpokládám, že Blaire je ta holka co pronásledoval, potom co mě minule bez vysvětlení nechal úplně samotnou.”

“Jestli pronásledoval holku, tak ano, to byla Blaire,” odpověděl Grant.

Oba jsem je ignoroval a vykročil k přední řadě, když jsem viděl první skupinu

odpálit. Ve stejnou chvíli začal odjíždět Blaiřin vozík. Do prdele.

“Mohl by ses uklidnit. Blaire tu není ta žárlivá. To ty jsi,” zabručel Grant a napil se vody.

“Dobře, je problém, že s vámi dvěma hraju? O tom to celý je?” zeptala se Meg zírajíc přímo na mě.

“Nechci Blaire rozrušit,” odpověděl jsem a znovu se podíval směrem, kterým odjížděla.

“Ach. No, tohle je jen golf, ne rande,” odpověděla Meg.

Měla pravdu. Byl jsem směšný. Nebyli jsme na střední škole a já mohl hrát golf se ženou. Blaire teď už věděla, že je Meg stará kamarádka a byli jsme s Grantem.

Nebylo to tak, že bychom hráli jen my dva. Tohle bylo v pořádku.

“Hrotím to. Promiň. Máš pravdu. Žádný problém,” souhlasil jsem a rozhodl se uvolnit a užít si den. Alespoň že byla Blaire vpředu. Skončí a půjde dovnitř dřív. To byl pravděpodobně důvod proč si jí Woods vyžádal. Aby nebyla na slunci tak dlouho jako ostatní.

V době kdy jsme udělali šestou jamku jsem se uvolnil a užíval si. Až na občasné

starosti o Blair a její dlouhý pobyt v horku, jsem byl v pohodě. Věděl jsem, že na ní Woods dohlíží a i když to bylo otravný, byla to taky úleva.

“No tak Grante, doteď byl nejlepší Rush se třemi a já mám druhou nejlepší. Tahle je tvoje, kámo. Zvládneš to,” dobírala si ho Meg, když se snažil o dosažený normálního počtu úderů na jamku.

Grant po ní střelil varovný pohled. Jamkoviště nebyla zrovna Grantova silná stránka a Meg netrvalo dlouho než na to přišla. Jestli tuhle trefí, bude to zázrak.

“Myslím, že potřebuje trochu pomoct, Meg. Možná bys mu mohla jít dát lekci,”

navrhnul jsem.

Rozzuřený vraz na Grantově tváři nás oba poslal do kolen. Sakra, šlo to s ním tak snadno. “Možná bys měla couvnout, Meg. Vypadá připravený vybuchnout. Jestli mu míček přeletí, nechceš být v palebné linii.”

Meg ucouvla a postavila se vedle mě. “Opravdu hází holema?” zeptala se s nadějným úsměvem.

“Nebuď příliš nadšená. Pokud je dost naštvaný na to, aby házel holemi, je opravdu, zatraceně pěkně nasranej.”

“Nebojím se. Máš větší ruce,” řekla Meg a hodila další úsměv Grantovým směrem.

Provokovala ho.

“On nemá větší ruce!” vyštěkl Grant a narovnal se ze své odpalové pozice s defenzivním výrazem na tváři.

Meg se natáhla a stiskla mi paži. “Hm, tyhle jsou zatraceně dost působivý. Ukaž co máš ty,” rýpala Meg ještě trochu víc.

Grant si strhl tričko a šel se postavit před Meg, zatínajíc svaly. “Cítíš to, kotě. On na mě nemá. Je to jen hezounek.”

Obrátil jsme oči v sloup a vydal se zpátky ke golfovému vozíku. Grant se natáhl a chytil mě za ruku. “Nikam nejdeš. Tuhle soutěž hodlám kurva vyhrát. Zatni tyhle zakrslý ruce. Ukaž jí, kdo je žhavější.”

Neměl jsem žádnou touhu tuhle soutěž vyhrát. “Vyhrál jsi. Jsem s tím spokojený.

On má větší ruce, Meg,” řekl jsem a vytrhl ruku z Grantova sevření.

“Ne, nevyhrál. Nezatínal si, když jsem na tvoje svaly sahala a jsem si jistá, že jsou větší,” odpověděla se zlomyslným úšklebkem. Byl jsem si jistý, že je tohle špatný nápad. Nemyslel jsem si, že by flirtovala, ale nebyl jsem si jistý.

“To je kravina! Zatni ruku, Rushi. Tohle prokážu. Mám lepší smrtící zbraně.”

“Ano, máš. V pohodě,” odpověděl jsem.

“Okamžitě zatni. Myslím to vážně,” dožadoval se Grant. Myslel tu pitomou soutěž opravdu vážně. Byl jsem ochotný ho nechat vyhrát. Byl jsem jen připravený přesunout se na další jamku.

“Fajn,” souhlasil jsem. “Jestli tě to donutí doťuknout ten míček, takže by jsme mohli jít dál, zatnu ruku.”

Grant se usmál a znovu natáhl paži, aby jí cítila. Čekala na mě. Zatnul jsem a

nechal jí sáhnout. Tohle bylo směšný.

“Promiň Grante, tohle vyhrál,” řekla Meg s tiskla mojí ruku trochu déle. Spustil jsem jí a zamířil zpátky k vozíku.

“Odpal ten míček, Grante,” zavolal jsem.

“Tohle jsi nevyhrál! Jen si tě vybrala, protože k tobě cítí loajalitu, když byla tvůj první šuk,” odpověděl.

Prudce jsem otočil hlavu kolem, abych viděl jestli ho někdo neslyšel. Naštěstí to vypadalo, že nikdo.

30. Kapitola

Blaire

Seděla jsem tam když nastoupili do svého vozíku a odjeli na další jamku. Měla

jsem si jet pro další pití. Ale přemohla mě moje touha vidět Rushe a vzala jsem to malou oklikou dokud jsem ho nenašla. Teď jsem si přála, abych to neudělala.

Poprvé tenhle týden se mi udělalo špatně od žaludku. Neřekl mi, že Meg byla jeho

první. Řekl jen, že jsou staří přátelé. Vědět jaký druh starých přátel byli

nepomáhalo. Věděla jsem, že měl Rush zástupy holek se kterými spal. To bylo

něco co jsem věděla, když jsem s ním šla poprvé do postele. Ale vidět ho s jednou.

Tou, která byla jeho prví, bolelo.

Flirtovala s ním a on flirtoval taky. Snažil se na ní zapůsobit svaly. Byly dost

působivé i tak, bez zatínání a předvádění. Proč to udělal? Chtěl, se jí zalíbit? Byl zvědavý jaká byla v posteli teď?

Převrátil se mi žaludek, rozjela jsem vozík a vyjela zpoza stromů, za kterými jsem se skrývala. Neměla jsem v úmyslu se schovávat. Vzala jsem to zkratkou, abych viděla jestli je Rush na téhle jamce. Ale když jsem ho viděla usmívat se na Meg a nechat se ho dotýkat, zastavila jsem. Nemohla jsem jet dál.

Byla součástí jeho světa. Pasovala do něj. Místo toho, aby kolem jezdila s

nápojovým vozíkem, hrála s ním golf. Nemohl se zeptat mě. Pro začátek jsem

nevěděla jak hrát a pak, samozřejmě, pracovala jsem tu. Nemohla jsem hrát. Co se

mnou dělal? Jeho sestra mě nenávidí. Nebudu moct být součástí jeho života. Ne

opravdu. Vždycky budu zvenku nakukovat dovnitř. Nenáviděla jsem tenhle pocit.

Být s ním bylo úžasný. V soukromý jeho domu, nebo mého bytu bylo snadné

předstírat, že bychom mohli být něco víc. Ale co se stane až to na mě začne být

vidět? Až bude velmi těhotná a on se mnou bude? Lidé se to dozví. Jak to zvládne?

Můžu to od něj čekat?

Naložila jsem vozík a v hlavě si přehrávala všechny různé scénáře co by se s námi mohlo stát. Žádný z nich nekončil šťastně. Nebyla jsem jedna z vyšší vrstvy. Byla jsem jen já. V tomhle uplynulém týdnu jsem si dovolila pohrávat s myšlenkou, že zůstanu. Budu tohle dítě vychovávat s Rushem. Ačkoli vidět ho s Meg neuvěřitelně

bolelo, byl to pro mě budíček, který jsem potřebovala. Nikdo nežije v pohádce.

Zvlášť ne já.

V době, kdy jsem dorazila zpátky ke svojí skupině jsem posbírala trochu síly.

Usmívala jsem se, servírovala nápoje a dokonce žertovala s golfisty. Nikdo se

nedozvěděl, že jsem smutná. Tohle byla moje práce. Hodlala jsem v ní být dobrá.

Dnes večer Rushovi nic neřeknu. Nebyl důvod. Nemyslel jasně. Jen mezi námi

musím vytvořit trochu odstup. Nemůžu si dovolit věřit, že on bude moje šťastně až na věky. Na to jsem byla chytřejší.

Nezvládla jsem den aniž by se mi neudělalo zle. Dostalo mě horko, ale ať se

propadnu jestli se o tom Woods dozví. Nepotřebovala jsem, aby si myslel, že

nedokážu dělat svojí práci. Bethy mi držela vlasy, zatímco jsem zvracela na

záchodě vzadu za kancelářemi. Opravdu jsem jí milovala.

“Jsi přetažená,” napomenula mě, když jsem zvedla hlavu po posledním dávení.

Nechtěla jsem to přiznat, ale nejspíš měla pravdu. Vzala jsem si od ní vlhkou žínku a očistila si obličej než jsem si sedla na podlahu a opřela se o zeď.

“Já vím. Ale nikomu to neříkej,” požádala jsem jí.

Posadila se vedle mě. “Proč?”

“Protože tuhle práci potřebuju. Jsou to dobrý peníze. Pokud odejdu až to na mě začne být vidět, pak budu potřebovat všechny peníze co můžu našetřit. Nebude snadní sehnat práci, když budu viditelně těhotná.”

Bethy otočila hlavu a podívala se na mě. “Pořád plánuješ odejít? A co Rush?”

Nechtěla jsem, aby na něj byla Bethy naštvaná. Zrovna na něj začala být zase milá.

“Dneska jsem ho viděla. Bavil se. Zapadá sem. Je tam kam patří. Já jsem kam

patřím. Nehodím se do tohohle světa.”

“Nemá do toho co mluvit? Kdybys řekla slovo okamžitě by si tě přestěhoval k sobě do domu a o všechno by se postaral. Nemusela bys pracovat v tomhle klubu a všude bys byla po jeho boku. To musíš vědět.”

Nelíbila se mi představa být další žena, která na něm příživničí. Dělaly to jeho

matka se sestrou. Nechtěla jsem to dělat taky. Nezáleželo mi na jeho penězích.

Záleželo mi jen na něm. “Nejsem jeho odpovědnost.”

“Promiň když si dovolím nesouhlasit. Když tě zbouchnul, stala ses jeho hlavní odpovědností,” řekla Bethy s odfrknutím.

Znala jsem pravdu o noci kdy jsme měli sex bez kondomu. Vrhla jsem se na něj.

Zaútočila jsem na něj. Nebyla to jeho chyba. Při všech ostatních příležitostech byl opatrný. V tu noc jsem ho nenechala být. Byla to moje vina, ne jeho.

“Věř mi, když ti řeknu, že tohle mam na triku celý já. Nebyla jsi tam tu noc co jsem otěhotněla. Já jo.”

“Nemůže to být celý jen tvoje vina. Nemůžeš otěhotnět sama.”

Nechtěla jsem se s ní hádat. “Prostě nikomu neříkej, že jsem zvracela. Nechci, aby si dělali starosti.”

“Fajn. Ačkoli z toho nejsem nadšená. Udělej to znovu a řeknu to,” varovala mě.

Položila jsem si jí hlavu na rameno. “Dohodnuto,” souhlasila jsem.

Bethy mě poplácala po hlavě. “Jsi bláznivá holka.”

Jen jsem se zasmála, protože měla pravdu.

31. Kapitola

Rush

Jakmile bylo po turnaji šel jsem se domů osprchovat a dát dohromady. Ani jsem se

nezdržel, abych přebral trofej za druhé místo. Tu čest jsem nechal Grantovi a Meg.

Nemohlo mi to být víc ukradený. Zúčastnil jsem se turnaje jen protože jsme se s

Nan a Grantem přihlásili už na začátku léta. Dělali jsme to tak každý rok. Bylo to pro dobrou věc.

Když jsem se zastavil u kanceláře, kde se parkovaly nápojové vozíky, Darla mi

řekla, že Blaire s Bethy odešly asi před hodinou. Volal jsem Bethy, ale nebrala to. V

době kdy jsem vylezl ze sprchy a převlékl se jsem měl za to, že už by mohly být

zpátky ať šly kamkoli.

Bethy měla auto na parkovišti, když jsem zajel před dům. Blaire byla doma. Díky

bohu. Celý den se mi po ní stýskalo jako blázen. Třikrát jsem zaklepal a netrpělivě čekal na otevření. Bethy mi dala upjatý úsměv. Nebyla zrovna ten, koho jsem chtěl vidět.

“Ahoj,” řekl jsem a vešel dál.

“Ona už spí. Byl to dlouhý den,” řekla Bethy, pořád stála u dveří a držela je otevře jakoby čekala, že hned odejdu.

“Je v pořádku?” zeptal jsem se a podíval se do chodby k jejím zavřeným dveřím.

“Jen unavená. Nech ji spát,” odpověděla Bethy.

Neodejdu. Mohla ty zatracený dveře zavřít. “Nevzbudím jí, ale nikam nejdu. Tak zavři dveře,” řekl jsem jí než jsem zamířil k Blaire do pokoje.

Bylo teprve šest večer. Nešla by spát tak brzo pokud by jí nebylo špatně. Z

představy, že se přepracovala se mi rozbušilo srdce. Měl jsem trvat na tom, aby

dnes nepracovala. Nebylo to bezpečné pro ní ani pro dítě.

Pomalu jsem otevřel dveře a vešel dovnitř. Pak jsem je za sebou zavřel a zamkl.

Blaire byla zamotaná v dece uprostřed velké postele. Vypadala tam ztracená. Její

dlouhé blond vlasy byly rozprostřené po polštářích a jedna dlouhá, nahá noha jí

vykukoval zpod deky. Stáhl jsem si tričko a hodil ho přes komodu, pak jsem si

rozepnul džíny a svlékl si je. Jen v boxerkách jsem odtáhl deku a zalezl si za ní.

Přitáhl jsem si jí k sobě; šla ochotně. Tichý povzdych a zamumlaný pozdrav byl ten neroztomilejší pozdrav co jsem kdy slyšel. S úsměvem jsem jí zabořil obličej do vlasů a zavřel oči.

Tohle bylo jediné místo kde jsem kdy chtěl být. Sklouzl jsem rukou dolů a položil jí dlaň na břicho. Představa ho co právě teď držím byla neuvěřitelná.

Jemná cestička dolů po mojí paži a pak dolů přes hrud mi přivedla úsměv na tvář,

když jsem otevřel oči. Blaire ke mně teď byla otočená čelem. Oči měla otevřené,

dívala se mi na hruď a prstem mi přejížděla přes oba svaly na prsou, pak zpátky

nahoru a přes rameno. Zvedla oči a na rtech jí hrál malý úsměv.

“Ahoj,” zašeptal jsem.

“Ahoj.”

Venku už byla tma, ale neměl jsem tušení jak je pozdě. “Dnes jsi mi chyběla.”

Úsměv jí zvadl a odvrátila ode mě pohled. To byla divná reakce. “Taky jsi mi chyběl,” odpověděla aniž by se na mě dívala.

Zvedl jsem ruku a chytil jí za bradu tak, abych jí otočil pohled zpátky ke mně. “Co se děje?”

Přinutila se k úsměvu. “Nic.”

Lhala mi. Něco bylo rozhodně špatně. “Blaire, řekni mi pravdu. Vypadáš smutně.

Něco je špatně.”

Začala se ode mě odtahovat, ale držel jsem jí blízko. “Řekni mi to, prosím,” prosil jsem.

Napětí v těle se jí trochu uvolnilo, když jsem řekl prosím. Musím si zapamatovat, že má pro tohle slovo slabost.

“Dneska jsem tě viděla. Bavil jsi se …” hlas se jí vytratil.

Co bylo za problém? Ach … počkat. Viděla Meg. “Tohle je kvůli Meg. Omlouvám se; dokud tam nepřišla nevěděl jsem, že jí Grant požádal, aby nahradila Nan. Moje sestra na poslední chvíli vycouvala a Grant řekl Meg, aby hrála místo ní. Řekl bych ti to předtím, kdybych to vědě.”

Napětí v těle bylo zpátky. Myslel jsem si, že jsem to vysvětlil. Co jí rozrušilo?

“Byla tvoje první.” Blaiřin hlas byl tak tichý, že jsem jí málem přeslechl. Někdo jí to řekl. Kurva. Kdo to kromě Granta věděl? Nebylo to tak, že bych se s lidma dělil o svojí sexuální historii. Kdo jí to mohl říct? Vzal jsem její obličej do dlaní. “A ty jsi moje poslední.”

Oči jí změkly. Začínal jsem být dobrý v těchhle sladkých řečech. Předtím jsem se

moc nestaral o to, abych ženám říkal ty správný věci. S Blaire to bylo snadné. Byl jsem prostě upřímný.

“Já …” zmlkla a zavrtěla se mi v náručí. “Potřebuju na záchod,” řekla. Byl jsem si jistý, že to nebylo to co se chystala původně říct, ale nechal jsem jí vstát.

Měla na sobě žluté tílko a růžové kalhotky, o kterých holky mluvily jako o klučičích šortkách. Ačkoli žádný kluk, kterýho znám by tohle nenosil. Její boky vypadaly plnější a představa jak jí ohnu přes postel a držím jí za tyhle boky mě udělala

tvrdýho jak kámen. Potřeboval jsem se soustředit. Byla kvůli něčemu smutná a

neřekla mi co to bylo. Musím to napravit. Nechci jí smutnou.

Zazvonil mi telefon, natáhl jsem se, abych ho sebral z nočního stolku. Byla to Nan.

Ne zrovna někdo, s kým jsem právě teď chtěl mluvit. Stiskl jsem ignorovat. Pak

jsem vypnul zvonění a zkontroloval čas. Bylo teprve deset minut po deváté.

Blaire vyšla z koupelny a nesměle se usmála. “Má trochu hlad.”

“Pak tě půjdeme nakrmit,” řekl jsem, vstal a natáhl se pro džíny.

“Potřebuju jít nakoupit. Chystala jsem se k tomu předtím, ale byla jsem ospalá, tak jsem myslela, že si napřed zdřímnu.”

“Vezmu tě na večeři, nakoupit půjdeme ráno. Tady kolem takhle pozdě nejsou

žádné potraviny otevřené.”

Blaire vypadala zmateně. “Ale ani tu ve městě nejsou otevřené žádné restaurace.”

“V klubu je otevřeno do jedenácti. To přece víš.” Přetáhl jsem si tričko přes hlavu a pak šel k ní. Prohlížela si mě jako by mi nerozuměla.

“Co?” zeptal jsem se, chytil já za pas a přitáhl si k sobě její téměř nahé tělo.

“Lidé tě se mou v klubu uvidí. Ostatní lidé, nejen tvoji přátelé,” řekla pomalu jako by mě to nechávala vstřebat.

“A?” zeptal jsem se.

Zaklonila hlavu, aby se na mě mohla podívat. “A já tam pracuju. Vědí, tě tam pracuju.”

Pořád jsem nechápal o čem to mluví. “Nerozumím ti.”

Rozčíleně si povzdychla. “Nezáleží ti snad na tom, že tě ostatní členové uvidí večeřet se zaměstnankyní?”

Ztuhl jsem. Cože? “Blaire,” řekl jsem pomalu, ujišťoval jsem se, že jsem jí slyšel správně. “Zeptala ses mě právě jestli mi záleží na tom, když mě s tebou lidi uvidí jíst? Prosím řekni mi, že jsem to špatně pochopil.”

Pokrčila rameny.

Spustil jsem ruce od jejího pasu a šel jsem ke dveřím. Musí si ze mě dělat srandu.

Kdy jsem jí nechal věřit tomu, že se za ni stydím?

Ohlédl jsem se na ní. Sledovala mě se zkříženýma rukama na prsou.

“Kdy jsem tě přiměl myslet si, že nechci, aby mě s tebou viděli? Protože pokud jsem něco takového udělal pak přísahám, že to napravím.”

Znovu pokrčila rameny. “Já nevím. Prostě jsme nikdy nebyli venku na rande. Chci říct, byli jsme na honky-tonk, ale to nebylo skutečný rande. Většinou mě nezahrnuješ do svých společenských akcí.”

Sevřela se mi hruď. Měla pravdu. Nikdy jsem jí nevzal nikam jinam než nakupovat

nábytek a na cestu do Sumit a zpátky. Do hajzlu. Byl jsem idiot. “Máš pravdu.

Podělal jsem to. Nikdy jsem tě nevzal na nějaké výjimečné místo,” zašeptal jsem a pak jsem zavrtěl hlavou. Nikdy předtím jsem neměl skutečný vztah. Píchal jsem holky a pak je poslal domů.

“Takže ty sis celou tu domu myslela, že se za tebe stydím?” zeptal jsem se, i když jsem věděl, že nechci slyšet odpověď. Bude to bolet jak zmrd.

“Ne tak úplně stydíš. Já jen … jen jsem si myslela, no, nepatřím do tvého světa.

Vím to. Jen protože čekám tvoje dítě neznamená, že mě musíš nějakým způsobem

veřejně prohlásit za svojí. Jen jsi mi pomáhal - “

“Blaire. Prosím. Hned přestaň. Už to nemůžu dál poslouchat.” Překonal jsem vzdálenost mezi námi. “Jsi můj svět. Chci, aby to každý věděl. Nevím jak randit, takže jsem ani nepomyslel na to vzít tě na schůzku. Ale můžu ti hned teď přísahat; vezmu tě na tolik rande, že v tomhle městě nezůstane člověk, který by nevěděl, že uctívám zem po který chodíš,” slíbil jsem než jsem se natáhl a vzal jí za ruku.

“Odpusť mi, že jsem idiot.”

Blaire mrkáním zahnala slzy a přikývla. Uvažoval jsem kolikrát to ještě poseru, než začnu dělat věci správně.

32. Kapitola

Blaire

Když jsem vyšla ze svého pokoje ležel na kuchyňském baru mobil, který mi Rush

přinesl. Tohle bylo tenhle týden po třetí co ho pro mě nechal někde ležet, abych ho našla. Tentokrát k němu byl připojený vzkaz.

Zvedla jsem ho

Myslí na miminko. Potřebuješ tohle pro případ nouze.

To byl nízký blaf. S úsměvem jsem telefon vzala a zastrčila si ho do kapsy. Nevzdal by to dokud bych ho nepřijala. Dnes jsem měla druhou kontrolu u doktora. Řekla jsem o ní Rushovi v pondělí večer na našem třetím rande. Byl velmi odhodlaný celý týden mě někam brát. Včera večer jsem ho prosila, abychom prostě zůstali doma a dívali se na film. Svoje už dokázal. Všichni ve městě nás viděli spolu. Byla jsem si jistá, že teď už se jim dělá zle z vídání nás pohromadě. Ta myšlenka mi ještě víc rozšířila úsměv.

Vytáhla jsem telefon z kapsy. Minulou noc jsem Rushovi zapomněla připomenou

dnešní prohlídku. Teď mám telefon tak mu můžu zavolat. Jeho jméno jsem měla v

kontaktech na prvním místě v oblíbených. Nebyla jsem překvapená.

Zazvonilo to třikrát než odpověděl.

“Ahoj, zavolám ti zpátky,” řekl naštvaným tónem.

“Dobře, ale …” začala jsem říkat, když zakryl telefon a mluvil s někým jiným. Co se děje?

“Jsi v pořádku?” vyštěkl.

“Ano, je mi fajn, ale -”

“V tom případě ti zavolám později,” přerušil mě než jsem stihla dokončit větu a ukončil hovor.

Seděla jsem tam a zírala na telefon. Co se to právě stalo? Možná jsem se měla

zeptat jestli je v pořádku. Když v následujících deseti minutách nezavolal zpátky, rozhodla jsem se, že bude lepší obléknout se na prohlídku. Určitě zavolá zpátky než bude čas odejít.

O hodinu později stále nezavolal. Rozhodovala jsem se jestli mu zavolat nebo ne.

Možná zapomněl, že jsem volala. Vždycky si ještě můžu půjčit Bethyno auto a jen

sama. Když jsem mu o tom v pondělí říkala, zdál se nadšený, že půjde. Nemohla

jsem ho jen tak nechat.

Znovu jsem vytočila jeho telefon. Tentokrát vyzváněl čtyřikrát.

“Co?” Lekla jsem se Nanina hlasu. On byl s Nan?

“Um, ehm …” nebyla jsem si jistá co jí říct. Nemohla jsem jí říct o svojí kontrole. “Je tam Rush?” zeptala jsem se nervózně.

Nan se tvrdě zasmála. “Neuvěřitelný. Řekl ti, že zavolá později. Proč mu nedáš trochu prostoru k dýchání? Rush nedělá zoufalky. Má návštěvu svojí rodiny. Jsou tu moje matka a táta a zrovna se připravujeme na odchod na rodinný oběd. Až s tebou bude chtít mluvit, zavolá.” Pak zavěsila.

Svezla jsem se na postel. Jde na rodinný oběd se svojí sestrou, matkou a mým

otcem. To proto mi zavěsil? Nechtěl, abych věděla, že je s nimi. Jeho rodinný oběd dostal přednost přede mnou a dítětem. Tohle jsem čekala, ale na druhou stranu byl tak hodný a ochranitelský. Byla jsem zoufalka? Nebyla jsem člověk co někoho potřebuje, ale začínala jsem se jím stávat. Nebo ne?

Vstala jsem a položila telefon na postel. Už jsem ho nechtěla. Nanin nenávistný

hlas, když mi říkala, že jdou na oběd s jejím otcem se mi vysmíval. Popadla jsem

kabelku. Měla jsem čas dojít dolů do kanceláře a půjčit si Bethyno auto.

V době kdy jsem se dostala do kanceláří hřiště jsem byla zpocená. Tolik k tomu

vypadat na kontrolu hezky. Ve skutečnosti na tom nezáleželo. Byl to poslední z

mých problémů. Vyšla jsem schody a narazila na Darlu, která zrovna vycházela ze

dveří.

“Ty dnes nepracuješ,” začala, když mě uviděla.

“Já vím. Potřebuju si od Bethy půjčit auto. Mám v Destin lékařskou kontrolu, na kterou jsem…ehm … zapomněla.” Nenáviděla jsem lhaní, ale říct jí pravdu bylo víc než jsem mohla zvládnout.

Darla si mě chvíli prohlížela, pak sáhla do kapsy kalhot a vytáhla klíčky. “Vezmi si moje auto. Budu tu celý den. Nepotřebuju ho.”

Chtěla jsem jí obejmout, ale neudělala jsem to. Nebyla jsem si jistá jestli by jí byla taková reakce příjemná jen kvůli pouhé prohlídce u doktora. “Mockrát děkuju.

Natankuju,” ujistila jsem jí.

Přikýval a odmávla mě. Spěchala jsem dolů po schodech a nasedla do jejího

Cadillacu, abych vyrazila do Destin.

Jízda nebyla zlá a musela jsem čekat jen patnáct minut než mě zavolali do

vyšetřovací místnosti. Sestra byla samý úsměv, když vytahovala přístroj s malou

obrazovkou.

“Jste v desátém týdnu, takže k poslechu srdíčka budeme dělat i ultrazvuk. Měli bychom slyšet bušení srdce a vidět toho mrňouska,” vysvětlila.

Uvidím svoje miminko a uslyším jeho srdíčko. Bylo to skutečný. Tohle jsem si

párkrát představovala, ale nikdy jsem u toho nebyla sama. Myslela jsem si, že

semnou někdo bude. Co když nebudou moct bušení najít? Co když je něco

špatně? Nechtěla jsem na to být sama.

Doktor vešel dovnitř s uklidňujícím úsměvem. “Vypadáte vyděšeně. Tohle je šťastný moment. Všechny vaše výsledky jsou v pořádku. Není potřeba být nervózní,” ujistil mě. “Teď si lehněte.” Udělala jsem co řekl a sestra mi dala nohy nahoru do třmenů.

“Nejste dost daleko, abychom byli schopní něco vidět nebo slyšet z vnějšku.

Musíme udělat vaginální ultrazvuk, což znamená, že se dovnitř potřebujeme dostat

vaginálně. Nebolí to. Jen ucítíte nějaký tlak od hůlky. To je všechno,” vysvětlila sestra.

Nesledovala jsem je. Představa, že domě strká hůlku mi ještě přitížila. Zaměřila

jsem se na obrazovku.

“Dobře, jdeme na to. Pomalu, buďte klidná,” instruoval doktor. Sledovala jsem černobílou obrazovku, trpělivě jsem čekala až se objeví něco co bude připomínat dítě.

Tichý bušící zvuk naplnil místnost a já měla pocit jakoby se moje vlastní srdce

zastavilo.

“Je to … ?” zeptala jsem se, najednou neschopná říct cokoli dalšího.

“Je to v pořádku. Bušení je taky správné. Hezké a silné,” odpověděl doktor.

Zírala jsem na obrazovku a sestra ukázala na něco, co vypadalo jako malý oříšek.

“Tady je on, nebo ona. Perfektní velikost na deset týdnů.”

Nemohla jsem polknout přes knedlík v krku. Slzy se mi kutálely po tvářích, ale bylo mi to jedno. Jen jsem se ochromeně dívala na malý zázrak na obrazovce, zatímco jeho tlukot srdce naplňoval místnost.

“Vy i dítě si oba vedete výborně,” řekl doktor, když ze mě pomalu vytahoval přístroj, sestra mi stáhla třmeny, podala mi ruku a pomohla mi se posadit.

“Trochu krví zbarveného výtoku je po této proceduře naprosto normální, takže se neděste,” řekl doktor, vstal a šel si k umyvadlu umýt ruce.

“Dál berte ty těhotenské vitamíny a přijďte se nám za čtyři týdny zase ukázat.”

Přikývla jsem. Stále jsem byla v úžasu.

“Tady máte,” řekla sestra a podala mi malé obrázky z ultrazvuku.

“Ty jsou moje?” zeptala jsem se a dívala se dolů na fotky mého dítěte.

“Samozřejmě, že jsou,” odpověděla pobaveným tónem.

“Děkuji,” řekla jsem, když jsem se dívala na každý snímek a hledala malý oříšek, který uvnitř mě žil.

“Nemáte zač.” poplácala mě sestra po koleni. “Teď se můžete jít obléknout.

Všechno vypadá skvěle.”

Přikývla jsem a setřela další slzu, která mi vyklouzla z oka a kutálela se mi po tváři.

33. Kapitola

Rush

“Bethy, kde je?” naléhal jsem na ní, když jsem vyšel z Blaiřiny ložnice s jejím mobilem v ruce. Nechala ho tady.

Bethy na mě zavrčela a práskla dvířky kuchyňské linky. “Fakt, že tvuj kreténskej zadek neví kde je, mě nutí nenávidět tě ještě víc.”

Co s ní kurva bylo? Zažil jsem den jak z pekla. Říct matce, že si bude musel najít jiný dům a pak jim říct, že hodlám Blaire pořádat o ruku je všechny divoce rozzuřilo.

No, ne všechny. Blaiřin otec se s tím zdál v pohodě. Nan a matka začaly vyvádět.

Strávili jsme několik hodin ječením jeden na druhého a já vykřikoval výhružky, které jsem měl v úmyslu dodržet. Nan měla v pondělí odjed od školy. Bude pryč až do zimných prázdnin a byl jsem si jistý, že tehdy skončí s přáteli ve Vail. Tak to dělala každý rok. Normálně jsem jel taky, ale ne letos.

“Uplynulé čtyři hodiny jsem se musel zabývat svojí matkou a sestrou. Vykopnout Georgiannu z domu a informovat jí a Nan, že se Blaire plánuju zeptat jestli si mě vezme, nebyl zrovna nesnadnější boj. Tak mi promiň jestli potřebuju trochu pomoc, abych si vzpomněl kde je!”

Bethy praštila lahví s vodou o bar a z jejího rozzlobeného výrazu se stalo spíš

znechucené zamračení. Myslel jsem si, že jakmile uslyší, že si chci Blaire vzít bude šťastná. Očividně ne.

“Doufám, že jsi už nekoupil prsten,” byla jediná odpověď.

Byl jsem unavený z jejích her. “Řekni mi kde je,” zařval jsem.

Bethy se oběma rukama opřela o pult, naklonila se dopředu a věnovala mi

rozzuřený úšklebek, kterého jsme si nebyl vědomý, že je ho vůbec schopná. “Jdi.

K. Čertu.”

Do prdele. Co jsem udělal?

Otevřely se dveře a dovnitř vešla Blaire s úsměvem na tváři, dokud se její oči

nesetkaly s mými. Pak úsměv zmizel. Taky na mě byla naštvaná. To není dobrý.

“Blaire,” řekl jsem, když jsem k ní šel a ona začala couvat.

“Ne,” odpověděla a zvedla obě ruce nahoru, aby mě zastavila než k ní přijdu blíž.

Něco držela. Vypadalo to jako fotky. Čeho k čertu měla fotky? Bylo to něco z mojí minulosti? Byla naštvaná kvůli nějaký holce, se kterou jsem kdysi něco měl?

“Je tohle to co si myslím?” zeptala se Bethy, protlačila se kolem mě a běžela k Blaire.

Blaire přikývla a podala jí obrázky. Bethy si zakryla pusu. “Ach můj bože. Slyšela jsi tlukot srdíčka?”

Při slovech ‘tlukot srdíčka’ jsem měl pocit jako by mi právě někdo rozedral hrudník ve dví. Došlo mi to. Dneska byl čtvrtek. Blaiřina kontrola u doktora. Volala mi, aby mi to připomněla a já jí zavěsil.

“Blaire, do hajzlu miláčku, tolik mě to mrzí. Zabýval jsem se svojí-”

“Tvojí rodinou. Já vím. Nan mi to řekla, když jsem volala zpátky. Nechci slyšet tvoje omluvy. Chci jen, abys odešel.” Hlas měla prázdný. Nebyla v něm žádná emoce.

Obrátila pozornost zpátky k fotkám a na něco ukázala. “Přímo tady. Věřila bys, že je to uvnitř mě?”

Bethy otočila nenávistný úšklebek k obrázku a na obličeji se jí usadil jemný úsměv.

“To je úžasný.”

Staly tam a dívaly se na obrázky mého dítěte. Blaire dnes slyšela jeho srdce.

Sama. Beze mě.

“Můžu se podívat?” zeptal jsem se, bál jsem se, že mi řekne ne, nebo hůř, bude mě ignorovat.

Místo toho vzala od Bethy obrázky a podala mi je.

“Ta malá věc, co vypadá jako hrášek. To je…naše dítě,” dokončila. Neochotně ho nazvala naším dítětem. Nemohl jsem jí to mít za zlé.

“Bylo srdíčko v pořádku? Chci říct, tlouklo správně a všechno?” zeptal jsem se, zírajíc dolů na snímky v ruce.

“Ano. Říkali, že je všechno perfektní,” odpověděla. “Jestli chceš, můžeš si jeden nechat. Mám tři. Ale teď bych byla ráda, kdybys odešel.”

Neodejdu. Ani Bethyn ostražitý postoj mě nezastaví. Řeknu tohle všechno i před ní, když budu muset, ale odmítal jsem opustit tenhle byt.

“Dneska se neohlášeně ukázala matka s tvým tátou. Nan v pondělí odjíždí do školy.

Máma si myslela, že odjíždím taky, takže se vrátila, aby se nastěhovala. Informoval jsem jí, že neodjíždím a že si musí najít jiný domov. Také jsem jim řekl, že zůstanu dokud se nerozhodneš, že chceš, abychom se přestěhovali někam jinam. A že se tě plánuju zeptat jestli si mě vezmeš,” odmlčel jsem se a sledoval jak zbledla. To nebyla reakce, ve kterou jsem doufal. “Nešlo to moc dobře. Byla tam spousta ječení. Hodiny křiku a výhružek. Když jsi volala, zrovna jsem jim oznámil, že se s tebou hodlám oženit. Rozpoutalo se peklo. Zavolal bych ti hned jak by matka a Abe byli zpátky v autě a mířili ven z města. Nechtěl jsem, abys musela čelit ani jednomu z nich. Ale moje matka se nevzdala bez boje. Nan se sbalila a dnes večer odjíždí do školy. Odmítá se mnou ještě kdy znovu promluvit.” Zastavil jsem se a nadechl se.

“Nikdy ti nemůžu říct jak moc mě to mrzí. Skutečnost, že jsem zapomněl na dnešní prohlídku je neodpustitelná. Budu se ti dál omlouvat. Přál bych si, abych přestal všechno podělávat.”

“Ty jsi nešel na oběd se svojí rodinou?” zeptala se.

“S mojí rodinou? Cože? Ne!”

Ztuhlé držení jejího těla se uvolnilo. “Ach,” řekla s povzdychem.

“Proč sis myslela, že s nimi jdu na oběd? Nezavěsil bych ti, abych s nimi mohl trávit čas.”

“Nan,” odpověděla se smutným úsměvem.

“Nan? Kdy jsi sakra mluvila s Nan?” Byl jsem s Nan celé ráno.

“Když jsem volala zpátky. Zvedla to Nan a řekla, že na mě nemáš čas, protože se jdete s rodinou najíst.”

Moje malá prolhaná setra by měla být ráda, že její zadek míří na východní pobřeží, protože bych jí přiškrtil, kdybych jí dostal do rukou.

“Šla jsi na prohlídku a myslela si, že jsem se vykašlal na tebe a naše dítě kvůli nim?

Kurva!” Protlačil jsem se kolem Bethy a vtáhl si Blaire do náručí. “Vy jste moje rodina, Blaire. Ty a tohle dítě. Rozumíš mi? Dneska jsem propásl něco, co si nikdy neodpustím. Chtěl jsem tam být a slyšel jeho srdíčko. Chtěl jsem tě držet za ruku, až ho poprvé uvidíš.”

Blaire zaklonila hlavu a usmála se na mě. “Víš, že to může být holčička.”

“Jo, já vím.”

“Tak přestaň našemu dítěti říkat ‘on’,” odpověděla.

Mluvil jsem o dítěti jako o něm. S úsměvem jsem jí políbil na čelo. “Můžeme jít k tobě do pokoje a ty mi řekneš o prohlídce. Chci slyšet všechno.”

Přikývla a podívala se na Bethy. “Budeš se na něj dál mračit, nebo mu odpustíš?”

Bethy pokrčila rameny. “Ještě si nejsem jistá.”

34. Kapitola

Blaire

Začala škola. Turisté a lidé na léto byli zpátky doma. V klubu byl mnohem menší

provoz a kvůli tomu klesla i dýžka. Největší věc byla, že Rush už se o žádosti o

ruku znovu nezmínil, od toho večera bytě, kdy říkal že to bylo to co řekl jeho matce, sestře a mému tátovi. Nikdy se znovu nezmínil ani o nich. Občas jsem přemýšlela jestli si to rozmyslel, nebo se mi to jen zdálo. Kdyby se mě Bethy každý týden

neptala jestli to Rush znovu nenadhodil, začala bych si myslet, že to byl výplod mojí fantazie. Pokaždé, když jsem jí řekla ne, byla víc a víc nervózní. Nemluvě o tom, že mě srdce zabolelo o trochu víc. Bála jsem se, že ti to promyslel a rozhodl se, že by to byla chyba. Předtím, když to ten večer zmínil jsem si ani nedovolila uvěřit, že by si mě chtěl vzít. Myslela jsem si, že budeme naše dítě vychovávat ze dvou různých domovů. Pokud se mi myšlenky zatoulaly k budoucnosti, zablokovala jsem je.

Nebylo to něco, v co jsem chtěla doufat.

Hodiny v práci se mi zkrátily kvůli pomalejší sezóně a já uvažovala jestli si budu muset najít druhou práci.Tady kolem toho nebylo moc na výběr. Pak bylo velmi pravděpodobné, že by to Rush nevzal moc dobře.

Když jsem vešla do svojí ložnice, mojí pozornost upoutaly dvě věci. Na posteli byly okvětní lístky růží a ve středu ležela obálka s mým jménem napsaným úhledně na přední straně. Zvedla jsem jí a otevřela. Papír se mi zdál drahý a na vrchu bylo

vytištěno Finley.

Přijď za mnou dolů na pláž.

S láskou,

Rush

Jeho abnormálně dokonalé písmo mi vyvolalo úsměv na tváři. Šla jsem do skříně a

vytáhla bílé letní šaty s dvěma černými pruhy…Jestli plánoval něco romantického na pláži, nepůjdu tam v pracovním oblečení.

Potom co jsem se učesala a upravila si makeup, zamířila jsem ven francouzskými

dveřmi a šla na pláž.

Rush byl oblečený v khaki šortkách a košili. Byla jsem ráda, že jsem se převlékla.

Stál ke mně zády a ruce měl zastrčené v kapsách, zatímco se tam díval na vodu.

Chtěla jsem se zastavit a obdivovat jeho i vodu, ale také jsem se nemohla dočkat

až ho uvidím. Dnes ráno byl pryč, když jsem se probudila.

Vykročila jsem z chodníku na pláž. Kromě nás dvou byla podivně opuštěná. I když

davy byly pryč, venku bylo stále třicet stupňů a slunečno. Podívala jsem se dolů, všimla jsem si něčeho v písku. Něco tam bylo napsané. Na straně ležel klacek.

Zastavila jsem se a nahlas četla, “Blaire Wynn, vezmeš si mě?” Když jsem ta slova vstřebavala, Rush přešel přes písmena a klekl si přede mě na jedno koleno.

V ruce se mu objevila malá krabička a on jí pomalu otevřel, blednoucí slunce

zachytilo diamantový prsten. Chci tohle? Věřím mu? … Ano.

Byl připravený? Nebyla jsem si jistá. Nechtěla jsem, aby tohle dělal, protože se cítí pod tlakem. Bylo by snadné sáhnout dolů a nasadit si prsten na prst. Ale bylo to to co Rush skutečně chtěl?

“Nemusíš to dělat,” přinutila jsem se říct, shlížejíc na něj. Se svojí sestrou nebo matkou nemluvil týdny. Přestože jsem je neměla ráda … ne, nenáviděla jsem je, nechtěla jsem stát mezi ním a jeho rodinou.

Rush zavrtěl hlavou. “Ne, nemusím dělat nic. Ale chci s tebou strávit zbytek života.

S nikým jiným než s tebou.”

Jeho slova byla ta správná. Ale pořád jsem měla pocit jakoby něco bylo špatně.

Nemohl tohle doopravdy chtít. Byl mladý, bohatý a nádherný. Neměla jsem mu co

nabídnout. Svazovala bych ho. Změnila jeho svět. “Nemůžu ti tohle udělat. Nechci ti překážet v budoucnosti. Můžeš jít dělat cokoliv. Slíbila jsem ti, že tě nechám být součástí života našeho dítěte. To se nezmění až dostaneš pocit, že jsi připravený odejít. Vždycky tě nechám.”

“Už neříkej ani slovo. Přísahám Blaire, jsem jen pár vteřin od toho hodit tě do oceánu.” Vstal a pevným pohledem držel můj. “Žádný muž nikdy nemiloval ženu tak moc jako já miluju tebe. Nic nikdy nedostane přednost před tebou. Nevím co jiného mám udělat, abych ti dokázal, že tě znovu nezradím. Neublížím ti. Už nemusíš být sama. Potřebuju tě.”

Možná to nebylo správné a možná dělám chybu, ale jeho slova mě zatahala za

koutky srdce, na které se mu do téhle chvíle nepodařilo dosáhnout. Vzala jsem mu

z ruky krabičku a vyndala z ní prsten. “Je krásný,” řekla jsem mu. Protože byl.

Nebyl příliš okázalý, nebo přehnaný. Byl dokonale jednoduchý.

“Nic míň byl nebylo hodné tvého prstu,” odpověděl a vzal mi prsten z ruky. Pak si znovu klekl na koleno a podíval se mi do očí.

“Prosím, Blaire Wynn, budeš mojí ženou?”

Chtěla jsem tohle. Jeho.

“Ano,” řekla jsem a on mi nasadil prstýnek.

“Díky bohu,” zašeptal, pak znovu vstal a pohltil má ústa hladovým polibkem. Tohle bylo skutečné, možná to nebude navždy, ale pro teď to bylo moje. Najdu způsob jak ho nechat jít, pokud bude chtít. Ale miluju ho. To se nikdy nezmění.

“Přestěhuj se ke mně,” prosil.

“Nemůžu. Musím platit svojí polovinu nájmu,” připomněla jsem mu.

“Zaplatil jsem celý nájem na rok dopředu. Každý cent, který dáváš Woodsovi

odchází na spořící účet s tvým jménem. To samé platí pro Bethy. Teď, prosím,

nastěhuj se ke mě.”

Chtěla jsem se na něj naštvat, ale právě teď jsem nemohla. Vtiskla jsem mu na rty další pusu a pak přikývla.

“A prosím, přestaň pracovat,” dodal.

“Ne,” odpověděla jsem. To neudělám.

“Teď jsi moje snoubenka. Budeš moje manželka. Proč chceš pracovat v country

klubu? Nechceš dělat něco jiného? Co třeba vysoká? Nelíbilo by se ti to? Je nějaký titul, který bys chtěla? Nesnažím se ti vzít možnosti. Chci ti dát víc.”

Budu jeho manželka. Vstřebala jsem tahle slova a dívala se na něj. Nebudu se

muset vzdát vysoké jako jsem musela střední. Mohla jsem získat titul a mít profesi.

“Chci to. Je to jen … nech to usadit. Je toho příliš moc, příliš rychle,” řekla jsem a objala ho.

35. Kapitola

Rush

Blaire byla odhodlaná odpracovat pro Woodse ještě dva týdny výpovědní lhůty.

Nehádal jsem se s ní. Souhlasila se vším oč jsem požádal. Nechtěl jsem pokoušet

štěstí. Seděl jsem u stolu s notebookem a hrnkem kafe a čekal na konec její směny.

Woods se za mnou zastavil na pár minutový pokec, ale krom toho to byl tichý večer.

Povětšinou všichni opustili město. Jace zůstal kolem kvůli Bethy, ale nebyl jsem si jistý jestli to vydrží o moc déle. Minule když jsme spolu hráli golf jsem mu na očích viděl netrpělivost. Nebyl zvyklý zůstávat ve městě dýl než na léto.

“Je tohle místo obsazené?” Vzhlédl jsem a uviděl jak si naproti mně sedla Meg. Od golfového turnaje jsem jí moc neviděl. Podíval jsem se dozadu, abych se díval jak Blaire někomu doplňuje vodu, ale její oči sledovaly mě.

“Jo, je,” odpověděl jsem aniž bych se na Meg podíval.

“Já vím, že jsi zasnoubený s tou blondýnkou. Všichni to ví. Nejsem tu, abych tě balila,” řekla.

Blaire se na mě usmála a pak se otočila, aby šla zpátky do kuchyně. Do prdele. Co ten úsměv znamenal?

“Má na prstě velikánský diamant. Nemá se čeho bát a ví to. Uklidni se, kámo.

Vyšiluješ kvůli ničemu.”

Přesunul jsem pozornost k Meg. “Ona ví, že jsi byla moje první. Trápí jí to.”

Meg se zasmála. “Můžu tě ujistit, že vzpomínky na naší zkušenost a realita, ve které ona žije jsou naprosto dvě odlišné věci. Já dostala nadrženýho panice. Ona má zkušenýho profíka.”

Ohlédl jsem se, abych viděl jestli se Blaire vrátila. Nechtěl jsem, aby tohle slyšela.

“Prostě si jdi sednout někam jinam. Ona je teď citlivá. Nechci jí rozrušovat.”

O těhotenství ještě nikdo nevěděl. Nechával jsem rozhodnutí, kdy to říct lidem na Blaire.

“Není z porcelánu. Nerozbije se. Ona ví, že s ní zacházíš jako se zatracenou panenkou?”

“Ano, vím. Pracujeme na tom,” odpověděla Blaire, když se objevila u našeho stolu a dolila mi do hrnku kafe. “Nemůžu uvěřit, že jsme ještě nebyly oficiálně představené. Já jsem Blaire Wynn.”

Meg se na mě rychle vylekaně podívala, pak se otočila zpátky k Blaire. “Meg

Carter.”

“Ráda tě konečně poznávám, Meg. Můžu ti přinést něco k pití?”

Tohle jsem fakt nečekal. Ne, že by se mi to nelíbilo, protože líbilo. Znamenalo to, že jsem jí přiměl být si mnou víc jistější.

“Když požádám o dietní kolu, neožene se po mě?” zeptala se Meg.

Blaire se zasmála a zavrtěla hlavou. “Ne. Bude hodný kluk. Slibuju.” Pak se podívala na mě. “Máš hlad?”

“Jsem v pohodě,” ujistil jsem jí.

Přikývla a zamířila zpátky do kuchyně.

“Možná jsem se do ní právě trochu zamilovala. Vypadá zatraceně dobře. Ale tak jestli má tebe někdo zkrotit, musí být v kompletním balení.”

S úsměvem jsem se napil kafe. Pak jsem se podíval zpátky na dveře a čekal až se

jimi vrátí Blaire. Nemohl jsem se dočkat až dostanu její sexy zadeček domů.

Blaire se dál nakláněla přes sedadlo, kladla mi polibky dolů po krku a oždibovala ucho. Bylo opravdu zatraceně těžký zůstat soustředěný na řízení.

“Jsem připravený zajet ke straně a opíchat svojí nadrženou malou snoubenku, jestli nepřestane,” varoval jsem a lehce jí kousl do spodního rtu, když mě líbala příliš blízko u úst.

“To zní spíš jako slib než výhružka,” provokovala, sklouzla mi rukou mezi nohy a vzala do dlaně mojí erekci.

“Kurva, lásko, přivádíš mě k šílenství,” zavrčel jsem a tiskl se jí do ruky.

“Kdybych tě kouřila, dokázal by ses dostatečně soustředit na řízení?” zeptala se, když mi začala rozepínat knoflík na džínsech.

“Víc než pravděpodobně to s náma napálim do palmy, ale v tuhle chvíli mi to je u prdele,” odpověděl jsem, když mi její ruka klouzala po předku spodního prádla.

Naštěstí jsme to nemuseli zjistit. Zajel jsem na příjezdovou cestu a zaparkoval auto zrovna, když mi rozepnula kalhoty. Už po třetí mi spustil mobil. Měl jsem ho na vibraci a soukromí, takže nás nerozptýlil rozsvícením obrazovky. Předtím, zatímco jsem čekal na Blaire, mi volala matka a já neměl náladu jí to zvedat. Jakmile přestal, začal vibrovat znova. Sakra.

Buď ho budu muset vypnout, nebo zvednout. Blaire měla v rukách můj penis, takže

jsem myslel, že vypnutí bude fungovat nejlíp. Podíval jsem se dolů a všiml si na

displeji meziměstského čísla. Předčíslí mi bylo povědomé, ale nedokázal jsem ho

zařadit.

“Kdo je to?” zeptala se Blaire.

“Nejsem si jistý, ale jsou neodbytní.”

Blaire se mě přestala dotýkat. “Zvedni to. Budu pár minut hodná.”

Stiskl jsem přijmout. Potřeboval jsem se jich zbavit a dostat svojí holku dovnitř. Ale než jsem mohl říct halo, moje matka začala mluvit a svět mi byl vytržený zpod nohou.

36. Kapitola

Blaire

Rush zblednul. Chytla jsem ho za ruku, ale nereagoval. Seděl a poslouchal osobu v telefonu aniž by promluvil. Čím víc mluvili, tím bledší byl. Srdce mi bušilo. Muselo se stát něco hrozného. Dál jsem čekala až něco řekne. Cokoliv. Ale neudělal to.

“Jsem na cestě,” řekl prázdným hlasem, než spustil telefon do klína a přesunul ruku z mého sevření na volant.

“Co se děje, Rushi?” zeptala jsem se ho, teď jsem byla ještě vyděšenější než když telefonoval.

“Jdi do domu, Blaire. Musím jet. Nan měla nehodu. Na nějaký zatracený

plachetnici.” Pevně zavřel oči a zamumlal kletbu. “Jen potřebuju, abys vystoupila z auta a šla dovnitř. Zavolám ti až budu moct, ale musím jet teď hned.”

“Je zraněná? Nemůžu jet s tebou?”

“NE!” vykřikl, pořád se díval přímo před sebe. “Nemůžeš jet semnou. Proč se na to vůbec ptáš? Moje sestra je na JIPce a nereaguje. Potřebuju za ní jet a potřebuju, abys vystoupila z auta.”

Byl zraněný a vyděšený. Chápala jsem to. Ale chtěla jsem tam pro něj být. Milovala jsem ho a nechtěla jsem, aby byl sám. “Rushi, prosím nech mě jet s tebou-”

“VYSTUP Z AUTA!” křičel tak nahlas až mě píchlo v uších. Zašmátrala jsem po klice a popadla kabelku.

Protočil motor a dál zíral přímo před sebe, zatímco mu klouby od sevření volantu

zbělely stejně jako tvář. Chtěla jsem říct víc, ale byl tak rozrušený, že jsem se bála toho co by mohl udělat. Nechtěl mě slyšet mluvit, ani se na mě podívat.

Nechtěla jsem před ním brečet. To zrovna teď nepotřeboval. Vystoupila jsem z auta jak nejrychleji jsem mohla. Než jsem úplně zavřela dveře, rozjel auto a vytočil se z příjezdovky. Jen jsem tam stála a sledovala jak odjíždí. Nemohla jsem mu pomoct.

Nechtěl mě.

Teď mi slzy volně tekly po tvářích. Byl zraněný. Měla jsem za něj zlomené srdce.

Jakmile se tam dostane a uvidí jí, zavolá mi. Musím tomu věřit. Chtěla jsem mu

zatelefonovat a donutit ho semnou mluvit, ale v uších mi pořád zvonilo a z jeho slov mě bolelo u srdce.

Nakonec jsem se ohlédla na dům. Byl obrovský, rozlehlý a temný. Bez Rushe na

něm nebylo nic vřelého. Nechtěla jsem tu zůstat přes noc sama, ale neměla jsem

auto, abych jela k Bethy. Neměla jsem se od ní stěhovat. Bylo to příliš brzy.

Všechno s Rushem se pohybovalo tak rychle. Teď všechno projde zkouškou.

Nebyla jsem si jistá jestli jsem na ni připravená. Ještě ne.

Zavolat Bethy a říct jí, že potřebuju svézt do práce, protože Rush odjel nebylo

něco, do čeho se mi dnes večer chtělo. Našla by si na celé věci něco špatného a

ještě to zhoršila. Chápala jsem Rushův strach, způsob jak reagoval a odjel, ale

Bethy by tomu nerozuměla. Alespoň jsem si to nemyslela. Rush u ní vyhrál nějaké

body ve svůj prospěch, když mi na prst navlékl prsten a já jsem to tak chtěla

nechat.

Otevřela jsem kabelku, abych si vytáhla klíče, když jsem si uvědomila, že jsem si je nevzala. Rush mě vezl do práce. Nemyslela jsem si, že je budu potřebovat.

Podívala jsem se na temný dům a téměř se mi ulevilo, že tam nebudu muset dnes

v noci zůstat sama.

Klub odtud byl jen pět kilometrů. Mohla jsem to dojít. K Bethy už to pak byl jen

kousek. Večerní vánek věci uklidní a nebude to tak špatné. Dala jsem si kabelku

zpátky na rameno a vyšla po dlážděné příjezdové cestě k silnici.

Dostat se k Bethy mi trvalo hodinu a patnáct minut. Její auto nebylo na parkovišti.

Byla tu dobrá šance, že dnes v noci zůstává u Jace. Hádám, že mě to mělo

napadnout. Zastavila jsem se a podívala se na dveře bytu. Neměla jsem energii jít zpátky. Moje tvrdohlavost nezavolat si o odvoz mě kousla do zadku.

Sklonila jsem se a zvedla rohožku. Na zemi tam ležel náhradní klíč. Musela ho tam vrátit zpátky, potom co jsem se odstěhovala. Přestala ho tam schovávat jen protože jsem jí o to požádala. Dneska to bylo extrémně užitečný. Stejně jsem pochybovala, že by do zítra přišla domů. Nemusím jí o tomhle celém říkat dnes v noci.

Odnesla jsem si klíč sebou dovnitř a pak zamířila do svého koupelny dát si sprchu.

Rush trval na tom, aby si Bethy v druhé ložnici nechala postel co koupil, místo toho aby jí odvezl, když jsem se stěhovala. Další věc, za kterou jsem dnes v noci mohla být vděčná.

Podařilo se mi dostat do práce aniž by Bethy vůbec věděla, že jsem u ní

potřebovala přespat. Ne že bych si myslela, že je jí to jedno, jen jsem nebyla

připravená odpovídat na otázky, nebo slyšet její názory.

Potom co jsem se převlékla do čisté uniformy ze skladovací místnosti jsem šla do

kuchyně. Těsně předtím než jsem došla ke dveřím, Woods vyšel ven a podíval se

na mě.

“Hledal jsem tě,” řekl a kývl hlavou ke svojí kanceláři. “Promluvíme si.”

Pravděpodobně věděl o Nan. Byla jsem si jistá, že už to teď věděl každý v jejich

kruhu. Bude se mě na ní ptát? Opravdu jsem doufala, že ne. Přiznat, že nic nevím

by vyznělo jako bych se nestarala. Myslel si Rush, že mi to je jedno? Byla moje

povinnost mu zavolat? To on byl raněný. Jeho reakce včera mě vystrašila, ale jestli mě potřeboval, dostanu se přes to.

“Spala jsi vůbec?” zeptal se Woods, ohlížejíc se na mě.

Přikývla jsem. Nespala jsem moc dobře, ale trochu jsem se prospala.

Pětikilometrová procházka mě vyčerpala do bodu, kdy jsem nedokázala udržet oči

otevřené jakmile jsem si lehla.

Woods otevřel dveře a přidržel je, abych mohla vejít. Šla jsem a postavila se vedle židlí naproti stolu. On se postavil před něj, posadil se na okraj a zkřížil si ruce na prsou.

Prohlížel si mě se zvrásněným čelem. Začínala jsem uvažovat jestli tohle nebylo

kvůli něčemu jinému. Myslela jsem, že tu šlo o Nan, ale možná ne. Udělala jsem

něco špatně?

“Dnes ráno mi volal Grant. Je v nemocnici a dělal si o tebe starosti. Říkal, že se Rush ukázal uprostřed noci a byl vzteky bez sebe. Víš, jak spolu poprvé v jejich životě Rush a Nan nemluvili a ona je teď tomhle stavu, Rush to nezvládá dobře.

Grant se bál jak tě opustil a jestli jsi v pořádku.” Srdce mě bolelo. Nenáviděla jsem vědomí, že Rush tolik trpí a já nemůžu nic dělat. Nezavolal mi a to mě nechávalo věřit, že se mnou mluvit nechce. Byla jsem důvod jeho rozporu s Nan. Já byla

důvod proč spolu týdny nemluvili. Byla jsem důvod proč si tímhle prochází. V očích mě pálily slzy. I když jsem to hrozně nechtěla přiznat, byla jsem důvod proč tohle bylo pro Rushe ještě těžší. Kdybych nezpůsobila jejich hádku, pak by nemusel žít s vinou, ve které se teď utápěl.

Tohle byl důvod proč nám to s Rushem nebude nikdy fungovat. Předstírat pohádku

bylo opravdu úžasný. Ale nebylo to skutečné. Užívali jsme si náš čas, dokud mu

fakt, že tam nepatřím neotřásl světem. Právě teď potřeboval svojí rodinu. Já jeho rodina nebyla. Jeho rodina mě ani nepřijala. Jak do toho zapadám?

“Já … nevím co mám dělat,” zaskřehotala jsem, nenávidíc, že mě Woods uvidí brečet. Nechtěla jsem, aby mě viděl plakat. Nechtěla jsem, aby to viděl nikdo.

“Miluje tě,” řekl Woods jemně. Ani jsem si nebyla jistá jestli svým slovům věří. Ne teď. Možná si Rush myslel, že mě miluje, ale jak by teď mohl? Způsobila jsem, že se odřízl od Nan a teď jí možná ztratí.

“Miluje?” Byla to otázka, na kterou jsem se potřebovala zeptat sama sebe, ne Woodse.

“Ano. Nikdy jsem ho s nikým neviděl takového jako je s tebou. Právě teď …

následujících několik dní, nebo týdnu se to tak možná nebude zdát. Ale miluje tě.

Neříkám ti tohle kvůli Rushovi. Je to vůl a nic mu nedlužím. Říkám to kvůli tobě. Je to pravda a já vím, že to právě teď potřebuješ slyšet.”

Zavrtěla jsem hlavou. Nepotřebovala jsem to slyšet. Myslet jasně a rozhodovat se

co je nejlepší pro mě a moje dítě, bylo to co jsem potřebovala. Můžu přivést dítě do rodiny, která ho možná nikdy nepřijme? Když se tam nikdy nebudu hodit já, jak to bude možné pro dítě?

“Nemůžu ti říkat čemu věřit. Ale jestli něco potřebuješ, jsem tady. Vím, že má Rush garáž plnou aut, ale jestli nechceš žádné z nich řídit, můžu tě svézt k doktorovi, nebo do obchodu. Jen mi zavolej pokud mě budeš potřebovat.”

Za pět dní jsem měla další prohlídku u doktora. Jak se dostanu do domu? A nikdy

mi neukázal, kde má klíče od aut, nebo mi nedovolil je řídit.

“Nedostanu se do domu. Myslel si, že mám svoje klíče, když odjížděl,” řekla jsem mu.

“Kde jsi minulou noc byla?” zeptal se, spustil ruce z prsou a vstal. Vypadal rozzlobeně. Nechtěla jsem ho naštvat. Jen jsem se svěřovala s problémem.

Všechno oblečení jsem měla u Rushe.

“U Bethy.”

“Jak ses tam dostala?”

“Pěšky.”

“Do prdele! Blaire, je to přes pět kilometrů. A byla už tma, když odjel. Máš teď telefon, používej ho.” Křičel na mě.

“Chtěla jsem se projít. Potřebovala jsem procházku. Neječ na mě,” zvýšila jsem hlas a naštvaně se na něj dívala.

Napětí ve Woodsových ramenou zmizelo a povzdychl si. “Promiň. Neměl jsem s

tebou tak mluvit. To jen, že jsi tak zatraceně odhodlaná být nezávislá. Dovol mi, abych to ujasnil. Zavolej mi pokud budeš potřebovat odvézt. Rád si myslím, že jsme přátelé. A já svým přátelům pomáhám.”

Potřebovala jsem kamarády. “Taky si ráda myslím, že jsme přátelé,” odpověděla jsem.

Přikývl. “Dobře. Ale jako tvůj šéf tě dnes nenechám pracovat. Do hodiny tě dostanu do Rushovo domu. Odvezu tě tam.”

Než jsem se stihla zeptat jak, měl už u ucha telefon.

“Mám jí v kanceláři. Nemůže se dostat do domu.” Odmlčel se. “Ne do hajzlu. Šla minulou noc pěšky k Bethy. Vezmu jí tam jestli zařídíš, aby Rushovo uklízečka přijela odemknout dům.” Znovu se odmlčel. “Žádný problém. Rád pomůžu. Udržuj mě v obraze, myslím na vás.” Zavěsil a podíval se na mě. “Grant sežene uklízečku, aby odemkla. Jdi se do kuchyně něčeho najíst a pak se vydáme na cestu. Řekl ať jí dáme tak dvacet minut.”

Neměla jsem hlad, ale přikývla jsem. “Dobře.” Vykročila jsem ke dveřím, pak jsem se zastavila a otočila se k němu. “Děkuju.”

Woods mrkl. “Rádo se stalo.”

37. Kapitola

Rush

Nebyl jsem schopný zavřít oči. Seděl jsem v kožené židli vedle nemocniční postele a zíral na svojí sestřičku. Neotevřela oči. Monitory blikaly a pípaly, ukazujíc, že je na živu. Její klidné tělo ležící na posteli s obvazy omotanými kolem hlavy a jehlami v rukách vyvolávalo pocit jakoby byla pryč. Poslední slova, která jsem jí řekl byla tvrdá. Teď se mi zdála až krutá. Jen jsem chtěl, aby dospěla. Nyní se to možná nikdy nestane.

Vztek, který jsem cítil, když jsem dorazil mě opustil jakmile jsem se na ní podíval.

Vidět jí tak potlučenou a bezmocnou mě zabíjelo. Nemohl jsem jíst ani spát. Jen

jsem potřeboval, aby otevřela oči. Potřeboval jsem jí říct, že jí mám rád a že mě to mrzí. Slíbil jsem, že mě vždycky bude mít. Bez ohledu na cokoliv. Pak jsem jí to vyrval. Protože nedokázala akceptovat Blaire.

Při pomyšlení jak jsem Blaire opustil se mi kroutil žaludek. Oči měla vytřeštěné a vystrašené. Zvládl jsem to celé špatně, ale sám jsem byl vyděšený. Ještě jsem jí nezavolal. Ne dokud na tom Nan bude takhle. Už jsem dal přednost Blaire před

Nan a hele kam mě to dostalo. Tentokrát musela být první Nan. Pokud by věděla,

že tu sedím a čekám na ní, otevřela by oči. Věděl jsem, že ano.

Otevřely se dveře a dovnitř vešel Grant. Očima se okamžitě zaměřil na Nan. Bolest, která v nich probleskla mě nepřekvapila. I když se choval jakoby jí neměl rád, věděl jsem, že mu na ní záleží. Byla rozmazlený malý spratek, kterého bylo nemožné nemilovat, když jsme vyrůstali. Tahle dětská pouta bylo nemožné zlomit.

“Právě jsem mluvil s Woodsem. Blaire je v pořádku. Včera neměla klíče od domu, ale zůstala u Bethy. Zavolal jsem Henriettě a ona jí odemkne.” Mluvil tiše jakoby mohl Nan vzbudit nebo jí rozrušit mluvením o Blaire.

Nechal jsem jí stát samotnou na příjezdové cestě pozdě večer. Díky bohu, že má

telefon. Představa, že zůstala sama v nouzi ve tmě byla víc než jsem právě teď

dokázal snést. “Je naštvaná?” Na co jsem se opravdu chtěl zeptat bylo, jestli je naštvaná na mě. Jak by taky ne? Odjel jsem od ní potom co jsem na ni křičel ať vystoupí z auta. Když mi máma řekla o Nan něco ve mně přeskočilo a ztratil jsem

nervy.

“Říkal, že na ní dohlédne …” Grantův hlas se vytratit. Věděl jsem na co myslí.

Nechávat Woodse dohlížet na Blaire bylo nebezpečné. Byl bohatý, úspěšný a jeho

rodina ji nenenáviděla. Co když si uvědomí, že se mnou jen ztrácí čas?

“Je těhotná,” řekl jsem mu. Musel jsem to někomu říct.

” Ach, sakra,” zamumlal a sklouzl dolů na tvrdou plastovou židli v rohu pokoje. “Kdys to zjistil?”

“Řekla mi to krátce potom co se vrátila.”

Grant si zakryl pusu a zavrtěl hlavou. Nečekal, že uslyší zrovna tohle. Ale na

druhou stranu ani nevěděl, že jsme zasnoubení. Když jsem Blaire požádal už byl z

Rosemary pryč. Neřekl jsem mu to.

“Proto jsi jí požádal o ruku?” nebyla to skutečná otázka, spíš prohlášení.

“Jak ses o tom dozvěděl?”

Zaletěl pohledem k Nan. “Nan mi to řekla.”

Nan se potřebovala vyventilovat, tím jsem si byl jistý. Fakt, že si vybrala Granta byl zajímavý. Normálně si tihle dva šli po krku. Zřídka spolu trávili produktivní čas.

“Neměla z toho radost,” řekl jsem.

“Ne, neměla,” souhlasil.

Podíval jsem se na ní a modlil se k bohu, abychom si právě teď mohli vyměnit

místo. Nenáviděl jsem, že mě potřebuje a já to nemůžu napravit. Celý život jsem za ní napravoval problémy. A teď, když mě potřebovala nejvíc, vše co jsem mohl dělat bylo sedět tu a bezmocně na ní civět.

“Myslí si, žes přišel o rozum. Pokud by věděla o dítěti, myslela by si žes Blaire požádal jen kvůli němu.”

“Nepořádal jsem jí kvůli dítěti. Pořádal jsem jí, protože bez ní nemůžu žít. Jen bych potřeboval, aby to Nan pochopila. Strávil jsem život děláním Nan šťastnou.

Zatraceně jsem se snažil napravovat její problémy. Byl jsem pro ní matka i otec. A teď když jsem našel to co dělá šťastného mě, nemůže to přijmout.” Cítil jsem jak se mi sevřelo hrdlo a zavrtěl jsem hlavou. Měl jsem na krajíčku. “Jen bych chtěl, aby akceptovala, že mě Blaire dělá šťastným.”

Grant si zhluboka povzdychl. “Myslím, že to časem přijme. Nan taky chce, abys byl šťastný. Jen si myslí, že ví co je pro tebe nejlepší. Stejně jako si ty myslíš, že víš, co je nejlepší pro ni.” Tón jeho hlasu, když říkal tu poslední část byl divný. Myslel tím něco hlubšího než říkal. Nebo jsem byl jen vyčerpaný a potřeboval jsem se prospat.

“Taky doufám,” odpověděl jsem, pak si opřel hlavu dozadu o židli a zavřel oči.

“Potřebuju si zdřímnout. Už nevydržím vzhůru. Začíná se mi točit hlava.”

Židle, na které seděl zaskřípala o podlahu jak vstal. Poslouchal jsem ho přejít pokoj ke dveřím. “Kontroluj pro mě Blaire. Prosím,” požádal jsem a otevřel oči, abych se ujistil, že tu pořád je a slyšel mě.

“Budu,” ujistil mě, pak vyšel ze dveří.

O dva dny později a stále žádná známka po zlepšení. Nan se neprobudila. Musel

jsem vstát, abych se osprchoval a převlékl, protože na tom matka trvala. Nemohl

jsem se s ní dohadovat a strachovat se o Nan. Prostě jsem udělal co žádala, aby

sklapla.

Dnes tu semnou většinu dne seděl Grant. Moc jsme toho nenamluvili, ale mít tu

někoho u sebe pomáhalo. Matka řekla, že to nedokáže zvládat a zůstávala většinu

času v hotelu. Občas se tu Nan stavil zkontrolovat Abe, ale nic víc jsem od něj

nečekal. Nikdy ani nekontroloval dceru, kterou vychoval. Ten chlap postrádal

životně důležitý orgán, srdce.

“Dneska jsem mluvil s Blaire,” řekl Grant, prolamujíc ticho. Jen slyšet její jméno mě zabolelo. Stýskalo se mi po ní. Chtěl jsem jí tady, ale to by všechny jen rozhodilo.

Víc jsem potřeboval Nan. Až se vzbudí, nebude potřebovat vědět, že tu byla Blaire.

To by jí jen rozrušilo.

“Jak zněla?” Nenávidí mě?

“Dobře. Myslím. Možná smutně. Dělá si o tebe a Nan starosti. Ptala se na Nan dřív než se zeptala na tebe. Ona taky … taky se dneska ptala jestli je v pořádku její otec. Nejsem si jistý proč se stará, ale je to tak.”

Protože Blaire se o všechny stará víc než by měla. Včetně mě. Byla pro mě příliš

dobrá a já jsem jí dál jen ubližoval. Moje rodina jí nepřijme. Otec, který od ní a její matky utekl byl teď ženatý s mojí mámou. Začal jsem na problém nahlížet v celém obrázku. Všechno co bych vždycky dělal je ubližoval jí.

“Dneska má další prohlídku u doktora. Woods říkal, že jí tam bere. Ona neví, že o dítěti vím.”

Další lékařská kontrola, kterou zmeškám. Jak dlouho to takhle může vydržet? Řekl

jsem jí, že budou s dítětem na prvním místě, ale tohle je podruhé, kdy se před

prohlídku postavila moje rodina. A proč jí tam k čertu vezl Woods?

“Proč jede s Woodsem? Mám v garáži tři auta.”

Grant po mě střelil naštvaným pohledem. “Jo, máš. Ale nikdy jsi jí nedovolil jedno z nich řídit a ani jí neřekl kde by našla klíčky, takže se jich nedotkne. Woods jí dělal šoféra celej zatracenej tejden.”

Kurva.

“Já vím, že tě to kvůli Nan bolí. Ona je jako tvoje dítě. Jsi jediný skutečný rodič, kterého kdy měla. Ale jestli se z tohohle nevyhrabeš a nekontaktuješ Blaire, nejsem si jistý jestli ona a vaše dítě budou kolem, až se rozhodneš jít domů. A určitě nechci, aby příjmení mého synovce nebo neteře bylo Kerrington,” vyštěkl a odpochodoval z pokoje.

38. Kapitola

Blaire

Seděla jsem v čekárně a snažila se nedívat na ostatní těhotné ženy. Byly jsme tam tři. Paní naproti mně, přitulená k paži svého manžela. Pořád jí šeptal do ucha a rozesmával jí. Jeho ruka nikdy neopustila její břicho. V tom chování nebylo žádné majetnictví. Jen starostlivost. Bylo to jako by svojí ženu a dítě tím jednoduchým gestem chránil.

Další paní byla v pokročilejším stádiu než my dvě a její dítě se hýbalo. Manžel měl obě ruce na břiše a v úžasu se na ní díval. Měl na tváři sladký, zbožňující výraz.

Sdíleli svůj moment a jen dívat se jejich směrem mi přinášelo pocti jako bych se do něj vetřela.

Pak jsem tam byla já. S Woodsem. Říkala jsem mu, že se mnou nemusí chodit, ale

řekl, že půjde rád. Nepůjde dozadu do vyšetřovací místnosti, protože ho nenechám

vidět mě téměř nahou v tenké vyšetřovací róbě, ale bude sedět v čekárně.

Připravil si hrnek kávy zdarma a jelikož si jen usrkl, usuzovala jsem, že musela

chutnat hrozně. Stýskalo se mi po kávě. Pro mě by to nejspíš byla delikatesa.

Musím si koupit nějaký kafe bez kofeinu.

“Blaire Wynn,” zavolala sestra ze dveří vedoucích na vyšetřovnu.

Vstala jsem a usmála se na Woodse. “Nemělo by to trvat dlouho.”

Pokrčil rameny. “Nespěchám.”

“Váš manžel může jít dozadu s vámi,” řekla vesele sestra. Okamžitě mi zahořel obličej. Bez dívání jsem věděla, že mám rudé tváře.

“Je to jen kamarád,” opravila jsem jí rychle.

Tentokrát to byla ona, kdo zrůžověl. Očividně si nepřečetla můj záznam, jinak by

věděla, že jsem sama. “Moc se omlouvám. Ehm, dobře, i tak může jít dovnitř a poslechnout si srdíčko.”

Zavrtěla jsem hlavou. Bylo to příliš osobní. Woods byl přítel, ale nebyla jsem

připravená podělit se s ním o něco tak osobního jako byl tlukot srdíčka dítěte. Ani Rush ho ještě neslyšel. “Ne, to je v pořádku.”

Neohlédla jsem se na Woodse, protože jsem se styděla za nás oba. Jen mi

pomáhal. Být označovaný za otce nebylo něco, k čemu se přihlásil.

Prohlídka netrvala dlouho. Tentokrát jsem slyšela srdíčko aniž bych v sobě měla

hůlku. Bylo to stejně hlasité a sladké jako předtím. Těhotenství postupovalo v

pořádku a na další prohlídku jsem měla přijít zase za čtyři týdny.

Vycházejíc zpátky do čekárny jsem našla Woodse číst časopis o rodičovství.

Vzhlédl ke mně a rozpačitě se usmál. “Materiál ke čtení je tu dost omezený,”

vysvětlil.

Potlačila jsem smích.

Vstal a společně jsme vyšli ze dveří.

Jakmile jsme byli v autě, podíval se na mě. “Nemáš hlad?”

Vlastně jsem měla, ale čím déle jsem s Woodsem byla, tím víc nesvá jsem se cítila.

Nemohla jsem setřást pocit, že by se to Rushovi nelíbilo. Nikdy neměl moc rád,

když jsem se pohybovala kolem Woodse. I když jsem potřebovala svést, začínala

jsem se bát, že to byl špatný nápad. Bylo by lepší, kdyby mě Woods prostě jen

odvezl zpátky do Rushova domu.

“Nejvíc ze všeho jsem unavená. Můžeš mě jen odvézt zpátky k Rushovi?” zeptala jsem se.

“Samozřejmě,” odpověděl s úsměvem. S Woodsem bylo opravdu snadné vyjít.

Líbilo se mi to. Neměla jsem náladu na obtíže.

“Už jsi mluvila s Rushem?” zeptal se.

Tohle nebyla otázka, na kterou jsem chtěla odpovídat. Tolik k věcem bez obtíží. Jen jsem zavrtěla hlavou. Nepotřeboval vysvětlení a jestli ano, smůla, žádné jsem neměla. Před dvěma dny mě to přemohlo a Rushovi jsem zavolala, hovor spadl

rovnou do hlasové schránky. Nechala jsem mu vzkaz, ale nezavolal zpátky.

Začínala jsem uvažovat jestli doufá, že budu prostě pryč až se vrátí. Jak dlouho

bych měla v jeho domě zůstávat?

“Nevyrovnává se s tím moc dobře, dovedu si to představit. Brzy ti zavolá,” řekl Woods. Z tónu jeho hlasu jsem mohla říct, že ani on nevěřil tomu co řekl. Jen chtěl, abych se cítila lépe. Zavřela jsem oči a předstírala spánek, aby neříkal nic dalšího.

Nechtěla jsem se o tom bavit. Nechtěla jsem se bavit o ničem.

Woods zapnul rádio a zbytek cesty do Rosemary jsme jeli v tichosti. Když auto

zastavilo, otevřela jsem oči a uviděla před sebou Rushovo dům. Byla jsem zpátky.

“Děkuju ti,” řekla jsem, dívajíc se na Woodse. Jeho výraz byl vážný. Mohla jsem říct, že přemýšlí o něčem s čím se mi nechce svěřit. Nemusela jsem se ptát, abych věděla co to je. Také si myslel, že bych měla odejít. Rush nezavolá a byla tu šance, že se možná ani nevrátí. Nemohla jsem jen tak žít v jeho domě.

“Zavolej mi, kdybys cokoli potřebovala,” řekl Woods a podíval se mi do očí. Přikývla jsem, ale už teď jsem věděla, že mu volat nebudu. Dokonce i když se Rush nezajímal co dělám, neměla jsem z toho dobrý pocit. Otevřela jsem dveře a

vystoupila. S posledním zamáváním jsem zamířila k předním dveřím a zpátky do

prázdného domu.

39. Kapitola

Rush

Sedm dní a Nan stále neotevřela oči. Matka se stavovala čím dál tím méně. Grant

začal být jediný návštěvník, který se zdržel a přicházel pravidelně. Abe se ukazoval jednou denně jen na pár minut. Zase to jednou bylo jen já a Nan proti celému světu.

“Musíš jí zavolat,” řekl Grant, prolamujíc ticho. Věděl jsem o kom mluví. Myslel jsem na Blaire neustále. Cítil jsem se provinile, že tu sedím, dívám se na svojí sestru a všechno na co dovedu myslet je Blaire.

“Nemůžu,” odpověděl jsem, neschopný se na něj podívat. Pokud bych to udělal, viděl by, že jsem se vzdal naděje.

“Tohle k ní není fér. Woods řekl, že se nikde neukazuje a tři dny mu nezavolala.

Dohlíží na věci skrz Bethy, ale dokonce ani Bethy si není jistá jestli Blaire zůstane o moc déle. Prostě jí musíš zavolat.”

Opustit mě by byla nejlepší věc jakou kdy udělala. Jak jsem mohl být tím, koho si zasloužila, pokud jsem byl pořád rozpolcený mezi ní a sestrou? Neudržel jsem Nan v bezpečí. Jak mi mohla věřit, že udržím v bezpečí jí a naše dítě?

“Zaslouží si lepšího,” podařilo se mi říct nahlas. Místo toho, abych si to jen neustále opakoval v hlavě.

“Jo, nejspíš ano. Ale chce tebe.”

Bože, to bolelo. Taky jsem jí chtěl. Chtěl jsem naše dítě. Chtěl jsem ten život, který jsem si dovolil předstírat, že bychom mohli mít. Jak bych jí tohle ale mohl dát, pokud se sestra nikdy neprobudí? Budu plný viny a bolesti. Nebudu muž jakého si

zaslouží. Bude mě to užírat dokud nebudu hodný nikoho.

“Nemůžu,” bylo vše co se mi podařilo říct.

Grant zanadával, vstal a mrštil svojí bundou o podlahu, než vyšel ven z pokoje a

zabouchl za sebou dveře. Nechápal to. Jako nikdo. Jen jsem zíral do zdi naproti

sobě. Začínal jsem být otupělý. Všechno jsem ztrácel a nikdy si nedovolím milovat.

Dveře se otevřely a já vzhlédl v očekávání, že uvidím Granta. Místo něj to byl Abe.

Neměl jsem náladu ho vidět. V určité části životů opustil dva lidi, které jsem na světě miloval nejvíc.

“Proč sem vůbec kurva chodíš? Je ti to u prdele,” zavrčel jsem.

Abe neodpověděl. Přešel k židli, kterou právě uvolnil Grant a posadil se. Nikdy si tu nesedl a chvíli tu nezůstal. Fakt, že se k tomu rozhodl právě teď se mi moc nelíbil.

Potřeboval jsem být sám.

“Není mi to u prdele. Tvoje matka neví, že tu jsem. Nesouhlasila by s tím co se ti chystám říct. Ale myslím, že si to zasloužíš vědět.”

Nebylo nic co bych od něj chtěl slyšet, ale zůstal jsem zticha a čekal. Čím rychleji řekne co chtěl, tím dřív bude pryč.

“Nanette není moje dcera. Tvoje matka to vždy věděla. Chtěla, aby Nan byla moje, ale když otěhotněla oba jsme věděli, že je to nemožné. Byli jsme od sebe osm měsíců, když mi zavolala. Právě zjistila, že je těhotná a byla vyděšená. Pořád

milovala tvého otce a to byl důvod proč jsme se rozešli. Nemohl jsem se rovnat

legendě jakou byl Dean Finlay. Chtěl jsem byt pro někoho dost. Pro Georgiannu

bych nikdy nebyl. Ale miloval jsem jí a ona se obávala jak se jí podaří zvládnout další dítě. Byl jsem mladý a hloupý, takže jsem se k ní vrátil a mluvili jsme o manželství. Řekl jsem jí, že si to musím promyslet.” Zastavil se a podíval se na mě.

Pořád jsem byl šokovaný tím, že nebyl Nanin táta.

“Když jsem se tam dostal, Georgie tě nechávala s Deanem kdykoliv mohla a pořád chodila ven s přáteli jakoby nebyla těhotná. Neřekla mi kdo byl otec. Zrovna jsem dosahoval svého limitu co snést, když na návštěvu přijela Rebecca.” Oči mu zjihly a krátce je zavřel. Nikdy jsem toho muže neviděl ukázat tolik emocí.

“Byla nádherná. Dlouhé blond vlasy, které vypadaly jakoby je upředli andělé.

Největší zelené oči jaké jsem kdy viděl a tak zatraceně hodná. Milovala tě. Nelíbilo se jí, když tě matka brala k Deanovi. Bála se, že s bandou rockových hvězd nejsi v bezpečí. Zůstávala s tebou, když tvoje matka chodila ven. Dělávala ti takové lívance s ušima Mickey Mouse, cos miloval. Přitahovalo mě to k ní a nemohl jsem

odejít. Tvoje matka nás oba využívala. Rebecca nemohla odejít, protože si o tebe

dělala starosti. A já nemohl odejít, protože jsem se zamiloval do Beccy.” Tohle nebyl příběh, který mi vyprávěla moje matka. Nebyl to příběh, kterému jsem celé ty roky věřil, ale teď, když jsem potkal Blaire … když jsem jí poznal … dávalo to zatraceně mnohem větší smysl.

“Jednu noc přišla tvoje matka domů opilá. Nebyla v moc pokročilém stádiu

těhotenství a prohlašovala, že Dean je také otec tohohle dítěte. Zuřil jsem, že pila a ještě víc, že to tvůj otec udělal znovu, bez jakéhokoliv úmyslu to vzít s Georgie správně. Takže jsem mu zavolal a řekl mu, že s ním chci mluvit. Rozhovor nešel moc dobře. Řekl, že dítě není jeho. Pokud by bylo, rád by ho uznal, ale není. Přes měsíc spala se zpěvákem Slacker Damonů. Dítě bylo Kirovo a no, vyrůstal jsi kolem Kira. Znáš ho dost dobře na to, abys věděl, že to není otcovský materiál.”

Kiro byl Nanin otec? Zabořil jsem hlavu do dlaní, když se mi vrátily další vzpomínky.

Kiro k nám přišel pozdě v noci, ječel a nadával na matku, že mu ukradla dítě. Kiro matku nazýval levnou děvkou a doufal, že ‘jeho děvče’ neskončí stejně. Tyhle věci jsem zapomněl. Nebo jsem je prostě potlačil.

“Navzdory tomu jsme se s Beccou sblížili. Dean si tě vzal a přísahal, že se postará o to co je jeho. Potom co mě jednou v noci tvoje matka nachytala líbat Beccu, nadávala, shodila Beccu ze schodů a nazývala jí jmény, která nebudu opakovat a

řekla nám oběma, abychom vypadli. Po tomhle jsme odešli. Becca hodně plakala,

protože se o tebe bála. Vždycky si o tebe dělala starosti.”

Když mluvil o Becce, všechno co jsem viděl byla Blaiřina tvář. Její sladký, nevinný obličej a měl jsem pocit jako by mi měl vybuchnout hrudník.

“Zeptal jsem se Beccy jestli si mě vezme. Souhlasila. Týdny po našich líbánkách jsme zjistili, že čeká dvojčata. Tyhle holky byly můj svět. Uctíval jsem zemi, po které chodily, stejně moc jako jsem uctíval jejich matku. Neuběhl den aniž bych nebyl vděčný za svůj život.” Zastavil se a zakuckal se vzlykem.

“Pak jsme s Val jednoho dne jeli z nákupů. Byli jsme jí pořídit boty na volejbal. Jí před léto vyrostla noha, ale Blaire ne. Byly téměř identické, ale začínalo to vypadat, že Blaire bude možná menší. Smáli jsme se, když jsem zpíval spolu s nějakou hloupou chlapeckou skupinou v rádiu. Přehlédl jsem … přehlédl jsem červenou.

Byli jsme sražení z Valiny strany náklaďákem jedoucím sto třicet kilometrů v

hodině.” Ztichl a přejel si rukou přes obličej, aby setřel slzy a znovu zavzlykal.

“Přišel jsem o svojí holčičku. Nedával jsem pozor. S ní, jsem ztratil svojí ženu, která se na mě nemohla podívat a druhou dceru, která byla jen skořápkou dívky jakou bývala. Pak ses ty ukázal s obrázkem Nanette a místo toho, abych se sebral a byl

muž, kterého moje děvčata potřebovala jsem utekl. Říkal jsem si, že si zaslouží víc než jim můžu dát. Nikdy si nebudu schopný odpustit. Nikdy bych nebyl schopný posunout se dál a dívat se na mě by jim jen víc ubližovalo. Tak jsem je opustil.

Nenáviděl jsem se tenkrát; nenávidím se teď. Ale jsem slaboch. Měl jsem zůstat.

Když jsem zjistil, že je Becca nemocná, šel jsem se opít. Představa světa, ve

kterém nežije Becca pro mě byla neakceptovatelná. Ale jít se podívat na svojí

manželku, která bývala plná života a kterou jsem miloval a vždy milovat budu, jak tam leží a umírá, jsem nemohl. Pohřbil jsem dceru. Nemohl jsem pohřbít svou ženu. Protože jsem byl slaboch, nechal jsem svojí holčičku pohřbít matku. To si

nikdy neodpustím.” Konečně se podíval mým směrem.

“Vše co vidíš je sobecký muž, který myslí jen na sebe. Máš pravdu. Nezasloužím si ničí lásku, nebo odpuštění. Nechci je. Tvoje matka a Nan mě chtěly. Obě se chovaly jako by mě potřebovaly. Mohl jsem s nimi předstírat. Pravdou je, že tvoje matka je stejně ztracená a zlomená jako já. Možná z jiných důvodů, ale oba jsme uvnitř prázdní. Chystal jsem se všechno tohle urovnat a říct to Nan před třemi

měsíci. Nedokázal jsem v té frašce pokračovat. Chtěl jsem si jen jít sednout k hrobu své ženy a truchlit. Ale pak zavolala Blaire. Potřebovala mě, ale já jí neměl co dát.

Takže jsem jí lhal. Nevěděl jsem moc o muži, kterým jsi se stal, ale věděl jsem

jednu věc. Miloval jsi intenzivně. Pro svojí sestru bys udělal cokoliv. Neměl jsem žádnou pochybnost, že v momentě kdy spatříš Blaire, dostane tě. Ten sladký, něžný duch, který byl v její matce je i v ní. Val byla moje. Ale Blaire…ona je moje Becca. Je jí tolik podobná. Žádný muž jí nemůže být na blízku a nemilovat jí. Chtěl jsem, aby se o ní postaral někdo silný a schopný. Tak jsem jí poslal k tobě.” Utřel si zbytek slz a vstal. Neměl jsem slova.

“Nestaň se mnou. Nezraď jí jako já. Zasloužíš si jen to, čeho se uděláš hodným.

Udělej co jsem já neudělal. Buď muž.” Abe se otočil a bez dalšího slova odešel.

40. Kapitola

Blaire

Nespala jsem moc dlouho, když mi zazvonil telefon. Byla půlnoc a moje číslo mělo

jen pár lidí. Natáhla jsem se po mobilu a zhoupl se mi žaludek. Byl to Rush.

“Halo?” řekla jsem, skoro jsem se bála proč mi volá.

“Ahoj, to jsem já.” Jeho hlas zněl skoro jako by brečel. Ach bože…prosím, ať není Nan mrtvá.

“Je v pořádku?” zeptala jsem se, doufajíc, že tentokrát bůh moje motlitby vyslyší.

“Je vzhůru. Trochu dezorientovaná, ale poznala mě, když otevřela oči, takže paměť má v pořádku.”

“Ach, díky bohu.” Seděla jsem na posteli a rozhodla se, že tuhle malou věc s modlením musím zkoušet častěji.

“Omlouvám se, Blaire. Moc mě to mrzí.” Hlas měl ochraptělý. Ta slova byla protkaná bolestí a já se nemusela ptát co tím myslí. Tohle bylo ono. Jen to nemohl říct.

“To je dobrý. Postarej se o Nan. Jsem opravdu ráda, že je v pořádku, Rushi. Možná tomu nevěříš, ale modlila jsem se. Chtěla jsem, aby se dala dohromady.”

Potřebovala jsem, aby mi věřil. I když mezi ní a mnou nebyla žádná ztracená láska, byla pro něj důležitá.

“Děkuju ti,” řekl. “Jedu domů. Budu tam nejpozději zítra večer.”

Nebyla jsem si jistá jestli to znamená, že chce, abych tou dobou byla pryč, nebo se rozloučíme osobně. Utéct by bylo o tolik jednodušší. Nemuset mu čelit. Už po telefonu to dost bolelo. Vidět jeho tvář bude tak těžké, ale nemohla jsem dovolit, aby mě to zničilo. Musela jsem myslet na naše dítě. Tohle už nebylo jen o mě.

“To se pak tedy uvidíme,” odpověděla jsem.

“Miluju tě.” Slyšet ta slova bolelo víc než cokoliv jiného. Chtěla jsem mu věřit, ale nebylo to dost. Láska, kterou ke mně cítil možná nebyla dost.

“Taky tě miluju,” odpověděla jsem a zavěsila telefon, pak jsem se stočila do klubíčka a brečela dokud jsem neusnula.

Akorát jsem vylézala ze sprchy a zazvonil zvonek. Popadla jsem připravené

oblečení a rychle se oblékla, pak jsem si omotala ručník kolem hlavy a spěchala

dolů.

Když jsem otevřela dveře a uviděla tam stát svého otce, nebyla jsem si jistá co si myslet. Poslal ho Rush, aby se mě zbavil? Ne. To byl Rush neudělal. Ale proč je tady?

“Ahoj Blaire. Já, ehm, přišel jsem si s tebou promluvit.” Vypadal jakoby několik dní nespal a oblečení měl zmačkané. Vidět dceru, kterou miloval v nemocnici muselo být náročné. Potlačila jsem hořkost. Nebudu na to myslet. Byl to i Nanin otec.

Alespoň, že tu pro ní byl teď, když na ní první část života kašlal.

“O čem?” zeptala jsme se a nepohnula se, abych ho pustila dál. Nebyla jsem si jistá jestli by mohl říct něco, co bych chtěla slyšet.

“Je to o Nan…a tobě.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Je mi to jedno. Nechci slyšet nic co chceš říct. Tvoje dcera se vzbudila. Jsem ráda, že nezemřela.” Začala jsem zavírat dveře.

“Nan není moje dcera,” řekl. Jediná slova, která mě zastavila před tím zabouchnout mu dveře před obličejem. Pomalu jsem vstřebávala slova, zatímco jsem pomalu otevírala dveře a couvala. Co tím myslel, že Nan není jeho dcera?

Jen jsem na něj zírala. Nedávalo to smysl.

“Potřebuji ti říct pravdu. Rush jí řekne Nan, až bude připravená. Ale chtěl jsem to být já, kdo to řekne tobě.”

Co Rush věděl? Lhal mi? Nebyla jsem si jistá zda mohu dýchat. “Rush?” zeptala jsem se, couvajíc pro případ, že bych se nenadechla a omdlela. Potřebovala jsem se posadit.

“Včera jsem Rushovi všechno řekl. Byla mu řečená stejná lež jako tobě, ale teď už pravdu zná.”

Pravda. co byla pravda? Byla tu pravda, nebo byla celá moje existence lež?

Sesunula jsem se na schody a dívala se na muže, o kterém jsem si myslela, že byl

můj otec jak vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

“Vždycky jsem věděl, že Nan není moje dcera. A co je nejdůležitější, tvoje matka věděla, že Nan není moje. Máš pravdu, nikdy by mi nedovolila opustit těhotnou snoubenku. Ani za nic. Téměř mě nenechala opustit bývalou přítelkyni, která čekala dítě s dalším členem Slacker Demon, protože se bála co se stane s Rushem. Její srdce bylo přesně tak veliké jak jsi věděla. Nic co jsi znala nebyla lež, Blaire. Nic.

Svět, ve kterém jsi žila nebyl lež.”

“Nechápu. Věděla jsem, že mamka v ničem z toho nebyla zapletená. O tom jsem

nikdy nepochybovala. Ale nerozumím tomu. Jestli nejsi Nanin otec, proč jsi nás

kvůli nim opustil?”

“Poznal jsem tvojí mámu, když jsem pomáhal svojí bývalé s jejím posledním

problémem. Tvoje mamka přijela svojí kamarádce taky pomoct. Oběma nám na

Georgianně záleželo. Potřebovala nás a my se snažili pomoct. Ale zatímco ona

venku flámovala a chovala se jakoby doma neměla malého syna, o kterého by se

měla starat a ignorovala těhotenství, zamiloval jsem se do tvojí matky. Byla vše co Georgianna ne. Obdivoval jsem jí a z nějakého důvodu se ona zamilovala do mě.

Když jsme odcházeli, Dean si přišel vzít Rushe a Kiro, hlavní zpěvák Slacker

Demon a Nanin skutečný otec, přišel s nabídkou své pomoci. Georgianna to o nás

zjistila a poslala nás balit a my rádi šli. Tvoje máma se bála o Rushe a zavolala Deanovi, aby na něj na chvíli dohlídl.”

“Mamka znala Rushe?” Obrázek jak se máma stará o malého Rushe, který uvízl se dvěma rodiči k ničemu, mi vehnal slzy do očí. Kdysi věděl jak byla moje matka úžasná, dokonce i když si to nepamatoval.

“Jo. Říkával jí Beck Beck. Dával jí přednost před Georgiannou a to se jí moc nelíbilo. Jakmile dostala Georgianna Rushe zpátky, nedovolila Becce ho vidět.

Tvoje máma týdny plakala a dělala si starosti, o chlapečka, kterého si zamilovala.

Ale taková tvoje máma prostě byla. Vždycky se moc starala. Její srdce bylo větší

než kohokoliv, koho jsem kdy poznal … dokud jsi nepřišla ty. Jsi stejná jako ona, zlatíčko.”

Zvedla jsem ruce, abych ho zastavila. Tohle nás nespojí. Neplakala jsem, protože

jsem věděla, že je máma ve lžích nevinně. Brečela jsem, protože taky kdysi

milovala Rushe, jeho celé dětství nebylo osamělé.

“Jsem skoro hotový. Nech mě to dokončit, pak odejdu a už mě nikdy neuvidíš.

Slibuju.”

Také věděl, že odcházím. Tahle věc mezi mnou a Rushem byla u konce. V hrudi mě

téměř nesnesitelně bolelo.

“Valina smrt byla moje chyba. Projel jsem na červenou. Nedával jsem pozor a ztratil jsem svojí holčičku. Ale ztratil jsem i tebe a tvojí mámu. Obě jste byly tak hrozně raněné a všechno to byla moje vina. Nebyl jsem dost muž na to, abych zůstal a snášel vás dvě vidět v tak strašné bolesti. Tak jsem utekl. Nechal jsem tě se starat o Beccu, když jsem to měl být já, ale byl jsem příliš slabý. Nemohl jsem vystát myšlenka na to, že bych viděl svojí Beccu nemocnou. Byl by to pro mě konec.

Opíjel jsem se do bezvědomí. Byl to jediný způsob jak zůstat otupělý. Pak jsi

zavolala a řekla, že zemřela. Moje Becca už nebyla na světě. Chystal jsem se říct Nan pravdu o jejím otci a chtěl jsem odejít. Nebyl jsem si jistý kam půjdu, ale bylo mi jedno jestli žiju nebo jsem mrtvý.

Pak jsi mi zavolala a potřebovala mě. Už jsem dokonce nebyl ani muž. Byl jsem

bezcenný. Ale nemohl jsem tě odmítnout. Už jsem tě nechal tolik trpět. Poslal jsem tě k Rushovi. Nebyl to úplně muž, jakého si táta pro dceru představuje, ale věděl jsem, že v tobě uvidí to co já viděl v Becce. Záchranné lano. Důvod žít. Důvod bojovat. Důvod se změnit. On byl silný. Mohl tě ochránit a já věděl, že když

zatlačím tak bude.”

Tohle bylo celé příliš. Neviděla jsem v tom smysl. Poslal mě za Rushem? Za

klukem co uctíval svojí sestru, která mě nenáviděla a vinila mě ze všeho špatného ve svém životě?

“Nenáviděl mě,” řekla jsem mu. “Nenáviděl, kdo jsem byla.”

Otcův úsměv byl smutný. “Ano, nenáviděl kým si myslel, že jsi, ale pak tě poznal.

Byl ti na blízku a to stačilo. Jsi výjimečná, Blaire. Stejně jako byla tvoje máma.

Stejně tak plná lásky a ochoty odpouštět. Vždycky jsi Val záviděla jak dokáže

okouzlit místnost. Myslela sis, že z vás dvou dostala to nejlepší. Ale Val a já jsme věděli, že to my jsme ti šťastní, protože máme v životě lidi jako jsi ty a tvoje máma.

Val tě obdivovala. Viděla, že jsi dostala matčina ducha. Byli jsme z vás obou v

úžasu. Já pořád jsem a ačkoli jsem ti od chvíle, kdy jsme ztratili tvou sestru jen ubližoval, miloval jsem tě. Vždycky budu. Jsi moje malá holčička. Zasloužíš si na světě to nejlepší a já nejlepší nejsem. Odejdu a nebudu tě znovu otravovat.

Potřebuju být po zbytek života mimo. Vzpomínajíc co jsem kdysi měl.”

Žal v jeho očích mi drásal duši. Měl pravdu. Opustil nás s mamkou, když jsme to

potřebovaly nejvíc. Ale možná jsme ho opustily taky. Nešly jsme za ním. Prostě

jsme ho nechaly jít. Den, kdy jsme ztratili Valerii poznamenal životy nás všech.

Máma a Val byly teď pryč a nikdy jsme je nemohli dostat zpátky. Ale my byli tady.

Nechtěla jsem žít zbytek života s vědomím, že tam venku je někde můj táta úplně

sám. Mamka by to tak nechtěla. Nikdy nechtěla, aby byl sám. Milovala ho do

posledního dechu. Val by to taky nechtěla. Byla tatínkova holčička.

Vstala jsem a udělala krok k němu. Neprolité slzy se mu začaly řinout po tváři. Byl jen skořápka muže, který byl kdysi můj táta. Z hrudi se mu vydral vzlyk a já se mu vrhla do náruče. Když kolem mě omotal ruce a pevně mě držel, uvolnila jsem všechnu bolest. Plakala jsem pro život, který jsme ztratili. Plakala jsem za něj, protože nebyl dost silný a plakala jsem kvůli sobě, protože už bylo na čase.

41. Kapitola

Rush

Když jsem odemkl dveře a vešel dovnitř byl dům temný a tichý. Zhasnula by Blaire

všechna světla pokud by tu byla sama? Potom co jsem mluvil s Nan jsem byl tak

zaměřený na to, dostat se domů a neuvažoval jsem o tom, že by mě mohla opustit.

Opustila mě?

Otočil jsem se a bral schody po dvou. Jakmile jsem byl nahoře, rozeběhl jsem se.

Srdce mi bušilo v hrudi. Nemohla být pryč. Řekl jsem jí, že jí miluju. Řekl jsem, že jedu domů. Měla tu být. Musel jsem jí všechno říct. Musel jsem jí říct, že věci budou jiné. Musel jsem jí říct, že si vzpomínám na její mámu. Pamatoval jsem si ty Mickey Mousovské lívance. Musel jsem jí říct, že budu muž jakého potřebuje. Budu ten zatraceně nejlepší táta na světě.

Trhnutím jsem otevřel dveře a zamířil nahoru do svého pokoje, vyřítil jsem se

nahoru po schodech, potřeboval jsem jí vidět. Bože, ať tam je. Prosím, ať tam je.

Postel byla prázdná. Ne. NE! Hledal jsem v pokoji její věci. Něco mi říkalo, že by mě neopustila. Nemohla mě opustit. Budu jí pronásledovat. Padnu na kolena a budu se plazit. Bude ze mě její zatracený stín, dokud se nevzdá a neodpustí mi.

“Rushi?” Její hlas prolomil ticho a bušení v mé hlavě, otočil jsem se a uviděl jí posadit se na gauči. Vlasy měla zacuchané a její rozespalý obličej byl dokonalý.

“Jsi tady.” Padl jsem před ní na kolena a položil jí hlavu do klína. Byla tady.

Neopustila mě.

Rukama se dotkla mojí hlavy a prsty mi projížděla ve vlasech.

“Ano, jsem tady,” odpověděla nejistým tónem. Děsil jsem jí, ale jen jsem potřeboval moment, abych sám sebe ujistil, že mě neopustila. Nepodělal jsem to úplně.

Nechtěl jsem být jako její otec. Ztracený a prázdný muž, kterého jsem včera viděl, nebyl někdo kým jsem se chtěl stát. Věděl jsem, že bez Blaire na tom budu přesně tak.

“Jsi v pořádku?” zeptala se.

Přikývl jsem, ale dál jí nechával hlavu v klíně. Pokračovala v utišování mě jemným hlazením hlavy. Když jsem si byl jistý, že můžu mluvit aniž bych se totálně zhroutil, zvedl jsem hlavu a podíval se na ní.

“Miluju tě.” Způsob jakým jsem to řekl byl tak vroucí, že to znělo spíš jako přísaha.

Na rtech se jí usadil malý, smutný úsměv. “Já vím a je to v pořádku. Chápu to.

Nebudu tě nutit vybrat si. Jen chci, abys byl šťastný. Měla jsem spoustu času o tom přemýšlet a budu v pohodě. Nemusíš si o mě dělat starosti. Jsem silná. Zvládnu to sama.”

Nerozuměl jsem co říká. Co bude zvládat sama? “Cože?” zeptal jsem se, opakujíc si v hlavě její slova.

“Dnes jsem mluvila s tátou. Všechno vím. Těžko se to chápe, ale všechno to teď dává větší smysl.”

Abe byl tady? Přijel a všechno jí řekl. Věděla … ale o čem mluvila stále nedávalo smysl.

“Miláčku, možná to je tím, že jsem uplynulých osm dní moc nespal, nebo protože se mi zasraně ulevilo, že jsi tady, ale nechápu co se mi snažíš říct.”

V oku se jí zatřpytila slza, vyskočil jsem a přitáhl si jí na klín. Nechtěl jsem jí rozbrečet. Myslel jsem, že je tohle radostná chvíle. Dozvěděla se pravdu, kterou vždycky znala, její matka byla nevinná a upřímná jak vždy věřila. Byl jsem doma a byl jsem připravený být vše, co si v životě zasloužila. Umíral jsem touhou dělat jí šťastnou.

“Miluju tě a protože tě miluju, nechám tě jít. Chci, abys měl život jaký si přeješ.

Nechci být tvůj řetěz kolem nohy.”

“Cos to právě řekla?” zeptal jsem se, jak mi docházela slova ‘nechám tě jít’. Ani náhodu mě nenechá.

“Slyšel jsi mě, Rushi. Nedělej tohle těžší, než už to je,” zašeptala.

Nevěřícně jsem na ní civěl. Myslela vážně co říkala. Nechal jsem jí tu přemýšlet o všech možných věcech, zatímco jsem seděl u Nan v nemocnici. Měl jsem zavolat, ale neudělal jsem to. Samozřejmě, že byla zmatená.

“Poslouchej mě, Blaire. Pokud se pokusíš někam odejít, budu tě pronásledovat.

Stane se ze mě tvůj stín. Nespustím tě z dohledu, protože bez tebe nemůžu žít.

Udělal jsem s tebou tolik zatracenejch chyb, že se je ani nesnažím spočítat, ale od teď začnu dělat všechno správně. Přísahám ti, že se tohle znovu nestane. Teď už vím, kam patřím. Žádné další lži. Jen my.”

Posunula se a zabořila mi hlavu do ramene. Pevně jsem si jí k sobě tiskl. “Myslím to vážně. Potřebuju tě. Nemůžeš mě opustit.”

“Ale nehodím se sem. Tvoje rodina mě nenávidí. Stěžuju ti život.”

V tomhle se mýlila. “Ne. Ty jsi moje rodina. Moje matka nikdy rodina nebyla. Nikdy se o to ani nesnažila. Moje sestra možná nebude úplně nablízku, ale říkala mi, ať se tě zeptám jestli bude moct být součástí života svojí neteře nebo synovce. Takže se tam dostává. A k tomu, že mi stěžuješ život, ty, Blaire Wynn, děláš můj život kompletní.”

Blaiřina pusa zakryla mojí a popadla mě za tričko. Vklouzla mi jazykem do úst a já si vychutnával její chuť. Tolik mi chyběla. Nevím jak jsem si jen na minutu mohl myslet, že bych přežil bez tohohle … bez ní.

42. Kapitola

Blaire

“Potřebuju být uvnitř tebe,” zašeptal mi Rush do ucha, když mě líbal podél čelisti a rukama mi vklouzl nahoru pod tílko.

“Dobře,” odpověděla jsem, natáhla se pro jeho tričko a přetáhla mu ho přes hlavu.

Zasmál se a zvedl ruce, aby mi to usnadnil, pak mi také svlékl hořejšek.

“Sakra, vyrostly co jsem byl pryč,” zamumlal a vzal obě prsa do dlaní. “Je tam…v nich už mléko?” zeptal se.

“Ne,” zachichotala jsem se.

“Opravdu tvrdě se snažím nebýt v tomhle chlap, ale nemůžu si pomoct. Jsem z

nich opravdu kurevsky nadšenej,” přiznal a pak se na mě podíval nahoru skrz řasy, když do pusy vtáhl jednu bradavku.

“Ach,” zasténala jsem a popadla ho za hlavu, abych ho držela na místě. Tak nějak byly ještě citlivější. S každým zatáhnutím jeho pusy mi zapulsoval klitoris. Bylo to jako by mezi těma dvěma byla přímá linka.

“Sundej si ty kalhotky,” řekl Rush s plnou pusou, zatímco mi je stahoval. Nadzvedla jsem se a s jeho pomocí si je svlékla. Pustil bradavku jen, aby nasál tu druhou.

“Kurva,” zasténal, vsouvajíc do mě prst. “Je vlhká. Vždycky tak vlhká a připravená.”

Natáhla jsem se pro jeho pásek a začala mu rozepínat džíny. Chtěla jsem, aby byl

také nahý.

“Ještě ne,” řekl a sundal si mě z klína a položil zády na gauč. “Napřed potřebuju ochutnat.”

Sledovala jsem jak mi roztáhl stehna a sklonil hlavu, aby mě olízl přímo přes střed záhybů.

“Ach bože! Rushi!” vykřikla sem a zvedla boky ve snaze dostat se mu blíž k puse.

Piercing mi přejel přes klitoris jak mi jím znovu a znovu kmital přes naběhlý střed.

Přiváděl mě k šílenství.

“Miluju, když se kroutíš,” řekl se zlomyslným úsměvem. Milovala jsem, když jsem se z něj kroutila.

Prstem mi zajel do horka, zatímco dál mučil klitoris činkou v jazyku. Tenhle divoký sexy muž byl můj. Občas to bylo nepochopitelné, ale byla jsem ráda, že jsem se před čtyřmi měsíci ukázala u jeho dveří.

Vstal, stáhl si dolů džíny a boxerky a svlékl si je. Dívala jsem se na něj. Byl krásný.

Toulala jsem se mu očima po těle. Nic ho nemohl udělat dokonalejšího. Kromě…

“Rushi?”

“Jo?”

“Mohl by sis nechat propíchnout bradavky?” zeptala jsem se, překvapujíc tou žádostí i sama sebe.

Rush se smál, když se vracel nade mě. “Teď chceš, abych si nechal propíchnout bradavky, jo?”

Přikývla jsem, jela mu rukama vzhůru po hrudi a palci ho pohladila přes bradavky.

“Mám ráda tvoje ostatní piercingy.”

Líbal mě na krku a rukou mi vyjížděl po stehně dokud nezahákl ruku pod kolenem a

nezvedl mi nohu na horu. “Budeš mi dávat pusinky, aby to tolik nebolelo a bylo to lepší? Protože jsem si jistej, že to bude bolet jak zmrd.”

“Slibuju, že se postarám, aby to byl velmi dobrý pocit.” Usmála jsem se na něj.

“Cokoli chceš, lásko. Jen mě nežádej, abych si nechal propíchnout něco jižně od pasu.”

Nadzdvihla jsem obočí. To mě nenapadlo. Než jsem mohla říct něco dalšího, Rush

se do mě zatlačil a všechny další myšlenky mě opustily. Plnil mě, roztahoval a

všechno na světě bylo zase dokonalé.

“Kurva. Jak to, že jsi ještě těsnější?” oddechoval nade mnou a ruce se mu třásly jak se snažil držet zpátky.

Zaklonila jsem hlavu a nadzvedla boky. Bylo to lepší. Nemyslela jsem si, že se tohle může ještě zlepšit. “Je citlivější,” podařilo se mi říct s podivným zanaříkáním.

“Bolí to?” zeptal se a začal se odtahovat. Chytla jsem ho za zadek a držela s sobě.

“NE! Je to dobrý. Vlastně hodně dobrý. Tvrději, Rushi. Prosím. Je to neuvěřitelný pocit.”

Rush zasténal a zhoupl se do mě zbytek cesty. “Moc dlouho nevydržím. Je tak

těsná. Udělám se.” Přestal se hýbat a pomalu vysouval. Byla jsem tak blízko.

Nechtěla jsem, aby zpomaloval. Pocit, který mnou projížděl při každém přiražení

byl úžasný. Potřebovala jsem víc. Vší silou co jsem měla jasem ho odstrčila

dozadu. Posadil se a sledoval mě, zatímco jsem se na něj vyškrábala a tvrdě a

rychle na něj sklouzla.

“Do PRDELE!” vykřikl a popadl plné pěsti mých vlasů.

Nadzvedávala jsem se na něm nahoru a dolů, zatímco se moje tělo přibližovalo k

extázi, která už nebyla daleko.

“Miláčku, už budu, AHHHHH!” zanaříkal Rush, pak mě popadl za obličej a tak náruživě mě líbal až mě sebou strhl přes okraj. Sténala jsem mu do pusy, třásla se uvolněním, zatímco mě pevně držel a vtahoval mi jazyk do jeho úst.

Zhroutila jsem se na něj, držel mě blízko u sebe. Seděli jsme tam a v tichosti tvrdě oddychovali. Vagína mi dál pulzovala jakoby moje tělo čekalo na dozvuky. Pokaždé, když to udělala, Rush zasténal.

Když jsem si byla jistá, že můžu zase mluvit, zaklonila jsem hlavu a podívala se na něj. “Co se právě stalo?” zeptala jsem se.

Smál se a vrtěl hlavou. “Nevím. Prostě jsi ze mě vyšukala duši. Přísahám, že tohle se zapíše do knížek, miláčku. Nemyslel jsem si, že to může být ještě lepší, ale ukázala jsi mi, že jsem se mýlil. Do háje, byla jsi divoká.”

Zabořila jsem mu hlavu do hrudi a smála se s ním. Trochu jsem se vymkla kontrole.

“Tohle by raději neměla být těhotenská záležitost, nebo tvůj sexy, malej zadek bude žít zbouchnutej následujících třicet let.”

43. Kapitola

Rush

Držel jsem Blaire za ruku a díval se jí přes rameno, zatímco si listovala v

rodičovských časopisech. Všechny ty obrázky plenek a ostatních dětských věcí

byly děsivý jak svině. Nepřiznal jsem jí to, ale skutečnost dítěte mě začínala děsit.

Velká prsa, sex uprostřed noci a sladký zaoblení Blaiřiných boků byly všechno

velký plusy a snadno se zapomínalo proč se tohle všechno dělo.

“Blaire Wynn.” Zavolala sestra a já se podíval dolů na diamant na jejím prstě. Za dva týdny se tohle příjmení změní. Byl jsem na to připravený. Nelíbilo se mi, když jí říkali Wynn. Pro mě už byla Blaire Finlay.

“To jsme my,” řekla, usmívajíc se než vstala. Bylo to na ní sotva vidět. Nebyl jsem si jist jak přesně čekají, že uvidí víc než jen větší hrášek, ale slíbila mi, že skutečně uvidíme dítě. Mělo ruce a nohy, ač to znělo sebe bláznivěji.

Nepustil jsem jí ruku, když nás vedla do vyšetřovací místnosti. Sestra se na mě

několikrát ohlédla. Raději ať mi neříká, že tam dozadu nesmím, protože jdu. Bylo

na čase, abych viděl svoje dítě.

“Tady,” řekla sestra, ustoupila a mávla do místnosti. “Jdete napřed, vše si svlékněte a vezměte si andělíčka. Doktor Nelson bude dnes chtít udělat také vaginální vyšetření. Ale první uděláme ultrazvuk.” Sestra se podívala na mě. “Tenhle je v pořádku, aby byl tam vzadu?”

Tenhle? Co mělo tohle kruci znamenat?

Blaire se usmála a podívala se na mě. “Ano, tenhle je otec.”

Sestra se narovnala a věnovala mi velký, úlevný úsměv. “To je skvělé. Nelíbila se mi představa, že někdo tak mladý jako vy prochází tímhle vším sám.”

Blaire se začervenala a šla do malé místnosti se závěsem. Jakmile sestra odešla,

šel jsem a vstoupil do malé převlékací kabinky.

“Co tím myslela ‘tenhle’?” zeptal jsem se.

Blaire se kousla do spodního rtu a pevně zavřela oči. “Musím na tohle odpovídat?”

“Ehm, jo. Zvlášť po tomhle komentáři.” Připravoval jsem se, že se mi odpověď nebude líbit.

“Na poslední kontrolu mě vezl Woods. Řekli mu, že může jít dozadu a já jim řekla, že nemůže, protože je jen kamarád.”

Na to jsem málem zapomněl. Chápal jsem proč od něj potřebovala odvézt. Ale

vědět, že tu s ní byl jiný muž, když mě potřebovala, bylo těžký skousnout. Uvědomil jsem si, že zbledla, sklonil jsem se a políbil jí na rty. “To je dobrý. Měl jsem tu být.

Nebyl jsem.”

Přikývla. “Promiň.”

“Ne. To já bych se měl omlouvat.”

Dveře vyšetřovací místnosti se znovu otevřely a já vystrčil hlavu z kabinky. Sestra se na mě usmívala a táhla dovnitř přístroj s malou obrazovkou. “Už je připravená?”

Pobavený úsměv na sestřině tváři byl zábavný.

“Skoro,” řekl jsem, pak jsem se podíval zpátky na Blaire, která byla celá rudá.

Nemohl jsem si pomoct a zasmál se. “Převlékni se, krásko. Budu hned tady venku.”

Blaire přikývla a já vyšel ven za závěs.

Došel jsem ke stolu a podíval se na přístroj. “Takže tímhle uvidíme dítě?” zeptal jsem se, uvažujíc jak přesně to funguje.

“Jo. Protože je Blaire u Medicaidu musíme použít tenhle. Tohle je všechno co pokrývají. Máme novější 3D, který maminky využívají a já bych si přála, aby ho Medicaid kryl, protože pak můžete dítě vidět tak jasně. Ale nekryje.”

Zastavil jsem se a podíval se z přístroje na sestru. Blaire byla u Medicaid? Co to sakra? Ani jsem nepomyslel na fakt, že potřebuje pojištění. Já měl vždycky to nejlepší; nebylo to něco o čem bych přemýšlel.

“Chci 3D přístroj. Okamžitě zaplatím ať to stojí cokoliv, ale chci to nejlepší co může tahle ordinace nabídnout.”

Sestra se podívala od mých náušnic k tričku, které už zažilo lepší časy. Před pěti lety mi ho dal táta po jedné z jeho tour. Měl jsem ho rád, protože mi sedělo na těsno a zdálo se, že Blaire má na mě těsný trička ráda. “Já … ehm … nemyslím si, že přesně rozumíte kolik takový ultrazvuk stojí. I když je to od vás velmi hezké, že pro Blaire chcete tuhle zkušenost-”

“Můžu si dovolit jakoukoliv dostupnou proceduru. Říkám vám, že zaplatím hned.

Chci pro Blaire a svoje dítě ten nejlepší ultrazvuk.”

Sestra začínala otevírat pusu, když do pokoje vešla Blaire, oblečená v tenké róbě.

“Prosím, nehádejte se s ním. Způsobí tak jen víc problémů. Jen mě vezměte na 3D

ultrazvuk.”

Sestra pokrčila rameny. “Dobře, pokud jste si jistí, ale potřebuji platbu předem.”

Otevřel jsem peněženku a podal jí svojí černou kartu American Express. Střelila

očima vzhůru a přikývla, pak spěchala z místnosti.

“Teď bych ti měla říct, že jsem naprosto spokojená s obyčejným ultrazvukem, ale lhala bych. Viděla jsem obrázky z 3D v rodičovských magazínech a opravdu jeden takový chci.”

Blaire se křenila jako dítě, které má jít poprvé do Disney Worldu. Sakra, jestli se bude takhle usmívat, půjdu a koupím zasraný 3D přístroj.

“Moje holka a moje dítě dostanou to nejlepší. Vždycky.”

Znovu se otevřely dveře, sestra vešla dovnitř a dívala se na mě, jakoby na něco

nemohla přijít. Podala mi kreditku. Vzal jsem si jí a zastrčil zpátky do peněženky.

“Vy jste syn Deana Finlaye?” zeptala se nakonec žena.

“Jo. Teď se pojďme podívat na moje dítě,” odpověděl jsem.

Žena přikývla a obrátila pohled k Blaire. “3D přístroj je ve speciální místnosti. Není vám nepříjemné projít takhle chodbou?”

“Uvidí jí někdo?” zeptal jsem se a postavil se před ní, protože jsem si byl sakra jistý, že mě to příjemný není.

Sestra otevřela skříňku a vytáhla ven deku. “Omotejte kolem ní tohle.”

Zabalil jsem jí dokud nebyla kompletně zakrytá. Blaire tiskla rty k sobě ve snaze nerozesmát se. Mrkl jsem na ní a vtiskl jí pusu na nos.

Šli jsme chodbou kde jsme minuli dvě sestry, další pár a Blaiřina doktora, který se ptal proč se přesouváme. Sestra mu rychle řekla, že jsem právě zaplatil za 3D a doktor vypadal velmi potěšeně, když nás následoval do místnosti.

Blaire si lehla na stůl a začali jí připravovat, zatímco já seděl a trpělivě čekal.

Jakmile bylo její břicho nahé, sestra na něj dala nějaký čirý gel a pak se podívala na mě. “Chcete vy dva vědět pohlaví dítěte?”

“Zeptejte se maminky,” odpověděl jsem, naštvaný, že se ptá mě místo Blaire.

“Ráda bych to věděla,” řekla Blaire a ohlédla se na mě pro ujištění.

“Já taky,” souhlasil jsem.

Pak začal doktor něčím pohybovat na Blaiřině břiše a pokoj naplnil tichý bušivý

zvuk. Bylo to rychlejší než normálně. “To je srdce mého dítěte?” zeptal jsem se a vstal, protože sezení už dál nebylo možné. Moje srdce tlouklo stejně tak rychle jako to na obrazovce.

“Ano je,” odpověděl doktor. “A tady … tady je on,” řekl.

Zíral jsem na obrazovku jak malý život začal dostávat tvar.

“On?” zeptala se Blaire.

“Ano. Je to definitivně kluk,” odpověděl doktor.

Natáhl jsem se a popadl Blaire za ruku, neschopný odtrhnout oči od obrazovky.

Naše dítě. Budu mít syna. Kurva … taky budu brečet.

Konec 2. dílu

Never Too Far - Bonus

GRANT

Byl to kluk. Dítě. Rushovo dítě. Jak kurevsky bláznivě to znělo? Nepředstavoval jsem si, že tohle kdy uvidím. Rush, otec, znělo to jako nejšílenější věc na planetě.

Jasně, dělal Nan rodiče celý život, ale tohle bylo jiný. Tohle bylo skutečné miminko.

Stál jsem od něj přes celý bar a sledoval ho jak ukazuje každému kdo se na dost

dlouho postavil, obrázky v ruce. Byli s Blaire na jedné z těch věcí, kde vidíte dítě v břiše. Teď byl Rush vyzbrojený fotkami svého dítěte a ukazoval je světu. Kdo mohl vědět, že ho jedna zatracená ženská tak obměkčí. Ne že bych si stěžoval. Měl jsem rád nového Rushe. Konečně našel něco, pro co chtěl žít.

Měl jsem nutkání jít ven a zakouřit si. Měl jsem nervy na hraně. V uplynulých dvou dnech jsem dvakrát volal Nan a ona mi pořád ještě nezavolala zpátky. Co jí propustili z nemocnice byla jiná. Nelíbilo se mi to. Jestli v tomhle bude pokračovat, najdu si jí.

“Proč se tak mračíš?” zeptala se Blaire, když se postavila vedle mě. Její hlas v sobě vždycky měl takový silný přízvuk. Když jste ho slyšeli nemohli jste se rozhodnout jestli začne jižansky nadávat, nebo vás sladce přemlouvat k

nemravnostem.

Potlačil jsem v hlavě myšlenky na Nan. Vyřeším to s ní později. Dnešní večer byl o bratrovi, jeho snoubence a dítěti, které během pár měsíců přivedou na svět.

“Promiň. Potřebuju si zakouřit. Hádám, že se to začíná projevovat,” zašeptal jsem.

Blaire znala moje tajemství. Taky věděla, že Rush kouření nenáviděl, tak jsem to

skrýval. Tváře se jí dotklo přepadlé zamračení, ale nic mi nevyčítala.

“To dítě ho úplně pohltilo. Je zatraceně zábavný ho sledovat,” řekl jsem a kývl směrem k muži, na kterého jsme se oba dívali, zatímco on znovu vyprávěl příběh jak dítě během ultrazvuku kopalo.

“Tohle bych od něj nikdy nečekala … však víš, tenhle druh reakce. Kdybych ho už teď kompletně nemilovala, tohle by mě přimělo milovat ho víc,” odpověděla zasněným hlasem.

“Slyšel jsem, že svatba bude za pár týdnů, místo za pár měsíců. Je to vzrušující.”

Další věc co mě mátla. Rush jako poblázněný taťka byla jedna věc, ale ženatý

Rush bylo něco dalšího. Ten chlap v tom byl s touhle holkou hluboko.

“Nechci být ve svatebních šatech obrovská a tlustá. Rush by si to možná rozmyslel, kdybych se kolébala uličkou.” Škádlivý tón jejího hlasu maskoval skutečný strach.

Mohl jsem to říct ze způsobu jak se jí hlas zatřásl.

Odvrátil jsem pohled od bratra a koukl se na Blaire. “Doufám, že si děláš srandu.

Protože Rushe by nic na světě nepřinutilo od tebe utéct. Musíš to vědět. Vybral si tě. Když si musel vybrat, byla jsi to ty. Jsem na něj hrdý, že pro jednou myslel na sebe a vzal si co chtěl. Jsi pro něj dobrá, Blaire. Nikdy se o něj nikdo nestaral tak jako ty. Chci říct … mám ho rád a všechno, ale s tebou je to jiné.”

Oči se jí začaly zalévat slzami a popotáhla. Nechtěl jsem jí rozrušit. Jen jsem byl upřímný. Ten kluk jí potřeboval stejně jako vzduch. Jeho život byl o tom, být pro všechny k dispozici a potlačoval šílenství kolující v žilách jeho matky. S Blaire byl prostě šťastný. Líbilo se mi vidět ho šťastného.

“Nebreč. Prosím. Mysli na mě a jak moc mi Rush ublíží, když uvidí, že jsem tě rozbrečel.” Prosil jsem, sáhl dolů a stiskl jí ruku.

Unikl jí tichý smích a znovu popotáhla, pak si utřela slzy. “To jsou šťastné slzy.

Poslední dobou se mi to stává často. Je to těmi těhotenskými hormony.”

Blaire přesunula pohled zpátky k Rushovi. Uviděl jsem jí v očích pobavení a podíval se tím směrem. Jimmy, obsluha z klubu, s Rushem otevřeně flirtoval. Nemyslel to vážně. Věděl, že je Rush zadaný a bylo očividné, že Jimmy Blaire zbožňuje.

“Musím ho jít zachránit. Jimmy je sprosťák. Dělá to jen, aby Rushe provokoval.

Přála bych si, abys nekouřil, ale jestli si potřebuješ dát pauzu, budu tě krýt,” řekla s malým úsměvem, než vyrazila za Rushem.

WOODS

Rush Finlay do toho fakt šel. Choval se jako pyšný otec. Byl jsem rád. Měl by být.

Chtěl holku a vyhrál jí. Já nikdy nedostal šanci. Jakmile otěhotněla, šanci jsem ani nechtěl. Jen jsem chtěl, aby se o ní Rush postaral. Nebylo k ní fér, aby se s tím vším vyrovnávala sama.

Blaire byla jako malý, raněný ptáček, který potřebuje speciální péči. To muže

přitahovalo. K čertu, mě to přitahovalo. Mužské geny chtěly ochraňovat. Ale ta

odpovědnost, která k tomu patřila nebylo něco, co jsme všichni chtěli. Alespoň ne já. Dokonce i když to znamenalo, že to dostanete v nádherném blond provedení.

Raději jsem vyhledával zábavné, silné, divoké ženy, které se chtěly pobavit. Právě teď to bylo všechno co jsem potřeboval. Se stresem co na mě otec kladl v práci a potřebou prokázat mu svou schopnost jsem se nemohl zabývat křehkou ženou. Ale

potřeboval jsem rozptýlení. Sexy, dlouhonohé rozptýlení zlobivou holkou.

Usrkl jsem si bourbonu, který jsem si nalil, obešel jsem bar a šel směrem k Rushovi a Blaire. Bylo načase náležitě jim pogratulovat a podívat se na fotky, které tak vesele ukazovali kolem.

Když jsem se přiblížil, Blaire se mi velkýma zelenýma očima podívala do mých.

Bylo těžké se v nich neztratit. To byla moje první chyba s Blaire. Nechat se unést jejím vzhledem. Ta holka měla s geny štěstí, protože její otec nebyl tak atraktivní.

“Ukažte mi to,” řekl jsem, když se Blaire usmála a podala mi obrázky. Neunikl mi způsob jakým jí Rush vklouzl rukou kolem pasu a přitáhl si jí blíž k boku, zatímco přesunul pozornost od konverzace, kterou vedl s Jacem, aby sledoval mě.

Byl ochranitelský, nebo bláznivě žárlivý. Možná trochu obojí, ale nemohl jsem mu to mít za zlé.

“Ukažte mi to dítě,” zopakoval jsem a vzal si fotky co mi podávala. Byly překvapivě čisté. Rush očividně opravdu zaplatil za tu 3D věc jak jsem slyšel. “Takže, je to kluk.

Myslíš, že dokážeš zvládnout dva Rushe Finlaye?” zeptal jsem se Blaire.

Zasmála se. “Ano, myslím že to zvládnu. Jen doufám, že bude hezký po tatínkovi.”

Rush si odkašlal. “Nejsem hezký, miláčku. Přestaň mi tak říkat.”

Blaire si povzdychla a podrážděně zavrtěla hlavou. “Říkal jsi ať přestanu říkat, že jsi krásný. Nikdy jsi neřekl, že tě nesmím nazývat hezkým.”

“Obojí je přes čáru,” odpověděl.

Blaire přešlápla a podívala se na něj. “Tak jak ti pak mám říkat?”

Rush se ušklíbl. “Zatraceně žhavej, nebo zasraně sexy. Obojí je dobrý.”

Blaire se zasmála a plácla ho po ruce.

Záviděl jsem jim. Trochu. Ne dost na to, abych tohle chtěl taky. Byla to práce. Měli k překonání ještě spousty problémů. Rushovu mámu. Nan. Novorozeně. Rushova tátu. Blaiřinu bolest. Blaiřina otce. A seznam pokračoval. Doufal jsem, že budou mít šťastnou budoucnost. Dokonce i když se zdálo jakoby jim v cestě stála ještě hora překážek.

RUSH

Kdybych nebyl tak unešený Blaire a způsobem jak rozsvítila místnost, viděl bych ho vejít. Ale ne. Stalo se to až když kolem mě všechno ztichlo a oči všech se zaměřily ke dveřím za mými zády. Podíval jsem se dolů na Blaire, která se pořád bavila s Woodsem a nevšimla si změny v místnosti, přesunul jsem se za ní jako ochranné

opatření, než jsem se otočil a uviděl, co upoutalo pozornost každého.

Dívaly se na mě stejné stříbrné oči jaké jsem vídal každý den v zrcadle. Už to byla doba co jsem otce viděl. Normálně jsme byli v kontaktu víc, ale do světa mi vkročila Blaire a kompletně mi ho otočila kolem své osy, neměl jsem čas ani energii nahánět tátu, abych s ním mohl mluvit.

Vypadalo to, že on si přišel najít mě.

“To je tvůj otec,” řekla vedle mě tiše Blaire. Přesunula se z místa za mnou, kam jsem jí zastrčil a držela se mě teď za ruku.

“Jo, to je.”