ABBY GREENOVÁ

POMSTA PO BRAZILSKU

PROLOG

Londýn, listopad

Byl pozdní listopad, stmívalo se a Maggie Hollandová stála před otočnými dveřmi luxusního londýnského hotelu, jehož ostrá světla sebevědomě polykala houstnoucí tmu. Srdce jí bušilo, nohy se jí třásly, ruce měla zpocené a na zádech cítila tenounký proužek potu. Hlava ji bolela od sponek, které držely pohromadě záplavu kudrnatých vlasů, a teď si roztřesenou rukou přitáhla nepromokavý pláštík co nejtěsněji k tělu. Studený vítr se jí honil kolem holých nohou, ale ani tak ji nedokázal vytrhnout ze strnulosti, která se jí zmocnila.

Těsně za ní právě z taxíku vystupoval nějaký pár, a když viděla, jaká záplava portýrů, kufrů a lámané němčiny se na ni hrne, došlo jí, že bude muset bud vejít do haly za skleněnými dveřmi, nebo alespoň uhnout a nechat je projít.

Strnulost odezněla: místo ní nastoupila realita. Zhluboka se nadechla, ale neuhnula, byť si to ze srdce přála, a namísto toho zatlačila do otočných dveří a vstoupila do vyhřáté haly.

Hned si ho všimla. Nešlo ho přehlédnout snad jen slepý by to dokázal.

Stál zády k ní a s někým mluvil, takže ji hned neviděl. Byla za tu chvilku navíc vděčná. Získala možnost trochu se vzpamatovat a uklidnit. Možnost nepozorovaně si ho prohlédnout.

Měl ruce v kapsách, takže se mu látka perfektně střižených kalhot napínala kolem zadku a dávala tak tušit, že má vypracovanou postavu hodnou spíše špičkového atleta než obchodního magnáta s milionovým jměním, možná dokonce miliardovým, jak se proslýchalo. Magnáta s pověstí nejchladnokrevnějšího obchodníka v Evropě. Caleb Cameron do jejího života vstoupil teprve před dvěma týdny, kdy ho potkala v domě svého nevlastního otce. Rodiče nenavštěvovala často, pokud ji o to nepožádala matka. Taji ale tentokrát přímo prosila o pomoc. Caleb byl jedním z mnoha obchodníků, kteří se v posledních dvou týdnech účastnili dlouhých jednání s jejím nevlastním otcem. Maggie trávila v domě veškerý svůj čas, pomáhala matce se starostí o hosty, a mezitím zjišťovala, že se v myšlenkách čím dál častěji zabývá tímhle charismatickým mužem, a že pořád nemůže uvěřit, že by její sympatie mohly být opětované. O tom ji přesvědčilo až pozvání na dnešní schůzku.

Stiskla rty. Na schůzku, kterou se někdo rozhodl zneužít pro své účely.

Maggie nasucho polkla. Utéct nemohla. To věděla s děsivou jistotou. Ale, copak se jí může podařit oklamat ho? Skoro si přála, aby její lest prohlédl. Inteligentní na to byl víc než dost. Na tom ale nesešlo, protože on nic nevěděl, zatímco ona, Nedokázala tu větu dokončit, znovu se jí udělalo špatně a na okamžik musela zavřít oči. Ze všeho nejvíc toužila otočit se na podpatku a jednoduše utéct. Ale to nemohla. Nemohla ani pomyslet na to, co by se stalo s její matkou. Neměla na výběr.

„Maggie.”

Polekaně otevřela oči. Jak mohla přeslechnout, že se k ní blíží? Před očima jí vyvstala představa divoké šelmy, ladné a smrtící. Narovnala se a zhluboka se nadechla. „Calebe, omlouvám se. Doufám, že nečekáš dlouho.” Pomalu ji přejel pohledem od hlavy k patě a nedbale pokrčil rameny. „Pár minut mi nevadí. Už jsem čekal mnohem déle.”

Maggii bylo jasné, že to není pravda. Tohohle mužského by žádná žena nenechala čekat. Pátravě si ji prohlížel a ona od jeho blankytných očí nedokázala, odtrhnout zrak. Cítila, jak ztrácí vládu nad svým tělem, krev jí v žilách divoce tepala. Znala ten pocit až příliš dobře, už od první chvíle, kdy ho spatřila. Od chvíle, kdy ještě nic netušila o zákeřném plánu svého nevlastního otce a nemusela v něm hrát svou roli. Kdy ještě Caleba vnímala jen jako, jako muže, ne jako někoho, koho má zradit, Zničit, připravit o všechen majetek.

Koho má svést.

Snažila se nedat najevo, jak je nešťastná a zmatená. Možná by si na kratičký okamžik dokázala namluvit, že kromě nich dvou nic neexistuje. že by to skutečně mohla být jen obyčejná schůzka, na kterou ji před pár dny Pozval, bez postranních úmyslů. Při té představě se zatetelila vzrušením, ale rty jí zvlnil hořký úsměv. Věděla, že po dnešním večeru Caleba už nikdy neuvidí, a do srdce se jí vkradla bolestná prázdnota.

Zdálo se jí, že v Calebově pohledu zachytila záblesk podezření, ale on se jen lehce usmál a řekl: „Půjdeme? Večeře je připravená…“

Maggie ztěžka polkla. Je to tady, teď už nemůžu couvnout. „Jistě.”

S nohama ztuhlýma, jako špatně vedená marioneta

prošla halou a zamířila ke dveřím na jejím opačném konci. Připadala si, jako by kráčela ke gilotině. V kapse ji navíc tížil klíč a neodbytně ji tloukl do stehna. žaludek se jí sevřel. Byl to klíč od pokoje, který v hotelu zamluvil její nevlastní otec. Klíč od scény, kde se mělo odehrát svedení milionáře. Dokonce se tu někde skrýval jeho člověk, aby všechno sledoval, aby kontroloval, zda jde vše podle plánu, aby se ujistil, že oběť ani volavka neodejdou příliš brzy.

Můj bože, úpěla Maggie v duchu. To přece nemůžu udělat.

Když se zastavila přede dveřmi do jídelny, ucítila na ramenou Calebovy prsty. Trhla sebou a najednou si uvědomila, že pod kabátkem na sobě nemá nic než krajkový hadřík, kterému se jen stěží dalo říkat šaty. Dostala je od nevlastního otce, k téhle příležitosti. Když jí Caleb pomáhal z kabátu, málem se mu začala bránit, jen aby nezůstala tak odhalená. Zachvátila ji panika. Nechtěla se ohlédnout. Nechtěla vidět Calebův výraz, až uvidí, do čeho se oblékla.

Měla na sobě spodničku. Nic víc. Víc oblečení už viděl i na barové tanečnici. K Maggiině světlé pleti se tyhle šaty vůbec nehodily. Husté rudé vlasy měla vyčesané nahoru a on se musel ovládat, aby je nestrhl dolů. V duchu rozmrzele zaklel, když si uvědomil, že i v těch nejlacinějších šatech ho dokáže skoro zbavit smyslů. Cítil, jak se mu vzrušení propaluje každou buňkou těla. A cítil ještě něco. Znechucení. Ze začátku, ještě než zjistil, jaká ve skutečnosti je a co se kolem něj děje, si na okamžik myslel, že, Bylo lepší na to nemyslet. Ale myšlenky ho odmítaly poslouchat a svévolně se vracely k jejich prvnímu setkání.

Když ji poprvé uviděl, probudilo se v něm cosi hluboko ukrytého, cosi neznámého. Po dlouhé době ho něco dokázalo vytrhnout z odevzdané netečnosti, do které se už dávno propadl. Věnovala mu tehdy roztomile plachý pohled a pak se na něj usmála. Rozpačitě, jako by ji zaskočila vlastní reakce. Z toho úsměvu ale poznal, že i ona cítí jejich vzájemnou přitažlivost, a vyčetl z něj ještě něco, co nedokázal pojmenovat, něco tak nevinně ženského, že se neubránil překvapení. Na ženské úsměvy byl zvyklý, ale většinou se v nich zračila tak nepokrytá vypočítavost, že mu z nich tuhla krev v žilách. Následoval ji do jídelny a zachmuřeně tiskl rty. Nemohl si nevšimnout obdivných pohledů, kterých se jí dostávalo, ladné křivky jejích boků, a stejně jako všichni ostatní ani on nedokázal odtrhnout zrak od lehounkého, vyzývavého čárku hedvábí, který měla na sobě. Své úmysly se ani nesnažila skrývat a jeho znovu udivilo, jak si kdy mohl myslet, že ho něčím překvapí, že bude jiná než všechny ostatní.

Mohl sebejistě prohlásit, že po něm touží. Věděl, že při jejich prvním setkání cítila totéž co on alespoň tímhle si byl jistý. Ale možná se tak chovala ke každému bez rozdílu.

Byla jen mizerná herečka, přesto, přesto se jí málem podařilo napálit ho, dostat se mu pod kůži. Než ji potkal, nikdy ani na okamžik nezaváhal a s jistotou řídil všechny své pobočky od Tokia až po Londýn. O každé z nich věděl sebemenší podrobnost a jeho bezchybné vedení vyvolávalo strach a respekt u všech konkurentů. A to byla schopnost, kterou nemohla zničit ani Maggie s celou svou rodinou, ani teď, když už si mysleli, že ho mají v hrsti. Hlupáci.

Musel se ale zaměřit na fakta.

Maggie sem dnes večer přišla, aby ho dostala do postele, aby ho svedla a odvedla jeho pozornost. Aby ho zdržela. Taková nanicovatá finta, ušklíbl se. Když jí pomáhal z kabátu, zdálo se mu, že přes látku kapsy nahmatal klíč. Pasoval snad do dveří některého z pokojů v tomhle hotelu? Otřásl se odporem.

Ale pak si připomněl, že tahle hra je pro dva taky ji chtěl svést. Bral to jako malé rozptýlení, jako válečnou kořist. Protože tohle byla válka. Od chvíle, kdy se prvně setkali, uběhlo hodně vody. Náhodou zjistil, co na něj chystají a pak už jen pobaveně sledoval, jak mu ji nastrkují pod nos jako nějakou delikatesu, a rozhodl se okusit, co mu nabízejí.

Došli ke stolu.

Maggie ho obešla a otočila se k němu s výrazem nepochopitelné, neuvěřitelné nervozity. Kdyby mohl, nevěřícně by zakroutil hlavou. Sakra, taje ale dobrá. Někoho tak podlého snad ještě nepotkal. Navenek ale nic nedal znát a snažil se ignorovat i palčivé vzrušení ve slabinách. Nebylo kam spěchat. Věděl, že ten žár ještě dnes uhasí. Brzy jí ukáže, jak moc se ve svých intrikách s otcem přepočítali. Pak se bude moct celé její rodině pomstít. A konečně se snad osvobodí od té nenasytné touhy, která mu nedala spát.

Po dnešní noci už na něj Maggie nikdy, nikdy nezapomene, natož aby mu znovu chtěla zkřížit cestu.

Dublin, o půl roku později…

„Ještě se musíme sejít s panem Murphym a pak už bude po všem,” chlácholila Maggie svou maminku, když už seděly na zadním sedadle auta a odjížděly ze hřbitova. Trápilo ji, jak je pohublá a bledá. Starostlivě ji vzala za ruku.

Maminka si přerývaně povzdychla. „Drahoušku, bojím se, že to nezvládnu, vážně nemůžu.”

Oči se jí zalily slzami a rty se jí roztřásly. Vrhla na svou dceru zkroušený pohled.

„Není mi smutno, Je to špatné? Tolik se mi ulevilo, že už je pryč. Když pomyslím, čemu všemu jsme tě vystavila, jak jsem mohla.”

„To nic, maminko. Nemysli na to. Je po všem. Už nám nemůže ublížit. Jsme volné.”

Srdce ji bolelo při pohledu do matčiných uzoufaných očí, na hluboké vrásky na její tváři a prokvetlé vlasy. Kdysi to byla krásná, energická žena. Proto ji Tom Holland po smrti Maggiina otce chtěl získat. Chorobně na svého bratrance žárlil.

Maggiina matka byla tehdy mladá vdova, které po manželovi zbyl jen dům a rozkošná dcerka a která nevě

děla, co si najednou počít. A když jí Tom nabídl sňatek a slíbil jí, že se o ně postará, zdálo se jí to jako to nejlepší, co pro sebe i dcerku může udělat. Teprve po svatbě se ukázalo, jak je Tom Holland krutý a zlý, ale to už bylo pozdě. V tak konzervativní společnosti, která povolila rozvod teprve nedávno, nemohla na odchod ani pomyslet. Ale teď bylo všechno jinak.

„Pokud nechceš, u čtení závěti už být nemusíš, stejně to bude jen formalita. Pan Murphy nás zná už dost dlouho, takže určitě nebude trvat na tom, abys tam byla, navíc jsem si jistá, že Tom odkázal všechno tobě. To je to nejmenší, co mohl udělat,” dodala Maggie trpce. „Vážně si to myslíš, zlato? Kdybych si tak mohla chvíli odpočinout…“

„Jistěže si odpočineš. Všechno bude v pořádku,” snažila se ji Maggie povzbudit, přestože sama byla na pokraji sil.

Krátce nato odbočilo auto z hlavní silnice do vesničky kousek od Dublinu a projelo bránou rozlehlého venkovského domu. Maggie si povzdychla. Pohled na dům skrz šumící listoví stromů lemujících příjezdovou cestu jí pokaždé dokázal zvednout náladu. Byl to jejich rodinný dům. A taky to byla jediná věc, kterou uchránili před jejím nevlastním otcem. Pojítko se šťastnější minulosti. Právě sem se znovu nastěhovaly před půl rokem, když, Ani teď na tu noc nedokázala pomyslet. Srdce jí i po tak dlouhé době pukalo bolestí, byť se ji snažila zahnat a jednou provždy vymazat. Na ponížení oné noci ale zapomenout nemohla. Maminka ji naštěstí tehdy poslechla, a tak z Londýna velmi brzy odjely. Než si Tom stačil uvědomit, že jeho plán zkrachoval, byl příliš zaneprázdněný svými obchody, než aby je mohl pronásledovat. A teď byl z jejich života pryč nadobro. Byl mrtvý.

Maggie dovedla matku do ložnice, a když se vrátila dolů, zaslechla zvuk přijíždějícího auta. Právník. Maggie si rychle svlékla kabát, urovnala si vlasy a se zadrnčením zvonku už s úsměvem otevírala dveře. Stál před nimi drobný muž s bystrýma očima. Maggie ho vždycky měla ráda. Na rozdíl od všech těch příživníků a rádoby poradců, kteří se motali kolem Torna Hollanda, jeho právník byl poctivý člověk, který kdysi pracoval i pro jejího otce. Maggie ho uvedla do obývacího pokoje. „Omluvte prosím mou matku, necítí se dobře.”

Starostlivě na ni pohlédl. „Snad to není nic vážného.” „Ne, není,” ujistila ho spěšně, protože viděla, že má o matku skutečně starost. „Je jen trochu vyčerpaná, za posledních pár dní toho na ni bylo moc. Ale pokud ji tu potřebujete.”

Rychle zvedl ruku, aby ji zarazil. „Vlastně možná bude lepší, když nebude u toho, co vám musím říct.” Zdálo se, jako by najednou nemohl pohlédnout Maggii do očí, nervózně přešlápl. Maggie ucítila nepříjemné mrazení v zádech. Já to věděla, zoufala si v duchu. Bylo by to moc jednoduché, kdyby si jen tak umřel.

„Jak to myslíte?”

„Maggie, pojďme si sednout. Obávám se, že mám pro vás špatné zprávy.”

Maggie jako omámená došla k nejbližší židli, mechanicky se posadila a při tom nespouštěla oči z právníka, který si sedl ke stolu a kufřík si odložil na zem. Nevytáhl z něj žádné papíry. Maggie se snažila zachovat klid, přestože viděla, jak se zamračil.

„Takže, co, co se děje?”

Konečně se na ni podíval a pomalu před sebe natáhl ruce, prázdnými dlaněmi vzhůru. „Věci se mají bohužel tak, že vy ani vaše matka nedostanete vůbec nic.”

Maggie znovu ucítila tlukot svého srdce a trochu se uklidnila. To není tak zlé, říkala si. Nikdy toho od Torna moc nedostávali a ona si vydělávala už od vysoké školy. Nebylo toho moc, ale díky svým obrazům se dokázala uživit. „No, to není žádná tragédie, viďte? Ale, zajímalo by mě, kam se všechny peníze poděly,” dodala. Koneckonců, jednalo se o miliony liber.

Pan Murphy si povzdychl. Nerad byl poslem špatných zpráv. „Vypadá to, že jeden z jeho konkurentů ho konečně dostal, přivedl ho na mizinu zrovna v tu nejnevhodnější chvíli. Jakýsi obchodník, kterého chtěl váš nevlastní otec před časem potopit, postupně skupoval jeho akcie a přebíral jeho pobočky. V den, kdy Toma ranila mrtvice, zkrachoval jeho poslední obchod je to podivná shoda náhod.” Tím se vysvětlovalo, proč za nimi nejel domů, proč nenutil matku, aby se vrátila do Londýna, proč je nepotrestal. Navzdory nepříliš povzbuzujícím zprávám se Maggie neubránila pocitu zadostiučinění.

„Teď už s tím stejně nic neuděláme. Hlavně že máme kde bydlet,” dodala povzbudivě, ale cítila, jak její slova hluše zazněla do prázdna, a se vzrůstající hrůzou sledovala, jak pan Murphy provinile uhýbá pohledem a rukou si uvolňuje límeček, jako by ho škrtil.

„Pane Murphy, tenhle dům je náš, viďte? Patří mé matce.”

Pan Murphy jen neznatelně zavrtěl hlavou, jako by ta slova ani nedokázal vyslovit. Při pohledu na Maggiin zoufalý výraz ale věděl, že to udělat musí. Ztrápeně si odkašlal.

„Má drahá, před necelým rokem přesvědčil Tom Holland vaši matku, aby přepsala dům na něj. Bůhví, jak to dokázal. Možná plně nechápala, co to znamená, nicméně dům se tím stal součástí jeho majetku. Patří teď.”

Zarazil se, protože v tu chvíli před domem zastavilo další auto. Maggie se nemohla hnout. Byla v šoku. Nedokázala pochopit, jak by její matka mohla něco takového udělat. Tenhle dům byl pro ně svatý.

Pan Murphy už stál u okna. „To je on. Přišel za mnou osobně a trval na tom, že dnes přijede i sem. Je mi to líto, nenechal si to rozmluvit.”

Když se ozval zvonek a Maggie se pořád nehýbala, pan Murphy se zvedl a šel otevřít. Maggie byla ochromená a jen jakoby z dálky k ní dolehl zvuk otevírajících se dveří, blížící se kroky, hluboký hlas střídající se s právníkovým. Vzhlédla od stolu a v tu chvíli se její svět zastavil. Uvědomovala si, jak pomalu vstává, těžce, jako by se topila v bažině, jak se jí třesou kolena a ruce ji odmítají poslouchat.

Stál před ní Caleb Cameron. Vysoký, přitažlivý, sebejistý. Jakmile ji uviděl, lehce zaklonil hlavu a rty mu zvlnil ironický úsměv. Propaloval ji pohledem a ona před jeho očima nemohla uhnout. Byly jako dva střípky ledu, pomalu si ji prohlížely, odhalovaly ji. Muž, který jí před šesti měsíci obrátil život vzhůru nohama, se vrátil…nejspíš jen proto, aby to udělal znovu.

Scházel jí vzduch, podvědomě se nadechla, z šoku jí to ale pomoct nedokázalo.

Ani si nevšimla, že kolem něj do místnosti prošel pan Murphy a rukou pokynul směrem k ní. „Tohle je Margaret Hollandová. Maggie, představuji vám Caleba Camerona. On je ten muž, který získal všechen majetek vašeho nevlastního otce, včetně tohohle.”

Než stačil větu dokončit, Maggie ho bezvýrazným hlasem přerušila: „Pana Camerona znám. Setkali jsme se v Londýně.”

Bezmocně se svezla zpátky do židle a utrápeně

vzhlédla ke Calebovi, který bez váhání přistoupil ke stolu a posadil se na místo uvolněné panem Murphym. Ačkoli měl na sobě oblek a vypadal elegantně a uhlazeně, stále z něj sálala nezkrotná mužnost, kterou si tak dobře pamatovala. Vyrazila jí dech už při jejich prvním setkání a stejně na ni působila i teď, tentokrát se jí ale při pohledu na něj okamžitě vybavila i noc, kterou spolu strávili v londýnském hotelu. A přestože mezitím uteklo mnoho měsíců, znovu cítila, jak jí do tváří stoupá barva při vzpomínce na všechno, co se té noci odehrálo.

Calebovi se dařilo udržet odměřený výraz jen díky železné vůli. Vidět Maggii znovu na vlastní oči bylo až příliš opojné, a uvnitř tak chladný zůstat nedokázal. Všiml si, že při pohledu na něj znatelně pobledla, takže jí zelené oči v drobném obličeji ještě víc vynikly. Ani jednoduchá černá blůzka a rovná černá sukně nemohly zakrýt dokonalou postavu, jejíž každičký detail si tak dobře pamatoval a kterou mu tehdy tak nestydatě nabídla, teď se ale zdála mnohem štíhlejší. Křehčí. Zničehonic se v něm ozval ochranitelský instinkt.

A s ním se mu připomněl i okamžik, kdy ji viděl poprvé: drobnou divoženku se záplavou rudých kudrlin a s roztomilými pihami kontrastujícími s téměř průsvitnou pletí. Teď s uspokojením pozoroval, jak pihy mizí pod návalem ruměnce. Kdyby před půl rokem nezjistil pravdu, možná by jí uvěřil, že má srdce na dlani a že nedokáže nic předstírat. Možná by podlehl té nejlákavější představě. Ale neudělal to. Protože téměř od samého počátku věděl, s kým má tu čest.

Teď viděl, jak ztěžka polkla.

„Vy, vy jste nám vzal úplně všechno,” vydechla slabě. To je tak průhledné…

Nic ho nemohlo potěšit tak jako představa, že ji konečně připraví o všechen luxus, na který byla zvyklá. Přelétl pohledem celou místnost a pak se znovu obrátil k ní.

„Ano, slečno Hollandová,” oslovil ji posměšně. „Od této chvíle jsem vlastníkem veškerého majetku vašeho otce, včetně tohoto domu. Přirozeně jsem odmítl převzít některé z jeho pochybnějších podniků. Ty v současné době tady i v Anglii vyšetřuje kriminálka a měla byste vědět, že vám brzy přijdou pěkně tučné účty. Musím říct, že pro zahraniční účty nemají moc velké pochopení.” Maggie se zvedla, vyburcovaná očividnou hrozbou v jeho hlase. Poprvé od chvíle, kdy vešel do dveří, od něj dokázala odtrhnout oči a otočila se na pana Murphyho stojícího u dveří.

„Je to pravda? Je to možné?”

Starší muž jen nešťastně přikývl. Maggie se v panice podívala na Caleba. Ten se ale tvářil naprosto nezúčastněně, jako by sledoval brouka převráceného na zádech a jen se bavil tím, jak se snaží dostat zpátky na nožky. „Ale, ale jak je to možné? Jak to, že jsme to nevěděly?” Horečnatě vzpomínala na všechno, co se od jejich útěku stalo. Pravda, Toma neviděly už celé měsíce, ale jak si mohly nevšimnout, co jim svou hamižností chystá? A jak, pro lásku boží, bylo možné, že se i teď natahoval z hrobu, aby je znovu trápil?

„Pane Murphy…“ zaprosila úpěnlivě, neschopná vypravit ze sebe další slovo. Ani nemusela. Právník jí okamžitě přispěchal na pomoc a dovedl ji k pohovce. Byla za jeho přítomnost vděčná, alespoň nemusela Calebovi čelit sama.

„Je mi líto, Maggie,” pronesl pan Murphy omluvně, „ale je to pravda. Pokud se zjistí, že Tom posílal pe-

níze na zahraniční účty, je možné, že vaše matka bude muset splácet ohromné dluhy. Pokud k tomu dojde, mohu vás zastupovat, ale…“ Pokrčil rameny.

Bylo to čím dál horší. Maggie si vyčerpaně přitiskla ruku na čelo.

Caleb se zvedl a nedbale si upravil manžety na košili. Maggie ho nedůvěřivě sledovala zpod tmavých řas. „Murphy, zbytek nechávám na vás,” prohlásil přezíravě. „Slečno Hollandová, vám už nemám co říct. Očekávám, že se odsud do dvou týdnů odstěhujete. To by vám mělo dát dost času, abyste se zařídily podle nastalé situace.” Chladně se usmál. „Mohl bych uplatnit své právo na dům okamžitě, ale bude mi stačit, když budete pryč do té doby, než se sem nastěhuju.”

„Než se nastěhujete…“ opakovala Maggie bezvýrazně. „Přesně tak. Pár měsíců se zdržím v Dublinu a potřebuju někde bydlet. Tenhle dům mi bude vyhovovat…“ opovržlivě se kolem sebe rozhlédl „, samozřejmě po nějakých úpravách.”

Maggie se znovu postavila, celá rozechvělá vztekem. Takový zásah do jejich soukromí už byl na ni příliš. „Jak se opovažujete jen tak si sem přijít a takhle se mnou mluvit, v den pohřbu, copak nemáte trochu slušnosti?” „Slušnosti?” Pohrdavě se zasmál, rty se mu zkroutily očividným znechucením. „Vy máte ale drzost, když mluvíte o slušnosti, nebo bych snad měl našemu příteli prozradit, jak jste sama k téhle situaci přispěla?” Takže tohle je jeho pomsta. Nejdřív s neomylnou důsledností zničil jejího nevlastního otce a teď je řada na ní. Vzhlédla k němu, zděšená jeho nesmiřitelností. V jeho očích se provinila úplně stejně jako Tom Holland a zasloužila si všechno, co jí nachystal.

Caleb se otočil a bez jediného slova na rozloučenou

odešel. Slyšela, jak se zavřely dveře, potom zvuk startujícího motoru, praskající štěrk pod koly auta. Caleb byl pryč, a s ním i to málo, co zbylo z jejího života. Jakmile odjel, zvedl se i pan Murphy. Maggie se k němu otočila s mdlým výrazem ve tváři.

„Jak vidíte, tentokrát si váš nevlastní otec vzal trochu moc velké sousto. Cameron se s hlupáky nikdy příliš nepáral, a když se Tom podruhé pokusil zničit jeho společnost, nenechal si to líbit.”

„Podruhé…“

„Ano, vlastně, bylo to už potřetí nebo možná počtvrté, Váš nevlastní otec byl Cameronem skutečně posedlý, zruinovat ho považoval za svou největší výzvu. Zprvu se pokoušel získat Cameron Corporation legálně, ale neuspěl, a tak se uchýlil k poněkud nekonvenčním metodám, vyzkoušel všechny možné taktiky, ale ani tak se mu to nepodařilo.”

Maggii se dělalo zle. Až moc dobře věděla, jakou roli v těchhle taktikách sama sehrála. Právě ona měla v rozhodující okamžik odvést Cameronovu pozornost. S nádechem obdivu v hlase pokračoval právník ve svém vysvětlování, aniž by zpozoroval, jaká muka Maggie prožívá. „Cameron systematicky zlikvidoval všechny Tomovy podniky a bez větší námahy ho srazil na kolena, což je velmi neobvyklé. Své nepřátele nikdy tak tvrdě nepronásledoval.” Zavrtěl hlavou. „Tom mu musel pěkně hnout žlučí…“

Maggie provinile zrudla. „Rozhodně si to nenechal líbit, jak vidíte.”

„Jistě,“ povzdychl si právník. „Probral jsem to ze všech stran a zdá se, že jeho plán nemá chybu. Co se týče té kriminálky pokud skutečně půjdeme k soudu, snad se nám podaří prokázat vaši nevinnu, možná bych

mohl dokázat, že vaše matka, byť je zmíněna v závěti, neměla na obchodech svého manžela žádný podíl.” Maggie na něj ustaraně pohlédla.

„Ale my už nic nemáme, Jak bychom si mohli dovolit?”

Jemně ji konejšivě poklepal po ruce. „S tím si teď nedělejte starosti. Moc dobře vím, čím vším si prošla vaše matka. Bude-li to jen trochu možné, nedovolím, aby jí někdo ještě víc ztrpčoval život.”

Maggii se při jeho milých slovech hrnuly slzy do očí. „Děkujeme.”

Ještě jí řekl několik uklidňujících slov na rozloučenou a pak odešel. Maggie ho vyprovodila ke dveřím, a když za ním zavřela, vrátila se do obývacího pokoje, otevřela bar a roztřesenou rukou si snad poprvé v životě nalila sklenku brandy a naráz ji vypila.

Když před Calebem na semaforech padla červená, zabrzdil tak prudce, že se po něm ostatní řidiči ohlíželi. Náhlý zájem v očích jakési ženy ale přešel bez povšimnutí. A jakmile se objevila zelená, sešlápl plyn, jako by chtěl ujet nepříjemným myšlenkám. Co jsem si sakra myslel? nadával si v duchu. Před půl rokem Maggii Hollandové řekl, že už ji nikdy nechce vidět, ale nakonec neodolal a už pár hodin po svém příletu do Dublinu byl na cestě k ní, aby se pokochal, aby si vychutnal svou pomstu. Mohl to nechat na právníkovi. Tak proč se sem tak hnal? Aby se přesvědčil, že už je mu lhostejná?

V tom se ale šeredně spletl.

Jeho tělo mu jednoznačně a nemilosrdně dalo najevo, že ho Maggie nepřitahuje ani o trochu míň. Věděl to, jakmile ji znovu uviděl. Ale on se jí teď konečně pomstil. Tak proč se nedostavila radost, jak očekával? A jak teď

ksakru dokáže přežít dva měsíce v Dublinu, když ví, že ona je tu taky?

Vrátil se ve vzpomínkách k oné noci, kdy se zachovala přesně podle jeho podezření. Včetně zamluveného pokoje v hotelu. Zavedla ho do něj a svedla ho. Přesně jak tušil.

Ale nakonec s tebou nespala, připomněl mu posměšný hlásek.

Možná to bylo tím. Nikdy předtím se nevzdal ženy, po které toužil, toho večera ale od Maggie odešel. Pořád si ještě nebyl jistý proč, bylo přece nad slunce jasnější, že by ji mohl mít. Viděl tehdy, jak je vzrušená, četl to v každém jejím přidušeném stenu, v každém pohledu. Ale když ho nakonec sama zarazila, nemohl se přinutit, Tlumeně zaklel a zahnal nepříjemné vzpomínky. Jediné, čím si teď byl jistý, byla trýznivá, neuspokojená touha, která se ohlásila ještě silněji než tehdy. Touha, která nikdy tak docela nevyprchala.

Bude si muset najít milenku. Brzy. Byl už bez ženy příliš dlouho a jen teplo ženského těla mohlo zahnat tyhle nesmyslné myšlenky. A jednou provždy vyhnat Maggii Hollandovou z jeho hlavy.

Večer Maggie přichystala lehké jídlo a šla vzbudit maminku. U večeře toho moc nenamluvily, ale později nad čajem maminka konečně vyslovila otázku, které se Maggie celou dobu obávala. „Jak to šlo s Michaelem?” Maggie se obrnila a co nejklidněji odvětila: „Ne zrovna nejlíp. Mám pro tebe špatné zprávy.”

Matčiny prsty se křečovitě sevřely kolem hrnku. „Jaké?”

Při pohledu na ten známý, nepřirozeně klidný výraz v její tváři bylo Maggii do pláče. Ztěžka polkla. „Mami, někdo převzal Tomovu společnost, Už pár dní po jeho smrti bylo jasné, že přišel o všechno. Jsme na mizině. Je to” zarazila se, když se jí před očima objevila Calebova tvář, „někdo, koho se snažil zruinovat.”

„Vždycky jsem věděla, že s ním spousta lidí má nevyřízené účty, Dřív nebo později se musel najít někdo, Takže, co to pro nás znamená?” zeptala se maminka prakticky.

„No, vlastně…“ Maggie se zoufale snažila oddálit okamžik, kdy bude muset s celou pravdou ven „…znamená to, že nedostaneme vůbec nic. Přišly jsme o všechno.”

Maminka na ta slova zareagovala podobně jako Mag

gie, když je poprvé slyšela od právníka. „To není tak zlé, nemyslíš? Chci říct, co jsme vlastně kdy měly?” Slabě se na dceru usmála a rozhlédla se po kuchyni. „Alespoň nám zůstal tenhle dům, Vážně, drahoušku, nevím, co bychom si bez něj počaly. Je to jediná věc, která mi zůstala po tvém otci, a teď tu budu moct v klidu žít.” Natáhla se přes stůl a sevřela Maggiinu dlaň ve své. „Netrap se tím, broučku, všechno se vyřeší. Najdu si práci, ty můžeš malovat. Nějak si poradíme.”

„Mami, ty to nechápeš. Přišly jsme o všechno…“

Maminka nejisté zavrtěla hlavou.

„Pan Murphy mi řekl, že jsi nechala tenhle dům přepsat na Toma, když jste byli v Londýně…“

„To ano, ale to byla jen, říkal, že je to, že…“ Zarazila se.

„Můj bože, co jsem to provedla?”

Maggie ji pevně držela za ruku. „O dům jsme přišly taky. Patřil k jeho majetku.”

Matka se nějakou dobu nehýbala, pak pomalu odtáhla

ruku a zvedla se, aby opláchla hrneček. Maggie vstala s ní. Vystrašilo ji, jak netečně maminka zareagovala.

Když se k ní konečně otočila od dřezu, Maggie se zajíkla strachy. Její oči se zdály mrtvé, jako by z nich vyprchala veškerá jiskra.

„Mami…“

„Margareto, já nemůžu, nenuť mě o tom přemýš-

let, nezvládnu to.”

Maggie ji bezmocně sledovala, jak schouleně odchází z kuchyně, a tušila, že se jen s vypětím všech sil drží na nohou. Vidět ji takhle Maggii trhalo srdce. Jak by jí mohla pomoct? Musí přece existovat nějaká cesta ven, nějaké řešení.

Druhý den ráno, když slabé světlo rozbřesku proniklo skrz závěsy, Maggie ležela na posteli, s očima otevřenýma a zarudlýma po probdělé noci. Po noci, během níž ji pronásledovaly ty nejhorší obavy. Obavy, které postupně nabraly tvar mužské tváře. Věděla už, co musí udělat. Jinudy cesta nevedla.

O chvíli později vešla do kuchyně a jakékoli pochyby o jejím plánu se rozplynuly. U stolu nehybně seděla její matka. Vzhlédla ke své dceři nepřítomnýma očima, v pohublé tváři měla vepsanou únavu a rozčarování. Maggie si sedla vedle ní. „Mami, podívej se na mě.” Počkala, až k ní maminka otočila hlavu, pomalu, jako by to bylo olověné závaží.

„Na chvíli jedu do města, něco tam musím zařídit, ale vrátím se nejpozději zítra ráno.”

A snad přivezu dobré’ zprávy…

Jakmile ve svém otlučeném minicooperu dorazila do města, zamířila na hlavní třídu za panem Murphym, aby od něj vyzvěděla adresu Calebovy kanceláře. Právník se jí na nic neptal, ale když jí předával lístek s adresou, varoval ji: „Nebude snadné dostat se k němu. Uhání ho každý obchodník v Dublinu…“

„Já vím, ale já s ním musím mluvit. Klidně si ustelu před jeho dveřmi, pokud to bude nutné,” odvětila Maggie chmurně.

Do města přijela v době dopravní špičky a cesta, která by jí jindy trvala sotva půl hodiny, se protáhla na hodinu a půl.

Nakonec se jí podařilo dojet až obchodní čtvrti, v níž sídlila pobočka Calebovy společnosti, a najít volné místo na parkovišti.

Na recepci ji nasměrovali do nejvyššího patra, které si

Caleb zabral celé jen pro svou potřebu. Se stoupajícím

výtahem se jí čím dál víc svíral žaludek a představa, že

ho znovu uvidí, jí najednou připadala děsivější, než by ji

kdy napadlo.

Pokud měla nějaké iluze, že by se k němu přece jen

mohla dostat snadno, přišla o ně, jakmile vystoupila z výtahu do okázalé haly. Střežila ji sekretářka s vizáží nasupěného buldoka, která její žádost o schůzku s Calebem

přijala s nedůvěřivou odměřeností.

„Máte domluvenou schůzku?”

„Tedy, ne tak docela, ale když mu řeknete mé

léno, možná si na mě najde pár minut. Nezdržím ho

dlouho.”

.. Řeknu mu to, ale má dnes jedno jednání za druhým. Možná budete čekat dlouho.”

„To je v pořádku.” Budu čekat až do půlnoci, když budu muset, říkala si v duchu odhodlaně. Zavolala kamarádce z vesnice a poprosila ji, aby se u nich zastavila a zjistila, jestli je maminka v pořádku. Pak už se jen usadila na jedné z židlí v hale a čekala.

Uběhlo skoro osm hodin a jí se už zdálo, že vyčerpala kompletní rejstřík emocí. Zprvu byla jen nervózní, pak znuděná, naštvaná, zoufalá, skeptická, a teď už cítila jen naprosté vyčerpání. Kostýmek měla pomačkaný, boty si musela sundat a účes se jí rozpadal. Jakékoli stopy po mejkapu byly dávno pryč. Kromě jediného naléhavého oběhnutí na toaletu se ani na chvíli nehnula z místa, aby jí neproklouzl. Celý den se tu střídali vážní muži v oblecích. Viděla, jak do kanceláře nesou oběd, a jak ho

později zase odnášejí, a cítila, jak se její žaludek hlásí o své. První sekretářka odešla a nahradila ji jiná, stejně

špatně naladěná.

Dveře Calebovy kanceláře se znovu otevřely, jen aby

z nich vyšla další skupinka obchodníků, a Maggie si jen nejasně pomyslela, že ten mužský má neuvěřitelnou výdrž. Snad by ani nepostřehla, že za skupinkou obchodníků se objevila i Calebova vysoká, mohutná postava. Když jí to konečně došlo, vyskočila ze židle tak rychle, až její tělo zaprotestovalo proti tak náhlé změně. Caleb zamířil k výtahu, aniž by se díval kolem sebe. Maggie si ani nevšiml, jelikož byla částečně schovaná za vysokou rostlinou.

„Calebe…“ kousla se do rtu a v duchu se proklínala, že jí uklouzlo jeho jméno „, pane Camerone počkejte!” Právě stiskl tlačítko výtahu a teď se pomalu otočil. Když ji uviděl, obočí se mu zkrabatilo. Maggie se srdnatě narovnala a až teď si uvědomila, že její boty zůstaly někde u židle, takže je naboso. Odhodlaně zvedla hlavu. „Pane Camerone, čekám tu na vás celý den. Vím, že máte hodně práce, ale byla bych vděčná, kdybyste mi mohl věnovat několik minut.”

„Ivy mi řekla, že tu jste, ale věděla, že nemám čas.” „Trvala jsem na tom, že zůstanu, Doufala jsem, že byste si mohl najít volnou chvilku.”

„Jak vidíte, tak nemohl. A teď, když mě omluvíte, Zavolejte zítra, možná vám sekretářka sjedná schůzku.” Maggie bezradně zalapala po dechu. Teď nemůže odejít, prolétlo jí hlavou. Cekala jsem tu na něj celý den, bez jídla, bez pití, jen abych se s ním setkala. Výraz v jeho tváři ale Maggii napovídal, že by mu byla naprosto lhostejná, i kdyby před ním krvácela a prosila ho na kolenou. Přezíravě jí nastavil záda.

Dveře výtahu se pomalu otevřely a on nastoupil. Musí ho zastavit. Vrhla se k výtahu, zarazila rukama zavírající se dveře a vzhlédla do jeho kamenné tváře. „Prosím, pane Camerone, vyslechněte mě, nezdržím

vás víc než několik minut. Cekám tu od půl desáté ráno. Vím, že za to nemůžete, ale musím s vámi mluvit.” Opřel se o stěnu výtahu a pomalu ji přejel pohledem, jako by byl zvyklý, že se mu ženy takhle vrhají k nohám. “Což nejspíš dělají, pomyslela si trpce. Chvíli ji mlčky pozoroval a ona mu jen silou vůle dokázala pohled oplatit… Tak dobře. Pět minut.”

.. Děkuju,” vydechla Maggie s úlevou.

Caleb vystoupil z výtahu a mávl na civějící sekretářku na znamení, že už může jít domů. Pak, aniž by se staral, jestli jde Maggie za ním, zamířil do své kanceláře. Maggie rychle našla své boty, vrávoravě se do nich obula a pospíšila si za ním v obavě, že by mohl změnit názor. Když pomalu vešla dovnitř, Caleb si zrovna nalíval sklenku nějakého tmavého alkoholu a pak se usadil za stolem. Nervózně přešlápla a rozhlédla se po nezaměninitelně mužské pracovně osvětlené jedinou nízkou lampu. V šeru místnosti vypadal Caleb ještě hrozivěji než jindy, za což, jak si vzpomínala, vděčil své matce pocházející z Brazílie. Jeho otec byl oproti tomu nefalšovaný Brit a kombinace těchto rozdílných povah divoké i vášnivé na jedné straně a kultivované a vážné na druhé se ukázala jako velmi přitažlivá. Ani na tohle Maggie nemohla zapomenout.

.. Takže?” zeptal se tlumeně, nicméně tónem ostrým jako břitva.

Zhluboka se nadechla. „Jedná se o náš dům.” .. Chtěla jste říct o můj dům.”

Lehce přikývla, uvnitř ale zuřila nad jeho arogancí. Ten dům patřil mému otci, mému vlastnímu otci,” vysvětlila. „Odkázal ho mé matce, byla to jediná věc, která jí zbyla.”

.. Takže…?“ optal se znuděně. Matně si vzpomínal na

nevýraznou, nervózní ženu, kterou občas zahlédl při jednáních v Hollandově domě.

Maggie popošla k židli před stolem a nevědomky se při tom křečovitě chytila rukama za lokty, až jí zbělely kloubky. „Tom ji přesvědčil, aby přepsala dům na něj. Vždycky byl její. Já, já nevím, jak se mu to podařilo, vždycky mi říkala, že by nikdy…“ Zarazila se. Nemusel znát všechny detaily. „Když jí ho seberete, potrestáte jenom mou matku, a ta s celou věcí nemá nic společného, Trpěla už dost.”

„Jako manželka multimilionáře?” ušklíbl se nevěřícně. „Vy si myslíte, že vám na to skočím? Je mi jasné, že chcete jen něco urvat, a tak jste vyrukovala s touhle dojímavou historkou.”

„Tak to není!” bránila se. „Prosím. Musíte mi věřit.” „Mám vám věřit?” Pomalu se zvedl, obešel stůl a zastavil se kousek od ní. Nedokázala se ani hnout. „Takovou chybu už neudělám. Povězte mi, kolik dalších mužů jste za posledních pár měsíců nalákala do Hollandovy pasti? Deset? Dvacet? Dopřála jste jim rozkoš, kterou jste mně upřela?”

Jeho urážky ji probraly z otupělosti, vrhla na něj rozzuřený pohled a dřív, než si to uvědomila, stála už těsně u něj s rukou napřaženou. Nikdy ale pohyb nedokončila, Caleb byl rychlejší a pevně jí stiskl zápěstí. Nechápala, jak se to stalo. Násilí se jí hnusilo, a přitom teď Caleba málem udeřila.

„Ale no tak, Zastrčte drápky, vy divoško. Něco takového přece nechcete udělat, nebo snad ano?” Otřes z hrozícího násilí, podpořený ocelovým stiskem Calebovy ruky, způsobil, že se Maggiin tep dal na divoký úprk. Proti své vůli k němu vzhlédla, znovu ohromená pohledem do jeho tváře, na tmavé vlasy odhrnuté

z čela. Na smyslné rty, stažené do tenoučké linky. Ale nejvíc jí v paměti utkvěly jeho oči. Pronikavě modré tak modré, že se v nich kdysi chtěla utopit, tak modré, že ji teď málem zmrazily na místě.

„Nechte si to divadýlko.” Štítivě ji pustil, jako by byla prašivá, a ona před ním ucukla. Nepřítomně si mnula pochroumané zápěstí, smířená s tím, že na něm ráno bude mít nepěknou modřinu. A znovu se pustila do boje.

„Skutečnost je taková, že když nám tenhle dům vez—

mete, mou matku to zabije. Byl její jedinou jistotou, jedinou věcí, která jí zůstala po mém otci. Od Torna Hollanda nic nedostala, kromě.”

Maggie si pozdě vzpomněla na matčinu zoufalou

prosbu, aby si pravdu o jejím manželství nechala pro

sebe.

.. Ano? Kromě čeho?”

Tohle by nikdy nepochopil. Stalo se toho mezi nimi

příliš mnoho, než aby mu mohla důvěřovat.

Obrnila se proti jeho přezíravosti, proti opovržení tak

jasně čitelnému z jeho chladného, nemilosrdného pohledu a odhodlaně pokračovala: „Moc dobře vím, že mé

slovo pro vás nic neznamená, ale prosím vás, abyste mě

vyslechl. Má matka s obchody svého manžela neměla nikdy nic společného, a už vůbec ne s jeho plánem…“

Caleb pochybovačně přimhouřil oči a Maggie se zoufale zamířila na tuhle skulinku v jeho brnění. „Můžete se zeptat kohokoli, kdo ho znal,” vyhrkla chvatně. „Zeptejte se pana Murphyho, ten vám to potvrdí. Nedělám to pro sebe, ale pro ni. žádám vás, abyste nechal dům

znovu přepsat na její jméno, kvůli ní.”

Mlčky ji sledoval, aniž by hnul brvou. Po chvíli řekl: “Takže vaše matka celou dobu žila v blahé nevědomosti a neměla nejmenší tušení, jaké podrazy s nevlastním ot

cem provádíte? Jak okrádáte nevinné lidi? A co má být tohle? Hnulo se ve vás svědomí a chcete jí to všechno vynahradit? Na to vám neskočím.”

Maggie mu nedokázala odporovat. S trpkým úsměvem odpověděla: „Popsal jste to přesně. Snažím se napravit své chyby, a chci začít u své matky.” Cítila, jak se jí do očí derou slzy. Vědomí, co všechno si sama musela od Toma Hollanda vytrpět, stejně jako skutečnost, že jí Caleb nikdy neuvěří, ji pálily jako cejch.

„Kdybych udělal, oč mě žádáte, jak si můžu být jistý, že své matce skutečně pomůžete a co z toho budu mít já?”

„Udělám všechno, co budete chtít, všechno! Budu vám uklízet…“ rozohnila se. „Cokoli budete chtít! Jen prosím vraťte dům mé matce. Nezaslouží si takový trest.”

Caleb se nenucené opřel o desku stolu a založil si ruce na prsou, takže se mu pod košilí vyrýsovala svalnatá hrud. Maggie nemohla uvěřit, že i v takovéhle situaci ji dokáže tak vyvést z míry. Ne jako soupeře, jako ženu. Ošila se pod jeho upřeným pohledem.

Caleb se už rozhodl, že si najde milenku. Ale proč by se měl zdržovat všemi těmi otravnými manévry, jen aby někoho dostal do postele? Vždyť to, co chtěl, ta, kterou chtěl, teď sama přišla až k němu. Jak tam tak stála a slabounce se třásla, tak slabě, že se to skoro nedalo postřehnout, byl si jistý jedinou věcí toužil po ní. Zoufale po ní toužil. Víc než po jakékoli jiné ženě, se kterou se kdy setkal. A věděl, že ji dostane…

„Zaprodala byste svou duši ďáblu?”

„Ano,” odvětila klidně, bez váhání. „Kdybych musela.” „Prodala byste své tělo mně?” zeptal se tlumeným hlasem.

Trvalo několik dlouhých vteřin, než zareagovala. Nebyla si jistá, jestli se nepřeslechla. „Promiňte co?“

„Slyšela jste dobře.”

„Prodat se vám jako, jako nějaká.”

„Milenka. Vaše…“ Důkladně si ji prohlédl od hlavy

až k patě, nepokrytě si vychutnával pohled na její ňadra. „Vaše tělo výměnou za dům.”

Maggie při jeho slovech zbledla a vrávoravě ustoupila. Jak mohla někdy doufat, že v něm probudí soucit?

Muži jako on nedávají nic zadarmo.

„To nemůžu udělat, Jak, jak ode mě něco takového můžete chtít?”

„Jednoduše. Věřte mi, nelíbí se mi, že mě tak přitahujete, ale je to tak. A navíc mi něco dlužíte, už od toho večera před šesti měsíci, kdy jste mě svedla v tom hotělovém pokoji a pak mě odkopla jako nějaká

netykavka. Prozraďte mi, vzrušovalo vás to? Byla to

součást plánu? Líbilo se vám, že můžete nějakého muže přivést až “

„Přestaň!” vykřikla bezmocně. „Nebylo to, Já

jsem” bránila se mechanicky ve snaze umlčet ho. Palčivý pocit poníženi jí svíral hrdlo, když si vzpomněla, jak

otevřeně mu tehdy dávala najevo svou touhu, jak bezbranná byla vůči jeho kouzlu. Právě proto, a také kvůli

zdrcujícímu pocitu viny se toho večera nedokázala při.

mět k ničemu dalšímu. Na všechno ostatní tehdy zapomněla. Dokonce i na svou matku. Dokonce i na výhružky svého nevlastního otce. Zůstal jen ochromující strach.

V tu chvíli už ale bylo příliš pozdě, než aby se tomu

mohla jen zasmát nebo předstírat nezájem, a pak přišla chvíle jeho odvety, když jí řekl, co všechno celou tu dobu věděl. O tolik víc, než se dovtípila sama. A všechna ta nejasná touha, kterou v sobě už nechtěla skrývat, v ten

okamžik vyprchala. Uvědomila si, že se chladnokrevně rozhodl provést to samé, z čeho podezíral ji. Při té vzpomínce se zachvěla. „Podvedla jsi mě, Maggie. Copak ses se mnou tehdy nesešla jen proto, abys mě svedla?” zeptal se Caleb. Vzduch v místnosti nesnesitelně zhoustl. „Ne…“ šeptla chabě. Protože přesně tohle opravdu měla udělat. A nezáleželo na tom, že ji k tomu někdo přinutil. Ale kdyby to věděl, Ne, nikdy se nesmí dozvědět, jak moc si přála, aby to bylo skutečné. Sama ho podvedla proti své vůli, a když zjistila, že i on ji celou dobu klamal, uštědřilo jí to ránu, která se ještě zdaleka nezahojila, A teď ji chtěl definitivně srazit na kolena, a probudit všechny city, které pohřbila v Londýně. V zoufalství zkusila poslední možnost. „Ale vždyť mě nenávidíš, Jak tě můžu přitahovat?”

„Určitě nejsi tak naivní, aby sis myslela, že sex se neobejde bez lásky. Já chci tebe ty chceš svůj dům. Je to jednoduchá rovnice.”

Jeho slova ťala hluboko. Bezmocně ze sebe vysoukala: „Ale jak…? Chci říct, jak dlouho, a kdy?”

„Dokud budu v Dublinu.”

Zatmělo se jí před očima, a dům, matka, to všechno zmizelo. Všechno zastínila hrozba, kterou měla přímo před sebou. Jeho lhostejný tón se jí zarýval pod kůži a ona věděla, že se mu už dlouho nedokáže bránit, že ji pak bude moct rozbít jako porcelánovou panenku. Posbírala v sobě poslední zbytky sil. „Ale to jsou dva měsíce,” namítla, „nemůžu přece, nebudu s tebou spát. Nemohla bych…“ horečně pátrala po něčem, co by ho zastavilo „, Nepřitahuješ mě.”

„Lhářko.”

Než se zmohla na jakýkoli protest, nevybíravě ji objal, přitáhl si ji k sobě a pak se k ní sklonil tak rychle, že ne-

stačila uhnout. Jednou rukou ji chytl za hlavu, aby se mu nemohla vykroutit, a přitiskl své rty na její. V ústech ucítila kovovou pachuť krve. Přese všechnu bezcitnost jeho polibku ale nemohla potlačit bolestně známý nával touky. každou buňkou svého těla se mu chtěla přiblížit co

nejvíc chtěla podlehnout jeho mužnosti a síle.

Pak, jemně, ale s neomylnou dovedností změnil tem—

po jeho polibky zvláčněly, ruka na její hlavě už nepřikažozvala, ale něžně vábila. Prsty jí uvolnil neposlušné a—

dere a nechal je volně spadnout. Pod svými dlaněmi

cítila tlukot jeho srdce, hřejivou kůži schovanou pod košilí. a chtěla tu látku strhnout, dotknout se jeho svalnaté

hrudi. Zachvěla se úsilím takovému pokušení odolat.

Následkem dlouhého čekání a vynechaného jídla se jí už tak točila hlava, takže ubránit se Calebovu smyslné-

mu nájezdu bylo nad její síly. Zavřela oči a brzy se ztratila v čiré rozkoši, nevnímajíc nic kromě jeho polibků,

drsných, a přece tak něžných. Jakmile ucítila naléhavý

dotyk jeho jazyka, s odevzdaným vzdychnutím ho pustila dovnitř, a zprvu jen kradmé setkání jejich jazyků zapůsobilo jako jiskra na konci zápalné šňůry vedoucí do jejího klína.

Když se teď znovu ocitla v jeho náruči a všechny vzpomínky, které ani v nejmenším nevybledly, se znovu připomenuly, byla ztracená. Na okamžik se odtáhl a ona se přerývaně nadechla, lehounký sten jako ten nejjasnější důkaz viny zarazily až jeho horké rty, které se pomalu sunuly po její šíji k místu, kde jí krev divoce tepala pod rozpálenou kůží. Rukou jí sjel na zadeček a přitiskl ji k sobě, takže už nemohla pochybovat o jeho vzrušení. Celé její tělo žadonilo, aby si ji vzal.

A tohle zjištění ji přeneslo zpět do přítomnosti a zafungovalo tak spolehlivě jako ledová sprcha. Musela se

brat všechny síly, aby se od něj dokázala odtrhnout. Kdyby ji i přes její snahu nedržel za ramena, zhroutila by se mu k nohám. Oči měla zastřené vzrušením, rty oteklé. Sledoval ji s vítězným výrazem ve tváři. „Jak jsem řekl, jsi lhářka.” Jednou rukou ji vzal za bradu a nesmlouvavě jí zdvihl hlavu. „Nedivím se, že jsem se tehdy nechal tak snadno zlákat.”

Maggie se rozechvěle nadechla. Odtáhla se od něj a marně se při tom snažila zakrýt, jak se jí třesou nohy. „Měla bys být vděčná, že mě pořád přitahuješ, jinak bys neměla oč smlouvat.”

Až tahle neomalená poznámka vytrhla Maggii z omámení a připomněla jí, proč sem vlastně přišla. Snažila se soustředit cokoli bylo lepší než zaobírat se tou příšernou slabostí. „To znamená, že matce vrátíš její dům?” Mírně kývl hlavou. „Když mi dáš, co chci.” „Sebe.”

„Správně.”

Maggii najednou prolétla hlavou spásná myšlenka. „Ale, copak nemáš přítelkyni?”

„Cože?” vyštěkl nabroušeně.

Maggii se při těch unáhlených slovech vehnala barva do tváří, bylo teď totiž očividné, že poslední dobou pečlivě procházela všechny noviny, jen aby se dozvěděla, co se s ním děje a ze zpráv bylo patrné, že se nikdy neukazuje na veřejnosti bez nějaké půvabné společnice. „V novinách…“ Hlas se jí vytratil.

„Přítelkyni!” ušklíbl se posměšně. „Nejsem včerejší. Neměl jsem přítelkyni snad od doby, kdy mi bylo šest a žil jsem s matkou v Riu de Janeiro. Přítelkyně nejsou můj styl, a ani teď žádnou nemám, což tě ale vůbec nemusí zajímat, vzhledem k tomu, že jsi sama asi tak zásadová jako toulavá kočka.”

Má pravdu, prolétlo jí hlavou. Jak jsem mohla být tak naivní? Tenhle mužský se pohybuje ve vybraných kruzích, kde se mu nabízejí ty nejkrásnější a nejkultivovanější ženy. Muži jako on si užívají jen s milenkami, do

chvíle, než je začnou nudit, nebo než se chtějí oženit.

A pak si zvolí nějakou vhodnou ženušku, připravenou

splnit svou povinnost.

Odevzdaným, nepřirozeně klidným hlasem se zeptala: „Jak si to celé představuješ?”

„Pokud mám dům nechat přepsat zpět na tvou matku,

abys tu byla zítra ve dvě hodiny se sbalenými kufry.”

Zdálo se jí, jako by najednou ochrnula. „Ty chceš,

abych se k tobě nastěhovala?”

„Ano. Budu potřebovat doprovod, společnici…

a milenku.”

Při posledních dvou slovech ucítila zlověstně vzrušující zašimrání v břiše. Silnější byl snad jen strach z toho, jak musí vypadat, rozcuchaná, v pomačkaném

kostýmku, s nohama roztřesenýma a s pohmožděnými, opuchlými rty.

Jak jí to mohl udělat? A jak mu to mohla dovolit?

V tu chvíli v jejích očích nesl stejnou vinu jako její nevlastní otec před půl rokem. Oba ji zneužili jako loutku ve svých sobeckých machinacích. Přesto teď nedokázala zahnat tu neodbytnou touhu, kleni přebíjela veškerou logiku. A v tom byla její slabost. Nenáviděla se za to, a když znovu promluvila, už se to ani nesnažila skrývat.

„A co ještě?”

„Podepíšeš smlouvu, ve které bude stát, že z celého

obchodu nedostaneš vůbec nic. Dům bude napsaný výhradně na matčino jméno, a nebude ti ho moct ani odkázat. Jedinou podmínkou bude, že ho nesmí prodat, to jen případ, že bys něco takového měla v plánu.”

Dělalo se jí zle. „Můj bože, všechny ty řeči o tobě jsou pravda. Vážně jsi nenechal nic náhodě. Jsi bezcitný.” Na okamžik mu po tváři přeběhl zvláštní výraz kdyby Maggie nebyla tak zaujatá, skoro by řekla, že se ho její slova nemálo dotkla. Ale jak by mohla? Tomuhle člověku byla lítost naprosto cizí. A jako by jí to chtěl potvrdit, Caleb znovu nasadil ten neproniknutelný, chladný výraz.

Jejím slovům nevěnoval pozornost. „A dům dostane tvá matka ve chvíli, kdy od tebe já dostanu, co chci.” „Až se s tebou vyspím.”

„Budeš se mnou spát dva měsíce, nebo tak dlouho, dokud budu mít zájem.”

„Co když to bude jen jednou?” zeptala se vzdorovitě. Znovu se k ní přiblížil, takže mezi nimi zbylo sotva pár centimetrů. Obklopila ji jeho vůně. Maggie zkameněla. „Ale to se nestane, Maggie. Na to můžeš rovnou zapomenout.”

Maggie se musela otočit, alespoň na okamžik uniknout jeho ledovému pohledu. Zatínala pěsti a horečnatě se snažila přemýšlet. Hodnota jejich domu už stoupla do milionů, takové peníze sama nikdy nemůže dát dohromady, a o peníze koneckonců ani nešlo. V tom domě chtěla její matka dožít. Mohla by tam konečně najít klid. Celý svůj život se ji Maggie snažila bránit. Někdy se jí to moc nedařilo, ale dělala, co mohla. Už od chvíle, kdy se bezvýsledně pokusila postavit mezi matku a Tomovy pěsti. Bylo jí tehdy jen šest a dodnes jí ten den připomínala nehezká jizva.

Ale Tom byl teď pryč. Její matka měla poslední šanci být šťastná, a pokud by jí něco takového mohla Maggie zajistit, smazat všechno špatné, co se jim stalo, nemohla jinak. Bude to muset nějak dokázat, ačkoli teď vůbec ne

věděla, kde k tomu vezme sílu. Odhodlaně se k němu otočila, rozhodnutá nedat najevo, jak bezmocně a zoufale se cítí, a zpříma mu pohlédla do očí. „A co když zítra nepřijdu?”

Při pohledu do její tváře se Calebovi zničehonic sevřelo hrdlo. Najednou si vůbec nebyl jistý, jestli s jeho návrhem bude souhlasit, a ten pocit se mu ani trochu nelíbil. Ne teď, když už se rozhodl, že se s ní vyspí. Nemilosrdně potlačil jakékoli pochyby. Nejspíš si s ním jen hraje a v duchu už odhaduje, jak daleko může zajít. Přitom, ale netuší, že tentokrát bude pravidla určovat on. Lhostejně pokrčil rameny a podíval se na platinové hodinky na svém zápěstí. „V tom případě ti bude zbývat už jen týden a šest dní na to, abys vyklidila dům, než se do něj nastěhuju.”

Maggie sledovala, jak se otočil a zamířil ke dveřím. Pak se k ní naposledy otočil, s klidným, téměř znuděným výrázem ve tváři, dopnul si knoflíček na košili a upravil si kravatu. „Je to na tobě, Maggie. Buď tu zítra budeš, nebo semůžeš rozloučit s domem,” prohlásil. „Cestu ven znáš.”

A pak zmizel ve dveřích.

Následujícího dne o půl jedné seděla Maggie v autě před budovou Calebovy firmy, střídavě ji polévaly vlny horka a nesnesitelné zimy a v myšlenkách se potácela od jedné slepé uličky k druhé. Večer při cestě domů málem na chvíli uvěřila, že by dokázala přesvědčit maminku, aby se domu vzdala, aby spolu začaly někde jinde úplně od začátku, cokoli, jen aby ze sebe nemusela udělat něčí majetek.

Všechno se ale změnilo, když přijela domů a ve dveřích se potkala s doktorem. V tu chvíli zpanikařila a na Caleba zapomněla. Doktor se tvářil vážně. Neměl pro ni dobré zprávy. Obává se prý o matčino zdraví, obzvlášť po duševní stránce. Dlouho se prý nesetkal s tak závažným případem deprese. Maggie bohužel moc dobře věděla, co za ni může.

Ztráta domu byla pro maminku poslední kapka. A pro Maggii důvod, kvůli kterému už nemohla couvnout. Ne teď, když jí mohla nějak zabránit. Ne s vědomím, že za ni je částečně zodpovědná, byť nedobrovolně. Někde v koutku duše věděla, že k sobě není spravedlivá, zodpovědnosti se ale tak lehce zbavit nemohla. Měla na celé věci svůj podíl viny.

Jakákoli naděje ji ale opustila teprve ráno, když řekla

matce, že, světe div se, Caleb je natolik šlechetný, že jim dům vrátí. Nicméně pod podmínkou, že pro něj Maggie ihnedzačne pracovat, aby mu ztrátu nahradila.

Maminku ta zpráva tak šokovala a rozradostnila, že se ani neptala na podrobnosti. Během několika minut jako by z ní byl úplně nový člověk, a Maggii v tu chvíli bylo jasné, že svému osudu už neunikne.

A tak tu teď seděla v autě, přichystaná vydat se na tu nejdelší, nejzrádnější cestu, jakou kdy podstoupila. Ale pokud mohla zajistit svobodu nejen své mamince, ale i sobě, věděla, že to nějak zvládne. Jakkoli. A možná už tušila jak. Caleb ji považoval za záludnou, prodejnou ženskou, která se neštítí ničeho, proč by mu tu představu měla brát? Nikdy mu přece nemusí ukázat, jak moc ji přitahuje, jak je před ním bezbranná.

Podívala se na hodinky. Dvě hodiny. Zhluboka se nadechla a vystoupila z auta.

Než stačila zaklepat na dveře jeho kanceláře, samy se před ní otevřely. Stál v nich Caleb, s rozepnutou košilí, odhalující několik jemných chloupků na hrudi a opálený krk. Rukávy měl vyhrnuté, takže bylo vidět vypracovaná předloktí, a vlasy rozcuchané, jako by si je zrovna netrpělivě pročísl rukou.

„Jdeš pozdě,” ucedil.

Maggie musela vyvinout nadlidské úsilí, aby zůstala klidná, a s hranou lhostejností zkontrolovala hodinky. “O dvě minuty, pane Camerone.”

„Beru to tak, že mou nabídku přijímáš.”

Mechanicky přikývla. „Pokud dodržíte svou část dohody.”

.. Jistě.” Zlostně ji přelétl pohledem a pak se jí znovu podíval do obličeje. Poprvé teď viděl, že nemá pihy jen

na tváři, ale že jí sahají až k hlubokému výstřihu svetříku, který měla na sobě. Bezděky zaťal zuby. „Příště tu buď včas.”

„Vynasnažím se.”

Vyměnili si krátký, hněvivý pohled. Caleb se zamračil. Maggie cítila, jak jí nad spánkem vyrazila krůpěj potu. Pak ji chytl za ruku a vtáhl ji dovnitř, a ten znepokojující okamžik byl pryč. Jakmile se ocitla v kanceláři, vytrhla se mu a postavila se do rohu. Caleb došel ke stolu a nedbale se o něj opřel.

Maggie se zaraženě rozhlédla kolem sebe, ohromená pohledem, který minulou noc halila tma. Obrovská okna poskytovala úchvatný výhled na město a vzdálené kopce za ním. Ráda by šla blíž, aby si ho mohla vychutnat, ale místo toho udržela lhostejný výraz a soustředila se na Caleba.

„Pokud vím, včera večer jsme si tykali. Toho pana Camerona můžeš vynechat, v ložnici si na formality nepotrpím.”

„Ještě tam nejsme,” odsekla.

Caleb se zvedl a to samo o sobě stačilo, aby vypadal hrozivě. Maggie potlačila touhu utéct. Jak ho může přesvědčit, že je protřelá potvora, když nadskočí při každém jeho pohybu? Pomalu se k ní přiblížil a zastavil se sotva pár centimetrů od ní. „To se brzy změní, neměj strach. Tak, a teď řekni mé jméno. Chci ho slyšet.” Cože? Bezradně k němu vzhlédla, nadechla se a, zase vydechla. Nedokázala to. Z nějakého důvodu to nešlo, přestože včera večer ho tak už oslovila. Zdálo se, jako by pro ni jeho jméno získalo nový význam, jako by se stalo jakýmsi projevem něžnosti. Dokázala jen zavrtět hlavou, zmateně těkala očima a cítila, jak se jí do tváří hrne barva.

Caleb se k ní přitiskl, zvedl ruku a prsty jí lehounce

přejel zezadu po krku. „Maggie…“

Maggie ztuhla. „Já, nemůžu.”

.. Maggie. No tak, řekni ho.”

Připadala si jako omámená, nohy jí ztěžkly, krev jako by se jí zpomalila v žilách. Viděla, jak se k ní sklání, jak sepřibližuje, chtěl ji políbit. Malátně zvedla ruce, aby

ho zastavila.

.Calebe,” šeptla zastřeným hlasem. A jakmile jeho

jméno vyslovila, poznala, proč to bylo tak těžké. Jediné slovo dokázalo zbořit její obranu. Byla teď jeho. Jak mohl mít zdánlivě neškodný okamžik takový význam?

Zarazil se a pomalu se narovnal. „Tak vidíš, nakonec to nebylo tak těžké, viď?”

Bože. Stačilo několik minut v jeho kanceláři a byla

z ní mumlající troska. Musí se vzpamatovat. Musí se držet svého plánu. Jedině tak se může bránit.

Rychle se od něj odtáhla a snažila se vymyslet něco,

cokoli, co by odvedlo jeho pozornost. Chytla se první věci která ji napadla, s nuceným úsměvem na něj pohlédla a vyrazila ze sebe jediné slovo: „Šaty!”

„Co je s nimi?” zamručel Caleb podezíravě a založil si ruce na prsou. Nechápal to. V jednom okamžiku celá zrudne, když má říct jeho jméno, a v příštím už mluví

o šatech? Jednou věcí si ale byl jistý nesmí jí věřit. Tušil že má něco za lubem. A podle toho, co věděl o ženách to určitě mělo něco společného s penězi.

Maggie na něj vyzývavě zamrkala. „No, nejspíš budeš chtít, abych vypadala co nejlíp, a své nejlepší šaty jsem nechala v Londýně, takže pokud se ti nelíbí tohle…“

Pohrdavě rozhodila rukama nad svým oblečením. Tohle se jí hnusilo. Neměla v povaze takhle nepokryté si o něco říkat, ale chtěla, aby si o ní myslel jen to nejhorší.

Náhlá změna v jejím chování jím zprvu otřásla, ale pak ho přemohlo odevzdané znechucení. Byla stejná jako všechny ostatní. Naprosto stejná. Ale on přece ani nečekal nic jiného. A nehodlal dopustit, aby se před ním ukazovala v šatech od jiného chlapa. Teď je jeho. A bude se oblékat jen pro něj pro nikoho jiného. „Jen mi řekni, kde chceš nakupovat, a já ti tam otevřu účet můžeš tam zajít dnes odpoledne. Zítra musím na dva dny odletět do Monte Carla zrovna jsem se to dozvěděl takže můžeš jet se mnou. Předpokládám, že pas máš v pořádku.”

Maggie zbledla a zmohla se jen na nepatrné přikývnutí. Na její sebevědomé, leč chatrné fasádě přibyly další trhliny. Monte Carlo? Připadala si jako v jiném světě

Caleb došel ke stolu, sáhl po telefonu a pak se k ní otočil s tázavým, netrpělivým výrazem ve tváři. Maggie zoufale zapátrala v paměti a nakonec ze sebe vysoukala jméno exkluzivního obchodu, který byl poblíž kanceláří obchodu, do kterého by jinak nikdy nevkročila. Následoval stručný, strohý telefonát a všechno bylo zařízené. Caleb položil sluchátko, vrátil se k Maggii a rukou jí zvedl hlavu. „Snaž se vybrat něco aspoň trochu vkusného. Nerad bych byl svědkem něčeho podobného jako tehdy večer,” dodal příkře a ona věděla, že mluví o jejích šatech. Tváře se jí zbarvily zahanbeným ruměncem, ale rychle se vzpamatovala a vrhla na něj hrdý pohled. „Pokusím se,” řekla. „Ale pořád ty šaty mám, takže tě třeba ještě překvapím.”

Vrhl na ni mrazivý pohled.

„Zkus to a já je z tebe vlastnoručně servu. Nehraj si se mnou. Nemůžeš vyhrát.”

Hrdlo se jí sevřelo strachem. Neměla tušení, proč ho

takhle popichuje. Jistěže ty šaty už neměla. Ještě ten večer je vynesla spolu s odpadky, a kdyby mohla, nejradě-

ji by je rovnou spálila.

Konečně ji pustil. Otočila se a na vratkých nohou zamířila ke dveřím. Když už brala za kliku, uslyšela své

jméno. Neochotně se na něj ohlédla.

„Svoje auto teď nepotřebuju, takže až budeš mít na—

koupeno, můj řidič tě může zavést do bytu. Kde máš

kufry?”

„Jsou, jsou v mém autě. Stejně si je z něj musím vzít, takže můžu dojet sama.”

Lhostejně pokrčil rameny a dal jí svou adresu. Věděla, kde to je. Jeho byt byl v jedné z luxusních budov v centru, jen kousek od kanceláří. Nic dalšího už nebylo třeba říkat a ona mohla konečně jít.

V podvečer zaparkovala na jediném volném místě

před vysokým bytovým domem. Kufr jejího malinkého

auta byl napěchovaný taškami. Přestože koketovala s myšlenkou nekoupit si nic jiného než spoustu laciných, kýčovitých hadříků, nedokázala se k tomu přinutit a nakonec z obchodu odešla přesně s tím, co považovala za

vhodné pro nejrůznější společenské události.

Správce domu byl o jejím příjezdu předem informován, takže jí dal klíč a řekl jí, že jí pomůže s taškami.

Maggie unaveně nastoupila do výtahu, poprvé za celý

denneschopná odehnat nepříjemné vzpomínky, které

vyvolal nečekaný a katastrofální návrat Caleba do jejího

života.

Celé dětství a dospívání sledovala, jak Tom Holland

ubližuje všem kolem sebe jak pletichaří, manipuluje

s lidmi a ničí jejich životy. Postupem času začala nenávidět všechno, co dělal a co pro ni představoval. A vlastně

právě proto se rozhodla pro malířství krom toho, že po svém otci zdědila jedinečný talent, její volba přiváděla

Toma k šílenství.

Jemu i jeho poskokům se vyhýbala jako moru, až do onoho okamžiku před půl rokem, kdy na dva týdny přijela do jeho domu. Caleb Cameron byl čestným hostem, pozvaným pod záminkou výměny informací s nejlepšími obchodními mozky na světě. Ve skutečnosti ale všechno bylo naplánované tak, aby se Tom k němu mohl přiblížit, a pak ho zničit.

Setkání s Calebem jí převrátilo život vzhůru nohama.

Všechny ostatní Tomovy společníky v jejích očích o tolik převyšoval. Vzhledem, intelektem. A, jak si myslela, i zásadovostí. Nemohla být naivnější. Nakonec se ukázalo, že je úplně stejný jako Tom, ať už se tváří jakkoli. Své city k němu už ale nedokázala udusit.

Jiskra, která mezi nimi přeskočila, naneštěstí neunik—

la ani Tomovi, a přivedla ho na geniální myšlenku. Využil veškeré své lstivosti, aby je při každé možné příležitosti svedl dohromady, zařídil, aby se sblížili, a nakonec nachystal scénu pro poslední dějství, které mělo celý jeho plán završit.

Dveře výtahu se otevřely a vyrušily Maggii ze vzpomínek. Zatřásla hlavou ve snaze odpoutat se od minulosti. Teď musela myslet hlavně na budoucnost, na to, jak přežít následujících osm týdnů.

Váhavě vstoupila do bytu, prohlížela si místnosti a zase z nich utíkala, jako by se bála v některé z nich zůstat. O domě, v němž se byt nacházel a který navrhl jistý svě-

tově známý architekt, věděla všechno. Stál na kopci přímo naproti hlavní katedrále a za svou nedlouhou existencí už stihl vyvolat řadu sporů, jelikož ho mnozí považovali za rušivý element, nevhodně umístěný do blízkosti staro-dávné katedrály. Ať už to bylo jakkoli, Maggie ho zbožňovala. Líbilo se jí, jak se tu staré setkává s novým.

Když došla ke dveřím posledního pokoje, zhluboka se nadechla a pak je pomalu otevřela. Podobně jako Calebova kancelář, také jeho ložnice se pyšnila vysokými okny po celé délce stěny, nabízejícími skutečně milionový výhled. Nikde tu neviděla žádné osobní věci, snad kromě několika svršků úhledně rozvěšených v ohromné šatně a toaletních potřeb v koupelně. To bylo ale nejspíš tím, že se tu ještě nestihl zabydlet.

Pohledu na nejdůležitější místo ložnice se pokoušela vyhnout, ale nešlo to. Ohromná postel dominující celé místnosti se nedala přehlédnout. Povlečená v tmavém saténovém prádle vypadala svěže a lákavě, a přesto tak děsivě. Najednou už ale nebyla prázdná, Maggie na ní teď viděla sebe a Caleba, dvě propletená těla, pokrývky odhozené stranou.

Jaké by to bylo? Cítit jeho kůži na své, Nechat ho, aby s e k ní přitiskl svým vzrušeným tělem…

V tom se za ní ozval šramot a Maggie sebou zděšeně škubla. Bleskurychle se otočila, ruka jí v obranném gestu vylétla k hrdlu. Ve dveřích stál správce. Samou úlevou se jí skoro podlomila kolena.

„Tady je poslední taška.”

„Moc vám děkuju. Vážně jste nemusel…“ Vyprovodila ho ven, a když za ním zavřela, na okamžik se ztrápeně opřela o dveře. Potom ale zatřásla hlavou, narovnala se a odhodlaně vyrazila na další průzkum ohromného apartmá.

Kolem deváté hodiny už měla nervy tak napjaté, že reagovala i na ten nejmenší zvuk, který se ozval odněkud zvenčí. Dveře bytu se ale nikdy neotevřely a dům zase postupně ztichl.

O něco později zazvonil telefon a vytrhl ji z myšlenek. Váhavě ho zvedla.

„Maggie…“ Stačilo slyšet jeho hlas a Maggie ztrácela půdu pod nohama. Proč musí po telefonu znít tak něžně? Zhluboka se nadechla.

„Calebe. Právě jsem si říkala, jestli neležíš někde v nemocnici.”

Přísahala by, že zaslechla přidušený smích. „To je od tebe moc milé. Chtěl jsem ti zavolat dřív, ale čekal jsem na hovor z Los Angeles. Ještě tu musím něco dodělat, takže se odsud nedostanu dřív než po půlnoci. Měla bys jít do postele.”

„Takže na tebe nebudu čekat a pustím se do jídla.” Jakmile to řekla, tiše se proklela. Rozhodně nechtěla budit dojem, že by o něj měla byť sebemenší starost. Nebo že na něj čeká.

„Netvrď mi, žes nám připravila romantickou večeři?” „Ani náhodou,” odvětila sladce. „Dokázala bych připálit i vodu.” Ve skutečnosti připravila jednoduché jídlo, to se ale dozvědět nemusel.

„Předpokládám, že ses už zabydlela.”

„Ano.”

„Dobře. Pokusím se tě nevzbudit, až přijdu, nebo bys na mě pokaždé mohla čekat…?“

Maggie si do sluchátka hlasitě zívla, přestože měla co dělat, aby nepropadla panice. „To bych moc ráda, ale jsem k smrti unavená. Všechno to vzrušení, Dobrou noc.”

Chtěla už sluchátko položit, když uslyšela své jméno. Znovu ho zvedla k uchu. Tichým, nebezpečně svůdným hlasem dodal: „Jestli nebudeš v mé posteli, až se vrátím, Maggie, sám si tě tam odnesu.”

Pak zavěsil. Maggie se vybavil nevzdálenější pokoj

pro hosty, který si vybrala v bláhové snaze uniknout tomu, co se od ní čekalo. Bylo jí jasné, že to myslel vážně.

S vědomím, že nemá na výběr, sebrala svou pohodl—

nou noční košili a s pokojem pro hosty se rozloučila. Pak šla do šatny a vybalila si své nové šaty. Spodní prádlo

srovnala do šuplíku. Sama by si ho nevybrala, ale prodavačka z něj byla tak nadšená a byla na ni tak milá, že

neměla to srdce ho odmítnout. Maggie dala na její rady i při výběru některých šatů. Původně si je nechtěla koupit ale pak si řekla, že přesně takové oblečení by měla

jako Calebova milenka nosit, a to nakonec rozhodlo.

Později, když ležela na samém okraji ohromné postele a snažila se usnout, do polospánku se jí vkrádaly útržky jejich předchozího rozhovoru. Znepokojilo ji, že proběhl možná až příliš, snadno, a dokonce v něm byla jistá vřelost. A to ji děsilo. Připomínalo jí to jejich první

setkání v Londýně, ty opojné dny, kdy ho poznala z úplně jiné stránky. Zavrtěla se a hlavu si podložila rukou.

Pokud se k ní bude chovat třeba jen náznakem tak mile, je ztracená. Věděla to, protože se jí to už stalo. A navzdory všemu, co se od té doby přihodilo, se bála, že se to vlastně ani nikdy nezměnilo.

Nakonec ji přemohla únava z prožitého napětí a nedospaných nocí a ona se propadla do hlubokého, beze—

sného spánku.

Caleb se probudil časně. Vedle sebe cítil teplo jejího těla. Když se otočil na bok, zjistil, že leží těsně u něj, schoulená do klubíčka. Zářivé rezavé vlasy jí v drobných kudrlinách rámovaly tvář. Večer ve tmě jen nejasně vytušil její siluetu na druhém konci postele a byl příliš unavený, než aby zjišťoval něco dalšího. Zdálo se ale, že se k sobě během noci nevědomky přiblížili.

A teď si ji mohl nerušeně prohlédnout. Připadala mu mladší, nevinnější, zranitelnější. Zachmuřeně ten dojem potlačil a sjel očima níž. Pokrývku měla odhrnutou, takže před ním ležela jen v krémové krajkové košilce sotva zakrývající půvabné obliny ňader, stoupajících a klesajících s pravidelným dechem. Jeho tělo reagovalo okamžitě. Neklidně sebou pohnul, a Maggie se zavrtěla, jako by ji k němu poutala neviditelná nit. Zarazil se. Ve spánku našpulila rty, skoro jako by ji něco naštvalo. Zatoužil sehnout se a ty hebké rty políbit. Chtěl ji probudit, chtěl, aby se na něj rozespale usmála a pak se k němu přitulila. Ale neudělal to. Protože věděl, že kdyby ji probudil polibkem, vysloužil by si zprvu překvapený a hned nato odmítavý pohled, a to nechtěl. Chtěl ji probuzenou, dychtivou a vnímající každý jeho dotyk takhle se s ní chtěl poprvé pomilovat.

V tu chvíli se Maggie znovu ošila a najednou byla ještě blíž u něj. Drobná ručka se k němu natáhla a uvelebila se mu na prsou. Jako by ho zkoušela. Drobná a průsvitná na jeho opálené kůži. Malinko pohnula prsty. Musel zatnout zuby, aby nepodlehl pokušení. Co nejopatrněji zpod ní vyklouzl a zamířil do koupelny, aby si dal sprchu. Pěkně studenou. Maggie se za ním na posteli zavrtěla, ale spala dál.

Když se Maggie konečně probudila, chvíli jí trvalo,

než si uvědomila, kde je. Cítila se báječně, jako by se

snad poprvé v životě pořádně vyspala. Se spokojeným

úsměvem se protáhla, uprostřed pohybu ale najednou

ztuhla. Dotyk hedvábného povlečení na nahé pokožce

působil podezřele cize.

A v mžiku ji nelítostně vrátil do reality.

Lehce se nadzdvihla a ke svému překvapení zjistila, že

se během noci nějakým záhadným způsobem přesunula

skoro na opačnou stranu postele. Otisk na druhém pol-

štáři jí prozradil, že Caleb tu spal taky. Nechápala, jak se mohla tak dobře vyspat, když byl celou dobu tak blízko

u ní.

V tu chvíli se otevřely dveře a v nich se objevil Caleb,

hladce oholený, oblečený v bezvadně padnoucím oble—

ku. Maggie si přitáhla pokrývku až k bradě, nesmírně

vděčná, že ho vidí oblečeného.

„Dobré ráno,” pozdravil ji a na noční stolek položil šálek s kávou. Maggie ostražitě sledovala každý jeho

pohyb.

„Měla bys vědět, že se v noci pěkně vrtíš. Málem jsi mě shodila na zem. Člověk by řekl, že takhle velká postel bude stačit…“

Tohle už bylo příliš. Jako by nestačilo, že ji zrazovaly vlastní myšlenky. Chtěla něco odseknout, ale pak se ovládla a jenom suše poznamenala: „Tak si říkám, že to možná vážně byla chyba, když můžu klidně prospat celou noc ve tvé posteli, aniž by se cokoli stalo…“ To neměla říkat. Pomalu se posadil vedle ní a uvěznil ji mezi svými svalnatými pažemi. Maggie nasucho polkla, vzduch jí uvízl v hrdle. Pokrývka jí sklouzla po saténové košilce, která nechávala jen pramálo na fantazii. Beze spěchu si ji prohlížel, pohledem rozkošnicky cestoval po jejím těle, až se zarazil na jejích ňadrech. Cítila, jak se jí napjaly bradavky a vyzývavě mu vyšly vstříc, jako by žadonily o polaskání. Pomalu zvedl ruku a klouby lehounce a jakoby mimochodem přejel po jedné z nich, pak ji jemně vzal za bradu a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Chyba…? To bych ani neřekl, zlato.”

Zachvěla se, omámená touhou. Jak snadno ji dokázal usvědčit ze lži, jediným dotykem ji ujistit, že kdyby chtěl, mohl ji mít kdykoli. Věděl to stejně jako ona. Zvedl se a vrhl na ni odměřený pohled. „V jedenáct hodin vyrážíme do Monte Carla, tak buď připravená.” S těmi slovy se otočil a odešel.

Maggie zavřela oči. Udělám to, přesvědčovala se. Musím. Přece to nemůže být tak těžké.

Ve stanovený čas už měla sbaleno a byla připravená na cestu. Zavolala mamince a vysvětlila jí, že jako Calebova „asistentka” musí jet spolu s ním na krátkou služební cestu. Doufala, že v novém oblečení se aspoň částečně dokáže vžít do role, pro kterou se rozhodla. Na cestu si oblékla jednoduchou plátěnou sukni, hedvábné tílko a krátký kabátek a vlasy si upravila do elegantního drdolu.

Ozval se telefon. Byl to Caleb: čeká na ni dole v autě.

Před domem se na okamžik zastavila. Caleb ji sledoval zpoza tmavých skel ze zadního sedadla auta. Když se objevila ve dveřích, energická, rozzářená a neuvěřitelně přitažlivá, musel se držet, aby nevyskočil z auta a neběžel k ní. Snad aby se přesvědčil, že je skutečná. O pár vteřin později měla kufry naskládané v autě, ale když už se skláněla a chystala se nastoupit, na něco si vzpomněla a znovu se narovnala.

„Co se děje?” ozval se Caleb popuzeně.

„Jen se chci ujistit, že mám zamčené auto…“ Pospíšila si ke svému minicooperu, který stál nedaleko, a rychle zkontrolovala dveře. Pak se otočila, a málem vrazila do Caleba, který stál za ní se slunečními brýlemi na očích.

„Tohle je tvoje auto?”

„Ano,” odpověděla nejisté.

„To je pojízdná rakev.”

Maggie se kousla do rtu, aby mu něco nevmetla do tváře. Auto si koupila ze svých prvních úspor od rodinného zahradníka. Učila se v něm řídit a pečlivě se o něj starala. Caleb ale samozřejmě musel čekat, že bude jezdit v něčem mnohem okázalejším. Opatrně a co možná nejlhostejněji řekla: „Je to jen provizorní řešení. Půjčuju si ho, když jsem doma. Patřil našemu zahradníkovi. Není to nic moc, ale doveze mě, kam potřebuju.”

Nastoupila do Calebova auta a jenom doufala, že na její auto brzy zapomene. Zepředu se k ní otočil řidič a představil se jako John. S překvapením zjistila, že má anglický přízvuk. „Bezvadné auto, viďte? Taky jsem míval minicooper. Moc dobře vím, jak člověku příroste k srdci.” Spiklenecky na ni mrkl, s vřelostí, jakou Maggie nezažila už celé týdny, a ona mu oplatila tím nejzáři

vějším úsměvem, jakého byla schopna. Pak se po očku mrkla na Caleba, který si hověl na druhé straně auta a teď ji sledoval se zvláštním, nečitelným výrazem ve tváři. Rychle zvážněla a otočila se k okýnku, ale koutkem oka zahlédla, jak se znovu sklonil k papírům rozloženým před sebou. Pomalu vydechla a poprvé se soustředila na to, co ji čeká.

Představila si místo, na které měli namířeno. Prosluněné , úchvatné, exotické, Místo, kde dojde k nevyhnutelnému. Než se vrátí do Dublinu, budou z nich milenci. Lehké tílko jí zničehonic připadalo těsné. Dokáže se s Calebem milovat, a přitom nedat najevo své emoce?

Maggie nastavila tvář slunci. Nádhera. Pokud ovšem dokázala zapomenout, že sem přijela víceméně pod nátlakem, za což si ale mohla sama. Zvláštní, byly to jen tři dny, a teď před sebou měla život milenky s někým, kdo jí pohrdal, ale zároveň po ní toužil natolik, že to dokázal přehlédnout.

Otevřela oči a zaclonila si je rukou. Seděla na terase hotelového pokoje s výhledem na idylické náměstíčko uprostřed města. Obklopovala ji záplava květin a barev, ze kterých přecházel zrak. Zvedla se a opřela o zeď a výhled se jí rozšířil o blankytné moře třpytící se v dálce. Která žena zažila něco podobného? Napadlo ji. Která žena se během několika hodin přenesla z nudné šedi do světa luxusních hotelů, exotických míst, čistě pro jeho potěšení, Ta myšlenka ji bodla jako ostrý nůž přímo do srdce. Zlostně se odtrhla od zdi.

A překvapeně zalapala po dechu, když uviděla Caleba, jak se nedbale opírá o dveře vedoucí na terasu a pozoruje ji přes sluneční brýle.

„Jak dlouho jsi tady…? A co tvoje jednání?” Připadá

la si jako přistižená při činu, jako by přesně věděl, na co před chvílí myslela.

Odlepil se ode dveří a došel k ní. „Měla bys být opatrná, jinak se spálíš.” Už teď si všiml, že jí na tvářích

a ramenou vyskočily nové pihy, a neušlo mu, že díky nim vypadá ještě mnohem mladší.

Celá ztuhla, když se jí dotkl a prstem přejel po jemné

pokožce na jejím rameni, a jen se modlila, aby nepoznal, jak ji i ten jeho nejjemnější dotek přivádí k šílenství.

„Buď bez obav,” usmála se bezstarostně. „Mám už tolik bolestivých zážitků, že bez pořádného krému se na slunci ani neukážu. Opalování jsme vzdala už dávno.”

Dál ji hladil po rozpálené kůži. „Stejně, měla by sis

dávat pozor.”

„Ty taky, jinak bych si mohla myslet, že o mě máš starost,” ušklíbla se.

Ruka na jejím rameni se zastavila. „Sotva. Stojíš mě

spoustu peněz. A nehodlám dnes večer čekat, až se vzpamatuješ ze slunečního úpalu.”

V ústech jí vyschlo. Jeho urážka ťala do živého, ale

jakmile řekl dnes večer, pozbyla veškerý význam. Marně hledala slova, cokoli, co by zastavilo línou, žhavou

řeku, která ji pomalu pohlcovala, a byla vděčná, že mu

nevidí do očí, protože se bála, že by v nich nenašla nic

než opovržení.

Pokračoval dřív, než stačila promluvit. „První jednání bylo rychlejší, než jsem čekal. Ještě jsem nejedl, a ty?”

Zavrtěla hlavou.

„V bistru kousek odsud mám zamluvený stůl. Pojďme si dát něco lehkého, další jednání mám až za hodinu.”

.. Dobře…“ Maggie si vzala kabelku a pak společně

vyrazili. Kousek od hotelu zahnuli do úzké, dlážděné

uličky a zanedlouho stáli před restaurací důmyslně skry-

tou za stěnou z popínavých rostlin a květinových truhlíků. Uvnitř bylo příjemně chladno. Číšník je uvedl ke s tolu, který stál v rohu stranou ostatních přímo pod otevřeným oknem.

Bylo to k neuvěření romantické. Dokázala by tam zůstat věčně. Caleb seděl naproti ní a dlouhé nohy si natáhl vedle jejích. Když si to uvědomila, rychle je schovala pod židli. Zaregistroval to, ale neřekl nic, jenom posměšně povytáhl obočí. Nevěnovala tomu pozornost. Podal jí jídelní lístek. Když se číšník vrátil, objednali si a Caleb ho poprosil o perlivou vodu. Za chvíli ji měli na stole a číšník se opět vzdálil. Caleb pozvedl sklenku. „Sice to není víno, Připijeme si na příměří, Maggie?” Zašimralo ji v břiše. Upřeně ji sledoval a ona mu neochotně pohlédla do očí. Zvedla svou sklenku a při tom se snažila ten neodbytný pocit potlačit. Dělá to jen kvůli sobě, připomínala si. Musím čelit realitě, ne se utápět v naivních představách, „Tak tedy na příměří…“ Usmál se na ni. A ten šimravý pocit byl zpátky, a tentokrát v mnohem větší síle. Když se na ni takhle podíval, nedokázala uvažovat jasně.

Je na tebe milý, jen aby dostal, co chce, varoval ji tenounký hlásek. Maggie ho ignorovala. Věděla přesně, o co se Caleb pokouší.

„Neměli bychom ale zapomínat, proč jsme tady…“ „Rád se nechám poučit, Maggie.” V očích mu zlověstně blýsklo.

„Přece kvůli matčinu domu.”

„Jistě. Kvůli domu. Doufal jsem, jakkoli marně, že bychom na nepříjemnou realitu mohli aspoň na chvíli zapomenout. Nemusíš mi připomínat, že se mi tu nabízíš výměnou za dům, který má hodnotu několika milionů. To je holá skutečnost. A já jsem takový blázen, že

jsem uvěřil, že za to stojíš,” dodal trpce a ona viděla, jak se mu rty stáhly do tenké linky. Očividně zalitoval, že řekl příliš.

Maggie zrudla. Měla to čekat, sama si o to řekla.

A proč by se měla cítit ukřivděně? Jen proto, že s nabídkou smíru přišel on?

Nervózně se napila.

Caleb se k ní naklonil. „Maggie, to ale neznamená, že bychom nemohli dospět k nějaké dohodě.”

Musím být opatrnější, nabádala se v duchu, musím se víc chránit. Věděla, že ženy, na které byl zvyklý, by se nad svým chováním ani nepozastavily.

„Máš pravdu. Připijme si ještě na příměří,” pronesla s předstíranou lhostejností. Znovu si přiťukli, tentokrát se ale namísto úsměvu dočkala jen pronikavého, podezíravého pohledu. Snažila se nevěnovat mu pozornost a s dovedností a sebejistotou, jaké by u sebe nikdy nehledala, nasměrovala rozhovor do méně nebezpečných vod.

Zdálo se, že Caleb její malý výstup přešel bez povšimnutí, rozhovor příjemně plynul a Maggie s hořkosladkou lítostí znovu zjišťovala, kolik toho mají společného. Vzpomínala, jak ráda si s ním tehdy povídala. Aniž by tušila jak, postupně se v hovoru dostali k osobnějším věcem.

„Jezdíš ještě často do Ria?” Číšník odnesl talíře

a Maggie si teď vychutnávala lahodnou kávu. Přestože neměli žádné víno, tělem se jí rozléval vláčný, uvolněný pocit. Zarazilo ji, jak snadno dokázala zapomenout, co ji sem přivedlo.

Caleb před ní uhnul pohledem a na okamžik se ztratil v myšlenkách. „Moc často už ne,” odpověděl nakonec. „Matka tam pořád ještě žije, ale má teď plnou hlavu svého nového manžela…“

„Pamatuju se, že ses o něm zmiňoval. Není.” „Stejně starý jako já,” doplnil za ni a kousavě se zasmál. „Přesně tak. A má dost peněz na to, aby jí zajistil život, na jaký je zvyklá.”

Maggie se zoufale snažila udržet konverzaci na lehké notě. „Musíš ale přiznat, že je to docela příjemná změna. Většinou je to naopak. Často můžeš vidět nějakého staříka s dívkou, která by mohla být jeho dcerou.” Na okamžik zavládlo napětí, ale pak se Caleb usmál. „Pravda. Nejspíš by se ti líbila. Je velmi otevřená, přímočará.”

Při představě, že by se měla setkat s jeho matkou, najednou pocítila nezvyklou plachost, ale tušila, že tím nic nemyslel. A pokud ano, patrně to měla být jen další urážka.

„Tvůj, tvůj otec je pořád ještě v Anglii?”

Přikývl a napil se kávy. „Ano. žije v Brightonu, takže za ním jezdím, kdykoli mám čas.” Jakmile přešla řeč na jeho otce, napětí z jeho hlasu zmizelo. Maggie vytušila, že s matkou nevychází nejlíp, a vzpomněla si, jak jí vyprávěl o svém dětství. Když se jeho rodiče rozváděli, byly mu teprve tři nebo čtyři roky, a těžce nesl, jak se o něj dohadovali. Následující roky si ho přehazovali mezi sebou, takže neustále cestoval z Anglie do Brazílie a zpátky. „Ale teď žiješ v Londýně, že ano? Nebo jsi tam aspoň žil” před půl rokem, dodala v duchu, ale vyslovit to nedokázala.

Krátce přikývl. „Mám tam byt, a další v Riu, New Yorku a Paříži, ale na žádném místě nejsem tak dlouho, abych ho mohl považovat za domov…“

V tu chvíli zachytil její pohled a v něm cosi, co nedokázal pojmenovat, ale co ho hluboce zasáhlo a vyvolalo v něm náhlou touhu po něčem, co ještě nikdy nepocítil.

„To si nedokážu představit,” poznamenala zadumaně. „I když jsme dlouho žili v Londýně, domov jsem vždycky měla v Irsku. Je to místo, kam se můžu kdykoli vrátit…“

Nedotknutelné útočiště. Dublin Tomovi odjakživa připadal nudný. Nikdy se tam nezdržel dlouho a nejšťastnější období zažívala Maggie na internátní škole, když dovolil matce, aby s ní zůstala, což bylo většinou tehdy, když si vyrazil na dovolenou s některou ze svých mnoha milenek.

„Chceš se tam usadit?”

Vytrhla se ze vzpomínek a lehce přikývla. „Ráda bych. Jsme tam už půl roku.”

„Půl roku?” přerušil ji ostře. Maggie se provinile začervenala a zděšeně uvažovala, jestli se nenechala moc unést. Ale co by z toho mohl poznat?

Opatrně vysvětlila: „Maminka chtěla jet domů, tak jsem se vrátila s ní, abych jí ze začátku pomohla…“ Upřeně ji pozoroval. „Takže tys odjela z Londýna před půl rokem?”

Přikývla.

Caleb z ní nespouštěl oči. Teď se konečně k něčemu dostali, tím si byl jistý. Tom ji nejspíš poslal pryč, aby ji Caleb nemohl pronásledovat. Aby ji před ním ochránil. Znovu ho popadl ten bezmocný vztek. Nad její zradou, nad tím, jakou pro ni má slabost. Musel se přemáhat, aby tu myšlenku vytlačil. Uzavřeli přece příměří. „Jste si s matkou blízké?”

Maggie, které se očividně ulevilo, že se dál nevyptává na Londýn, horlivě přikývla. Oči se jí rozzářily. Caleb zatajil dech vypadala nádherně. Slunce už stihlo zanechat lehké stopy na její světlounké kůži a přidat na ni pár pih. Zatoužil natáhnout se k ní a té průsvitné kůže se do

tknout. Pohledem sklouzl po výstřihu halenky až k úžlabince mezi jejími ňadry. Přes rameno jí spadl pramínek rezavých vlasů a provokativně se stočil jen kousínek od nich. Tohle je přece šílené, říkal si v duchu. Copak můžu žárlit na pramínek vlasů?

O chvíli později, po cestě zpátky do hotelu, ji Caleb jakoby mimochodem vzal za ruku. Jejich prsty se propletly a než došli zpátky, Maggie se sotva držela na roztřesených nohou. Caleb se zastavil a otočil se k ní. Plaše k němu vzhlédla. Slunce jí svítilo do očí a oslňovalo ji. Věděla, že ji chce políbit a že ho nemůže zastavit. Kdyby se o to pokusila, bylo by mu to podezřelé. A nemohla popřít, že ji přitahuje. Nechápal by, čeho se tak bojí, Měl nejspíš za to, že je mnohem zkušenější. Byl to pro něj pouhý výměnný obchod a bezpochyby se domníval, že ona to vnímá stejně. Teď už nemohla dělat nic jiného, než se tomu podvolit.

Přitiskl ji k sobě a volnou rukou jí zajel do vlasů. Jeho rty se dotkly jejích.

Maggie mu roztála v náručí. A poprvé od chvíle, kdy se s ním znovu potkala, mu polibky oplácela. Protože navzdory všemu to bylo jediné, po čem toužila. Jeho doteky pro ni byly tak nezbytné jako vzduch.

Caleb to vycítil a objal ji ještě pevněji. Špičkou jazyka si našel cestu mezi její rty, s rozkoší je ochutnával, laskal a provokoval. Maggie kapitulovala před narůstajícím vzrušením a objala ho kolem krku. Pod tenkou látkou košile cítila pletence svalů a zatoužila dotknout se jeho kůže, probádat jeho svalnaté tělo, cítit, jak se mu svaly napínají při každém pohybu.

Když nakonec zvedl hlavu, ještě jí vtiskl rychlý polibek a pak se neochotně odtáhl. Maggie byla jako omá-

mená. Nenáviděla se za to dostal ji přesně tam, kde ji chtěl mít. Do své náruče, svolnou a poddajnou. „Odpoledne nebudu mít čas, takže si oblek nechám dovézt do kanceláře a sejdeme se před večeří v hotelovém baru.”

S těmi slovy ji pustil a jemně ji postrčil směrem k hotelu. Maggie se rychle otočila, aby si nevšiml jejího poníženého ruměnce, a zamířila do hotelu.

Caleb se rozhodl nejet autem a na jednání, které mělo proběhnout jen kousek od hotelu, šel pěšky. Potřeboval si urovnat myšlenky. Vzpomínka na ten polibek, a na Maggii, ho zaměstnávala natolik, že se nedokázal zabývat ničím jiným. Zrychlil krok, jako by nepříjemným myšlenkám chtěl uniknout. Milenek měl přece už spoustu, tak co je tentokrát jinak? Maggie je stejná jako všechny ostatní. Pak si ale rozmrzele vzpomněl, jak před pár týdny na ulici v Londýně zahlédl drobnou rudovlásku, a než se k ní dostal, jen aby zjistil, že je to někdo úplně jiný, srdce mu divoce bušilo a celý se třásl. Tehdy si to nechtěl připustit, ale tahle zdánlivě nevinná epizodka mu dlouho nedala spát.

Možná kvůli tomu ji chtěl znovu vidět. Aby dokončil svou pomstu. Aby se vymanil z moci, kterou nad ním měla. V duchu si nadával, že dal průchod tak nesmyslným myšlenkám, a podíval se na celou věc znovu, optikou chladné logiky, která ho proslavila. Pravda byla, že po ní toužil, a ona mu poskytla záminku, aby se s ní mohl vyspat, nic víc. Byla jen další v řadě, nehledě na okolnosti. A pořád ještě nevěděl, jestli ho neklamala od samého začátku. Koneckonců byla součástí plánu, který ho měl zničit. Na to nemohl zapomínat. Nemohl jí důvěřovat.

Ale teď, po pár hodinách strávených v její společnosti byť se ani nenamáhala předstírat, že by s ním byla ráda poprvé v životě zatoužil vzít si odpoledne volno. Jedině své pevné vůli mohl děkovat za to, že se dostal tak daleko, tak proč by ji najednou měl zpochybňovat? Vždyť nešlo o nic jiného než o sex. A i když po Maggii toužil víc než po jakékoli jiné ženě, pořád to byl jen chtíč. Nic víc. A přece…

A přece nic…

Nesnesl pomyšlení, že by ho pořád mohla mít tak omotaného kolem prstu.

Maggie stála před výtahem a zaraženě pozorovala svůj obraz v prosklených dveřích. Skoro se nepoznávala. Tomovým pokusům udělat z ní dámu se vždycky bránila a sama se nikdy nepřinutila takhle se vyšňořit. Výsledek ale vůbec nebyl špatný a Maggie byla ráda, že se tentokrát přemohla.

Znovu zmáčkla tlačítko výtahu, a když se ozvalo hlasité zacinkání, hlásící jeho příjezd, žaludek se jí sevřel nervozitou.

Caleb seděl u baru osvíceného tlumenými světly a popíjel whisky. Snad všechny přítomné ženy k němu vysílaly obdivné, nepokrytě žádostivé pohledy. Věděl o nich, cítil je, byl na ně zvyklý, a stejně jako jindy je po sobě nechával sklouznout jako kapky po kachním peří. Stál teď jedině o pohled jedné zelenooké zrzky, byť věděl, že spíš než touhu v nich najde vzdor.

Připravil se na to, až ji znovu uvidí. Obrnil se. Celé odpoledne se mu vkrádala do myšlenek, připravovala ho o soustředění. V jednu chvíli zjistil, že už málem kývl na fúzi, která by ho stála miliony. Tenhle pocit už znal z dřívějška. A po telefonátu do své dublinské kanceláře už

věděl, že po něm bude chtít víc než jen dům pro svou vchudou,

údajně nevinnou matku. Mnohem víc. Hovor v baru zničehonic utichl. Caleb pomalu vzhlédl od sklenky a v zádech ho zamrazilo. Ve dveřích stála Maggie. Plíce se mu stáhly a vzduch mu uvízl v hrdle a on se nezmohl na nic jiného než němě na ni zírat. Vypadala, úchvatně.

Viděl, jak se rozhlíží po místnosti, a věděl, že ho hned neobjeví, jelikož si ze zvyku sedl na nepříliš nápadné místo. Měla na sobě olivově zelené šaty, stažené tenkým proužkem těsně pod ňadry, zpod něhož lehká látka splývala až na zem. Vlasy sčesané k jedné straně jí padaly před rameno v lesklé, rudohnědé vlně. Vynikala nad všemi ostatními ženami v baru, přehnaně nalíčenými a navlečenými do příliš těsných šatů. Byla jako zářivá perla mezi tmavými korály.

Jejich pohledy se konečně setkaly a jí se okamžitě nahrnula barva do tváří. Caleb sevřel sklenku s whisky. Zamířila k němu a on na zlomek vteřiny pocítil silné nutkání odejít, utéct, zmizet. Jako by právě zjistil, že se řítí vstříc nevyhnutelnému, leč neznámému nebezpečí. O chvíli později ale už stála před ním a on se nestačil ani hnout. Vzhlédla k němu, očima zvýrazněnýma černými stíny, obklopená lehkou omamnou vůní. „Pokud jsi připravená, můžeme jít,” řekl a nervózně si odkašlal. Maggie zapátrala v jeho tváři po nějakém náznaku, po čemkoli, co by jí prozradilo, na co myslí. Nenašla v ní nic. Dokonce ani nekomentoval její oblečení. Místo toho ji majetnicky vzal za ruku a vyvedl ven z hotelu, kde na ně už čekala limuzína.

Zdálo se jí ale, že nevypadá šťastně. Okamžik váhala, nakonec se ale zeptala: „Je, je všechno v pořádku?” Střelil po ní nevrlým pohledem.

„Jen se mi zdálo, že ti něco dělá starosti, je to kvůli práci?”

„Co to má znamenat?” zavrčel. „Hraješ si teď na milou, starostlivou ženušku? Snažíš se mě okouzlit, vyvolat ve mně falešný pocit bezpečí?”

„O čem to mluvíš?”

Caleb věděl, že se chová hloupě a že reaguje na něco, co ani možná neexistuje, ale nemohl si pomoct. Chtěl ji odehnat do bezpečné vzdálenosti.

„Musela jsi vědět, že jsem Hollanda skoro zničil on to aspoň věděl. Nevěřím ti. Vím, že máš zálusk na něco víc než jen na dům.”

Viděla opovržení vepsané v každém tahu jeho tváře a celá se roztřásla ve snaze potlačit palčivé slzy, které se jí draly do očí. „Copak nestačí, že jsi přesvědčený, že jsem tě tehdy zradila teď mě chceš obvinit z něčeho dalšího?”

„Tím si buď jistá,” přisvědčil mrazivě. „A pokud si myslíš, že jako moje milenka si můžeš dělat, co chceš, měla by sis to rychle rozmyslet.”

Maggie byla zděšená. Jak na něco takového mohl přijít? Jako by jí četl myšlenky, poskytl jí jasnou odpověď. Naklonil se k ní, vzal ji za ruce a přitáhl k sobě. Maggie se marně snažila nevnímat jeho vůni, nepodlehnout opojení z jeho blízkosti.

„Myslíš si, jak jsi mazaná, viď? Nejdřív se sotva dotkneš peněz, které jsem ti dal na oblečení, pak mě jen tak mimochodem dovedeš k té kraksně, jako bych nevěděl že jindy se vozíš v něčem mnohem nablýskanějším.”

Vytřeštila na něj oči. „Cože?”

„A to všechno nepochybně jen proto, aby mi začalo vrtat hlavou, jestli jsem k tobě přece jen nebyl nespravedlivý”

„To je šílené…“ špitla lítostivě. Měla čekat, že si ji prověří. Vzpomněla si na závratnou částku, kterou utratila za nové oblečení musela se hodně přemáhat, aby z obchodu odešla s hlavou vztyčenou. Co od ní sakra čekal? Zavrtěla hlavou. „Možná jsem jiná než.” „Jiná? Ani bych neřekl, Maggie. Vždycky si říkají o to, co chtějí. Jsou upřímné. Ty jsi podlá a prolhaná.” Jeho slova ji zasáhla do míst, kam se odmítala byť jen podívat. Bojovně se narovnala.

„A ty jsi pěkný cynik.”

Chmurně se usmál. „Možná máš pravdu. Matka mě naučila, co ženy od svých bohatých milenců chtějí, a ještě jsem nepotkal takovou, která by mě přesvědčila o opaku, Mám pocit, že jste se mě s tvou matkou rozhodly znovu napálit, ještě ze mě něco vyždímat, když jsem se sám vrátil”

Při zmínce o matce Maggie strnula a celá pobledla. Hlas se jí třásl, když říkala: „Už nikdy takhle o mé matce nemluv. Tohle je jen mezi mnou a tebou. Víc vědět nemusíš. Ji z toho vynechej.” 9

Její prudká reakce ho zarazila. Zdálo se, že je skutečně naštvaná. Zkoumavě si ji prohlížel a snažil se vyčíst něco z výrazu, který se jí mihl po tváři. Ale pak ten okamžik minul, Ovládla se a se zářivým úsměvem dodala: „Pokud jde o šaty, koupila jsem si jen to, co teď potřebuju, a co je špatného na tom, že z těch hadříků mám radost, koneckonců jsem teď tvá milenka, nebo ne? Jestli mě ovšem nechceš nechat jít. Pokud mnou tak pohrdáš-“

Víc říct nestačila, jen zaslechla, jak prudce vydechl a pak ji umlčel ústy. A přestože v ní všechno křičelo ponížením a chtěla se od něj odtáhnout, chtěla se bránit, bezvládně se mu svezla do náruče a přitiskla se k jeho

pevnému tělu. Jeho vůně jí rychle stoupala do hlavy, ale Caleb se od ní zničehonic odtáhl a ona zjistila, že auto zastavilo. Než se dveře otevřely, ještě na ni stihl vrhnout ledový pohled a procedit: „Pamatuj na to, že jsi má milenka, Maggie. Nic víc.”

V tanečním sále bylo dusivé horko, přestože všechny dveře byly otevřené do vlahé noci. Maggii hořely tváře a nohy ji ve vysokých podpatcích nesnesitelně bolely. Nenápadně přešlapovala, aby jim alespoň trochu ulevila. Caleb stojící vedle ní se podrážděně otočil. “Co je to s tebou?”

„Nic,” odsekla, aniž by se na něj podívala. Od příjezdu s ním sotva promluvila. Zranilo ji a zklamalo, jak moc jí nevěří.

Zdálo se ale, že si jejího tichého vzdoru ani nevšiml. Snad celé hodiny už snášela nekončící tlachání, zatímco Caleb bavil početný zástup svých podlézavých obdivovatelů. Navíc ji co chvíli probodl ne zrovna přátelský pohled některé z přítomných dam. Pak se najednou skupinka okolo ní pohnula a oddělila ji od Caleba, takže se ocitla ve společnosti několika z nich. Všechny byly nastrojené v okázalých róbách, které se sem ani trochu nehodily, nicméně jasně poukazovaly na statut a bohatství svých nositelek. Prohlížely si ji s lhostejnou povýšeností, jako by byla nějaká kuriozita. Nemohla uvěřit, jak neomaleně se chovají, a při tom se snažila nedat najevo nervozitu, která ji přikovala na místě. Jedna z nich promluvila.

„Vous ětes ici avec Monsieur Cameron? “

Maggie zavzpomínala na školní francouzštinu a co nejzdvořileji odpověděla: „Oui”

„Ah, bon. Mais juste pour ce soir, n’est ce pás?”

Maggie uvažovala, co se jí ta žena vlastně snaží říct, Myslí si snad, prolétlo jí hlavou, že jsem tu s Calebem jen na jeden večer, jako nějaká, prostitutka? Tváře jí zalil zahanbený ruměnec. Shlukly se kolem ní a Maggii se z jejich přehnaně nalíčených obličejů, nalakovaných vlasů a přesládlých parfémů dělalo zle.

„Omluvte mě, pardon,” vysoukala ze sebe a snažila se probojovat si cestu pryč, ale bezvýsledně. Pomalu ale jistě propadala zoufalství.

Caleb se podrážděně rozhlédl. Kam zmizela? Ještě před několika minutami přece stála vedle něj. Sám mluvil s realitním investorem z Francie, který ho nechtěl pustit a neustále mu něco vysvětloval. Cítil se trochu provinile, protože se jí zatím moc nevěnoval, ale pořád mu ještě vrtalo hlavou, proč jí tak otevřeně, tak naivně dává najevo, jak po ní touží, Příště si musí dát větší pozor.

Pak ji uviděl, obklopenou doyenkami Monte Carla sám už měl s nimi mnohokrát tu čest, přestože by se jí rád vzdal. Byly známé nesčetnými pokusy výhodně provdat své vesměs mladinké, rozmazlené a namyšlené dcerušky. A Caleb si najednou uvědomil, že Maggie vypadá zděšeně. Bez rozmýšlení zamířil k hloučku žen, natáhl se přes ně a vzal Maggii za ruku.

Otočila se k němu a tvář se jí rozjasnila takovou úlevou, že mu srdce poskočilo v hrudi. Ale to netrvalo dlouho a za chvíli už ho probodávala rozdurděným pohledem, který tak dobře znal. Omluvně se usmál na ostatní dámy a odvedl ji pryč.

„Jsi v pořádku?” optal se tlumeným hlasem.

Zlostně po něm blýskla očima. „Rozhodně ne díky tobě,” prskla. „Ty ženské jsou, neuvěřitelné. Měl jsi mě varovat, že budu potřebovat neprůstřelnou vestu.”

Caleb se musel usmát. Tušil, že podruhé už by se tak snadno nedala zřejmě ji jen zaskočily nepřipravenou. A znovu ho zarazilo, že se s nimi nedokázala poradit. Hádal by, že si s nimi bude výborně rozumět že je zvyklá na podobné intrikánky, které se ve společnosti pohybují s jistotou dravé zvěře.

Tím se teď ale nechtěl zabývat. Místo toho přemýšlel, jak dlouho ještě bude muset udržet zdvořilý úsměv a bavit se s hosty, než odsud budou moct odejít. Než si ji bude moct odvést do postele.

„A, Camerone, tady jste”

Ještě chvíli určitě, pomyslel si odevzdaně. Přitáhl si Maggii blíž k sobě, spolkl otrávený úšklebek a s úsměvem se otočil k dalšímu kolegovi, který si k němu razil cestu.

Maggie se po něm koutkem oka ohlédla. Ačkoli se na něj pořád ještě zlobila, musela uznat, že je tím nejpřitažlivějším mužem v sále. Ostatní muže o hlavu převyšoval a s takovou postavou, vnitřnosti se jí sevřely nervozitou a očekáváním.

Zdálo se jí, že uběhlo několik mučivých hodin, než se k ní konečně naklonil, a zašeptal jí do ucha: „Vypadneme odsud.”

Mlčky přikývla. Je načase. Už žádné čekání. Dnes večer si řekne o svou odměnu, vezme si její tělo, a s ním nejspíš i duši. A ona s tím nemůže nic dělat.

Vztek ji pozvolna opouštěl, teď už si připadala jen bezbranná a ztracená. Ale co bych mu mohla říct? pomyslela si zoufale, když společně zamířili k východu. A pak ji napadlo, co by mu řekla, kdyby jí dal šanci. Řekla by mu, jak si ji v den jejich schůzky vzal Tom stranou a řekl jí o svých plánech. Jak jí pohrozil, že pokud nebude spolupracovat, zbije její matku tak důkladně, že ji, jak sám řekl, „rovnou odvezou do nemocnice”.

Mohla by mu říct, jak se snažila přijít na nějaké řešení, ale jak přitom věděla, že ať udělá cokoli, svou matku stejně neuchrání. Neuchránila ji ani nikdy předtím. Jen jedinkrát, ve své mladické naivitě, se odvážila jít na policii. Tom ji nepotrestal, Ne, zase trpěla jen její matka, přestože nahlásila násilné přepadení, aby Torna kryla. Byl to klasický případ domácího násilí. Počínal si zkušeně modřiny nikdy nebyly vidět. Věděl, kam uhodit, aby si jich nikdo nevšiml.

Mohla by mu říct, jak ji výčitky svědomí zastavily, když už se s ním měla vyspat, Jak mu už všechno málem prozradila, jak doufala, že možná pro jednou by dokázala svou matku ochránit.

Maggie už nebyla v Monte Carlu. Znovu se ocitla v onom hotelovém pokoji, vzpomínky jí vířily před očima a ona jim nedokázala uniknout. Znovu seděla na té posteli, s přikrývkou přitaženou k roztřesenému, polonahému tělu, a Caleb stál nad ní a pomalu se oblékal. „Maggie, ty jsi naivní. Myslíš, že jsem nevěděl, k čemu se chystáte?” Rezavě se zasmál a natáhl si košili. A Maggie v tu chvíli ztuhla a jakákoli snaha bránit se a všechno mu vysvětlit ji opustila.

„O vašem plánu vím už dlouho, musím říct, že nejsi moc dobrá herečka. A pokud jde o ty šaty, mohla bys v nich rovnou vyrazit na ulici.”

Maggie se schoulila do sebe, aby se ubránila před další ránou. Podařilo se jí ze sebe dostat jen: „Ale, já netušila” „Ušetři mě toho, Maggie. Jasně žes to věděla. Mám na to důkazy.”

S těmi slovy sáhl po saku a vytáhl z něj malou obálku, kterou po ní hodil. Fotky. Spousta fotek ona a Tom na Oxford Street, jak spolu vcházejí do obchodu, jak z něj vycházejí s taškou. Jak nastupují do auta

Vzhlédla k němu utrápenýma očima.

„Ale kdy, jak?”

Caleb už byl skoro oblečený. Aniž by se na ni znovu podíval, ucedil: „Nechal jsem tě ten den sledovat. Jen abych se přesvědčil na vlastní oči.”

„Ale, tys věděl, tys celou dobu věděl, od.”

„Ano, Maggie. Vím to skoro od prvního dne, kdy jsme se potkali. Takže všechny ty nesmělé, nevinné pohledy, ten přehnaný stud, to všechno bylo zbytečné. Zábavné, ale úplně zbytečné.”

„Ale jak jsi mohl, proč jsi, to udělal?”

Přiblížil se k ní a ona se mu podívala do tváře, chladné a bezvýrazné. „Protože jsem po tobě toužil, Maggie. Chtěl jsem tě. A věděl jsem, že tě můžu mít” Sklonil se k ní a probodl ji pohledem plným znechucení a opovržení. „Oba víme, že bych tě mohl mít i teď” posměšně si ji přeměřil „, ale nemám zájem. Nechci tě už nikdy vidět.”

A pak se otočil a odešel. Maggie ještě dlouho seděla na posteli, třásla se zimou a cítila, jak v ní něco pomalu umírá.

Ztracená ve své nekončící noční můře, Maggie si ani nevšimla, že s Calebem došli k východu ze sálu. Caleb ji mimoděk vzal za ruku a zjistil, že je úplně ledová. Zmateně se na ni otočil. Byla tak bledá, že ho bodlo u srdce. Promluvil na ni, ale nereagovala. Tohle se mu nelíbilo. Bez okolků ji zvedl do náruče a vynesl ji z budovy. V autě si ji opřel o sebe. Ať už to bylo cokoli, bylo mu jasné, že to nehraje. Tohle by nemohl hrát nikdo.

Ani v hotelu ji nepustil a donesl ji až do apartmá. Tam ji opatrně posadil, nalil jí brandy a přiměl ji, aby ji vypila. Účinek se dostavil rychle vykulila oči a zakuckala se. A pak se celá roztřásla. Pevně ji objal a držel ji, do

kud se neuklidnila. Teprve když ucítil, jak se pohnula, jemně ji od sebe odstrčil. Zmateně k němu vzhlédla, jako by ho viděla prvně v životě.

„Co, co se stalo?”

Tvář měl staženou obavami a Maggie jen přemýšlela, co je vyvolalo, a přitom zoufale zatoužila po tom, aby ta starost byla skutečná.

Něžně jí odhrnul vlasy z čela, a tím ji ještě víc zmátl. „Zřejmě jsi omdlela, i když jsi neomdlela. Už jsem to viděl. Je to něco jako šok.”

Maggie si matně vzpomínala, jak za ním šla ze sálu, ale nic jiného si vybavit nedokázala. Zavrtěla hlavou. „Já nevím, proč, promiň”

„Neomlouvej se,” odbyl ji příkře. „Radši se běž svléknout. Potřebuješ se vyspat.”

Malátně se zvedla a zamířila do koupelny. Cítila se k smrti vyčerpaná.

Caleb vyšel na terasu a opřel se o zeď. Nechápavě zavrtěl hlavou. Jak může být kvůli tomu odpornému chlapovi tak smutná? Protože jinak si to vysvětlit nedokázal. A nakonec musel uznat, že není čemu se divit. Koneckonců byl její rodina. Možná to je ale jen zpožděný šok, pomyslel si cynicky. Určitě si myslela, že s matkou dostanou všechny Tomovy peníze. Při té myšlence se znechuceně ošil.

Došel ke dveřím a nahlédl dovnitř. Maggie už ležela schoulená na posteli a spala.

Ráno se Maggie probudila s nesnesitelnou bolestí hlavy. V posteli byla sama, ale na polštáři vedle ní ležela cedulka se vzkazem:

Jsem na jednání. V půl jedné budu zpátky a dáme si oběd na terase.

Caleb

Budík ukazoval deset hodin. Maggie klesla zpátky do peřin a pomalu si začala vybavovat, co se stalo předchozí večer. Vzpomněla si na přeplněný, dusný sál. Na Caleba a na vzpomínky, které vyvolala jeho slova.

Měl pravdu, patrně šlo o jakýsi zpožděný šok. Tak dlouho se snažila být silná, ani její matka nevěděla o všem, co se tehdy v Londýně stalo.

Neměla tušení ani o plánu, který si Maggie chystala pro případ, že by je Tom pronásledoval a musely se před ním skrývat. O tom, jak se Maggii ulevilo, když ji přesvědčila k návratu domů. Tom musel dříve či později zjistit, že Caleb o jeho plánu celou dobu věděl a že se na něj připravil. A Maggie si byla jistá, že vina za nezdařený plán by padla jen a jen na její hlavu, namísto toho ale Caleb rozpoutal svou pomstu, takže ho plně zaměst

nal. Svým způsobem je tedy zachránil před Tomovým vztekem. Taková ironie.

A když se s ním znovu setkala a všechno se jí připomnělo nevyhnutelně se zhroutila. Při té představě se smutně usmála nikdy se nepovažovala zrovna za hysterku. A pak si vzpomněla, jak byl Caleb něžný, jak ji k sobě tiskl. Po těle se jí rozlil hřejivý pocit, ještě teď si vybavovala, jak bezpečně se cítila. Jak toužila, aby to bylo skutečné, A věděla, že jestli si nedá pozor, znovu podlehne tomu nebezpečnému snu. Znovu uvěří, že by ji Caleb mohl milovat. Nemilosrdně tu myšlenku potlačila a zamířila do sprchy. Nemiluju ho, přesvědčovala se. Vážně. Vlastně ho ani nemám ráda.

Ale tehdy sis myslela, že ho miluješ, Dokážeš to jen tak hodit za hlavu?

Nemilosrdně ten hlásek umlčela.

V půl jedné už se cítila dobře. Právě jim přivezli stolek se spoustou jídla, nad kterým se sbíhaly sliny nechyběla čerstvá ryba, salát a křupavý chléb ani láhev chlazeného šampaňského. Pak zaslechla, jak se tiše otevřely a zavřely hlavní dveře a rozpačitě čekala na terase, až se Caleb objeví. Tep se jí zrychlil jako pokaždé, když ho uviděla.

„Jak ti je?” optal se odměřeně.

„Dobře. Mnohem lip. A pokud jde o včerejšek, mrzí mě to, ještě nikdy se mi to nestalo.”

Netrpělivě zvedl ruku. „To je v pořádku.”

„Dobře” vydechla a pak zmlkla. Očividně se o tom nechtěl bavit. Možná se zlobil, že spolu nespali. Možná si myslel, že to na něj celé sehrála, aby se tomu vyhnula, Popošla k němu a z náhlého popudu ho chytla za ruku. „Nemyslíš si přece, že bych, že jsem to udělala naschval” Zarazila se, polil ji studený pot, Možná i proto její tělo odmítlo poslušnost

„Ne, jasně že ne.” A byla to pravda. Něco takového

ho ani na okamžik nenapadlo, a teď si to překvapeně

uvědomil.

„To jsem ráda,” kývla nepřítomně.

„Pojďme jíst.”

„Dobře.”

Posadili se ke stolu prostřenému sněhobílým ubrusem a naleštěnými příbory. Celé to bylo neuvěřitelně intimní a romantické, zezdola k nim jen tlumeně doléhaly zvuky ulice a vzdálené hlasy. Vzduch byl prosycený těžkou vůní květin.

Caleb otevřel šampaňské a nalil Maggii i sobě. Podě-

kovala mu á pokusila se o sebevědomý výraz, jako by to zažívala dnes a denně.

„Tak, co máme v plánu později? Další večeři?”

Caleb přikývl. „Bohužel ano. Ale jestli se na to necí-

tíš, můžeš zůstat tady.”

Jeho ohleduplnost ji dojala a pronikla i ledovou stě-

nou, kterou si kolem sebe pracně stavěla. Zavrtěla hlavou. „Ne, budu v pořádku. Normálně takhle neomdlí-

vám. Vážně se mi to stalo prvně.” Dokonce se teď cítila provinile, protože už věděla, z čeho se jí udělalo tak zle. To mu ale říct nemohla. S úsilím nasadila bezstarostnou masku. Jako by nedržel celý její svět ve své dlani. A pak se na něj uličnicky usmála.

„Už se těším na ty sympatické dámy ze včerejška, nebo na ty hovory o knížecí rodině, jako by to byli dobří známí”

Teprve teď plně pochopil, jak se večer musela cítit.

Hrdlo se mu stáhlo. Ovládl se, ale nedokázal potlačit posmutnělý úsměv, který na chvíli úplně změnil jeho tvář a vzal Maggii dech. Vypadal teď mnohem mladší.

„Mrzí mě to. Vím, jak jsou někdy nudné. A pokud jde o ty sympatické dámy, to nejhorší už máš za sebou. Tyhle ženské nevidí mě, vidí jen dolary, prázdný prsteník a potenciálního manžela pro své dcery.”

Omluva byla to poslední, co by od něj čekala. Zdálo se, že ji pro jednou nehodil do stejného pytle, v jednom se ale spletl viděly v něm mnohem víc než jen peníze. Než se stačila zarazit, vylétlo z ní: „Copak se jednou nechceš oženit?”

Zatajila dech, když viděla prchavý stín, který mu přeběhl po tváři. Rty se mu stáhly do tenké linky. „S tím, co jsem viděl? Těžko. A pokud ano, bude to čistě obchodní záležitost.”

Při jeho slovech se zachvěla. Ale vzhledem k tomu, v jaké společnosti se celý život pohyboval, mu to nemohla mít za zlé. Vzpomněla si na jedovaté pohledy, které ji celý večer probodávaly, a mohla se jen dohadovat, co si o ní ty ženy říkaly. V jeho hlase ale taky zachytila náznak smutku a chtěla se ho zeptat, co ho vyvolalo, chtěla se dozvědět víc o jeho životě, o jeho rodičích, ale věděla, že nemůže.

Ve snaze vyhnout se něčemu příliš osobnímu změnila téma a začala vyprávět o všem, co ji zrovna napadlo. Caleb se opřel a mlčky ji sledoval. V lehkém tílku a plátěných kalhotách vypadala půvabně. Něco na jejím oblečení ho zarazilo, ale než se nad tím stačil zamyslet, zaujalo ho něco jiného. Nadšeně mu něco vyprávěla, nenuceně při tom gestikulovala a v jednu chvíli roztomile nakrčila nosík. Už dvě noci strávili ve stejné posteli, a přitom spolu nespali. To zažil poprvé. A věděl, že už to dlouho nesnese. Během předchozí noci se několikrát vzbudil a jednou si dokonce musel dát studenou sprchu. Znovu.

„, a to bylo všechno.” Maggie se rozpačitě odmlčela. Viděla, že ji vůbec neposlouchal. Copak ho tak nudím? pomyslela si.

Caleb si poposedl. „Promiň, zamyslel jsem se.”

„To nevadí,” usmála se nucené.

Nejraději by se nakopl. Viděl, jak se jí dotklo, že ji neposlouchal. A divil se, jak na to zareagovala. Jak to, že mu to nevyčítá? Jak to, že už mu dávno nesedí na klíně a nesnaží se ho nalákat do postele, aby si ho udobřila?

Zatřásl hlavou. Hraje svou roli tak dobře, že se ani nemusí snažit nic předstírat, napadlo ho. Znovu mě vodí za nos.

„Co se děje?” zeptala se Maggie skoro ustaraně.

„Nic,” odsekl a pak se prudce zvedl, až židle na kamenné podlaze nepříjemně zavrzala. „Neměla by ses dnes přepínat.”

Nenechala se vyvést z míry. „Je mi dobře, Calebe, vážně. Už se to nestane. Odpoledne si chci vyrazit do města.” Nedbale pokrčila rameny. „Třeba se sem už vůbec nevrátím”

Zlostně přimhouřil oči a suše poznamenal: „Určitě bys našla někoho, kdo by tě sem dovezl”

Jiného milence, Takhle to myslel? Potlačila zuřivou touhu hájit se před takovým nesmyslným obviněním a se zářivým úsměvem ho ujistila: „O tom nepochybuju.”

„Uvidíme se večer. Vyrážíme v půl sedmé.”

Lehce přikývla a počkala, až odejde, než se bezvládně sesula do židle.

Večer se jí zdálo, jako by se podruhé ocitla na tomtéž večírku. Byli tam ti samí lidé, kteří se bavili o těch samých věcech. A přesto, tentokrát bylo něco jinak. Caleb si ji držel u sebe a majetnicky ji objímal kolem pasu.

Zapojoval ji do hovoru a všem dával jasně najevo, že je tam s ním. Nemohla zapomenout na pohled, který jí věnoval, když se mu ukázala v nových šatech. Patřily k těm, které jí vybrala prodavačka a které by se sama nikdy neodvážila obléknout. Přitom si ale byla jistá, že se na takovýhle večírek budou hodit.

V kombinaci s volně svázaným drdolem působily zrádně jednoduchým dojmem. Vysoký, rovný výstřih vpředu neodhaloval téměř nic, zato vzadu se propadal do hluboké, lehce nabrané vlny a odkrýval celá záda. Maggie se vždycky styděla za své pihy, ale teď, vedle Caleba, s jeho rukou kolem pasu si připadala, skoro krásná, poprvé ve svém životě.

Aniž by si toho všimla, dav kolem nich se rozptýlil a Caleb ji zavedl ven na terasu. Na kůži ucítila lehký, chladivý vánek. Caleb ji vzal za ruku a zavedl ji na vzdálený konec terasy, kde byl ukrytý malý altánek. „Co, co tady děláme?”

Otočil ji k sobě.

„Něco, co jsem chtěl udělat celý večer,” zašeptal jí do ucha. „Tyhle šaty mě přivádějí k šílenství.”

Přitáhl ji k sobě a ona zalapala po dechu, když ucítila jeho vzrušení. Horkými rty bloudil po její šíji, zasypával ji lehounkými polibky. Ovinula mu ruce kolem krku, aby ho měla ještě blíž. Myšlenky se jí rozprchly a zůstala jen touha. Ucítila jeho prsty na odhalených zádech, dychtivý dotyk, který zapůsobil jako elektrický šok. A v tu chvíli se zmocnil jejích rtů. Nasál je, obkroužil a pak je nesmlouvavě rozevřel a vnikl dovnitř. Jejich jazyky se setkaly v omamném tanci, Maggie se mu vzdala a plaše se nechala vést, lačně ho vyhledávala, jen aby se znovu ostýchavě stáhla.

Ani jeho ruce nezahálely. Beze spěchu zkoumaly kaž

dou křivku jejího štíhlého těla, vychutnávaly si dotek hebké kůže. Jedna sjela níž a zastavila se těsně nad látkou zakrývající zadeček. Odtáhla se od něj, s očima opilýma vzrušením a přerývaným dechem. Vrhl na ni vyzývavý pohled, rukou zajel pod lehounkou látku a našel si cestu k hedvábným kalhotkám. Maggie mu křečovitě zaryla prsty do ramen.

Ještě jednou se na ni podíval a znovu se sklonil k jejím rtům. Naposledy rukou přejel po tenounkém hedvábí a pak pod ně vklouzl. Laskal ji a škádlil a pozvolna sjížděl dolů, dolů, až se jeho prsty dotkly vlhkého důkazu jejího vzrušení.

Maggie zapomněla dýchat. Dráždil ji, neomylně nacházel ta nejcitlivější místa. Chtěla se vysvobodit, ale on ji sevřel ještě pevněji a pokračoval ve slastné tortuře. Už se nebránila, nedokázala se pohnout. A pak, pak ucítila dotyk jeho prstu, uvnitř, Projela jí slastná křeč, prohnula se proti němu. Caleb ji stále držel. V zajetí vášně, která jí přerůstala přes hlavu.

Zaklonila hlavu a naprosto se mu odevzdala. Nabídla mu svou šíji a on ji zasypal hladovými polibky. A zatímco ji jednou rukou držel kolem pasu, druhou ji rychle vedl k vrcholu, k opojnému, nepopsatelnému pocitu, který ještě nikdy nezažila. Cítila vábivý pohyb jeho těla proti svému, instinktivně roztáhla nohy a pustila ho blíž k sobě. Jejich pohyby se sladily a naléhavě ji hnaly k něčemu jen matně tušenému, po čem zoufale prahla, až ji to konečně pohltilo se zdrcující silou.

Uplynulo několik dlouhých vteřin, než pro ni okolí znovu nabralo jasné tvary, než se vrátila do reality a ucítila své pulzující, rozbolavělé tělo. A když se Caleb narovnal a lehce uvolnil své sevření, s udivující jistotou si uvědomila, že právě prožila svůj první orgasmus. O pa

nenství sice přišla už na vysoké škole se svým jediným přítelem, ten v ní nicméně nikdy nedokázal probudit nic intenzivnějšího než lehké rozechvění. A tohle, tohle bylo něco nesrovnatelného.

Kousek od nich se ozvaly tlumené hlasy, ze sálu k nim dolehl zvonivý smích.

Maggie se Calebovi vykroutila z náruče. Potřebovala se odsud dostat pryč.

„Omluv mě, musím jít na toaletu.”

Caleb se posadil na lavičku za sebou a podíval se za ní. I jemu se tep teprve pomalu zpomaloval a třísla ho pálila neukojenou touhou.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. Chtěl ji jen políbit. Nechtěl se na ni tak vrhnout. Co se to s ním děje? Na veřejnosti se s ženou naposledy takhle mazlil, ještě když byl neotesaný puberťák. A bylo to s dívkou, ne s dospělou ženou. Jen kdyby se mu tak snadno nevzdávala, Ten opojný náznak hrané nevinnosti ho připravoval o rozum pokaždé, když se k ní jen přiblížil. A to se jí sotva dotknul! Pořád ještě cítil, jak se mu rozechvěle zhroutila do náruče, jak se k němu tiskla, takže se jen stěží dokázal ovládnout. Stejně to probíhalo i tehdy v Londýně, ale tenkrát ho zastavila, právě včas, aby se ještě sám dokázal vzpamatovat. Možná se to jen celé opakuje, napadlo ho. Možná mě znovu jen dráždí, jen aby mě srazila na kolena.

To se ale už nebude opakovat. Ani náhodou. Tentokrát se nenechá zastavit. Věděl, že ji vzrušuje. A byl rozhodnutý zlákat ji tak daleko, že už nebude chtít couvnout. Odhodlaně se zvedl, ještě chvíli zamyšleně stál v přítmí altánku a pak se ji vydal hledat. Bylo načase vybrat si odměnu.

Vrátili se do hotelového pokoje a Maggie skoro nadskočila, když uslyšela zlověstné zaklapnutí dveří. Byla vystrašená a nervózní. Nebyla na to připravená. Potřebovala se vzpamatovat. Ještě teď nemohla uvěřit, co se stalo tam na terase. Když se potom vrátila do sálu, okamžitě zachytila jeho pohled. Viděla, jak zamířil k ní, a zatoužila otočit se a někam utéct. Ale nedokázala se při-mět k jedinému pohybu. Když k ní došel, chytl ji za ruku a vyvedl ji ven. Bez jediného slova. A teď byli tady, v hotelovém pokoji, a ona věděla, co bude následovat.

Otočila se k němu, přestože netušila, co by mu měla

říct, ale než se stačila nadechnout, Caleb se svlékl ze sa—

ka, odhodil ho na křeslo a zamířil do koupelny.

„Jdu si dát sprchu”

„Dobře” vyrazila ze sebe. „Půjdu se osprchovat po

tobě.”

Už stál u dveří, ale ještě se na ni ohlédl a pobaveně povytáhl obočí. „Můžeš jít se mnou”

„Ne” vyhrkla chvatně. „Počkám.”

Pokrčil rameny a zmizel ve dveřích.

Maggie šla na balkon a netrpělivě po něm začala přecházet s rukama křečovitě zkříženýma na prsou. Nedokázala jasně uvažovat. Všechno se odehrálo tak rychle. Pořád se ještě nesebrala z té trochy mazlení v altánku. Co bude dělat, až, až si ji Caleb vezme celou? Jen při té představě se jí v podbřišku rozlévalo vzrušení jako žhavá láva. Zesláble klesla do židle. Bylo jí jasné, že není ta protřelá dračice, za jakou ji Caleb považuje. Byla

jen obyčejná Maggie Hollandová. Pihatá holka s rezavými vlasy, které snadno naskočí modřiny a které ještě nezmizely jizvy z doby, kdy jako malá padala ze stromu.

Ale jizvy, o kterých se on nikdy nesmí dozvědět. Potřebovala čas. Aby mohla oddálit nevyhnutelné.

V tu chvíli se ozvalo lehké klapnutí a Maggie poděšeně vyskočila. Copak se stihl osprchovat tak rychle? Caleb vyšel z koupelny, se směšně malým ručníkem ovázaným kolem pasu. S mokrými, rozcuchanými vlasy. Maggie fascinovaně zírala na jeho širokou hruď, na tenounký proužek chloupků, který mu sbíhal od pasu dolů. Sjela pohledem níž, přes ručník až na jeho dlouhé, silné, dokonale formované nohy. Naprázdno polkla. Caleb její pohled přešel s ledovým klidem a ukázal ke dveřím. „Koupelna je tvá, Nebuď tam dlouho, Maggie.”

Jakmile za ní zaklaply dveře, těžce se o ně opřela. Obklopila ji vlhká pára a omamná pánská vůně, která ji vytrhla ze strnulosti. Musí něco udělat. Nemůže se mu jen tak vzdát. Ještě ne. Možná zítra, nebo pozítří, ale ne teď

Zula si boty a postavila se před zrcadlo. Tváře měla zardělé a oči se jí leskly. V zoufalém pokusu získat ještě trochu času se vrhla ke sprše a naprázdno pustila vodu.

Nakonec, když už jí bylo jasné, že déle čekat nemůže, opatrně otevřela a vykoukla ze dveří. Caleb ležel na posteli s očima zavřenýma. Tiše vklouzla do pokoje. Možná už spí, zadoufala. V tu chvíli je otevřel. Líně se opřel o ruku, a trochu se zamračil, když viděl, že se nesvlékla. Pak mu ale rty zvlnil rozkošnický úsměv.

„Nádhera. Právě jsem si představoval, jak si tě sám svléknu. Pojď ke mně.”

Myslí si, že jsem si je nechala naschvál

Očividně netušil, jak je vyděšená jak si toho mohl nevšimnout? Popošla k němu a pak se zarazila. Obočí se mu znovu stáhlo. Vypadala nepochopitelně vážně. „Maggie” zavrčel varovně.

„Calebe. Počkej,” vydechla a modlila se, aby sebrala odvahu. „Nevyspím se s tebou, dokud nebude podepsaná smlouva.”

Caleb vystřelil z postele a Maggie poděšeně prchla zpátky do koupelny. Zabouchla za sebou a zamkla právě ve chvíli, kdy na dveře dopadla jeho pěst. Slyšela tlukot vlastního srdce. Zalomcoval klikou. Maggie uskočila.

„Maggie, Okamžitě otevři, nebo přísahám, že ty dveře vykopnu.”

Hlas jí selhával zoufalstvím. „Říkal jsi, že podepíšu smlouvu, podle které se dům převede na mou matku. Chci to udělat teď, dřív, než, než mezi námi k něčemu dojde.”

„Na to už je trochu pozdě, zlato.”

Zahanbeně zrudla. Ale aspoň jí už nevyhrazoval, že vykopne dveře, ačkoli podle jeho hlasu soudila, že by ji nejradši zaškrtil.

„Maggie, pojď ven”

„Ani náhodou.”

Zaslechla přidušenou kletbu.

„Musíš mi slíbit, že se mě ani nedotkneš.”

Nastalo dlouhé ticho. Tak dlouhé, až se lekla, že odešel a ona zůstane celou noc zavřená v koupelně. Pak se ale z druhé strany dveří ozvalo tlumené „Fajn.”

Otočila klíčem a otevřela. Ulevilo se jí, když uviděla Caleba stojícího na druhé straně pokoje, v kalhotách as rukama založenýma na prsou. Z očí mu šlehaly blesky.

„Nechceš mi říct, co to má znamenat?” zeptal se nakvašeně.

„Chci podepsat smlouvu. Až si budu jistá, že dodržíš |svéslovo, můžeš, můžeme se pomilovat.”

Pohnul se směrem k ní. A ona o kousek ustoupila.

„Pokud si dobře vzpomínám,” ozval se nakonec, „nic takového jsem ti neslíbil. Dohodli jsme se, že se ke mně nastěhuješ, budeš se mnou spát a pak, pak přepíšu dům zpátky na tvou matku.”

Má pravdu, pomyslela si zoufale. Ramena jí poklesla. A v Calebovi se znovu probudil ten nepříjemný pocit strachu, který zažil předchozího večera, když se jí udělalo tak špatně. Vypadala tak křehce.

Nejradši by s ní zatřásl a pak ji vzal do náruče, ale neudělal to, protože ho děsilo, jak moc po ní touží. A to nemohl dopustit. Chtěl mít nad sebou naprostou kontrolu, přestože ta vášnivá scéna v altánku mu říkala, že to dokáže jen stěží. Zahnal tu myšlenku a pomalu se od ní odtáhl. Možná potřebuju jen trochu času, napadlo ho, abych se uklidnil a dal se dohromady.

Maggie na něj vrhla odevzdaný, plačtivý pohled, který ho přikoval na místě.

„Nemusíš se bát. Nikam ti neuteču. Nebudu ti upírat, co chceš”

„Chceme to oba, Maggie”

Víc než co jiného.

V očích jí na okamžik zahořel vášnivý plamínek, který mu prozradil, že se nemýlí.

„Podívej. Moje důstojnost a sebeúcta jsou pryč. A tak tě jen prosím, abychom po návratu do Dublinu podepsali smlouvu, a pak, pak”

Pak už mi nezbude žádná výmluva

„Tak dobře,” odpověděl tak rychle, že překvapeně zamrkala.

„Vážně?”

„Ano,” přikývl chladně, obešel ji a začal se oblékat. „Co, co to děláš?”

„No, Maggie, jelikož se mnou nechceš spát, tak jdu

pryč. A radím ti, abys usnula dřív, než se vrátím,” dodal výhružně a odešel.

Maggie za ním ochromeně zírala. Dosáhla toho, po čem toužila, tak proč nebyla šťastná? Proč chtěla vyběhnout ze dveří a zakřičet: Počkej! Omlouvám se, prosím, vrať se? Proklínala se, protože věděla, že jen prodlužuje své trápení. Proč to udělala? Tentokrát ho odstrčila příliš daleko. A teď byl pryč, nejspíš na cestě zpátky na večírek. Nebo možná zapadne do nějakého začouzeného baru, aby si postěžoval spřízněné duši.

Mohl si vybírat z tolika krásek, které se neustále praly o jeho pozornost. Z tolika krásek, které by rády byly na jejím místě. A tak si šel vybrat. Aby jí dal najevo, že mu je lhostejná. A ona po něm přesto pořád toužila, prahla po něm každým kouskem svého těla.

Dlouho nečinně hleděla do tmy, ale pak se nakonec svlékla, umyla a vlezla do postele, a brzy se propadla do milosrdného spánku.

Ráno se probudila s pocitem dokonalého bezpečí, obklopená hřejivým teplem. Zkusmo se zavrtěla, aby si ho vychutnala, a najednou ztuhla, když si uvědomila, kde je. Ležela v Calebově náruči, uvězněná v objetí jeho dlouhých paží. Jejich těla se dotýkala od hlavy až k patě. Širokou hrudí se tiskl k jejím zádům, nohama kopíroval její drobné křivky. A byl úplně nahý.

Ruka mu sklouzla na její ňadro a jemně se otřela o bradavku, která se okamžitě napjala. Jestli se pohne, říkala si, jestli jen trochu sevře dlaň, Naprázdno polkla. Bylo to čiré utrpení. Ráda by se mu vykroutila, ale držel ji pevně, a když se pohnula, svaly na jeho pažích se napnuly.

.. Ty někam jdeš?” ozval se za ní ospalý, chraplavý hlas.

Maggie zkameněla.

„Nezkoušej to na mě. Vím, že jsi vzhůru.”

Ani její tělo už nespalo. A bezostyšně ji zrazovalo, poblázněné jeho blízkostí.

Jeho ruka se vydala na vzrušující průzkum, beze spěchu klouzala po hedvábné košilce, laskala a dráždila, až se nakonec nedočkavě vrátila k vábivým oblinám jejích ňader a přikryla jednu z nich. Maggie zalapala po dechu a zavřela oči. Cítila, jak jemně stiskl bradavku, až ještě víc ztvrdla. A zatímco ji nepřestával dráždit rukou, vyhrnul jí košilku a nohou se vklínil mezi její stehna, nesmlouvavě je roztáhl, a pak se k ní přitiskl svým mužstvím, jen kousínek od jejího nejtajnějšího místa. Dychtivě mu vyšla vstříc.

„Calebe”

„Ano?” vydechl. „Co mám udělat? Tohle?” Posunul se výš a trochu přitlačil. Maggie zalapala po dechu.

„Ano, ano,” vydechla a kousla se do rtu, aby ho neprosila ještě úpěnlivěji.

A pak se zničehonic odtáhl, tak rychle a nemilosrdně, že jen překvapeně zamrkala, vylezl z postele a ovázal si kolem pasu ručník, který jen stěží mohl zakrýt jeho vzrušení. Z jeho výrazu jasně vyčetla, kolik úsilí ho muselo stát něco takového udělat.

Zmateně, zadýchaně špitla: „Co se děje?”

„Nic, co by nevyřešila podepsaná smlouva, Maggie.” Sklonil se k ní a chvíli ji mlčky pozoroval. Její zardělé tváře, rozšířené zorničky, rozechvělé rty. „Až se pomilujeme, Maggie,” řekl nakonec, „chci, aby to bylo takhle, abych se na tebe mohl dívat.”

Její odvaha z minulé noci byla tatam. Během chvilky byla ochotná zapomenout na všechno, co mu řekla

všechno zastínila bolestná touha, která jí ještě teď pulzovala v těle.

Schoulila se na posteli, ponížená víc než tehdy v Londýně. Protože tenkrát alespoň nevěděla, co všechno by jí mohl dát. Nedošli tak daleko, aby to nemohla zastavit. Ale, on na tom byl podobně jako dnes, přiznala si neochotně. S tím rozdílem, že tentokrát to ukončil sám.

A dokázal jí, jak málo se mu dokáže bránit.

Pozvolna ji svazoval hedvábnou nití, jemnou ale pevnou, takže věděla, že se z ní už nedokáže vysvobodit. Ani poté, co s ní skončí. Prudká bolest ji vybičovala k zoufalému, překotnému šlehu: „Copak ti včera v noci nestačilo vyspat se s někým jiným?”

Caleb už se narovnával, ale teď se zarazil. Při pohledu na jeho pružné, svalnaté tělo se jí tajil dech. Zuřila při představě, že by spal s jinou ženou.

Vrhl na ni chladný pohled. „Já, na rozdíl od tebe, mám své zásady. Nespím s každým na potkání. Měla bys být šťastná, Maggie.” Krátce, břitce se zasmál. „Jsem jen tvůj. Zatím. Ale věř mi, že už nebudu čekat dlouho. Jestli budeš dělat drahoty, dohodu zrušíme a já si najdu jinou milenku.”

Zaplavila ji vlna euforie takže s nikým jiným nespal. Bez ohledu na všechnu bolest, na ponížení, na chatrné příměří, které teď bylo v troskách, najednou pocítila nesmyslnou radost. Caleb se na ni s opovržením ohlédl a utrousil: „Za hodinu se vracíme do Dublinu.”

Na soukromém letišti na ně čekal Calebův řidič John. Caleb si musel vyřídit naléhavý hovor a Maggie byla vděčná, že si může popovídat s někým jiným. John jí vyprávěl, jak před deseti lety při tragické nehodě přišel o celou rodinu. Pracoval v té době pro někoho jiného ve firmě, ale když se o jeho situaci dozvěděl Caleb, zaměstnal ho jako svého řidiče.

„Popravdě, nevím, co bych bez něj dělal. Celou dobu mě držel nad vodou a byly chvíle” Zarazil se a do očí mu stouply slzy. Maggie mu zúčastněně stiskla rameno. „Promiňte, pořád je to” Vzchopil se a vyhlédl z auta. „Je to dobrý chlap. Postará se o vás. Někdy si říkám, že je až moc důvěřivý. Snadná kořist pro všechny ty supy”

Caleb nasedl do auta a John na Maggii vesele zamrkal a pak s nimi zamířil do města. Celou cestu přemýšlela nad jeho slovy. Musela uznat, že k němu se Caleb zachoval bezchybně. Ale ona nechtěla poslouchat, jak je úžasný chtěla, aby ho každý nesnášel, aby jí potvrdil, že je cynický a bezcitný.

Z přemýšlení ji vytrhl Calebův hlas. „Johne, zastavte mi u kanceláře odpoledne mám několik jednání a pak zavezte Maggii domů.”

Než před kanceláří vystoupil z auta, otočil se k Maggii. „Vrátím se kolem sedmé a přinesu smlouvu. Tak co kdybys nám připálila trochu vody, abychom to mohli

oslavit?”

Maggie zrudla pod jeho upřeným pohledem a jelikož věděla, že je slyší i John, jenom špitla: „Jasně.”

Když byl pryč, pohodlně se opřela a poprvé za ten den pocítila skutečnou úlevu. Byla ráda, že má alespoň pár hodin pro sebe. Když zastavili před bytem, John jí pomohl s taškou, z auta jí ještě radostně zamával a odjel.

Odpoledne se zastavila u matky, aby zjistila, jestli je

všechno v pořádku. Maminka vypadala tak šťastně

a uvolněně, že si Maggie oddychla. Byla jako vyměněná, Maggii se dokonce zdálo, že teď vypadá mnohem mladší. A to byl důkaz, který potřebovala. Teď už věděla, že se rozhodla správně.

Po návratu do bytu se navzdory svému předchozímu

prohlášení rozhodla připravit houbové rizoto. Chtěla se převléknout do pohodlných džínsů a obyčejného trička, ale nakonec je zavrhla a oblékla se tak, jak se od ní čekalo. A tak teď stála u linky v hedvábné košili a tvídových kalhotách a připadala si neohrabaná a nesvá. Vlasy si stáhla do drdolu, ale během vaření se jí uvolnily

a teď jí splývaly na ramena. Tak ji uviděl Caleb, když potichu vešel do kuchyně.

Na připálenou vodu to voní docela dobře,” protáhl

suše.

Maggie nadskočila a rychle se otočila. Hned se ale ovládla. Všiml si, jak se najednou celá napnula, a byť si to nerad připouštěl, vůbec se mu nelíbilo, že za to může on.

No, víš, nechtěla jsem ti dopřát to potěšení mít milenku a kuchařku v jednom. Ale čirou náhodou vařím

docela dobře. A ráda.”

„To je dobře. Protože umírám hlady. Jen si dám sprchu a hned jsem u tebe.”

Maggie lhostejně pokrčila rameny, i když se jí nervozitou svíral žaludek.

Jakmile odešel, pustila si na zápěstí ledovou vodu, aby zklidnila tep. A chladnýma rukama si přejela po tvářích. Byla v koncích. Před očima se jí střídaly divoké představy a erotické fantazie. Mechanicky prostřela stůl a donesla láhev vína kvůli němu, sama si přísahala, že si sotva usrkne, aby měla čistou hlavu.

Caleb se zanedlouho vrátil, oblečený přesně tak, jak se chtěla obléct i ona, do vybledlých džínsů a jednoduchého trička. Mokré, zvlněné vlasy mu splývaly kolem uší. Vypadal tak mužně, tak neodolatelně, že se k němu chtěla vrhnout. „Můžu ti s něčím pomoct?”

„Můžeš donést salát,” vysoukala ze sebe. „Všechno ostatní už j e na stole.”

Za okamžik už společně seděli ke stolu. Nalil víno a zvedl sklenku.

„Na dnešní večer.”

Maggie sebou trhla a uhnula pohledem. Mlčky přikývla a napila se vína.

Když se Caleb pustil do jídla, překvapeně k ní vzhlédl. „Maggie, tohle je výborné. Kde ses to naučila? Víš, jak je těžké uvařit dobré rizoto?”

Maggie se zatetelila blahem a plaše se usmála. „Vážně?”

„Vážně. Ani v té nejlepší restauraci v Itálii jsem nejedl nic tak dobrého.”

Nenadálý kompliment jí rozvázal jazyk. „Na škole jsem si přivydělávala v jedné restauraci. Malovala jsem pro šéfkuchaře portréty jeho rodiny, a tak mi prozradil několik fíglů.”

„Ty sis na škole přivydělávala?” zeptal se podezíravě. Maggie horečnatě uvažovala. Tom měl miliony. Peníze pro ni neměly být problém. Maggie je ale vždycky odmítala, jelikož věděla, jak k nim přišel.

S hranou lhostejností pokrčila rameny. „Asi jsem chtěla Tomovi dokázat, že se o sebe umím postarat sama, ale brzy mě to přestalo bavit” Ta lež jí vázla v hrdle, když si vzpomněla na ohavnou garsonku prolezlou šváby, ve které musela tehdy bydlet. „Moc dlouho mi to nevydrželo. Proč si to zbytečně komplikovat.” „Jistě,” odtušil a dál se tím nezabýval. Oba se napili a Maggie si říkala, že se musí držet dál od osobních témat. Mluvila až příliš otevřeně a bez rozmýšlení. Snadno se před ním zapomínala.

Když jí dolil poslední trochu vína, nemohla uvěřit, že vypili celou láhev. Zmáhala ji zrádná únava. Potřebovala se probudit. Zůstat ve střehu.

„Uvařím kafe,” navrhla a chtěla se zvednout, ale Caleb ji zastavil.

„Ne. Vařila jsi večeři, kafe nech na mně. Sedni si, já ho donesu.”

Sledovala, jak sklízí ze stolu, slyšela, jak připravuje kávu. Nakonec ho poslechla a šla si sednout na gauč. A tam ji uviděla, smlouvu položenou na kraji stolku kousek od svých nohou. Během vteřiny vystřízlivěla. Opatrně ji vzala do ruky a prolétla ji očima. Rychle, jako by se nad těmi strašnými slovy nechtěla zastavovat

Margaret Hollandová, milenkou Caleba Camerona na dva měsíce, od, do, a zmíněný dům, adresa, přejde zpět do vlastnictví Fidelmy Hollandové, ale pouze v případě, že řečený vztah bude

Dělalo se jí zle. Nemohla uvěřit, že ji skutečně sepsal, s pomocí právníka? Za přítomnosti svědků? Vespod byly dva prázdné řádky čekající na jejich podpisy. Bylo to tak neosobní a strohé. A přestože to byla ona, kdo prosil o dům, kdo vytvořil tuhle situaci, tohle na ni bylo příliš.

Caleb se objevil ve dveřích a Maggie smlouvu vrátila na místo. Vzala si od Caleba šálek s kávou a sevřela ho zmrzlýma rukama.

„Takže sis ji už přečetla,” pronesl tlumeným, dutým hlasem.

„Ano. Proto jsi mě sem poslal, nebo ne?”

Cítila, jak vedle ní strnul. „Ne, proto ne. Vlastně jsem zapomněl, že jsem ji sem dal. Ale v čem je problém, Maggie? Tohle jsi přece chtěla, ne?”

Roztřesenýma rukama odložila šálek a zvedla se s gauče, se slzami na krajíčku. „Ne! Tohle jsem rozhodně nechtěla!”

Taky se postavil. Otočila se k němu zády, ale on ji chytl za ramena a nevybíravě ji k sobě obrátil.

„Je mi to líto, Maggie, ale za tohle si můžeš sama. Před půl rokem sis zahrávala s ohněm a teď se musíš smířit s následky.”

Přitáhl ji blíž k sobě. „Vím, že po mně toužíš, Maggie, stejně jako já po tobě. Copak to chceš popírat?” Maggie se nemohla pohnout a ani se nebránila, když jí uvěznil ruce za zády a bolestivě je sevřel v zápěstí. „Chceš se se mnou pomilovat, že ano, Maggie?” Volnou rukou jí odhrnul pramínek vlasů z obličeje a chytil ji za bradu. V tu chvíli chtěla nechat hlavu klesnout, opřít se o jeho dlaň a přestat se bránit. Ale musela mu dát najevo, že se mu nedává dobrovolně, že bude bojovat až do konce. Musela. Jiná obrana jí nezbyla.

„Ano” vyrazila ze sebe. „Možná se s tebou chci pomilovat, ale měl bys vědět, že tě z celého srdce nenávidím.”

Zarazil se. Po tváři mu přeběhl rozzuřený výraz, tak rychle, že se jí to snad jen zdálo. „V tom případě je dobře, že o tvé srdce nemám zájem. Jen o tvé tělo. Je načase dokončit, cos tehdy začala, Maggie,” zavrčel zlověstně a pak se k ní sklonil a zmocnil se jejích rtů, bral si je divoce a každým polibkem je trestal. A Maggie cítila, jak ji srdce usvědčuje ze lži jak jí s každým úderem vnucuje to, co si odmítala připustit, k čemu se nechtěla postavit čelem. To, co ještě nedokázala přijmout.

Po chvíli ji pustil a jeho polibky zjemněly. Maggie na kratičký, beznadějný okamžik zaváhala, a pak se mu vzdala a konečně se smířila s tím, čemu nemohla uniknout. Ted už neměla na výběr. Celé drama nevyhnutelně spělo ke konci. Ke konci, který jim sama připravila. Ke konci, který jim určil Tom už před půl rokem.

A přestože od sebe chtěla Caleba odstrčit, za to, jak se kvůli němu cítí, neposlušné ruce jí vylétly nahoru a sevřely se mu kolem krku, prsty se zapletly do mokrých vlasů. V hloubi duše už věděla, že prohrála, a tak se zoufale natáhla po tom, co jí zbylo. Po jeho dotecích, polibcích, po jeho vášni. Přitiskla se k němu tak těsně, jak jen to šlo, a ochotně mu nabídla své rty. Nic jiného už neměla. Jen jeho opovržení a vášeň. A tak si je vzala.

Caleb se od ní zmateně odtáhl. Cítil, jak se mu v náruči třese, jak se k němu křečovitě tiskne. „Maggie, uklidni se.” Najednou měl pocit, že by ji měl utěšit. Zachytil její pohled, ustrašený, obezřetný. Připomínala mu zvíře zahnané do kouta.

„Promiň, já, já”

Umlčel ji dotykem prstu na rozechvělých rtech. Kdyby nevěděl své, řekl by, že je zaražená, nezkušená, ale

hned tu myšlenku zaplašil. Je to přetvářka, připomněl si. Určitě je to přetvářka.

Přejel jí prstem po uzardělé tváři, po drobné bradě a dolů přes klíční kost až k prvnímu knoflíčku košile. Aniž by ji pustil, rozepnul ho, a pak další, a další. Slyšel, jak se jí zpřetrhal dech, a s úlevou zjistil, že ten záhadně sklíčený výraz jí z tváře zmizel a nahradilo ho něco mnohem čitelnějšího. Touha.

Rozepnul poslední knoflíček a košili jí svlékl. Měla pod ní jednoduchou, průsvitnou podprsenku, pod níž bylo vidět narůžovělé dvorce bradavek se ztmavlými, napnutými vršky. Rukou opsal křivku ňadra, vyhnul se citlivému středu, dolů do úžlabinky a zpátky k sametovému dekoltu, až nakonec prstem sklouzl k jedné z bradavek.

Maggie se kousla do rtu, aby nevykřikla, když bradavku obkroužil prstem a pak ji jemně stiskl. Podlomila se jí kolena a on ji zachytil a položil na pohovku. Pak se narovnal a netrpělivě ze sebe stáhl tričko a ona jen fascinovaně pozorovala hru svalů na jeho vypracovaném trupu.

Znovu se k ní sklonil a lehce jí nadzvedl, aby jí jediným zručným pohybem rozepnul podprsenku a nechal ji spadnout. Opřel ji a vychutnal si pohled na její obnažené tělo.

„Jsi nádherná,” vydechl.

Rukou bloudil po útlém pasu, hebkém bříšku, až se zarazil u knoflíku kalhot. Přitiskl se k ní a hrudí se jí dráždivě otřel o ňadra. Jejich rty se spojily a jazyky se setkaly ke smyslné hře, která ji připravila o dech. Knoflík u kalhot povolil. Zvedla k němu boky a nechala si je svléknout.

Na chvíli se odtrhl od jejích rtů a pohled mu sklouzl

k jednoduchým, bílým kalhotkám, ke štíhlým, nádherně tvarovaným nohám. Dotkl se hedvábné kůže na vnitřní

straně jejích stehen a pomalu se sunul výš, až k jejímu

klínu. Slyšel, jak zalapala po dechu.

Byla neuvěřitelně svůdná, jen v nicotných kalhotkách, s kůží posetou pihami, a on ji chtěl víc než kteroukoli jinou ženu ve svém životě. Kalhoty ho nepříjemně

svíraly.

Rychle ji zvedl a odnesl do ložnice. Připadala si najednou zranitelná, nahá v jeho náruči, s rukama sevřenýma kolem jeho krku. Neurčitě si vzpomínala, jak si

představovala, že v tuhle chvíli už bude zkoprnělá nervozitou, ale místo toho cítila jen spalující vášeň, která

vytěsnila všechno kromě něj. Takhle to má být, prolétlo jí hlavou.

V ložnici ji postavil na nejisté nohy a upřel na ni oči

potemnělé touhou. Natáhl ruku a uvolnil jí vlasy, které

jí jako zářivý závoj klesly na ramena. Aniž by z ní spouštěl zrak, rozepnul si kalhoty a chvatně se jich zbavil.

Maggie sjela pohledem po svalnatém břiše až k jeho

vzrušenému mužství. Byl dokonalý. Před ním spala jen

s jedním mužem, takže si připadala nejistá a nezkušená, a přesto, věděla, co má dělat. Nemusela nad tím

uvažovat, bylo to něco naprosto přirozeného.

Vzhlédla k němu a žár v jeho očích ji málem sežehl.

S pocitem, jako by se vydávala na to nejsmyslnější dobrodružství, povzbuzená jeho očividným vzrušením, natáhla ruku a plaše ho sevřela. Cítila, jak v její dlani pul—

zuje, lehce se chvěje. Zaplavila ji horká, vláčná vlna touhy.

Viděla, jak přimhouřil oči, tváře mu ztmavly a těžce dýchal. Opájelo ji vědomí, ze to způsobila jen a jen ona.

Caleb už dávno hodil rozum za hlavu. Její plachá ne

vinnost v kombinaci s očividnou zkušeností byla na něj příliš. Chtěl se jí zmocnit, vniknout do ní a naplnit ji, jen ji, žádnou jinou. Chtěl se s ní pomilovat tak, že ani ona už nebude chtít nikoho jiného. Chytil ji za zápěstí a ochraptěle zamumlal: „Maggie, přestaň, nebo brzy bude po všem.”

Zatlačil ji do peřin a sklonil se k ní. Zkoumal každý záhyb jejího svůdného těla, beze spěchu po něm bloudil prsty i horkými rty a otálel u citlivých míst.

Ruce mu sjely ke kalhotkám a pomalu je stáhly a odhodily na podlahu. Teď už před ním ležela úplně nahá. Stehnem se vklínil mezi její nohy a roztáhl je. Ucítila jeho horký dech ve svém klíně a polekaně, stydlivě si zakryla obličej rukou. Caleb jí rukama vklouzl pod zadeček a lehce ho nadzvedl a pak už cítila jen jeho jazyk, který jako lačný objevitel zanechával horkou stopu na vnitřní straně jejích stehen a pomalu si po nich razil cestu vzhůru. Ještě trochu jí roztáhl nohy, a ústy vyhledal citlivý, napjatý kousek kůže, kterého se ještě žádný muž před ním nedotýkal tak intimně.

Když o něj zavadil špičkou jazyka, obkroužil ho a jemně nasál, z hrdla se jí vydral přidušený sten a ona se prohnula v zádech. Volnou rukou se křečovitě chytila prostěradla. Plíce ji zrazovaly a ona se bála, že omdlí. Cítila rostoucí vzrušení, nezadržitelně stoupala po ohnivé spirále, až se nakonec neudržela a nechala se unést slastnou křečí, která ovládla celé její tělo. Bezvládně klesla I na postel. Caleb se posunul výš a odstrčil ruku, kterou si stále ještě zakrývala obličej.

Sklonil se k ní a políbil ji tak dlouze a hluboce, že cítila svou chuť na jeho jazyku. Byl omámený její vůní, její chutí, její blízkostí, a už nedokázal na nic čekat. Zručně si navlékl ochranu a jen s největším sebezapřením

odolal touze tvrdě a rychle do ní vniknout, jen aby se zbavil té nesnesitelné trýzně. Vzhlížela k němu s naléhavým, soustředěným výrazem, který v něm probouzel nepoznanou něhu, ale ovládalo ho něco natolik silného, že se tím teď nemohl zabývat.

„Nezavírej oči, Maggie.”

Trhaně zavrtěla hlavou. Nemohla je od něj odtrhnout, ani kdyby chtěla. Cítila, jak se vtlačil do jejích hebkých záhybů, a zvedla k němu boky. Rukou jí podepřel záda, přitlačil si ji k sobě a přirazil. A pak znovu. Tiše zasténala. Byl tak velký, přesto cítila, jak se mu přizpůsobuje, aby ho mohla přijmout. Znovu přirazil a celý se do ní ponořil. Pořád se na něj dívala s tou odzbrojující naléhavostí, jako by netoužila po ničem jiném, než dát mu tuhle rozkoš.

Nohama ho instinktivně objala kolem pasu, prsty mu zaryla do ramen. Na okamžik se stáhl, jen aby do ní znovu pronikl. Jejich pohledy se střetly a s dalším pohybem ji Caleb přenesl do jiného vesmíru. Čas i prostor pro ni přestaly existovat, zapomněla své jméno i všechno ostatní. Počkal, až se mu přestala chvět v náruči a pak, s korálky potu nad tmavých obočím, bezpodmínečně, ochotně kapituloval.

Když se o chvíli později uvelebil na posteli s Maggii v náručí, poprvé v životě se mu zdálo, že je konečně doma.

Takový nesmysl

Ale hlavně, konečně byla jeho.

Maggie si vzala hrnek s horkým čajem a popošla k velkému oknu v obývacím pokoji. Nepřítomně se podívala ven. Uvnitř cítila nezvyklou nehybnost, a prázdnotu.

Jako by se v ní něco změnilo. Bála se, že už nikdy nebu

de stejná jako dřív. A opatrně ten pocit uklidila někam hluboko, aby se jím nemusela zabývat, alespoň prozatím. Celé tělo ji bolelo, svaly protestovaly při každém rychlejším pohybu, na světlé kůži jí vyskákaly modřiny. Zčervenala při vzpomínce, jak Calebovi zaryla nehty do zad, a napadlo ji, jestli i ona zanechala vášnivé stopy na jeho kůži.

Usrkla čaje a cítila, jak jí horká tekutina klouže do žaludku a pomalu rozehřívá ztuhlé tělo.

Do ticha zadrnčel telefon. Maggie sebou trhla. Hlavou jí proběhly obrazy z minulé noci, tělo se zatetelilo slastným mravenčením. Díkybohu, že ji nemohl vidět. „Haló?”

„Poslal jsem k tobě kurýra pro.”

„Jasně, já vím.”

„Uvidíme se večer.”

„Fajn.”

Nemohla ho nechat domluvit. Nechtěla to od něj slyšet. Moc dobře věděla, co by řekl. Jejich rozhovor nemohl být prázdnější. Mluvil o smlouvě. Ve znavené zmámenosti minulé noci na ni úplně zapomněla. Jen aby ráno procitla do prázdného bytu a našla ji na polštáři. Při pohledu na ni se smutně usmála. Jistě o nic víc tu nejde. Caleb ji už podepsal a připojil stručnou poznámku:

Podepiš se a ja pro ni pošlu kurýra. Považuj to za vyřízené.

Vyřízeno. Matka má dům zpátky, a za sedm týdnů budu volná i já, pomyslela si. Očekávané nadšení se ale nedostavilo. Rozladěně ucukla od telefonu a šla umýt hrneček. Pak našla pero, podepsala smlouvu a vložila ji

do přichystané obálky. Sešla dolů a počkala na kurýra. Obálku po něm skoro hodila a vrátila se do bytu. Rozrušená víc, než by kdy čekala.

V příštích dnech začaly přicházet balíčky. Sametové krabičky skrývající nádherné šperky. Většinou s lístečkem, na kterém stálo něco neosobního, třeba Na dnešní večer nebo K něčemu černému. Maggie se postupem času přestala tvářit ohromeně a přestala děkovat, když viděla, jak to Caleba otravuje. Prý očekává, že je bude nosit. Aby ho reprezentovala. A s každým novým šperkem si připadala čím dál ubožejší. Čím dál poníženější. Pokaždé se musela přemáhat, aby si některý z nich navlékla. Připadala si v nich nepatřičně, rozpačitě. Nosit je bylo v rozporu s veškerými zásadami, kterých se kdy držela. Kdyby jí je dával pro radost, z lásky, bylo by to něco jiného. Ale tahle fantazie patřila do světa, který neexistoval. Teď když s ním začala spát, uvědomila si, že tohle je jeho obvyklý postup. Ničím se nelišila od jiných žen, které se vystřídaly v jeho posteli, a bylo bláhové namlouvat si něco jiného. Ale pátého dne, po čtyřech nocích v jeho posteli, když jí doručili další balíček, ji vzrůstající neklid nakonec vyhnal z bytu. Celé hodiny bezcílně bloumala městem, až skončila v jednom starém kině, aby aspoň na chvíli unikla myšlenkám, které ji pronásledovaly jako honicí psi.

„Kdes sakra byla?”

Maggie cítila, jak ji pomalu ochromuje dobře známý pocit panického strachu.

Caleb ale není Tom

Zavřela za sebou hlavní dveře. „Šla jsem do kina, Calebe. Nemůžeš mě tu držet.”

„Myslíš?” ucedil a zamířil k ní. Ale zarazil se, když viděl, jak zbledla, a přinutil se ke klidu. Je zpátky. Je tady. Copak si myslel, že uteče, když už je podepsaná smlouva? Ano, chvíli ano.

Nervózně si prohrábl vlasy. „Maggie, podívej. Jasně že tě tu nemůžu držet. Ale vrátil jsem se, a tys tu nebyla, Já nevím, asi jsem si myslel” Zavrtěl hlavou. „Na tom nesejde. Příště mi prostě zavolej”

Maggie nemohla uvěřit svým uším. Zdálo se, že Caleb je, otřesený, pokud to vůbec bylo možné. Copak si myslel, že by utekla? To sotva! Kdyby něco takového jenom zkusila, určitě by dohodu okamžitě zrušil, smlouva nesmlouvá.

„Nemám na tebe číslo,” namítla jedovatě.

„To se dá snadno napravit.” Bez okolků sáhl po její kabelce a vylovil z ní telefon. Maggie jen zaraženě sledovala, jak do něj ukládá své číslo. Pak ho vrátil na své místo.

„Moje číslo nechceš?”

Rozpačitě si odkašlal. „Jasně že chci.”

Podal jí svůj telefon, ona do něj naťukala číslo a dala mu ho zpátky. V koutcích jí zacukalo. že by hysterie? Najednou ale cítila, jak se napovrch dere smích, a jen stěží se dokázala ovládnout. Caleb se zamračil. „Co.?”

Už to nešlo zadržet. Maggie vyprskla smíchy. „Promiň, já jen, že je to, trochu”

“Opožděné?” doplnil zaraženě. Sledoval, jak se Mag-

gie snaží ovládnout, a cítil, jak se ten smích přenáší i na něj. Zalapala po dechu a otřela si slzy, které jí vyhrkly do očí. Bezděčně natáhl ruku a pohladil ji po tváři! „Takhle jsi ještě krásnější,” vydechl užasle. „Měla by ses smát častěji.”

Maggie škytla a bez přemýšlení odpověděla: „V poslední době mi do smíchu moc nebylo.”

Vlastně nikdy

Calebova tvář potemněla a znovu se uzavřela. Ne! chtěla vykřiknout. Zůstaň se mnou. Stáhl se a Maggii připadalo, jako by ji o něco oloupil. Ale ovládla se. „Dal jsem péct kuře, co ty na to?”

„Ty umíš vařit?” vylétlo z ní.

Rty mu zvlnil úsměv. „A docela dobře.”

Maggie pokrčila rameny, jako by ji to ani v nejmenším neohromilo. Ulevilo se jí, že nikam nejdou. Zatím každý večer strávili v nějaké luxusní restauraci, a Maggie už z toho začínala být unavená. „Uvěřím, až ochutnám,” popíchla ho.

„To bolelo,” postěžoval si a zamířil do kuchyně. „Každý neměl to štěstí vyučit se u profesionála. Někteří z nás si museli poradit sami.”

Pospíšila si za ním.

„Kde ses to tedy naučil?” zajímalo ji. „Matka by si neuměla uvařit, ani kdyby jí šlo o život, stejně tak otec. Takže když táta zkrachoval a matka ho opustila, musel jsem vařit pro nás pro všechny, jinak bychom umřeli hlady.”

Maggie udiveně vydechla: „Ale vždyť jsi byl ještě dítě!” Nevzrušeně pokrčil rameny. „Když se matka znovu vdala, měli jsme hospodyni, ale pro tátu jsem vařil dál. Bavilo mě to, i když jsem byl asi jediný kluk, který se na střední staral o domácnost.”

Maggie ho udiveně pozorovala. Najednou jí byl ještě bližší. „Páni, to bylo docela statečné! Vzpomínám si, jak jsme si takové kluky u nás na škole dobírali.”

Dumala nad tím, co si asi musel prožít, a najednou si vzpomněla na něco, co jí řekl Michael Murphy v den pohřbu. „Říkal jsi, že otec zkrachoval, proto, proto jsi tak shovívavý ke svým nepřátelům?”

Vrhl na ni upřený pohled. Maggie zrudla co to dělám? prolétlo jí hlavou. Tak pěkně jsme si povídali

Caleb jí to ani trochu neusnadnil, jen tázavě povytáhl obočí.

„Chci říct, Murphy se zmínil, že většinou nejsi tak, tak nemilosrdný,” dokončila nejistě.

Caleb přestal s přípravou salátu, odložil nůž a oběma rukama se opřel o linku. „Zajímá tě, proč jsem se tak zachoval jen k vám?”

Chabě přikývla. Tak ráda by svá slova vzala zpět.

„Bráním se, když mě někdo vyprovokuje, a to jste s tvým otcem udělali, Maggie. Nesnaž se to rozebírat.”

Viděla, jak se znovu uzavřel. Rychle se otočila ke dveřím a jenom zamumlala: „Jdu se osprchovat.”

Caleb se za ní dlouho díval. Tou jedinou poznámkou Maggie dokázala vystihnout celý jeho život, to, jak jednal. jak obchodoval. Nemohl popřít, že jeho chování je ovlivněné tím, co prožil. Když jeho otec zkrachoval a matka od něj odešla, jakmile zmizely poslední peníze, Caleb si přísahal, že něco takového už nikdy nedopustí. Rozmrzele vzpomínky zahnal. Maggie ho jen provokuje, nesmí jí na to tak snadno skočit.

Můžu ti s něčím pomoct?” ozvala se Maggie ode dveří téměř vzdorovitě. Byla odhodlaná nedat na sobě smát jak moc ji svou odměřeností zranil. Pořád se tvá

řil zachmuřeně. Sotva se na ni podíval, přesto si všiml zlostných nebo snad ukřivděných? plamínků v jejích očích. Natolik ho to zmátlo a popudilo, že jen nepřítomně odpověděl: „Prostři stůl, dones příbory a skleničky”

„Ano, pane,” zamumlala tlumeně a dala se do prostírání. Ale když se otočila ke skříni a natáhla se pro talíře, zničehonic ucítila, jak ji sevřel v pase, a v příštím okamžiku už byla otočená k němu, uvězněná mezi linkou a jeho pevným tělem. Bezmocně k němu vzhlédla. „Maggie, prostě se mě nesnaž pochopit. K ničemu to nebude. Potřebuju jen tebe” bříškem prstu jí přejel po rtech „, a tohle.”

Sklonil se k jejím rtům a hladově se jich zmocnil, líbal je, sál, lehounce kousal. Hádala, že to má být jakási omluva. Ale taky jí řekl, že nic víc od ní nechce, žádné názory, myšlenky, natož starost, nebo snad dokonce lásku. Dokud ji líbal, dokázala na to zapomenout, ale jakmile se jí přestal dotýkat, bolest se okamžitě ozvala znovu. A tak mu polibky oplácela a doufala, přála si, aby nikdy nepřestal.

Po chvíli se odtáhl a ona k němu vzhlédla očima zmámenýma touhou.

„Nepřestávej” zaprosila zoufale.

Vytáhla se na špičky, ale byla o tolik menší, že k němu nedosáhla, a tak se její rty zastavily jen kousínek od jeho. A když znovu šeptla: „Prosím, nepřestávej” nedokázal jí už odolat, zvedl ji a posadil na linku. Uvelebil se jí mezi nohama a pak vyslyšel její prosbu, se stejnou naléhavostí, s jakou ji vyslovila.

„Ještě trochu vína?”

Maggie zavrtěla hlavou a zakryla sklenku rukou. Ješ

tě se mu nedokázala podívat do očí. Jídlo bylo hotové už před hodinou, ale jedli teprve teď.

A to jen kvůli ní

Maggie si přála, aby se pod ní otevřela zem a milosrdně ji spolkla. To ona ho prosila, aby ji líbal. Skoro z něj strhala oblečení. Vyprovokovala ho k milování, které je pohltilo jako letní požár.

Vzal si ji tvrdě a rychle, ještě teď se jí točila hlava. A přitom věděla, že to udělala jen proto, aby nemusela čelit jeho lhostejnosti k citům, které si sama ještě nechtěla připustit,

„Maggie?”

Váhavě mu pohlédla do očí.

„Nechceš mi říct, proč se tváříš tak ztrápeně? Nebo si mám myslet, že za to může má večeře?”

Uhnula pohledem, pak se na něj podívala znovu. Jistě, říkala si, nejspíš je zvyklý na zkušené milenky, které si dokážou říct o to, co chtějí, které dokážou uspokojit muže, jako je on. Pro něj tahle mezihra patrně nebyla nijak výjimečná. Maggie nasadila úsměv a odvětila: „To nic, a to kuře bylo, vynikající.”

A bylo by ještě lepší, kdyby ho snědli hned. žaludek se jí sevřel.

Caleb posměšně povytáhl obočí. „Ta lichotka měla být nějaká kamufláž, Maggie?”

Copak to bylo tak čitelné? zanaříkala v duchu, zčervenalá rozpaky.

„Vždycky tě prozradí, když se takhle začervenáš.” Bodlo ji u srdce. Bylo jí jasné, že je přesvědčený, že její ruměnce znamenají pravý opak toho, co ve skutečnosti cítí. Mohlo ji to uklidnit, bolest to ale nezmírnilo. Zvedla se, aby sklidila ze stolu. Když se vrátila, Caleb ji chytl za zápěstí a stáhl si ji k sobě do klína.

„Calebe!” vydechla bezmocně. Proč se mu její tělo tak snadno vzdává? Zrádce.

„Mám pro tebe překvapení, Nevšimla sis ničeho, když jsi přicházela?”

Maggie zavrtěla hlavou. Co přijde tentokrát? „Chtěl jsem ti ho ukázat dřív, ale přišla jsi pozdě, a pak jsme měli příjemnější zábavu.”

Cítil, jak mu v náruči ztuhla. Vůbec se v ní nevyznal. Nejdřív se s ním pomiluje s vášnivostí, kterou do té doby nepoznal, a hned nato se mu skoro bojí podívat do očí. Většina žen ho po milování křečovitě držela u sebe, a Maggie, byla pravý opak, divže ho od sebe neodstrkovala. A on se poprvé v životě cítil, dotčený. Jen aby se tím nemusel zabývat, rychle se zvedl a postavil ji na zem. „Pojďme dolů, ukážu ti ho.” Vzal ji za ruku a vyvedl z bytu. Do výtahu, projít halou a ven ze dveří do rychle houstnoucí tmy. Za chvíli už stáli na ulici.

„Tak co?” zeptal se netrpělivě po chvíli, když nic neříkala.

Maggie se rozhlédla kolem sebe, čím dál víc zmatená. „Calebe, já nevím, co bych měla.” Najednou se zarazila a on ucítil, jak mu stiskla ruku. „Moje auto, moje auto je pryč, bylo tady” Pustila ho a popošla k silnici. „Kde? Vždyť jsem ho sem sama zaparkovala.” V rostoucí panice se otočila ke Calebovi. „Možná ho odtáhli. Ale určitě jsem platila. Pamatuju si to. Kdo by kradl takové auto.”

„Maggie, přestaň.” Caleb si stoupl za ni a natočil ji k autům zaparkovaným u chodníku. Objal ji kolem pasu a ukázal na naleštěný, zbrusu nový minicooper stojící na místě, kde předtím zaparkovala ten svůj.

„Ale ne, moje auto bylo staré, vzpomínáš?” připo-

mněla mu s trpkostí v hlase, jelikož věděla, co si o jejím autě myslí.

„Já jsem ho nechal odtáhnout, Maggie. Dřív nebo později by ses v něm vybourala, věř mi. A tohle auto máš místo něj,” dodal a zamával jí před očima klíčkem.

Cože? Jen tak?

„Ale, Kde, Co se stalo s mým autem?”

„Teď už je z něj nejspíš kus šrotu.”

Maggie se roztřásly rty. Bůhví proč, najednou měla pocit, jako by jí právě vyrval srdce z těla, vyždímal ho a dal jí ho zpátky. Šlo sice jen o auto, ale bylo její, byla to první věc, kterou si koupila za vlastní peníze. Bylo pro ni symbolem nezávislosti na Tomovi. Maminku v něm učila řídit. A teď, aniž by se jí třeba jen zeptal, nechal ho Caleb odtáhnout.

Zuřivě se kousla do rtu, aby se nerozbrečela. Nesmí

se dozvědět, jak moc ji to ranilo jen by si myslel, že to na něj hraje. Před očima se jí pořád houpal klíček od auta, a tak ho Calebovi vzala z ruky. Zatím ale nic neřekla, nedůvěřovala svému hlasu. Pustil ji a ona popošla k autu. Bylo hloupé nechat se tak vyvést z míry. Ale Maggie tiše zuřila. Zamrkala, potlačila bolest,

zhluboka se nadechla a otočila se k němu se širokým

úsměvem na rtech. „Je nádherné. Promiň, jen mě to zaskočilo, Ještě nikdy, Totiž, už dlouho jsem nedostala tak velký dárek”

Vztek a bolest ji vyburcovaly k činnosti. Vrátila se

k němu. lehce ho políbila a roztomile se na něj uculila.

“Můžu to brát tak, že za dva měsíce bude moje? Musím přece v něčem jezdit” prstem mu laškovně přejela po

tričku. ” , A co všechny ty šperky?”

Koketně na něj zamrkala a při tom sledovala, jak se dostavuje očekávaná reakce. Stiskl rty a v ocích mu blýsklo.

Jednala přesně tak, jak od ní čekal. A jí se z toho dělalo nanic. Ale zároveň cítila, že ji to svým způsobem chrání.

„Jsou tvoje.” Přestože se mu její chování příčilo, pocítil jistou úlevu. Copak si mohl myslet, že je jiná? Taková hloupost! Už si ani nevyčítal, že ji zahrnul všemi těmi šperky, že jí koupil auto.

Udělal by to pro každou jinou.

Nenech se zmást, je to jen malá vypočítavá potvůrka. Vždycky byla

Rychle uvažoval její staré auto, i kdyby jí skutečně patřilo, bylo na rozpadnutí, a pokud šlo o šperky, sám chtěl ozdobit její průsvitnou pleť oslnivými rubíny a zářivými smaragdy. Dělal to čistě pro své potěšení. Jejich cena pro něj nic neznamenala.

Vzal ji za ruku a zavedl ji zpátky dovnitř. A Maggie se snažila nepřemýšlet nad tím, jak ráda by tohle nové auto vyměnila za své staré.

Druhý den si v něm poprvé vyjela a navštívila maminku. Když o několik hodin později odcházela, maminka ji vyprovázela s podezíravým výrazem ve tváři.

„To je od něj docela velkorysé, že ti jen tak dal nové auto”

„Ano, to je, Ale vždyť víš, v jakém stavu bylo tamto, a sama jsi mi říkala, ať už se ho zbavím,” odpověděla nevzrušeně.

„To ano, ale taky vím, jak jsi ho zbožňovala.”

„Na tom nesejde” odbyla ji Maggie bezstarostně. „A jako Calebova asistentka si musím držet určitou, úroveň.”

Maminka jí věnovala ustaraný pohled, který se jí ani trochu nelíbil. „Maggie, určitě se nic neděje? Pamatuju si, že jste s Calebem byli.”

„Mami, byla to jen večeře,” skočila jí Maggie do řeči. „S někým jako já by si nikdy nezačal.nemusíš se bát,” dodala a vtiskla jí polibek. Nejraději by se k ní přitiskla a objala ji, ale pocit zodpovědnosti zvítězil, nikdy nemohla být ta slabší, musela se o maminku postarat.

„A co tvoje malování?”

Maggie se narovnala. „To bude muset ještě pár týdnů počkat.”

Nijak tím maminku nepřesvědčila, ale dál se o tom už nebavily, a když nastoupila do auta, maminka jí ještě nevinně sdělila: „Pozvala jsem Caleba na oběd, abych mu poděkovala, že se k nám zachoval tak pěkně ještě teď je mi trapně při pomyšlení, že ho chtěl Tom zruinovat.”

Maggie na ni vrhla poděšený pohled. Caleb přijde setrů Do našeho domu?

„Má spoustu práce. Určitě nebude mít čas.” Slova jí zamrzla na rtech. „Počkat, tys říkala, žes ho už pozvala?”

„Jistě, drahoušku. Poprosila jsem Michaela Murphyho, aby mu zavolal. Okamžitě souhlasil. A ty musíš přijít taky.”

Maggie na to musela myslet i po návratu do bytu. Byla to katastrofa. Byla si jistá, že je maminka několika slovy prozradí. Ale snažit se Caleba od návštěvy odradit by nejspíš mělo opačný efekt. Jistě ho zajímá, co od něj vdova po Tomu Hollandovi může chtít. Maggie ji bude muset hlídat jako ostříž a zajistit, aby mu nic neprozradila. Bála se ale, že to bude nad její síly.

Když vešla do bytu, zvonil telefon, ale zmlkl, než se k němu stačila dostat. Věděla, že to byl Caleb, dokázala si představit, jak je nervózní, a vůbec se nedivila, když jí za chvilku začal zvonit mobil.

„Kdes byla?”

„Venku, jela jsem se projet. Nevadí?”

Něco nevrle odsekl.

Maggie se odhodlala k nepříjemné otázce. Musela se přesvědčit sama. „Matka mi řekla, že tě pozvala na oběd”

Prosím, řekni, že to není pravda, zasměj se tomu, řekni, že nemáš čas

„Ano, pozvala, a já už se moc těším, A jsem zvědavý. Volal jsem ti, abych ti řekl, že se vrátím v osm.” Caleb zavěsil a Maggie cítila, jak ji opouštějí síly.

V dalších dnech se zdálo, že obnovili nejisté příměří. Nejisté proto, že si pořád musela dávat pozor na jazyk. Obzvlášť ve chvílích, kdy se Caleb tvářil nejvíc uvolněně a mile. Což, jak si musela neochotně přiznat, bylo čím dál častěji, pokud mezi ně nevstoupilo něco z minulosti. V takových okamžicích se znovu uzavíral.

Přes den se Maggie obvykle vybavovala malířskými potřebami a dokonce začala trochu malovat, a v noci, v noci se s Calebem vydávali do míst, kde žádná slova nebyla potřeba, a objevovali prázdná místa na mapách rozkoše.

S blížícím se datem plánovaného oběda Maggie začínala doufat, že Caleb na pozvání zapomněl. V neděli ráno ale o všechny naděje přišla.

„V kolik máme být u tvé matky?” zeptal se, když vylezl z koupelny.

Maggie se na posteli posadila a přitáhla si přikrývku až k bradě. I teď se před ním styděla, přestože se před chvílí pomilovali a srdce jí ještě divoce tlouklo. „V jednu hodinu,” zamumlala do pokrývky, pak ji rychle odhodila a zmizela v koupelně. Když z ní o chvíli \

později vycházela, slyšela, jak si Caleb bezstarostně pohvizduje v kuchyni. Záviděla mu, s jakým klidem dokáže všechno brát, a jen těžko dokázala ignorovat chvíle, kdy s ním byla skutečně šťastná.

Na cestě z města ho poprosila, aby jí zastavil u trafiky. A vysloužila si tím udivený pohled.

„Co je?”

„Nic” odvětil nevinně.

„Možná se tomu budeš divit, ale umím číst. A ráda mám přehled o tom, co se děje. Nemůžu za to, že tvé ostatní” nedokázala to slovo říct nahlas.

„Přítelkyně?” pomohl jí ironicky.

„Milenky, že tvé ostatní milenky bývají poněkud omezenější.”

Zvedl ruku a začal vypočítávat: „Má poslední přítelkyně byla právnická; ta před ní šéfka investiční společnosti, předtím jsem chodil s.”

„Dobře, dobře, chápu. Tak jsem tvá nejhloupější milenka.”

Caleb zastavil a naklonil se k ní. Nemohl si nevzpomenout, jak povrchní a nudné všechny ty ženy byly. „Nikdy bych o tobě neřekl, že jsi hloupá, Maggie,” poznamenal, a najednou mu došlo, že to myslí vážně. Za posledních pár dní si s ní popovídal lip než s většinou lidí za celé roky. A jen neochotně si připouštěl, jak rád se za ní každý večer vrací.

Maggie roztržitě hmatala po klice. Když se na ni díval jako teď, s šibalskými plamínky v modrých očích,

přestávala dýchat. Konečně kliku našla, otevřela dveře a skoro vypadla z auta, zamířila k obchodu, a pak se vrátila.

„Promiň, měla jsem se zeptat. Nechceš něco koupit?”

Caleb mlčky zavrtěl hlavou a sledoval, jak Maggie

odchází. Znovu ho přepadl ten nepříjemný pocit, který nedokázal rozluštit. A pravda byla, že se jím ani nechtěl zabývat.

Než dorazili k domu, pustil to z hlavy. Když zastavil, Maggie se k němu otočila, s vážným výrazem ve tváři. „Matka si myslí, že pracuju jako tvoje asistentka, tak ji při tom prosím nech. A, Calebe”

Pozorně na ni pohlédl, zaskočený jejím starostlivým výrazem. Už ho jednou viděl, v Monte Carlu.

„Jestli uděláš nebo řekneš cokoli, co ji rozruší, dohoda padá. Nějak si poradíme. Okamžitě odejdu a dům si můžeš nechat.”

„Jak bych ji proboha mohl rozrušit?”

„Neměla s tím nic společného, Calebe. Tak nezapomínej, že chceš potrestat mě, a ne ji,” dodala a spěšně vystoupila z auta.

Caleb ještě chvíli seděl bez hnutí. Potrestat ji? opakoval si v duchu. Sledoval ji, jak jde ke dveřím, jak se jí lehká látka šatů měkce vlní kolem boků a štíhlých nohou, cítil, jak se v něm znovu ozývá touha, která od jejich první noci ani trochu nezeslábla, a musel si přiznat, jak se mu příčí, že o tom, co mezi nimi je, Maggie uvažuje jako o trestu. A jen se divil, proč by mu to mělo vadit. Vystoupil z auta a dohnal Maggii u dveří, zrovna když se otvíraly. Paní Hollandovou by málem nepoznal. Vypadala úplně jinak, než jak si ji pamatoval už to nebyla ta mdlá, skoro neviditelná postava, ale krásná, energická žena. Maggie ji objala a znovu je představila. Cítil, jak ho každým pohybem a pohledem varuje, a zničehonic ji chtěl uklidnit, ujistit, že se nemá čeho bát. Maggiina maminka je zavedla do obývacího pokoje. který Caleb už znal ze své první návštěvy. Tady se poprvé od událostech v Londýně setkal s Maggii.

„Pane Camerone.”

Zdvořile se usmál. „Calebe,” opravil ji.

Oplatila mu úsměv. „Tak tedy, Calebe. Chtěla jsem vám jen poděkovat za to, že jste se k nám zachoval tak velkoryse. Nevím, jak vám to kdy dokážeme vrátit. Nemáte tušení, co pro nás tenhle dům znamená, pro mě a pro Maggii.” Vzala svou dceru za ruku. „Když zemřel můj milovaný Brendan, nic jiného mi po něm nezbylo”

„Paní Hollandová, neměl jsem v úmyslu způsobit vám potíže. Jakmile mi Maggie všechno vysvětlila, nemohl jsem si dům nechat”

„Ale, oba víme, jakou má tenhle dům hodnotu, pane Camerone.”

Oči se jí zaleskly slzami. A v tu chvíli Caleb pochopil. Maggie mu řekla pravdu. Její matka s Tomovými plány neměla nic společného.

„Paní Hollandová, Maggie mi v Dublinu velmi pomáhá. Až odjedu, dům vám velmi rád přenechám. Nemusíte se ničeho bát.”

Podíval se na Maggii. Nervózně se ošívala, tváře jí hořely. Nakonec ze sebe vysoukala: „Mami, neměli bychom zkontrolovat jídlo? “

Než se pustili do dezertu, Maggie už byla klidnější. Caleb nešetřil šarmem, maminka byla náležitě ohromená a Maggie raději mlčela. Po jídle uvařila kávu a přinesla ji na podnosu do jídelny.

„A jak se vám proboha podařilo přesvědčit Maggii, aby se zbavila toho příšerného auta? Já se o to snažím už roky, to mi věřte. Člověk by řekl, že to byl skoro domácí mazlíček. Do Londýna v něm nejela jen proto, že by tu cestu nepřežilo”

Maggie toporně došla ke stolu, položila podnos a roztřesenýma rukama nalila kávu.

„Mami” přerušila ji chvatně „, pana Camerona moje auto určitě nezajímá. Jsem mu vděčná, že ho nechal sešrotovat.”

„Ale Maggie, ještě před pár týdny jsi přece říkala.” „Ještě trochu dortu, mami? Nebo kafe?”

„Ještě jsme ho ani nezačali pít, Maggie,” odtušil Caleb suše a vrhl na ni pátravý pohled.

Maggii se podařilo odvést řeč jinam a jenom doufala, že si Caleb jejích rozpaků nevšiml. O chvíli později se zvedli.

„Pane totiž, Calebe” opravila se maminka a zahihňala se. Maggie obrátila oči v sloup vždyť ona s ním

skoro flirtuje! A přestože ji těšilo vidět maminku takhle veselou, byla by raději, kdyby to bylo v přítomnosti kohokoli jiného než Caleba, který určitě hodnotil každé její slovo.

„Provedu vás po domě”

„Mami, už bychom měli vyrazit.”

Caleb se ale usmál a potvrdil její nejhorší obavy. „Nesmysl, Maggie, nikam nespěcháme a já si to tu moc rád prohlédnu.”

Galantně paní Hollandové nabídl rámě, a ta se na svou dceru vítězoslavně usmála.

„Vidíš? Tak co kdyby ses pustila do nádobí a já pana Camerona zatím provedu?”

Byli pryč celou věčnost. Maggie si utrápeně představila svůj pokojík, který se nepředělával od jejího dětství, takže byl ještě pořád vyzdobený plakáty jejích dívčích idolů a květovanými tapetami. Když začala jezdit do Londýna, navštěvovala maminku už jen zřídka a na úpravu pokoje neměla čas.

Z přemýšlení ji vytrhl Caleb, který se objevil pod okny na zahradě. Zastavil se na trávníku s rukama v kapsách a rozhlédl se kolem sebe. V černém svetru a tmavých kalhotách vypadal úžasně. Maggie si povzdychla. A málem nadskočila, když za sebou uslyšela matku.

„No, zlatíčko. To je ale mužský.”

To mi povídej

Maminka se pustila do utírání nádobí. Caleb zašel za roh a Maggii najednou vyděsila představa, že jednoho dne takhle zmizí nadobro.

Maminka ji objala kolem ramen a Maggie se o ni opřela.

“Je nám dobře, drahoušku. Díky němu bude všechno v pořádku.”

Maggie přikývla a opřela si hlavu o její rameno, aby před ní skryla slzy. Byla si jistá, že její maminka bude skutečně v pořádku, a to bylo jediné, na čem záleželo. Ona sama ale nikdy v pořádku nebude. Kvůli němu.

Caleb vešel do domu zadními dveřmi, ale zarazil se, ještě než vešel do kuchyně. Skrz otevřené dveře viděl Maggii, jak se opírá o maminku a objímá ji kolem pasu. V té scéně bylo něco tak intimního, že je nemohl vyrušit. Vycouval ke dveřím a chvíli počkal, než se vrátil a odkašlal si, aby o sobě dal vědět. V tu chvíli by přísahal, že před chvílí se mu to jen zdálo. Maggie se k němu otočila se zářivým úsměvem na tváři.

„Měli bychom jet.”

„Jistě, drahoušku. Už jsem vás tu zdržela dost dlouho.”

Rozloučili se a vyrazili na cestu.

Když už jim dům mizel z dohledu, Maggie se podívala na Caleba. „Ten den tehdy, když jsi sem přijel poprvé říkal jsi, že se sem chceš nastěhovat, vážně jsi to chtěl udělat?”

Zeptala se a překvapeně sledovala, jak se rozpačitě ošívá.

„Vlastně jsem ho nikdy využívat nechtěl. Nejspíš bych ho prodal, Asi jsem tě jen chtěl naštvat.” Pokrčil rameny. „Co dodat? Probouzíš ve mně to nejhorší.” Pak oba chvíli mlčeli, až Caleb řekl: „Maggie, věřím ti, že tvá matka s tím neměla nic společného.” „Fajn,” kývla unaveně. Koutkem oka zachytila jeho pohled, cítila, jak se jí propaluje do kůže.

„Co se děje?”

Zhluboka se nadechla a podívala se na něj. „Nic, jen jsem trochu unavená”

A vyčerpaná a smutná

„Dnes večer jsme měli jít na ples, ale jestli.”

„Ne,” přerušila ho rychle. „Jsem v pořádku. Půjdeme tam.”

Pak už nemluvili. Maggie usnula a Caleb uvažoval nad vším, co se stalo. Něco tu nesedělo. Když ho paní Hollandová provázela po domě, celou dobu mluvila jen o svém prvním manželovi, jako by před pár týdny přišla o něj a ne o Torna Hollanda. Možná se tím jen chrání? napadlo ho, ale sám tomu nevěřil. Když se jednou o Tomovi zmínil, celá zbledla a rychle převedla řeč jinam. Celkově se mu ale zdálo, že je až příliš, šťastná, na ženu, které právě zemřel manžel. Na ženu, která přišla o milionové dědictví.

Zamračil se. Připadalo mu, jako by se ocitl na neznámém území, někde, kam se nikdy nechtěl dostat. Ohlédl se na Maggii. Natáhl ruku a jemně jí odhrnul loknu, která jí spadla do očí. Pohnula se a lehce se usmála. Něco tu nesedí, opakoval si. Ale nebyl si jistý, jestli chce vědět co.

Když se večer vrátili z plesu, Maggie byla ráda, že se může zbavit těsných lodiček nohy ji nesnesitelně bolely. A nervy měla napnuté k prasknutí. Caleb z ní celý večer nespouštěl oči, pozoroval ji, hodnotil každý její pohyb. Byla z toho nervózní.

Odešla do kuchyně a postavila vodu na čaj. Neviděla ho přicházet, ale vycítila, že stojí za ní. Nakonec už to nedokázala vydržet, nasupeně se k němu otočila a vyhrkla: “No tak? Co se děje? Zíráš na mě celý večer.”

Caleb ji beze spěchu přejel pohledem. Maggie zčervenala.

“Nelíbí se mi to.”

“Ale ano, Maggie, líbí.”

Zamířil k ní a ona věděla, že nemá kam utéct. Stála těsně u linky a zničehonic si vzpomněla na to, jak se tu před pár dny pomilovali, přímo v kuchyni. Zrudla ještě víc.

„Páni, ty se ale umíš červenat. Zajímalo by mě, na co myslíš”

Jemně ji chytl za bradu, prsty ji pohladil po tváři. Dlouho se nemohl odtrhnout od jejích rtů a Maggie cítila, jak se jí zrychluje dech.

Na co čekáš, polib mě!

Ale zdálo se, že nad něčím přemýšlí, a pak se jí podíval do očí. Cítil, jak se chvěje.

„Nechceš mi říct, co to mělo znamenat předtím u tvé matky?”

„O čem to mluvíš?” zeptala se zmateně.

„O tvém autu, Maggie. O tom, jak ses snažila za každou cenu převést řeč jinam.”

Maggie ztuhla. Cítil, jak se mu vzdaluje, přestože zůstávala na místě. Znovu se mu zdálo, jako by ji zahnal do kouta.

„Co tím myslíš? To se ti jen zdálo.”

„Prosím, Maggie. Ušetři mě toho.”

Uvěznil ji mezi svýma rukama a lehce se při tom otřel o její ňadra. Na okamžik zavřela oči. Bylo to od něj nefér vyslýchat ji v takovéhle situaci.

Caleb viděl, jak je nervózní. Jak hledá cestu ven. „O nic nešlo, Calebe. Matka si myslí, že mi na něm nějak záleželo, ale z toho jsem už dávno vyrostla. Věř mi, jsem ráda, že jsem se ho zbavila.” Pokrčila rameny. „A když viděla to nové auto, prostě si na to vzpomněla. To je všechno.”

Caleb se neproslavil tím, že by neuměl číst v lidech. A teď si byl jistý, že mu Maggie lže, jako když tiskne. Ale

proč by to dělala? A co by to znamenalo pro něj, kdyby to byla pravda? Ne, tak tímhle se zabývat vážně nechtěl.

Pomalu si ji prohlédl. Vypadala dnes elegantně, a svůdně jako vždycky. Vlasy měla narovnané a svázané do volného uzlu. Šaty se stojáčkem zakrývaly příliš, a odhalovaly téměř všechno. Objal ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Pomalu roztávala, tváře jí zrůžověly. A Caleb si opakoval, že ho nic jiného nezajímá. Proč se jí na to auto vůbec ptal? Všechno, co potřeboval, měl teď v náručí.

„Fajn, Maggie, jak chceš” zamumlal a sklonil se k ní. Přitiskl ji ke svému vzrušenému tělu, ochutnával její hebké rty a líbal ji, dokud mu neroztála v náruči. Pak ji odvedl do ložnice, rozepnul knoflíčky na jejích šatech, jeden po druhém, a zlíbal každý odhalený kousek kůže. Nic jiného už pro něj neexistovalo.

Vzbudil se brzy. Do ložnice pronikalo bledé ranní světlo. Maggie ležela těsně u něj. Ruku měla položenou na jeho břiše a hlavou se opírala o jeho hruď. Její vlasy jako rudý vodopád padaly přes jeho ruku, kterou ji držel. Chtěl ji k sobě přitisknout ještě víc. Chtěl cítit vůni jejích vlasů, pohladit ji po noze, která ho držela v zajetí. Chtěl, aby se posunula ruku níž, až by ucítila, jak moc ho vzrušuje. Bylo báječné mít ji tak blízko. Ňadry se mu tiskla k boku. A on cítil rostoucí vzrušení. Už nikdy ji nechtěl nechat odejít.

Cože?

Zarazil se. Teď už byl dokonale probuzený. Bez přemyšlení se nadzvedl a opatrně se vymanil z jejího objetí, pomalu, aby ji nevzbudil. Maggie se zavrtěla, ale pak se otočila na druhou stranu a dech se jí znovu prohloubil. Najejích odhalených zádech bylo vidět bledé modřiny.

Jeho práce? Pak ho zaujalo něco jiného na spodní straně stehna měla narůžovělý pruh kůže, patrně nějakou jizvu. Kdysi byla nejspíš velmi ošklivá, ale teď nebyl téměř vidět. Chtěl natáhnout ruku a dotknout se jí. Potichu zaklel.

Tak dost! okřikl se v duchu.

Rozplývám se tu nad ní jako nějaký školák. Je to má milenka nic víc. Nesmím na to zapomínat.

„Pane Camerone, dnes odcházíte brzy, Už zase?”

Caleb si navlékl kabát a otočil se ke dveřím, ve kterých stála Ivy.

„Ano. Řekl bych, že jako ředitel firmy na to mám nárok,” odpověděl popuzeně a hned toho zalitoval, když viděl rozpačitý ruměnec na tvářích sekretářky.

„Jistě, pane Camerone, nikdy bych si nedovolila.”

„Ivy, omlouvám se. Vy za to nemůžete. Jsem trochu přetažený, ale to bude v pořádku.”

„Jistě. To jednání s New Yorkem je vyčerpávající.”

Ano, to je, pomyslel si Cameron. A ze všeho nejvíc teď toužil jít domů a být s Maggii. Zarazil se. Odkdy je pro něj ten neosobní byt domov? A odkdy touží vidět Maggii?

Od chvíle, kdy z něj ona domov udělala, od chvíle, kdy její kartáček na zuby leží vedle tvého, od doby, kdy tě skoro každý večer vítá vůně domácího jídla, od doby, kdy ti nevadí zůstat celý večer doma a dívat se na

televizi

Naštvaně ty myšlenky zahnal.

“Máte všechno potřebné pro zítřejší let?”

“Ano” odpověděl s úlevou. Maggii o cestě do New Yorku neřekl. A proč by se kvůli tomu měl cítit proviní

le? Nikdy se nemusel nikomu zodpovídat, nikdy nemusel nikomu říkat, kam má zrovna namířeno. U dveří se zastavil jeden z mladších kolegů. Chvíli nervózně otálel, až se osmělil a zeptal se: „Pane Camerone, jdeme s pár lidmi na drink do baru kousek odsud, nechcete se k nám přidat?”

Caleb zvedl kufřík. „Velmi rád,” přikývl chladně, slepý k rozjařenému úsměvu, který se na tváři mladšího muže objevil.

Mnohem později se vrátil do potemnělého, ztichlého bytu. Vzduch voněl Maggiinou lehkou květinovou vůní. Caleb se zhluboka nadechl. Vydržel v baru tak dlouho, jak jen dokázal, ale brzy měl dost hovorů o ničem, mladíků, kteří se snažili udělat na něj dojem, všech těch žen, které v jeho přítomnosti nešetřily svůdnými úsměvy. Položil kufřík, svlékl se z kabátu a zamířil do ložnice. Představoval si, jak tam najde Maggii, schoulenou na posteli, hřejivou, hebkou a svůdnou. Jak vklouzne k ní pod pokrývku a pomalinku ji vzbudí, Vešel do dveří a, postel byla prázdná. žaludek se mu sevřel. Kde je? Vrátil se a prošel všechny místnosti. Možná šla zase do kina, napadlo ho a zničehonic zalitoval, že tu nebyl, že nemohl jít s ní. Uštěpačný hlásek mu našeptával, že si možná vyrazila do baru, poohlédnout se po nějaké společnosti

Když už sahal po telefonu, všiml si nepatrného světýlka probleskujícího skrz skleněné dveře na terasu. Potichu je otevřel a nasál chladný noční vzduch. Zespoda sem doléhaly zvuky ulice, všude kolem blikala světla. A kousek od něj ležela na lehátku Maggie. Stočená do klubíčka, oblečená v pohodlných bavlněných šatech, zabalená do teplého šátku.

V tom okamžiku si Caleb uvědomil, co mu od začátku připadalo tak zvláštní. Nikdy neviděl, že by se oblékla tak jako tu noc v Londýně. Naopak, vybírala si oblečení s nenuceným, nadčasovým vkusem a všechno, co si na sebe vzala, jí dokonale sedělo. Tak proč si tehdy oblékla ty laciné šaty? Hlavou mu vířila spousta otázek, které už nedokázal zastavit. Proč nikdy nechtěla jít do nějakého klubu ve městě? Proč mu nevolala desetkrát za den, jen aby se ujistila, že mu na ní pořád záleží? Proč ohrnovala nos, když ji chtěl pozvat do nějaké nóbl restaurace? A proč byla tak ráda, když zůstali doma a jen dívali na televizi?

Nedávalo to smysl. Ale Caleb si nebyl jistý, jestli ho vůbec chce hledat. Došel k ní a vtiskl jí lehký polibek na rty. Otevřela oči.

„Calebe”

„Maggie”

„Kdes byl?”

„Musel jsem jít s pár kolegy na skleničku” A proč si připadal jako mizera, když jí takhle lhal?

Objala ho kolem krku a nechala se zvednout. Caleb ji odnesl do ložnice a ona zapomněla na to, jak se na něj zlobila. Vrátil se tak pozdě. Kde doopravdy byl? Věděla, že jí to nikdy neřekne a sama se nikdy nezeptá. Nic jí vysvětlovat nemusí. Nic jí nedluží. Nic pro něj neznamená.

.. Musím jet na pár dní do New Yorku.”

Maggie k němu zaraženě vzhlédla od ranní kávy.

.. Pojedeš, sám?” Zatajila dech.

“Ano,” odvětil úsečně. Potřeboval vypadnout odsud, ní, od všech otázek, ze kterých ho bolela hlava.

Maggie cítila, jak se jí ulevilo. Představa, že si na pár

dní oddechne od hořkosladké bolesti neodmyslitelně spjaté s jeho přítomností jí připadala jako oáza v poušti. „Nemusíš se tvářit tak nadšeně, Maggie,” broukl Caleb, kterému její očividná úleva neušla.

Maggie se vzpamatovala a rychle kontrovala: „Už teď mi chybíš.”

„Možná bys měla jet se mnou” zauvažoval, přestože věděl, že to nejde. Tenhle obchod byl důležitý a ona by ho jen rozptylovala. Ale to jí říct nemohl. Přesto se mu nezamlouvalo, jak při jeho slovech zbledla. „Neboj, Maggie, nemůžeš se mnou jet.”

Dopil kávu, hrneček nechal ve dřezu a vzal si kabát přehozený přes židli. Maggie se přes veškerou úlevu neubránila pocitu, že se propadá do bezedné prázdnoty. Věděla, že ho nemůže jen tak nechat odejít, protože už za pár dní přijde okamžik, kdy se takhle rozloučí naposledy.

„Calebe.”

Zastavil se u dveří. Došla k němu, vzala jeho hlavu do dlaní a přitiskla své rty k jeho. Bezhlavě, zoufale. Caleb upustil kufřík, objal ji a zvedl ji k sobě do náruče. Líbal ji stejně nenasytně a prudce jako ona jeho, jako by se už nikdy neměli setkat.

Pak ji rozechvěle postavil zpátky na zem a jemně ji od sebe odstrčil. „To proto, abych na tebe nezapomněl?” „Měl bys už jít.”

Vyšel z bytu a dveře za ním zapadly. Nebudu brečet. říkala si. Dopotácela se k pohovce a bezvládně na ni klesla.

Už jen pár týdnů a bude konec

Vzpomněla si na předchozí večer, kdy ji Caleb našel na terase v domácím oblečení. Chtěla se převléci, Ale když se neukázal, když ani nezavolal, najednou si připa

dala unavená. Cítila, že už nemá sílu bojovat. A vlastně jí bylo jedno, co si Caleb bude myslet. Celou pravdu se stejně nikdy nedozví a podle všeho se zdálo, že ho ani nezajímá. Vždyť jí ani neřekl, že odjíždí

Maggie se odhodlaně zvedla a přísahala si, že si těch pár dní svobody co nejvíc užije. Bez ohledu na to, že se jí po něm už teď stýskalo.

V příštích dnech se pustila do malování, ale počáteční nadšení ji brzy opustilo. Caleb jí volal každý večer, ale byly to krátké, úsečné hovory, jako by ji spíš jen kontroloval.

Přišel víkend a s ním tušení, že se jen tak nevrátí. Pocit úlevy byl nadobro pryč, zůstal jen stesk. Pak se překulilo pondělí a zanechalo za sebou pachuť prázdnoty. Tiše kolem ní prošlo úterý, jako by se jí už čas ani nechtěl připomínat.

Ve středu večer zazvonil telefon. Maggie se k němu překotně vrhla. Ruce se jí třásly, málem nedokázala zvednout sluchátko.

„To jsem já.”

„Ahoj,” pípla nesměle.

„Zítra se vracím,” oznámil jí ochraptěle. Zněl vyčerpaně.

„Dobře. Uvidíme se zítra.”

To bylo všechno. Neřekl Chybíš mi nebo Už se na tebe těším. A přesto Maggie nedokázala potlačit nával radosti. Vrací se. Ještě neodchází.

Příští ráno se přede dveřmi zničehonic objevil John. Vypadal příšerně. Byl pobledlý a pod očima měl tmavé kruhy.

“Johne? Co se děje?” zeptala se ho Maggie polekaně.

“Nerad vás otravuju, Maggie. Byl jsem na cestě na letiště, ale musel jsem zastavit, je to jen angína, ale mám

problémy se srdcem a musím k doktorovi, Asi pana Camerona nebudu moct vyzvednout.”

Maggie ho zavedla do obývacího pokoje. Rozhodování bylo rychlé. Bude muset Caleba vyzvednout sama. Vezme si Johnovo auto nemůže pro něj přece jet v minicooperu. „Jedeme do nemocnice. Vezmu si vaše auto a pana Camerona potom vyzvednu.”

„Ale”

„žádné ale, Johne. Mohlo se vám něco stát, Dobře, že jste přijel sem.”

Nechal si od ní pomoct se schodů a do auta. Na tak velké auto nebyla zvyklá, ale s Johnovou pomocí se za chvíli v řízení aspoň trochu zorientovala.

Odvezla ho do nemocnice, a když se ujistila, že bude v pořádku, nechala ho v péči doktorů a zamířila na letiště. Byl nejvyšší čas. Když teď vedle sebe neměla Johna, aby jí poradil, byla daleko nejistější.

Nakonec se jí ale přece jen podařilo vymotat z města a najet na silnici k letišti.

Když dorazila, našla volné místo k parkování a zacouvala na něj, aniž by při tom narazila do jiného auta. John jí řekl, kde má čekat, protože Caleb měl přiletět soukromým letadlem. A při tom čekání se všechna nervozita vrátila, tentokrát ale v mnohem větší síle. Bude překvapený? Potěšený? Naštvaný?

Caleb byl unavený. K smrti unavený. Při čekání na zavazadla málem usnul, oči ho nesnesitelně pálily. A celou dobu myslel jen na Maggii. Měl na sebe zlost. Mohl ji vzít s sebou. Jeho soustředění by to rozhodně uškodit nemohlo. Stejně se mu vkrádala do každé myšlenky, pronásledovala ho v noci. Tak trochu si chtěl touhle cestou dokázat, že už po ní tak netouží. Zjistil ale jedině to, že

ji chce čím dál víc. Jeden večer strávil na slavnostní večeři, kde se před ním střídala jedna žena za druhou. Všechny byly nádherné, smetánka newyorské společnosti. A jemu byly lhostejné. Nechtěl žádnou z nich, chtěl jenom, Maggii. A stálo ho nemálo sil tuhle jednoduchou skutečnost si přiznat.

Konečně měl svá zavazadla a zamířil ven z haly a na obvyklé místo, kde na něj čekával John. A místo svého řidiče uviděl Maggii. Projela jím náhlá, nekontrolovatelná vlna radosti. Zatočila se mu hlava. Je to jen halucinace? Viděl ji z profilu, oblečenou ve světle zeleném svetříku přehozeném přes jednoduché krátké šaty, na nohou lehké sandály.

A pak se k němu otočila a podívala se přímo na něj těma velkýma, smaragdovýma očima, rámovanýma dlouhými tmavými řasami. Nepatrně zvedla ruku v rozpačitém mávnutí, a zase ji nechala klesnout.

Při pohledu na jeho zachmuřený výraz se Maggie obrnila a silou vůle uklidnila poplašené srdce.

Došel k ní a jen se stroze zeptal: „Kde je John?” „V nemocnici.”

„Cože?”

Lehce se dotkla jeho paže. „Bude v pořádku. Má chronickou angínu a teď se to zhoršilo. Trvala jsem na tom, že tě vyzvednu. Dělal si takovou starost” Nejistě rukou ucukla.

Caleb si unaveně promnul oči.

„Vážně, bude v pořádku. Jenom si ho chvíli nechají nemocnici na pozorování.”

.. Dobře,” přikývl a pak se na ni zadíval, jako by ji teprve teď dokázal vidět. Pohladil ji po tváři. „A co ty?” Naprázdno polkla a jen oněměle pokrčila rameny. “Děkuju, že ses postarala o Johna.”

„To nic. Nemohla jsem ho pustit za volant, nebo ho nechat samotného. Parkuju kousek odsud.”

„Tys jela jeho autem?”

„Jasně,” odpověděla s hranou lhostejností.

Když k němu došli, neodpustila si rýpnutí: „Chtěla jsem jet minicooperem, ale bála jsem se, že tvé ego by to neuneslo”

Caleb se rozesmál.

Líbilo se mu, že se nebojí něco takového říct, málokdo se k němu choval tak otevřeně.

Automaticky zamířil na stranu řidiče a Maggie viděla, jak si přejel rukou přes oči. Byl celý pobledlý vyčerpáním. Nastavil ruku, aby mu dala klíčky. Maggie zavrtěla hlavou.

„Řídit budu já. Skoro spíš.”

„Maggie.”

„Nehádej se,” umlčela ho rozhodně a za okamžik už seděla za volantem, takže pokud ji odtamtud nechtěl vytáhnout, neměl na výběr. A tak se posadil na místo spolujezdce. Víčka mu začala klesat. V polospánku ho ještě napadlo, že mu ještě žádná žena nepřijela naproti na letiště, a jakou z toho měl radost, že si nepamatuje, kdy naposledy nechal ženu řídit. A ze všech žen, se kterými se kdy vídal, se to stalo právě s Maggii. A teď, když byl vyčerpaný a zranitelný a rozum už neměl sílu o cokoli se přít, Caleb věděl, že tam před halou chtěl potkat právě ji a nikoho jiného.

Večer po jídle šla Maggie do koupelny, aby se nachystala do postele. Rozpustila si vlasy a nechala je spadnout na záda. Věděla, proč jí tak září oči. To protože se vrátil.

Bylo to nebezpečné. Věděla to. Stejně jako víte, že je

nebezpečné řítit se ve sto padesáti proti zdi v autě, kterému nefungují brzdy.

Zhasnula a vešla do ložnice. Srdce se jí na okamžik zastavilo. Caleb ležel na posteli s očima zavřenýma, do pasu přikrytý dekou. Do obličeje mu spadl pramínek vlasů.

Jako ve snu došla k posteli a sedla si na okraj vedle něj. Nepohnul se. Odhrnula mu vlasy z čela, pak si ruku přitiskla k ústům, políbila ji a vtiskla mu ji na rty. Aniž by otevřel oči, chytil ji za zápěstí a políbil ho. Pak se na ni podíval ospalýma, omámenýma očima a Maggie byla v pasti. Pomalu, nesmlouvavě ji přitáhl k sobě, až ležela celá na něm. Beze spěchu si ji prohlížel, zkoumal každý detail její tváře a pak mu pohled zabloudil k jejím ňadrům.

„Calebe, neměli bychom, jsi unavený”

Zavrtěl hlavou.

„Na tohle nebudu nikdy unavený” ujistil ji ochraptěle a jediným plynulým, ladným pohybem se překulil a uvěznil ji pod sebou. Pohladil ji po tváři a políbil ji, nejdřív něžně, ale jakmile znovu ochutnal její rty, rozum ho opustil a on se do nich vpil se zoufalou touhou, kterou v sobě tak dlouho dusil.

Rukou sklouzl k jednomu ňadru, stiskl ho a přes tenounkou látku nahmatal napnutou bradavku. Maggie toužebně vzdychla, ruce jí vylétly k jeho hrudi, rozkošnicky po ní cestovaly, dráždily, pátraly, až nedočkavě zmizely pod přikrývkou a nahmataly jeho vzrušené mužství.

Stáhl z ní saténovou košilku a hladovým pohledem se vpil do jejího nahého těla. „Bože, Maggie, strašně jsi mi chyběla”

Jejich rty se znovu setkaly ve vášnivém polibku, je

jich těla se k sobě přimkla tak těsně, že se stala jedním. Caleb se odtáhl jen na kratičký okamžik a s neobvyklou neohrabaností si navlékl ochranu. A pak, pak se konečně vrátil domů, když do ní vstoupil a ztratil se v jejím hebkém klíně. Vyšla mu vstříc. A všechna únava se rozplynula.

Prudce přirazil, až hlasitě vykřikla. Sám se neubránil zasténání, byla tak hebká, tak těsná, že ho to zbavovalo smyslů. Podíval se jí do očí a utopil se v jejich smaragdové hloubce. Tváře měla ztmavlé touhou. Cítil, jak se jí tělo napíná narůstajícím vzrušením.

Chtěl se udržet, chtěl se ovládnout, ale nemohl. Prohnula se, naléhavě ho chytla za boky a přitlačila si ho proti sobě. Její vyvrcholení ho smetlo s sebou a nezadržitelně ho hnalo kupředu. Ale ještě než se mu vzdal, ozvala se v něm divoká touha cítit ji ještě blíž, milovat se s ní bez ochrany. Ještě nikdy se mu to nestalo, ale teď, s ní, mu ta tenká ochranná slupka najednou vadila. A když se přes něj konečně převalila ničivá, osvobozující vlna rozkoše, zachvěl se v jakési primitivní touze naplnit ji, označkovat šiji. O několik nekonečných vteřin později, když svět znovu získal pevné tvary, když si uvědomil, co ho právě napadlo, když mu došlo, že by ji chtěl přivést do jiného stavu, rázem jakoby zkameněl. Můj bože

Odtrhl se od ní a jen slyšel, jak tiše zanaříkala. Jeho tělo, rozbolavělé dohasínající touhou, se tomu pohybu bránilo jako by se k ní chtělo znovu přimknout a navždy s ní splynout. Rozmrzele se ušklíbl. Jsem jen unavený, říkal si, nic víc v tom není. Vymotal se z přikrývek a odešel do sprchy, aniž by se na ni znovu podíval. Maggie ležela bez hnutí na posteli a snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí. Teď už věděla, jaké to je,

pomilovat se s ním a přesto cítit, jak jí srdce puká bolestí. Protože už si nemohla nic nalhávat, nemohla zapírat, že jí ho navždy ukradl. Tlouklo už jen pro něj. A Maggie se bála, že až od ní Caleb odejde, nakonec se zastaví.

„Dobré ráno.”

„Dobré ráno” zamumlala Maggie rozespale. Vzpomněla si na minulou noc. Na to, jak opuštěně se cítila, když skoro utekl z postele hned potom, co se pomilovali. Rychle ji to probudilo.

Caleb ležel vedle ní, s hlavou podepřenou dlaní, a díval se na ni. Bylo to poprvé, kdy se probudila a našla ho vedle sebe. Dokonce i o víkendech chodil alespoň na pár hodin do kanceláře, nebo si šel zaběhat, nebo byl prostě na nohou.

Srdce se jí rozbušilo.

„Nemusíš jít do práce?”

Povytáhl obočí.

„Chceš se mě zbavit?”

Rychle zavrtěla hlavou a sklouzla pohledem k jeho odhalené hrudi. Ucítila šimravé vzrušení, tep se jí zrychlil. Znovu se mu podívala do tváře. Usmíval se. A ona se zamračila. Ať jde k čertu s tou svou namyšleností. S tím svým nesnesitelným klidem.

„Bohužel, do práce jít musím, i když bych radši zůstal tady a díval se, jak se probouzíš”

Vtiskl jí rychlý polibek a vyskočil z postele. Maggie sil povzdychla a znovu se zachumlala do pokrývek. Když se

o chvíli později vrátil, předstírala, že spí. Kdyby se milovali teď, v bledém ranním světle, nedokázala by před ním své city skrýt.

„Maggie, já vím, že jsi vzhůru. Vrátím se v sedm. Jdeme dnes na večírek.”

Když odešel, Maggie otevřela oči a podívala se z okna. Všechno je při starém, povzdychla si. Večírky, plesy, a tenhle byt, ze kterého se pomalu stávalo vězení.

Už jen dva týdny

Posadila se na posteli. Už jen dva týdny a pak, svoboda. Nemohla tomu uvěřit. Tak rychle to uteklo. Ale teď si vzpomněla, že i Caleb už se zmínil o návratu do Londýna. Jak na to mohla zapomenout?

Už se stmívalo, Maggie se právě osprchovala a v žu—

panu vyšla z koupelny, když se objevil Caleb. Pod očima měl tmavé kruhy a Maggie zatoužila obejmout ho a říct mu, že nikam chodit nemusejí. Ale nemohla, neměla na to právo.

.. Měli bychom vyrazit za patnáct minut,” oznámil jí

stručně, jen aby zakryl nervozitu, se kterou bojoval celý den. Pořád na ni musel myslet, už skoro nedokázal dělat nic jiného.

“Budu připravená,” odpověděla Maggie, zraněná jeho odměřeností.

O chvíli později vyšel do haly a upravil si manžety na košili. Maggie stála zády k němu a dívala se z okna.

Vlasy měla svázané do úzkého copu. Byla oblečená v šatech z tmavošedé pleteniny, které odhalovaly každou křivku. Vycítila, že ji pozoruje, trochu sebou trhla a otočila se. Vpředu měly šaty hluboký výstřih, něco jim ale chybělo. Proč nenosí šperky, které jí dal?

Ačkoli se ho předtím ptala, jestli si je může nechat,

musel ji skoro nutit, aby je nosila. Nikdy si je sama ne vzala jen další přetvářka, říkal si. Ale něco mu říkalo, že to tak není, že je to další věc, kterou nedokáže vysvětlit, Většina jeho milenek žadonila o další a další šperky. Větší, blyštivější, křiklavější. Teď se tím ale nemohl zabývat.

Došel k ní a podal jí dlouhou, sametovou krabičku. Maggie se na ni smutně podívala. Váhavě si ji od něj vzala a otevřela ji. A pak vykulila oči. V krabičce byl ukrytý starožitný náhrdelník doplněný náušnicemi, celý vysázený zelenými diamanty zasazenými v platině. Oslnivě se leskl.

S trpkým úsměvem vzhlédla ke Calebovi. „Další cetky pro tvou milenku?”

Je na to zvyklá, napadlo ho. To je ono. Nudí ji to. To zjištění ho ranilo, ale zároveň mu přinášelo jistou úlevu. Vyndal náhrdelník z krabičky a nasadil jí ho. Pak vzal náušnice a podal jí je.

„Přesně tak”

Vzala je do roztřesených prstů a nemotorně si je nasadila. Caleb ustoupil a spokojeně si ji prohlédl. Zamrazilo ji v zádech.

„Nádhera.”

Připadala si jako chovná klisna.

Byla tu jen pro jeho potěšení, a pokud ji chtěl zahrnovat šperky, musela se s tím vyrovnat. Ale každý dotyk chladného šperku na kůži jí připomínal, že už brzy to skončí, Caleb odejde a najde si jinou milenku, které bude říkat tatáž slova, bude ji zahrnovat dalšími a dalšími šperky. A možná se najde jedna, která to změní, která pronikne pod jeho chladnou slupkou, a získá si jeho lásku, odhalí jeho tajemství. Srdce jí v hrudi ztěžklo jako kámen.

„Pojďme.”

Beze slova šla za ním. Jeho pomsta byla dokonaná, aniž by o tom věděl.

Večírek se navlas podobal všem předešlým, všichni se chtěli alespoň na chvíli přiblížit charismatickému Calebu Cameronovi a dotknout se jeho slávy. Maggie znovu musela snášet nevraživé pohledy dublinských dam, v nichž se zračilo očividné podivení nad tím, jak se mezi nimi tak najednou ocitla, navíc po jeho boku, aniž by jim dala sebemenší šanci.

S matkou a Tomem v Dublinu moc do společnosti nechodila. Přesto si už od příchodu stačila všimnout několika Tomových bývalých kolegů. Při pohledu na ně se jí zvedal žaludek, jeden z nich jí byl ale obzvlášť odporný. Modlila se, aby si jí nevšiml, ale moc v to doufat nemohla, jelikož spolu s Calebem byla v centru pozornosti. Přetrpěla nekonečnou večeři, prázdné řeči, zvědavé otázky, když vyšlo najevo, že sama pochází z Dublinu. Ovšem všichni byli natolik zdvořilí, že se neptali, jak se jí podařilo vetřít do Calebova života.

Po večeři se hosté přesunuli do ohromného tanečního sálu. Maggie se omluvila a šla hledat toalety. Když se vracela, zarazil ji čísi hlas. Nepříjemný, úlisný hlas, který sejí zarýval pod kůži.

“Ale ale, jestlipak to není Maggie Hollandová. Málem bych tě nepoznal, stala se z tebe vážně kočka.”

Maggie se váhavě otočila.

„Patricku.”

Patrick Deveney byl podsaditý mužík s vyvalenýma

očima, které si ji teď bez skrupulí prohlížely jako nějaké výstavní zboží. Byl to jeden z nejlepších přátel jejího ne-

vlastního otce, a celé ty roky se kolem ní motal a nepokrytě jí nadbíhal.

Museli uvolnit místo, aby kolem nich mohl někdo projít, takže teď stál těsně u ní. Zoufale se snažila nedat najevo strach. Nenápadně se rozhlížela po Calebovi. Nikde ho neviděla.

„Hledáš svého, přítele?”

„Ano, ráda jsem vás viděla, pane Deveney, ale už vážně musím.”

V tom ji nevybíravě popadl za ruku a zatáhl ji za roh. „Co to děláte.?”

Změřil si ji chlípným pohledem. „Ještě jsem neměl možnost vyjádřit ti soustrast, Maggie. Muselo tě zdrtit, když ses dozvěděla o Tomovi, Tvá matka ho nechala odvézt a pohřbít tak rychle, že jsem se s ním ani nestačil rozloučit. To není moc fér, nemyslíš? Ale teď to můžu napravit.”

Maggie se na něj vyděšeně dívala, výhružka v jeho hlase nešla přeslechnout. Cítila, jak se jí odkrvuje ruka, bolest se stupňovala. „Nechte mě být,” vyštěkla. „Měla bys vědět, že Tom by si tě našel, kdyby si Cameron s tou pomstou tak nepospíšil. Bylo mu jasné, žes všechno vyžvanila. To tys ho zabila. Všechno jsi zpackala.” Maggie se na okamžik ztratila v minulosti, všechen strach se vrátil a propojil se s přítomností. Ale ta bolest nikdy nebyla určená pro ni. Tak proč ji teď cítila? Maggie se vzpamatovala.

Tohle není Tom, říkala si. Tom je pryč. S tímhle surovcem si poradit dokážu. Nemůže mi ublížit. Maggie sebou rychle škubla a vytrhla se mu ze sevření. Pak napřáhla ruku a uštědřila mu pořádnou ránu do břicha. Zalapal po dechu a celý zrudl. Pořád byl ale hrozivé blízko.

.. Právě jsem si říkal, kam jsi zmizela.”

Caleb. Málem se rozesmála úlevou, ale když se k němu otočila, radost vyprchala. Z jeho zachmuřeného výrazu snadno vyčetla, jak si tuhle scénu vyložil.

Deveney se přihrbeně dal na ústup, ale ještě vrhl kradmý pohled na Caleba a zlomyslně poznamenal: „Jen

nechte, Camerone, na mě je trochu moc divoká.”

Teď už Cameron zuřil. Popadl Maggii za ruku a ona jen tiše sykla bolestí, jelikož ji chytl přesně v místě, kde ji předtím svíral Deveney.

„Kdo to je a jak to, že mě zná?”

Aniž by jí dal čas odpovědět, vyvlekl ji z budovy, před kterou se během několika vteřin objevilo jejich auto. Strčil ji dovnitř a nastoupil za ní. Maggie byla v šoku nemohla uvěřit, že si celou situaci vyložil tak špatně.

„Byl to Tomův přítel, a zná tě tu každý,” odpověděla konečně.

Caleb se musel držet, aby něco neřekl, v autě ale mluvit nechtěl. Za několik minut už byli zpátky v bytě, dveře se za nimi hluše zaklaply. Maggie se k němu pomalu otočila, s ustrašeným, a snad i provinilým výrazem ve tváři.

Opřel se o stěnu, ruce zabořil do kapes. „Tak, nechceš mi říct, co to mělo znamenat? Už si hledáš náhradu? Tentokrát sis vybrala někoho, koho znáš?”

.. Je mi z tebe nanic. Tohle nemusím poslouchat”

Chtěla odejít, ale Caleb ji chytl za ruku, znovu na tom

samém místě. Ted už nedokázala bolest zakrýt.

“Co se děje?” vyjel na ni, když viděl, jak pobledla.

“Nic,” zamumlala plačtivě.

Všiml si, jak se jí v očích zaleskly slzy. „Maggie, tak co se k čertu děje?”

“Nic, Calebe,” odsekla. „Jestli ti to není jasné, nemá

cenu nic vysvětlovat.” Vytrhla se mu a prchla do ložnice. Nebyla ale sama dlouho.

„Tak co se děje?” zaútočil na ni znovu. „Jsi naštvaná,

protože jsem měl pravdu? Jak jsi mohla, Maggie? Ten

chlap je odporný, Řekni mi, políbila jsi ho?” Přerývaně vydechl, nepříčetný žárlivostí. „Jasně že jo. Bože! To se ti vážně tak líbí? Vypadá jako někdo, kdo to má rád

drsně”

Nejspíš by pokračoval dál, ale najednou si všiml, že

Maggie strnula. Zděšeně, ztrápeně na něj zírala, neschopná slova. A on okamžitě pochopil, že zašel příliš

daleko. Chtěl se k ní přiblížit, ale ona před ním couvla

a při tom zakopla a spadla na zem. Ve vteřině byl u ní

a pomohl jí na nohy. Když ji vzal za bolavou ruku, Maggie málem omdlela bolestí.

„Co se děje?” vyhrkl naléhavě.

„Moje, ruka, To bolí”

Hned ji pustil a posadil ji na postel. „Maggie, ublížil

jsem ti? Ukaž”

Malátně zavrtěla hlavou. „Ty ne, to on”

Caleb hlasitě zaklel. Opatrně jí stáhl ramínko šatů

a zaskřípal zuby při pohledu na několik modřin, které se jí vybarvily na kůži. „Proč jsi mi to neřekla?”

„Nedal jsi mi možnost.”

Měla pravdu. Copak se mohl tak splést? Pamatoval si

jen to, že když je našel spolu, viděl rudě. Nebyl zvyklý

plést se vůbec v ničem. Natož pokud šlo o ženu, které

ublížil nějaký pobuda. A teď šlo o tuhle ženu. O Maggii. Měl chuť najít Deveneyho a seřezat ho jako psa.

„Co se stalo, Maggie?”

Místo odpovědi řekla: „Musím si na to dát arniku, nebo se to ještě zhorší.”

Caleb vyskočil. „Donesu ji.”

Nasměrovala ho ke svým věcem v koupelně a za chvíli viděla, jak se vrací s krémem v ruce. Něžně jí ho vmasíroval do kůže. A Maggie se znovu rozplakala, slzy jí tekly po tvářích a ona se je už ani nesnažila zastavit. Nechtěla už dál snášet Calebovu bezcitnost. Unavovalo ji neustále se před ním hlídat. A nebyla si jistá, jestli v tom předstírání dokáže pokračovat.

Ale, když ji pak jemně pohladil po tváři, prstem jí setřel slzy a skoro neslyšně vydechl promiň, cítila, jak znovu roztává. Ano, mohla by mu říct pravdu. Mohla by mu říct, co se stalo. A kdyby to udělala, už by nemusela snášet jeho opovržení. Všechno by skončilo. Protože věděla, že by jí pohrdal ještě víc, kdyby mu prozradila, že se do něj bezhlavě zamilovala.

A teď, když se jí tak něžně, opatrně dotýkal, vyčerpání pomalu ustupovalo a ona se toho naposledy zoufale chytla, aspoň na chvíli.

Tu noc se nemilovali. Caleb si ji jen přivinul k sobě, tak, aby ležela na nezraněné ruce, a pevně ji objal. A pro ni bylo o to těžší držet si od něj odstup. Zítra bude se tím zabývat zítra, znovu si postaví obrannou zeď. Ale teď, teď chtěla na všechno zapomenout

O týden později se udělalo krásně a Maggie malovala na terase. Pořád nemohla zapomenout na tu noc skoro před týdnem. Od té doby často přistihla Caleba, jak ji pozoruje, ne tak jako předtím, ale se zvláštním světlem v očích.

A když se jejich pohledy setkaly, to světlo zmizelo. Něco se mezi nimi ale přece jen změnilo. Zdálo se jí, že mezi nimi zavládl jakýsi klid. Nezvyklá vážnost, snad i smutek

Z myšlenek ji vyrušilo zvonění telefonu. Rychle nechala malování a s úlevou ho šla zvednout, vděčná za rozptýlení. Když ho položila, zamyšleně vyhlédla z okna.

Caleb chtěl, aby za ním přišla do kanceláře. Ani nevěděla proč, ale měla nepříjemné tušení. Spěšně se převlékla a vyrazila.

Ve vrchním patře kancelářské budovy na ni čekalo překvapení v podobě Ivy, které se nějakým zázrakem na tváři objevil úsměv. „Maggie, že ano? Prosím, jděte dál. Pan Cameron už vás čeká.”

Když ji uvedla dovnitř, Caleb se k ní otočil od okna a Maggie zarazilo, jak vážně se tváří.

Ivy odešla a zavřela za sebou dveře. Caleb ji beze slova přejel pohledem.

„Co se děje?” Nervózně se zasmála. „Calebe, ty mě děsíš” Zarazila se. „Jde o Johna? Je zase nemocný?” Netrpělivě zvedl ruku. „Ne, nejde o Johna. John je v pořádku a mám ti za něj ještě jednou poděkovat. Bylo to vážnější, než byl ochotný přiznat. Poslal jsem ho do Londýna, aby se uzdravil.”

Rozpačitě pokrčila rameny. „To by udělal každý.” Caleb obešel stůl a přistoupil k ní.

„Máš na tváři barvu.”

Zčervenala a rukou si šmouhu otřela. „Nestačila jsem se podívat do zrcadla.”

Nedokázala uhodnout, na co myslí.

„Maggie, jsem tu hotový. Zítra se vracím do Londýna.” Můj bože, a je to tady, odjíždí.

Jeho hlas k ní doléhal jakoby z dálky, podlaha jí ujížděla pod nohama. Svezla se do křesla za sebou. Musím se vzpamatovat, říkala si chabě. Tohle jsem přece chtěla. Na tohle jsem celou dobu čekala. Zvedla hlavu a podívala se Calebovi do očí. A našla v nich, lítost? Bože. Přece nemůže tušit, jak ji to zabíjí.

Nemůže.

Odhodlaně se nadechla.

„Takže tím to končí? Můžu jít”

Zamračil se. „Vlastně bych mohl trvat na tom, abys se mnou jela do Londýna. Ještě ti zbývá jeden týden.” Maggie zbledla a s námahou se zvedla. „Pokud si vzpomínám, ve smlouvě se píše o dvou měsících, nebo dokud budeš v Dublinu, takže jestli zítra odjíždíš, smlouva končí.”

Dlouhou chvíli ji mlčky pozoroval. A pak se rozhodl. Nemohl jí lhát. „Musím se ti k něčemu přiznat. Ta smlouva nebyla platná”

Překvapeně otevřela pusu.

„Když jsi mi ji v Monte Carlu připomněla, něco jsem dal dohromady sám. Jen abych tě ujistil, že dodržím slovo.”

A taky ho dodržel. Její matka už obdržela podepsané dokumenty, takže dům byl znovu její.

„Takže, nikdo jiný ji neviděl?”

Zavrtěl hlavou.

Nebyla si jistá, co na to říct. „Tak, děkuju,” vysoukala ze sebe. „Ale, pokud žádná smlouva neexistuje, nic mě tu nedrží, můžu prostě odejít.”

„Asi ano,” souhlasil sklesle.

„Zítra odjíždíš”

„Ano.”

Viděl, jak se kousla do rtu. Chtěl ji vzít do náruče a políbit ji, znovu ochutnat ty sladké rty, cítit, jak mu vychází vstříc, ale z nějakého důvodu nemohl. Zašli příliš daleko. Musí ji nechat jít. Tak proč měl pocit, jako by mu někdo právě vyrval srdce z těla? Proč mu připadalo, že tahle žena je ta jediná, po které kdy bude toužit? Maggie pokrčila rameny. „Takže”

„Maggie.”

Váhavě se na něj podívala.

„Mohla bys jet do Londýna se mnou, Takhle to nemusí skončit. Mohli bychom pokračovat, mohla by ses ke mně nastěhovat”

Couvla před ním a nekompromisně zavrtěla hlavou. „Nikdy,” prohlásila chladně. „Ty mi nikdy nebudeš věřit, Calebe. Nikdy si mě nebudeš vážit. A nehodlám ti zahřívat postel do té doby, než si najdeš někoho jiného. Jsme si kvit.”

Calebovy ztuhly rysy. Sakra, přece se před ní nebude plazit. Lhostejně pokrčil rameny. „Jak chceš, Maggie.” Oči se jí rozsvítily slabým, zoufalým plamínkem. „Ráda bych odešla už dnes. Půjdu se sbalit. Až se vrátíš, budu pryč. Nemůžu zůstat další noc.” Zaváhala a pak ještě dodala: „Prosím, nenuť mě”

Tak moc se ho chce zbavit? Ramena mu klesla. Nasadil nepřístupný výraz, pevně stiskl rty.

„Budu ti vděčný, když odejdeš, než se vrátím.” Maggie mátožně došla ke dveřím. Pak se otočila a naposledy se na něj podívala.

„Už tě nikdy nechci vidět.”

A odešla.

Caleb samou nedočkavostí skoro vrazil do bytu. Před domem si všiml jejího auta, Přece jen neodešla, Znamená to, že s ním chce zůstat? Ale jakmile prošel dveřmi, věděl, že je pryč. Vzduch ještě voněl jejím parfémem, ale byt byl prázdný, tichý, jakoby zbavený energie. Na stolku v předsíni ležely klíčky. A vzkaz.

Nemůžu to auto přijmout, ani nic jiného. Hodně štěstí, Calebe.

Maggie

Papírek mu vyklouzl z prstů. V ložnici našel všechno oblečení poskládané do tašek, s cedulkami označujícími, ve kterém obchodě je koupila. Všechny šperky uložené do krabiček a vyrovnané na toaletním stolku. Nevzala si vůbec nic.

Bylo mu mizerně. Kdyby si všechno odnesla, jak čekal, měl by alespoň dojem, že to ospravedlňuje jeho chování. Těžce klesl na postel. Ale tohle pro ni bylo typické. Celou dobu ho neustále překvapovala, snad pokaždé se zachovala jinak, než čekal. Zvedl se a vyšel na terasu. Poprvé v životě byl v koncích, nevěděl, co má dělat, připadal si bezmocně. Chtěl Maggii zpátky. Tak moc, že to bolelo.

Cítil, jak ho ta bolest pomalu ochromuje, a pomalu se vzdával. Nezbývalo než podívat se pravdě do očí. Dostala se mu tak hluboko pod kůži, že se do ní zamiloval. Praštil rukou do zábradlí. Jen si to přiznej, říkal si, zamiloval ses do ní už tehdy v Londýně. A ať už udělala cokoli, miloval ji a věděl, že už na tom nedokáže nic změnit.

Řekla mu, že ho už nikdy nechce vidět. Osud se mu pomstil.

Otočil se zády k městu, vešel dovnitř a zabouchl za sebou tak prudce, až se okenice otřásly. A den nato, když se vrátil do Londýna, byl tak zachmuřený a nevrlý, že se na něj nikdo neodvážil promluvit.

„Akcie vylétly nahoru a oni nevěděli, co si s tím počít” Caleb svého kolegu přestal vnímat. Myšlenky mu těkaly, na prsou se mu usadila ohromná tíha a pomalu ho dusila. Nedokázal myslet na nic jiného než na Maggii. Byla všude, kam se podíval, byť jen v jeho představách. Rozhlédl se po rušné londýnské ulici. Restauraci, ve které seděli, míjely nádherné, úchvatné ženy ověšené drahými šperky. Vlasy perfektně upravené, štíhlá těla zahalená v nejnovější módě. A přesto se mu to všechno zdálo tak bezduché. Tak prázdné.

Důmyslně se vyhýbal vyzývavým pohledům a několikrát se málem neudržel a ohlédl se, jako by doufal, že vedle sebe najde Maggii, že se znovu podívá do těch zářivých, výmluvných očí, které před ním i tak dokázaly tolik skrýt. Se vzrůstající panikou si uvědomil, že už nikdy nezjistí, co se v nich ukrývá. že se vedle ní už nikdy neprobudí, nikdy jí neobejme, nikdy si s ní nepopovídá nad ranní kávou. A přitom, jak by něco takového mohl cítit k ženě, která ho tak podvedla, k ženě, která očividně necítí totéž?

„, Holland”

„Cože?” skoro vykřikl a tázavě se ohlédl na muže vedle sebe.

„Mluvil jsem o Hollandovi. O mrtvých jen dobře, vždyť víte, ale on byl vážně pěkný prevít. Škoda, že se nedožil krachu své firmy. To byl skutečně bravurní kousek, co jste mu vyvedl, Camerone.”

Caleb se nucené usmál. Nikdy neměl v úmyslu dovést svou pomstu tak daleko, ať už byl Holland jakýkoli. Ale než se stačil ohradit, mladší muž pokračoval: „Ale teď je pryč a už nemůže nikoho umlčet. Slyšel jste, že.?” „Spencere, na to vážně nemám náladu.”

Ale druhý muž mu nevěnoval pozornost a brebentil dál, očividně už poněkud opilý, „, zřejmě měl milenku v každém městě, kde pracoval, a byl to pěkný mizera.” Caleb už se zvedal k odchodu, ale teď se znovu posadil. „, říká se, že mlátil svou ženu. Jednou to řešila i policie, ale podařilo se mu to ututlat, trochu je podmázl a měl klid. Počkejte, myslím, že měl taky dceru. To ona prý zavolala policii, nikdy jsem ji neviděl, ale slyšel jsem, že je to kočka.”

„Co jste to říkal?” procedil Cameron mezi zuby a málem se na něj vrhl.

„Camerone, co se to s vámi proboha děje?” divil se jeho kolega.

Caleb bez dalšího slova vyrazil z místnosti. Najednou mu došlo, že udělal tu největší chybu ve svém životě. To není možné. Mohla mi to říct, Proč mi to neřekla?! Zastavil se na schodech restaurace, svět se mu rozmlžil před očima. V hlavě mu proběhly poslední dva měsíce. Všechny ty náznaky, jasná vodítka, která měl celou dobu přímo pod nosem, a ani si jich nevšiml. Jak mohl být tak zabedněný?

Všechno do sebe ve vteřině zapadlo s děsivou přesností. Mám, co jsem chtěl, pomyslel si trpce. Odehnal jsem ji od sebe, Její slova mu znovu zněla v uších. Pa

matoval si její výraz. To, jak se od něj co nejrychleji chtěla dostat pryč

Už nikdy tě nechci vidět.

Nepříčetně portýrovi z ruky vytrhl klíčky, naskočil do auta a sešlápl plyn až na zem, jako by se chtěl zabít za nejbližší zatáčkou.

Maggie stála na břehu a pozorovala zpěněné vlnky, jak se jí šumivě otřely o nárty a zase odspěchaly do moře. Nohy se jí bořily do písku a s každou vlnou se propadaly níž. Chtěla se v něm ztratit celá, nechat se pohltit sypkou tíhou, aby už nikdy nemusela myslet ani cítit. Otřásla se a ustoupila před přicházející vlnou. Rozhlédla se kolem sebe. Nikde nikdo. Jenom prázdná pláž a kilometry světlého písku, obklopené porostlými útesy nejzazší části západního Irska. V posledních dnech se tu přehnala prudká letní bouře, která ji vylidnila. Maggie ale tušila, že se brzy znovu zaplní, už teď si v dálce všimla osamělé postavy, procházející kolem malinké chaty, kterou jí na pár dní půjčil rodinný přítel. Věděla, že o tenhle klid brzy přijde.

Znovu se otočila k moři a hluboce si povzdychla. Je volná. Poprvé v životě je skutečně volná. Tak proč se pořád cítí jako ve vězení? To její srdce, ne ona její srdce je uvězněné. Bude se s tím muset naučit žít a časem, časem ta bolest snad vybledne.

Vydala se zpátky k chatě, s rukama v kapsách, lehkou větrovkou zapnutou až ke krku, aby se uchránila před chladným větrem, a s džínsy vyhrnutými ke kolenům. Když se po chvíli podívala před sebe, rozpoznala, že ta vzdálená postava je muž. Vysoký, tmavovlasý, oblečený v tričku a džínsech. I na tu vzdálenost viděla, jak je mohutný. Srdce se jí bolestivě sevřelo, podoba byla dokoná

lá. Šla dál. Když se dostala blíž, všimla si, že má tmavé vlasy sčesané dozadu. Široká ramena. Díval se na moře a pak se otočil k ní. Maggie se zastavila. To není možné.

Ale bylo. Věděla, že to nemůže být nikdo jiný než Caleb. Jen pár metrů od ní. Rychle zamrkala, jako by ten přelud chtěla zahnat, ale pořád byl tam. A teď mířil k ní. To ji rozhýbalo. Chata byla na kopci kousek za ním, a tak k ní obloukem zamířila. Koutkem oka viděla, že jde za ní. Nedokázala myslet. Jen mechanicky pokládala jednu nohu před druhou. Za chvíli bude za dveřmi. V bezpečí.

„Maggie.”

Zrychlila.

„Maggie.” Byl teď těsně za ní.

Maggie se rozeběhla, když v tom ji chytil a obrátil k sobě. Ochromeně k němu vzhlédla.

„Maggie. Prosím, neutíkej přede mnou. Musíme si promluvit.”

Zasmála se. „Promluvit? Calebe, řekla jsem ti, že už tě nechci vidět, a na tom se nic nezměnilo.” Vytrhla se mu a pustila se do kopce.

„Maggie. Prosím.” Držel s ní krok. „Před dvěma měsíci jsi za mnou přišla a prosila mě, abych tě vyslechl, abych ti dal pět minut. A já tě teď prosím o totéž.”

Zastavila se a na chvíli zavřela oči. Tohle mě zabije, zoufala si. Ale to se on nikdy nedozví. Aniž by se otočila. vyštěkla: „Pět minut.”

Zadními dveřmi vešla do domu a ani se nenamáhala podržet mu je otevřené. Zamířila do kuchyňky a tam se k němu otočila s rukama založenýma na prsou. Vlasy

a rozcuchané, tváře zrůžovělé větrem. A vypadala krásněji než kdy předtím. A taky chladněji.

Maggie vrhla významný pohled na hodiny. „Takže? Čas letí.”

„Maggie, omlouvám se”

Ohromeně na něj vykulila oči. „Ty se omlouváš? Za co, proboha? Dostala jsem, co jsem chtěla, a ty taky” Smutně se usmál. Všimla si vrásek kolem jeho rtů, tmavých kruhů pod očima. „Nikdy jsem tě nezískal, Maggie, ve skutečnosti ne. A pořád tě chci.”

Svraštila obočí, zaskočená jeho vyznáním, byť si nebyla tak docela jistá, co jí tím vlastně chce říct. Nervózně si prohrábl vlasy a vyhlédl z okna. „Calebe.”

Vzpamatoval se a upřel na ni modré oči. „Já vím, já vím nemám moc času. Bože, je to tak těžké,” povzdychl si a pak pokračoval: „Asi už vím, co se stalo, před osmi měsíci. Něco jsem zaslechl v Londýně a všechno do sebe zapadlo”

Maggie po něm střelila vylekaným pohledem. „Ty ses dozvěděl od mé matky, kde jsem?”

Přikývl.

„Řekl jsi jí něco?” vyhrkla úzkostně. „Tak řekl?” Caleb natáhl ruku popošel k ní. Maggie ucouvla. „Ne! Neřekl, Maggie, Mohl jsem se jí zeptat, ale už to nebylo třeba. Už to vím. Jen to chci slyšet od tebe.” „Co víš, Calebe?”

Zhluboka se nadechl. „On tě přinutil, abys mě svedla, že je to tak, Maggie?”

Kolena se jí roztřásla.

„Nebuď směšný,” odbyla ho chabě.

Ale Caleb viděl, jak se zachvěla. A pocítil ohromnou úlevu. Přestože se tím potvrdily jeho nejhorší obavy. Začínal se smiřovat s tím, že k němu nikdy nic necítila. „Tvůj nevlastní otec si všiml, co mezi námi je, a rozhodl se to zneužít, vid?”

Mechanicky zavrtěla hlavou.

„Nutil tě, abys se mnou flirtovala, abys předstírala, že o mě máš zájem, donutil tě, abys šla do toho hotelu, navlečená v těch.”

„Přestaň!” vyjekla. „Jak, jak to víš?”

„Prostě mi to došlo. Něco jsem zaslechl, Nechápu, jak jsem mohl být tak slepý.”

Maggie přemýšlela, co mu říct, aby mu udělala radost a co nejrychleji se ho mohla zbavit. Mít ho nablízku začínalo být nesnesitelné. „Vyhrožoval mi, nemohla jsem se mu bránit.”

.. Vyhrožoval ti, že ublíží tvé matce?”

Těžce polkla. „Jak?”

.. Vždyť jsem viděl, jak jste si blízké. Kdykoli jsem se o ní zmínil, okamžitě jsi ji bránila. A navíc, na čerstvou vdovu mi připadala trochu moc šťastná,” uzavřel své vysvětlení a tiše dodal: „Maggie, slyšel jsem, že se k vám choval hrubě, Ublížil ti někdy.?”

„Ne. Pokud jsem se mu nepřipletla do cesty,” odvětila trpce. „Vždycky ubližoval jí. A já ji nikdy nedokázala ochránit.”

„Ta jizva, na tvé noze” vyrazil ze sebe v náhlém pochopení.

Maggie pobledla. „Jednou jsem se mu snažila zabránit, aby, chtěla jsem, Praštil mě a já spadla na žehlící prkno, na žehličku”

Caleb běsnil. Otevřel pusu, ale Maggie ho nenechala promluvit. Už to nemohla dál snášet.

„Prosím, Calebe. Ted už to víš. Děkuju, žes nám vrátil dům a zaplatil dluhy, Matka mi to řekla. To jsi vážně nemusel.”

„Jasně že musel! Vždyť jsem vás do téhle situace dostal. To bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat.”

Maggie mu nevěnovala pozornost. „Omlouvám se, že

jsem tě před osmi měsíci podvedla. Ale to už je pryč. A teď prosím jdi.”

Caleb se otočil, jako by opravdu chtěl odejít, pak se ale prudce obrátil a přistoupil k ní. „Ne, Maggie, nepůjdu. Něco musím vědět když Holland zemřel a tobě už nic nehrozilo, proč ses nesnažila bránit?”

„Ty bys mi uvěřil?”

„Možná ne hned,” přiznal. „Ale určitě by to netrvalo dlouho. Nejsem tak natvrdlý. A kdybych to věděl, nikdy bych vás nechtěl připravit o dům.”

„Já vím” zašeptala.

„Tak, proč?”

Ano, proč vlastně?

Najednou se to zdálo tak prosté. Jak to, že ji to nikdy nenapadlo? Celou dobu nemyslela na nic jiného, než jak se z celé situace co nejbezbolestněji dostat, a přitom se do ní jen víc zamotala. A dobrovolně si pod sebou podřezala větev, ve snaze vytlačit realitu a získat Caleba za každou cenu. Za cenu, kterou si určil on.

„Protože jsem si myslela, že mi neuvěříš” pípla nepřesvědčivě.

„A tak jsi mi dovolila, abych tě zneužil, abych si z tebe udělal milenku a miloval se s tebou skoro každou noc. A při tom všem ses snažila předstírat, že jsi úplně jiná než ve skutečnosti.”

„Ale já” vydechla.

Pochybovačně povytáhl obočí. „Tak proč jsi mi všechno nechala?” zeptal se vítězoslavně. „Všechny ty šaty, šperky, auto?”

„Protože nejsou moje,” odvětila prostě.

„Přesně tak,” přikývl. „Kterákoli jiná žena by všechno shrábla. Věř mi.”

Připadala si, jako by ji natahoval na skřipec. „Poslyš,

Calebe,” vyhrkla roztřeseným hlasem, „co ode mě ještě chceš? Nic víc už ti říct nemůžu”

„Vsadím se, že sis to všechno vymyslela, Maggie,” pokračoval zarytě. „Co třeba to tvé vyprávění o škole? Nikdy sis od Hollanda nevzala ani penny, že mám pravdu? Nejspíš jsi radši bydlela v nějaké plesnivé garsonce plné myší, než aby sis vzala jeho peníze. A milenci? Vím, žes nebyla panna, ale rozhodně jsi nebyla nijak zkušená, Maggie.”

Když viděl, jak ještě víc zbledla, bylo mu jasné, že trefil do černého. Zlostí se mu zatmělo před očima.

Nedalo se s ním hnout, nedal se odbýt. Maggii pomalu docházelo, že existuje jen jediná cesta, jak ho přimět k odchodu a přitom mu neprozradit celou pravdu. Jiná možnost už nezbývala.

Bojovně se narovnala. „Vlastně to byli švábi. A jestli chceš znát pravdu, tak tady ji máš!” vykřikla. „Pravda je, že před tebou jsem se milovala jen s jedním klukem na škole. A o Tomových plánech jsem nevěděla až, až” Slova jí uvázla v hrdle.

Caleb ji napjatě sledoval, neřekl ani slovo.

„Až do posledního dne,” vydechla nakonec.

„Do toho dne, kdy jsme se sešli v hotelu?” zeptal se ostře.

Maggie sebou škubla. „Ano, sakra, ano!” Zlostně po něm střelila očima. „Tak! Jsi teď spokojený? Nevěděla jsem to až do posledního dne, takže pokud ti to ještě pořád není jasné, klidně ti to řeknu. Byla jsem do tebe blázen, Calebe. Věřila jsem, že bys ke mně mohl taky něco cítit a naivně jsem si myslela, že se chceš se mnou vidět, že mě chceš poznat.”

„Maggie” vydechl naléhavě.

„Neopovažuj se mě litovat, Calebe,” vyjekla plačtivě.

„Tvůj soucit nepotřebuju. Líbil ses mi, to je všechno. Tom mě tehdy sledoval do Oxford Street a donutil mě koupit si, ty šaty” dokončila přidušeně. „A pak mi řekl, že když ho neposlechnu, ublíží matce. Neměla jsem na výběr.” Uhnula před jeho pohledem, ramena jí klesla. „Ale pak, prostě jsem”

„Nemohla jsi to udělat.”

Zmateně na něj pohlédla. V jeho očích viděla, ne lítost, něco jiného, čemu bylo těžké uvěřit. Přistoupil k ní a ona si teprve teď uvědomila, že se jí po tváři kutálejí slzy. Zvedl ruku a ona před ní ucukla.

„Staráš se o matku celý život. A do Dublinu jste se vrátily, abyste utekli před ním, viď?”

Proč to musí říkat tak něžně, jako by mu na mně doopravdy záleželo? pomyslela si zoufale a jen němě přikývla, oslepla slzami. Znovu natáhl ruku, a tentokrát se mu nebránila a nechala ho, aby jí je setřel. Z hrdla se jí vydralo trhané zavzlykání a on jen přidušeně zaklel a sevřel ji do náruče. Držel ji dlouho, dokud nepřestala plakat. Hladil ji po zádech a konejšil jako malou holčičku. Když se uklidnila, pokusila se od něj odtáhnout, ale marně.

„Calebe, pusťme”

Určitě vypadám strašně, říkala si. Na uplakané zrzky není moc pěkný pohled.

„Nemůžu tě pustit.”

Udiveně na něj zamrkala. „Cože?”

Pokrčil rameny a dlouze se jí zadíval do očí. „Nemůžu tě pustit. Bojím se, že když to udělám, zjistím, že to byl jen sen a už tě nikdy neuvidím.”

Maggie nechápavě zavrtěla hlavou.

„Ale, nic tě tu nedrží. Můžeš odejít. Říkal jsi přece. že už mě nikdy nechceš vidět.”

„Ne. To tys říkala, že mě už nechceš vidět.” Pátravě mu pohlédla do očí. To přece nemůže být pravda, prolétlo jí hlavou. „Calebe, přestaň mě trápit,” vydechla slabě. „Pusť mě.” Znovu se mu pokusila vykroutit. Bezvýsledně.

„Řekni mi, Maggie, Copak to nebylo víc než jen chvilkové poblouznění?”

Cítila, jak zatajil dech. Váhavě přikývla. A pak, jako by ji ovládalo něco mocnějšího, se zarazila. Nemohla, nemohla mu lhát. Poslední síly ji opustily, poslední obrana padla. S pohledem upřeným do jeho blankytných očí pomalu zavrtěla hlavou.

.. Takže,” zašeptal hlasem rozechvělým nadějí, „takže to bylo něco víc?”

Znovu přikývla. Už jí nezáleželo na ničem, chtěla jen, aby ji Caleb držel v náručí a už ji nikdy nepustil. „A cítila jsi to i během těch dvou měsíců? I teď?” Tohle bylo nesnesitelné. Do očí jí znovu stouply slzy… Prosím, Calebe, nenuť mě”

Roztřesenou rukou ji pohladil po tváři. „Nebudu. Řeknu to sám. Maggie, miluju tě. Miluju tě tolik, že jestli mě odmítneš, vrhnu se do Atlantiku a jednoduše se utopím, protože můj život už nebude mít smysl.” Maggie si připadala jako ve snu. Vpila se mu do očí, hledala v nich, pátrala, a nacházela v nich jenom čirou lásku. Mohla by tomu uvěřit?

Musí!

„To by byla škoda,” pípla nesměle, „protože já tě taky miluju, už od první chvíle, kdy jsme se potkali.” .. Maggie” vydechl s úlevou a políbil ji, s naléhavou,

potlačovanou vášní. Pak se na okamžik odtáhl. “Když jsem tě poprvé uviděl, úplně jsem ti propadl, ale pak jsem zaslechl Hollanda, jak o tobě mluví, a prostě

jsem usoudil, že v tom jedeš s ním. Bylo jednodušší vidět tě jako nepřítele než se postavit pravdě, Je mi to líto, tak moc líto. Vím, že ses mě snažila zastavit, žes mi to chtěla vysvětlit.”

Maggie ho ale nenechala domluvit. „Chápu, žes tomu uvěřil, vždyť jsme se sotva znali. Nemohl jsi vědět, co se děje”

Zvedla k němu rty a toužebně mu je nabídla, lačně a poprvé bez jakýchkoli zábran. Po chvíli se od sebe znovu odtrhli. Užasle se dotkla jeho tváře.

„Je to skutečné? Opravdu jsi tady?”

„To doufám,” zasmál se rozechvěle, „protože tě právě chci požádat o ruku.”

„Calebe” Se zatajeným dechem sledovala, jak si před ní kleká. Oči jí znovu zvlhly. Tentokrát jí to ale nevadilo.

Caleb ji vzal za ruku. „Margaret Hollandová. Staneš se mojí ženou? Abych tě mohl milovat a chránit” „Ale, ty přece pořád cestuješ, co tvá práce” „Maggie, já už jsem unavený,” přiznal ochraptěle. „Unavuje mě být pořád v práci. Je načase, abych si našel nástupce. Chci se usadit, mít děti, s tebou. Ať už budeš kdekoli, ať půjdeš kamkoli, je mi to jedno, jen chci být s tebou. Nikdy jsem nevěřil, že bych mohl mít takové štěstí, ale” láskyplně se na ni usmál „, ty jsi můj domov, a já se chci vrátit domů.”

Maggie potlačila vzlyknutí a klekla si k němu. „Calebe, ty jsi domov pro mě. Miluju tě tolik, že mi to nahání strach” zašeptala a dlouze se na něj zadívala. Znovu ji políbil a ona úplně zapomněla na svět kolem sebe, na tvrdou podlahu, na níž klečeli, na všechno kromě něj. Když se od ní nakonec odtáhl, připadala si jako v novém světě.

Caleb vstal a zdvihl ji k sobě. „Něco pro tebe mám.” Ráda by mu odpověděla, ale řeč ji opustila. Rukou si nevěřícně přejela po rtech. Skoro se musela štípnout, aby uvěřila, že je tu skutečné. Vzal ji za ruku a vyvedl ji ven. A tam stálo její staré auto, stejně oprýskané a zašlé, jak si ho pamatovala.

Ohromeně zalapala po dechu a zakryla si pusu dlaní. Nechápavě se otočila na Caleba. „Ale, jak to, totiž, vždyť jsi ho nechal sešrotovat”

Rozpačitě se ušklíbl.

„Měl jsem štěstí, že si s tím nepospíšili. Začal jsem ho hledat hned ten den, kdy se tvá maminka tak prořekla. Ikdyž jsi prohlašovala, že ti je ukradené, vytušil jsem, co pro tebe ve skutečnosti znamená.”

„Ale, to, to už jsou celé týdny.”

Pokrčil rameny. „Už v té době jsem vedl marnou bitvu, když jsem se přesvědčoval, že jsi taková, jak jsem si celou dobu myslel. Ale začínal jsem tušit, že všechno je jinak. Pořád ale bylo jednoduší nevěřit ti, místo abych si přiznal, co k tobě cítím”

Neochotně se odtrhla od jeho rozzářených očí a ukázala na minicooper. „A tímhle jsi sem přijel? To ti muselo trvat nejmíň pět hodin, rychleji než šedesátkou jsi určitě jet nemohl”

Nedbale pokrčil rameny. „Vlastně to bylo spíš osm hodin,” odtušil a pak ji zavedl za auto. „Tohle byl můj plán B pro případ, že bys mě nechtěla vyslechnout.” Na zadním nárazníku byla šňůrkami přivázaná hromada plechovek, která za autem vytvářela dlouhý ohon, a za sklem stála ohromná cedule s nápisem:

MILUJU TĚ, MAGGIE. VEZMEŠ SI MĚ?

„Věř mi,” poznamenal suše, „jen díky tomuhle mi tvoje maminka prozradila, kde tě najdu.”

Maggie se rozesmála. Caleb si ji obrátil k sobě, a když ji pohladil po vlasech, cítila, že se mu ještě pořád nepatrně třesou ruce. V očích se mu zračil tichý úžas, jako by ani teď nemohl uvěřit, že ji skutečně našel.

Pevně ho objala kolem pasu a šeptla: „Má odpověď je ano, ano, ano”

Viděla, jak se mu ulevilo, a tiše se zaradovala nad darem, který jí nabídl a který mu věnovala oplátkou. Po tolika útrapách. Možná konečně, napadlo ji, konečně budu v bezpečí, a šťastná.

Sklonil se k ní a zašeptal jí do ucha plachý příslib: „Musíme si toho tolik říct, máme tolik co dohánět, ale nejdřív bychom se měli postarat o ta děťátka” Jediným pohybem ji zvedl do náruče a přenesl ji přes práh malinké chaty stojící nad nádhernou pláží, na níž po dlouhé době dopadly první nesmělé paprsky letního slunce.