Jessica Hart NENECHÁM TĚ ODEJÍT

PRVNÍ KAPITOLA

„Díky, že jste přišel. Ozvu se vám.” Georgie přibouchla dveře za posledním uchazečem o místo staršího fotografa v Askerby and District Gazette.

V duchu začala skládat zamítavou odpověď, již by měla Rose napsat všem pěti zájemcům, kteří se ozvali na inzerát.

Skoda, že to člověk nemůže napsat tak, jak si to myslí a musí to zabalit do nicneříkajících frází. Jako by neměla spoustu práce.

Odložila si na stůl brýle, prudce klesla do otáčecí židle anatočila se směrem k oknu. Pohled přes střechy města na kopce za ním byl jedním z výhod umístění Gazette ve tře-tím podlaží rozsáhlého viktoriánského skladu, nekvalitně přestavěného v sedmdesátých letech.

V tomto březnovém odpoledni se slabé slunce, přechá-zející v růžovou záři, snažilo udržet nad obzorem a nad ho-rami, ještě stále pokrytými sněhem, který přinesla studená vlna počátkem týdne. No, byl by to pěkný obrázek, pomyslela si mrzutě Georgie.

Jenom kdyby se jí podařilo sehnat fotografa, který by ho dokázal nafotit. Za sebou zaslechla, jak se otevírají dveře.

„Vypadá moc nádherně,” zašeptala Rose důvěrně, než se odhodlala vpustit posledního kandidáta.

Může být krasavec, ale určitě to nebude nejtalentova-nější fotograf na světě.

„Prosím tě, řekni mi, že je ten chlapík ten nejlepší fotograf, jakého si Askerby může přát,” pronesla Georgie, aniž by se ohlédla.

„Pokud bys chtěla, tak ti to klidně můžu říct, ale to bych lhal a ty víš, Georgie, že já jsem ti nikdy nelhal.”

Rozhodně to nebyl ostrý hlas její sekretářky. Naopak, zněl teple a pobaveně, s nepatrným skotským přízvukem, který spíš jenom zjemňoval jeho řeč.

Byl to hlas, jejž Georgie neslyšela dlouhé čtyři roky. Hlas tak nečekaný a tak zvláštně nepatřičný v téhle bezvýznamné provinční kanceláři, že ji na chvíli napadlo, že to jsou jen její představy.

Potom se, velice pomalu, obrátila čelem ke svému manželovi. „Ahoj, Georgie,” oslovil ji.

Jak Georgie zaslechla jeho hlas, sevřelo se jí srdce, udělalo několik přemetů a bolestivě se rozběhlo, zatímco ona ztěžka popadala dech,

Mac Henderson, láska jejího života. Muž, kterého si vza-la. A který jí zlomil srdce.

První instinktivní pocit radosti, že ho zase vidí, k její úle-vě prudce opadl a vystřídala ho zdravá zlost. To je pro Ma-ca typické, objeví se vždycky, když ho nejmíň čekáte!

Jak si to představuje, objevit se tady a vypadat úplně stejně, se stejným okouzlujícím úsměvem, s temně modrý-ma očima včetně neodmyslitelného humoru, až jí smysly začnou vířit a kosti v těle měknout, jak to ostatně bylo vždycky. To přece není fér.

„Macu,” oslovila ho a měla zlost, že její hlas zní díky tomu šoku chraplavě, i když to byl vlastně zázrak, že se jí vůbec podařilo promluvit, když jí srdce v hradním koši poskakovalo ja-ko lovecký pes právě puštěný ze řetězu. „Co tady děláš?” „Hledám tě.”

Mac by asi nejradši pochodoval po místnosti, ale její kancelář zkrátka pro něj nebyla dost prostorná, takže se mu podařilo každým směrem udělat jen pár kroků. Tak vidíš, Georgie, další výhoda téhle místnosti, říkala si.

Nakonec se Mac bez vyzvání posadil na židli, v níž před chvílí seděli zájemci o místo fotografa, „Chvilku mi to tr-valo, než jsem tě vystopoval,” přiznal. „Nedalas mi vědět, že jsi odjela z Londýna.” „A proč bych měla?” vyletěla chladně Georgie. „Protože jsme pořád manželé,” připomněl jí.

„Technicky snad,” připustila, „- ale žijeme už odděleně skoro čtyři roky, a jelikož ses za celou dobu nepokusil se mnou spojit, vůbec mě nenapadlo, že tě mám informovat o změně pobytu.”

No vida, kdo by to byl řekl, že se dokážu takhle logicky ozvat? divila se sama sobě. Ani nepotřebuju jógu. Dokážu to. Jsem schopná jednat se svým brzy už exmanželem, aniž bych se rozsypala a nechala sebou mávat. Aha!

„Nevzpomínám si, že bys mi dal vědět, kdykoliv ses v posledních několika letech vydal někam na Střední vý-chod, do Angoly nebo do Libérie či do dalších problémo-vých míst.” „Tys mě pořád sledovala?”

Georgie stiskla zuby, když zaslechla v jeho hlase poba-vení. Nikdy ji nebral doopravdy vážně a zřejmě se nic nezměnilo.

„Četla jsem noviny,” řekla a opatrně pokrčila rameny. „Pod obrázky jsem si přečetla tvé jméno, proto jsem vědě-la, kde právě jsi, to je všechno.” A pokaždé to bylo, jako by jí někdo zabodl nůž do srdce, protože věděla, že je v nebezpečí a že nikdy nezvedne telefon, aby jí sdělil, že je v pořádku. Ze přežil, poznala, až když uviděla v novinách další fotografie, zase odjinud.

Samozřejmě, Mac vždycky miloval nebezpečí. Měl v so-bě zvláštní směs bezohlednosti a schopností a hlavně sebevědomí hraničící s arogancí, že si poradí s každou překáž-kou, která stojí mezi ním a dobrým záběrem.

Proto byl tak výborný fotograf a tak špatný manžel. Ko-lik nocí Georgie probděla v obavách, kde právě je a co dě-lá, aby se náhle znovu objevil, vysmál se jejímu strachu a poradil jí, že by se měla naučit žít s trochou toho nebezpečí. Život je pak úplná legrace, ne? Ale pro Georgii to zrovna legrace nebyla, stále jen čekala, až se vrátí domů.

Přes stůl na něj pohlédla. Ne, vůbec se nezměnil. Nikdo by nemohl říct, že je Mac hezký muž; jeho rysy byly příliš nepravidelné, ale byl neuvěřitelně přitažlivý, se svým tem-ným, přesvědčivým pohledem a se svou bezstarostnou, ve-selou jistotou, která dodávala jeho živému obličeji neuvěřitelné kouzlo. Byl teď trochu štíhlejší, možná i vyzrálejší.

Na svá léta vypadal lépe než ona, toho si všimla hned, ale to je u mužů obvyklé. Maca dělaly jeho vrásky zajíma-vým, ona působila unaveně a napjatě.

„No a kromě toho, jsem přece novinářka. Nemělo by být pro mě těžké tě najít, kdybych potřebovala, což se zatím nestalo. Rozvodové papíry jsem ti poslala do novin. Předpokládám, že to je důvod, proč jsi tady?” „Trefa hned napoprvé,” prohlásil.

Dopis za ním poslali do Mosambiku. Seděl v baru Ma-puto, kde mu soustředili poštu, zatímco on pořizoval snímky po celé zemi. Objednal si pivo a probíral dopisy, z nichž otvíral jen ty, co vypadaly zajímavě, další nechával na potom.

Mac si přesně pamatoval ten okamžik. Vzpomněl si, jak se lehce zamračil, když uviděl razítko právnické firmy, pak prstem roztrhl obálku. Dokonce i v té chvíli si vzpomněl na Georgii, která by asi použila nůž na otvírání dopisů, aby vypadala pěkně a ne takhle okousaná. Byl to přesně ten typ vzpomínek, který ho bodl jako ostnatý drát.

Vytáhl dopis a jako by dostal ránu, když četl právní-kem formulované věty. Po té dlouhé době si Georgie přá-la rozvod.

„Oceňuju tvou snahu,” pronesla suchým tónem, „- ale nebylo třeba, abys přijel. Stačilo jen podepsat ty papíry a zaslat je zpátky mému právníkovi.”

„Jenomže já to nechci podepsat,” odmítl Mac a zhoupl se dozadu v židli, až nebezpečně balancoval na jejích zadních nohách. „Já si o tom chci promluvit.”

„Už není o čem mluvit.” Georgie se snažila nevnímat je-ho balancování s nebezpečím ošklivého pádu. „A přestaň tohle dělat!” vyštěkla, protože to brala jako provokaci. „To děláš jen proto, abys mě naštval. Víš dobře, jak nenávidím to tvé stupidní riskování.”’

„Georgie, vždyť jenom sedím na židli!” Mac obrátil oči, ale nechal nohy židle dosednout na podlahu.

„Ty jsi jediný z těch, které znám, kdo dokáže i na židli sedět nebezpečně,” pronesla rozmrzele a on se ušklíbl. „To vypadá, jako bys o mě ještě pořád měla strach.”

„No, to tedy nemám,” vyhrkla, ale ne právě věrohodně. „Jestli si chceš zlomit vaz, mně do toho nic není. Jen to nedělej v mé kanceláři, když se snažím pracovat.” „Ale ted zrovna nepracuješ. Právě si spolu povídáme.”

„Ne, nepovídáme,‘1 ostře trvala na svém. „O čem by-chom měli mluvit?” „O našem manželství.” „Macu, to přece není žádné manželství.” Georgie si povzdechla. „Před čtyřmi roky jsme oba souhlasili, že bude-me žít odděleně. Nezdá se mi, že má smysl takové manželství jen na papíře. Určitě považuješ za rozumné to teď rozebírat?”

Rozumné. To slovo přesně charakterizuje Georgii, pomyslel si Mac a přes stůl si ji prohlížel. Usoudil, že vypadá unaveně, kolem kouřově šedých očí měla nové vrásky, ale blond vlasy měla pečlivě sčesané z čela do francouzského copu a byla, jako vždy, upravená, bez jediné chybičky.

Kontrast mezi dvěma stránkami Georgie ho vždycky fascinoval. Pro celý svět to byla chladná, ovládající se Georgie. Ale existovala ještě jedna Georgie, kterou nezajímaly upravené kostýmky a rozumné střevíce, jejíž úsměv v něm vždycky vyvolal vzrušené mrazení kolem páteře.

Hleděl na ni, jak tady sedí u perfektně urovnaného sto-lu, strohá a inteligentní, pod sáčkem ke krku nabraný top, v uších decentní náušnice. Kdo by tušil, že pod tou praktickou fasádou se skrývá vřelá, vášnivá a svůdná žena? Maca těšilo, když si pomyslel, že on jediný ji tak zná, jediný, kdo objevil, co se v této klidné, citlivé dívce, která před léty utekla z malého městečka v Yorkshiru do Londýna, ukrý-vá, jediný, koho dokázala zároveň fascinovat a rozzuřit.

Pak si uvědomil, že by možná nemusel být tím jediným a ta myšlenka ho pronásledovala celou cestu z Mosambiku.

Z Mácovy tváře zmizel pobavený pohled. „Problém je v tom, Georgie, že já jsem změnil názor.” Zůstala na něj koukat. „Co tím myslíš, žes změnil názor?”

„Názor na to, že je lepší žít odděleně než společně. Už si to nemyslím. Já se nechci rozvést.”

Dlouhou, předlouhou chvíli nebyla Georgie schopna slova. Měla moc práce s tím, aby dostala zpět pod kontrolu své srdce, které jí navzdory tvrdému tréninku za poslední čtyři roky začalo v hrudi dělat přemety a domáhalo se rozjařeného ano!

Jak dojemné! Všechny ty slzy, zlomené srdce. Bolest, zklamání, zoufalství… vším prošla. Ale přežila, dostala se z toho - a najednou celé její tělo jihne představou, že by ji, po tom všem, mohl ještě chtít.

Georgie byla sama sebou znechucená. Dobrá, ať si srd-ce dělá, co chce, ale její vůle je už silnější - musí být - a ona nemá rozhodně v úmyslu vrátit se k hádkám a zklamáním. Trvalo jí hodně dlouho, než se vzpamatovala a byla schopna jít dál. Nechce sjet zpátky po kluzkém svahu touhy.

„Ty se možná nechceš rozvést, Macu, ale já ano,” prohlásila a jen doufala, že její tvář neprozradí bolest. „Poslední čtyři roky jsme byli naprosto šťastni. Tak jaký to má smysl zůstat v manželství?” „A jaký má smysl nechat se rozvést?” oponoval.

Georgie pocítila tlak v oku, navzdory snaze zůstat klid-ná. Uvnitř pocítila známý pocit marnosti, který v ní vyvo-lával napětí a neklid. Tolik se snažila se ho zbavit. Zkoušela jógu, relaxační kurzy,- cvičení… a všechno zjevně zbytečně, když stačilo, aby Mac vešel do místnosti a bylo to tu zas.

Georgie se zhluboka nadechla a přikázala si: Nedopusť, aby zase vyhrál. Je ti jednačtyřicet, jsi profesionálka, ne-musíš nikomu nic dokazovat, natož Mácovi. „Chci se pohnout dopředu,” pronesla co nejklidněji. „Pohnout dopředu?” Mac zvedl obočí. „Co tím myslíš?”

„Přece víš, co to znamená, Macu.” Georgie měla co dě-lat, aby potlačila zlost, která v ní kypěla.

„Podívej, my dva jsme se dohodli,” připomněla mu. „Každý jsme chtěli něco jiného a ani jeden z nás nebyl ochoten udělat kompromis, takže jsme se dohodli žít od-loučeně. Mohli jsme se rozvést už před čtyřmi lety, ale by-lo to složité, když jsi byl pořád pryč, a jelikož se to netýka-lo nikoho dalšího, nebyl důvod absolvovat všechny ty zmatky kolem rozvodu.” . „A teď už je tu nějaký důvod?” zeptal se Mac chraplavě. „Ano.” Georgie vydechla. „Ano, je. Můj život se změnil.” „Vypadá to tak.”

Mac se pečlivě rozhlédl po její těsné kanceláři s po-chmurnými bezovými stěnami, staromódními registratura-mi, popraskaným stolem i s výhledem jediným oknem. Byl to div, že na stole stál počítač a ne starý psací stroj.

Georgie sledovala jeho pohled a bylo jí jasné, že si vzpomněl na obdobnou místnost v Londýně, kde pracovala v celonárodních novinách, všude samá moderní technolo-gie. Má vůbec představu, jak uvězněná si tady připadá?

„Proč zrovna Askerby?” zeptal se najednou. „To je to poslední místo, kde bych čekal, že tě najdu. Nemohla ses přece dočkat, až odsud utečeš.”

Měl pravdu. Nikdy se nechtěla vrátit zpátky do Yorkshiru a žít tady, ale někdy zkrátka nemáte na výběr. „Měla jsem pro to své důvody,” pronesla zdrženlivě.

Ztvrdly mu rysy. „Má to něco společného s tím malým klukem, cos ho adoptovala?” „Ano, s Tobym. Vzpomínáš si na něj, ne?”

Maca její klid vyvedl z míry, myslel si, že zaujme obran-ný postoj. „Ne… Toby? Kdo jeToby?” „Je to Becčin syn.”

To si mohl myslet, že je za tím vším Becca. Mac si Geor-ghnu sestru moc dobře pamatoval. Jako oheň a voda. Be-cca byla vždycky divoká zmatkářka. Georgie naopak klid-ná a rozvážná. Beccu tak dlouho srovnávali s její chytrou sestrou, až se nevyhnutelně sama vžila do role černé ovce rodiny. „Tak copak Becca zase tentokrát provedla?”

S Beccou člověk nikdy neví. Klidně mohla být zavřená, nebo prostě jen opustila své dítě a šla žít do nějaké zvláštní komunity. Ale v každém případě to byla Georgie, která po ní urovnávala zmatky, jež za ní zůstaly. Becca se vždycky spoléhala, že ji Georgie dostane z potíží. Mac nesnášel to její vydírání, vždycky pak obvinila Georgii.

„Měla by si sníst, co si nadrobí,” často říkal Georgii. „Ni-kdy se nenaučí o sebe starat, když ví, že stačí zvednout telefon, když něco provede. Nechal bych ji v tom podusit.”

Ale to Georgie nedokázala. „Je to moje sestra,” namíta-la, ale Mac věděl, že cítí vinu za to, že byla díky své chyt-rosti a kráse miláčkem rodičů, vinu za to, že se Becca nikdy nedokázala vymanit z jejího stínu. „Je mrtvá,” konstatovala Georgie bezbarvě. Mac na ni šokované pohlédl. „Mrtvá? Jak… co se stalo?”

Georgie vzdychla a přejela si konečky prstů oční víčka. „Automobilová nehoda. Byla v nočním klubu v Leedsu a dost pila. Neměla tehdy řídit, ale znáš Beccu.” Zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Vlastně bylo štěstí, že tam nebyl nikdo další. Někdy dovedla být tak… tak…” „Nezodpovědná?” doplnil Mac.

Její šedé oči se střetly s jeho a hned uhnuly. „Byla to mo-je sestra a já jsem ji milovala, ale občas na ni mám takovou zlost za to, co udělala Tobymu,” přiznala tichým hlasem.

„Občas je normální, že pocítíš vztek, když máš takovou bolest,” prohlásil Mac vážně. „Neměla by sis kvůli tomu dávat vinu.”

Klidně mohl šetřit dechem. Vůbec se jí nemusel podívat do tváře, aby to věděl. Georgie byla přímo typ pro sebeob-viňování. Vždycky se tak kvůli Bečce cítila.

„To s Beccou je mi líto, Georgie. Musel to pro tebe být šok,” politoval ji upřímně.

„To ano.” Georgie si vzpomněla na ten strašný telefon-ní hovor před více než rokem. Když jí nakonec došlo, co se jí matka snaží říct, věděla, že se její život navždy změnil.

„Ano, byl,” opakovala. „Byla to hrůza, ale nejhorší to bylo pro Tobyho. Bylo mu teprve sedm let a ztratil celý svůj svět. Becca byla sice nezodpovědná, ale milovala ho, byla to jeho máma. Nikdo jiný ji nemůže nahradit.” „Ale ty se o to snažíš?” Georgie k němu vzhlédla. „Dělám, co můžu,” pronesla tiše.

„A proč právě ty?” reagoval Mac. „Kde je Tobyho otec?”

„Kdopak ví?” Georgie bezmocně pokrčila rameny. „A myslím si, že to nevěděla ani Becca. Odešel od ní dřív, než se Toby narodil a ona se ho nikdy nesnažila najít. Dokonce i kdyby bylo možné ho vysledovat, takovému na-prostému cizinci bych Tobyho nesvěřila. Proto jsem ho adoptovala.”

Mac se nepokojně zavrtěl v židli. Nejradši by vyskočil a pochodoval kolem, ale kancelář byla prostě moc malá, a tak se tu krčil a snažil se vstřebat všechno, co mu pověděla. Bylo naprosto nerozumné odsuzovat Georgii za to, že pro svého synovce udělala, co bylo správné, ale přesto ně-co takového cítil. Nelíbilo se mu, že docela změnila svůj ži-vot kvůli sestřinu dítěti, když nebyla ochotna ho změnit kvůli tomu jeho.

Měl na sebe za to zlost. Věděl, že se chová nehezky, nefér. Ale tak se zkrátka cítil. „A co tvá matka? Ona si nemohla Tobyho vzít?”

„Ona by to nezvládla, Macu. Sice ho hlídala, když byla Becca někde pryč, ale i tak to na ni bylo moc. A mimochodem -” Georgie se odmlčela, protože se jí příliš třásl hlas.

„A mimochodem,” pokračovala, ale už silnějším hla-sem, „- máma se nikdy nevzpamatovala z té Becčiny ne-hody. Před třemi měsíci zemřela na mrtvici.”

„Ach, Georgie.” Mac téměř vyskočil ze židle, pak se uklidnil. Její otec zemřel, než se vzali a Georgie od té doby svou matku i sestru podporovala.

Podíval se, jak sedí za stolem, bradu hrdě zdviženou, ja-ko by chtěla zabránit projevu lítosti nad tím, že nedávno ztratila celou rodinu. Ani on tu nebyl, aby jí s tím pomohl. „Je mi to líto,” pronesl nevýrazně.

Georgie se na něj krátce usmála a pokračovala: „Ma-minka se starala o Tobyho, jak se dalo, a já jsem sem jezdi-la každý víkend, ale moc to nefungovalo, a když zemřela, ze sociálky nám navrhovali, že mu najdou náhradní rodinu. Měla jsem se s nimi po pohřbu sejít, ale když jsem se to rá-no na Tobyho dobře podívala, nemohla jsem na to přistou-pit. Byla jsem jediná rodina, kterou má - a on zase byl jedinou mojí rodinou.” Oči jí ztmavly. „Tak jsem jim řekla, že si ho vezmu.” „Ale proč jsi tady v Askerby?” zeptal se Mac za chvíli.

Pokývala hlavou. „Snažila jsem se vzít Tobyho do Londýna, ale on to tam nemá rád. Měla jsem tam u Temže pře-pychový byt, ale žádnou zahradu a taky nebyly kolem děti, s nimiž by si mohl hrát. Ve škole byl zoufalý a denní péče, to byla přímo noční můra…

Toby se úplně uzavřel do sebe,” dodala a zachvěla se. „Přestal mluvit. A tehdy jsem si uvědomila, že buď se mu-sím vzdát jeho, nebo své kariéry.”

Pokusila se o úsměv a pohlédla na Maca. „Ve skutečnosti jsem neměla na výběr. Od chvíle, kdy jsme zpátky, se začal zlepšovat. Prodala jsem mámin dům, ale koupila jsem jiný a on je zpátky ve své staré škole. Napadlo mě, že bych to mohla zkusit na volné noze, ale pak se vyskytlo tohle místo… No, vždycky jsem chtěla být redaktorkou.”

Georgiiny plány však nikdy nezahrnovaly provinční bul-vární plátky, jako je tenhle. Kvůli Tobymu se hodně věcí vzdala.

„Nemohl jsem tomu uvěřit,” přiznal jí. „Všichni jsme by-li přesvědčeni, že už jsi redaktorkou nejmíň v Timesechl”

„Ale jdi, nač být nějakou redaktorkou v Timesech, když můžu mít tohle všechno?” prohlásila Georgie s ironickým úsměvem. Skrz skleněnou stěnu viděla do další ošuntělé novinářské místnosti, jejíž momentálně jediný obyvatel, sportovní reportér Kevin, se právě opíral v židli a četl. Bůh-ví, kde byli ostatní. Zdálo se, že se pohybují dovnitř a ven kdykoliv se jim zachce, aspoň pokud si Georgie všimla.

Znovu na ni padla apatie, vznášející se nad tímto mís-tem, a Mácova přítomnost způsobila, že kontrast oproti je-jímu dosavadnímu životu byl ještě bolestnější. Seděl tady a vyzařovala z něj arogance a exotická směs nebezpečí a osobního kouzla, patřící neoddělitelně k aktuálním zprá-vám. A zvýšený adrenalin, představující smysl života tam, kde se dějí důležité věci, kde vznikají reportáže.

Mac v téhle bezvýznamné provinční kanceláři vypadal naprosto vyvedený z míry, přímo to cítila. Vůbec by tady neměl být, ale ona ano. Už to nebylo o tom, co by si přála.

Ach ano, byly chvíle, kdy se toužila probudit a zjistit, že to byl všechno jen ošklivý sen, že je zpátky v Londýně u svého novinářského stolu, se dvěma telefony z každé strany, kde e-maily z celého světa bombardovaly její počítač, kde hodiny utíkaly a kde celá kancelář bzučela vzrušením.

„Tohle je teď můj život,” prohlásila a přála si, aby do to-ho dokázala vložit větší nadšení. „Musím si ho uspořádat v Askerby a to nejde, dokud jsem legálně vdaná za tebe.”

„Našla sis někoho jiného.” Spíš to bylo suché konstatování. Zaváhala, i když nevěděla, proč. „Ano,” přiznala. „A chceš se znovu vdát?” vyrazil dost agresivně.

„Ne.” Rozhodně zavrtěla hlavou, překvapená, jakým způsobem instinktivně odmítla myšlenku, že by si vzala ně-koho jiného.

I když, popravdě řečeno, Geoffrey měl zřejmě na mysli sňatek. Georgie ale zatím neměla v úmyslu zajít tak daleko.

„Manželství zatím nepřichází v úvahu,” prohlásila. „Je pravda, že jsem někoho poznala… hodného muže, který mě má rád a který je připravený mi dát všechno, co potřebuju, ale nepřipadá mi fér začít vážný vztah, dokud jsem nevyřešila vztah s tebou. Pochopila jsem, že když budu pořád odkládat myšlenku na rozvod, nikdy se nepohnu kupředu.”

Mac se začal cítit o něco lépe. Nevypadalo to na „vážnou známost”. Pro Georgii bylo typické, že vždy chtěla hrát fér, a nehodlala začít nový vztah se závažím toho předchozího. Ten muž asi nebyl tak moc.horlivý, když byl ochoten pohy-bovat se nablízku a čekat, až si ona všechno vyřeší. „Kdo je ten chlap?”

„Myslím, že ti do toho vůbec nic není,” ohradila se Georgie dost nasupeně. Mac se už totiž s Geoffreym kdysi set-kal, brzy potom, co se vzali, a nedalo se říct, že by si padli do oka. Bylo těžké si představit dva muže, kteří by se od se-be víc lišili.

Jak bylo pro Maca typické, nenechal to jen tak. „Znám ho? Někdo tady z Askerby?” Znovu se opřel v židli a nebezpečně se naklonil, našpulil horní ret, jak se zamyslel, až mu to najednou došlo. „Aha… já už vím! To je ten hošík, co se kolem tebe pořád motal, co? Ten co jednou přišel k nám na večeři? Tak trošku nafoukaný, že ano?”

Georgie zlostně sevřela rty. Geoffrey je možná občas trochu nafoukaný, ale rozhodně to Mácovi nepřizná.

„Je to moc hodný člověk,” bránila ho. „A jak jsem se sem přistěhovala, chová se ke mně moc pěkně.” „Jak se vlastně jmenoval? Gerald? Jeremy? Jim?” „Geoffrey,” sdělila mu Georgie chladně.

„Jo, Geoffrey! To je on!” Upřeně se na Georgii zadíval. „No, tak Geoffrey je tvůj nový přítel? Víš, Georgie, neřekl bych, že právě Geoffrey by byl tvůj typ.”

„Třeba jsem se změnila,” hájila se. „Ale nevím, co to má společného s tebou. Nakonec… stačí, abych ještě rok počkala a rozvedli by nás automaticky, ale já si myslím, že bychom se mohli chovat trochu civilizovaně. Nevěřím, že chceš vážně zůstat dál ženatý. Ani předtím jsi o to přece nestál.” Nohy židle prudce dopadly na podlahu. „To není pravda!”

„Ze ne?” Georgie mu pohlédla do očí. „Ach ano, řekla bych, že ti až tak moc nevadilo mít ženu, která by na tebe doma čekala a pečovala o domácnost, zatímco tys byl pryč. Bylo to pro tebe snadnější, takhle všeho nechat a jít, když jsi věděl, že se někdo postará o placení účtů, nechá spravit rozbitý bojler, nachystá ti mléko do ledničky, než se vrátíš. Ale tohle všechno ti může zajistit i kvalitní servisní služba. Na to ses nemusel zajímat zrovna o mě.”

„Ovšemže jsem se o tebe musel zajímat!” vyletěl a zbě-lel kolem úst. „Já jsem tě miloval!”

„Cos vlastně miloval, Macu? Jo, sex, ten byl skvělý, to ti musím přiznat, ale po zbytek času jsi mě, mám ten dojem, ani nevnímal. Co vůbec víš o tom, na co jsem myslela, co jsem cítila, co jsem si přála? Zpočátku, když jsme se vzali, to byla nádhera, ale zanedlouho už jsi mě měl jistou, až jsi na mě docela zapomněl.”

„Jak bych na tebe mohl zapomenout? Bylas má žena!”

„Přesně! A to bylo všechnol Byla jsem tvá žena, ta, kte-rá je pořád po ruce, na kterou se můžeš spolehnout. Někdo, kdo vidí, co je potřeba udělat, a tak to bez řečí udělá. Já jsem věděla, že tvé zaměstnání s sebou nese, že musíš tře-ba okamžitě odjet, ale zakrátko to vypadalo, že mou jedinou úlohou bylo tě opečovávat, a to mi tedy nestačilo.” Přinutila se zklidnit dech. Tohle Mac nikdy nechápal.

„Potřebovala jsem, aby ses na mě občas podíval, abys mě viděl, aby sis všiml, jak se měním, co potřebuju já, ne je-nom ty,” pokračovala tiše. „Ale tos nikdy neudělal.” „Znal jsem tě lip, než kdokoliv jiný,” prohlásil.

„Jo, znals mě, když jsme se vzali,” souhlasila Georgie. „Ale neznals mě, když jsme začali žít odděleně a neznáš mě teď. Ty totiž vůbec nestojíš o mne! Chtěl bys tu Georgii, kte-rou sis vzal, ale tu už mít nemůžeš. Ta už totiž neexistuje.” DRUHÁ KAPITOLA

„Ty jsi totiž přesně jako ten pes, co si hlídá svou misku,” pokračovala Georgie rozpáleně. „Celé ty minulé čtyři roky jsi o mě neměl zájem, ale nedopustíš, aby mě měl někdo jiný. A prosím tě, nesnaž se mi namlouvat, žes mi ve vzpomínkách zůstával věrný!” Upřela na Maca tvrdý pohled. „Žurnalisti si potrpí na drby, takže vím všechno o těch tvých děvenkách.”

Tváře mu prudce zrudly. „Já nemám v úmyslu předstírat, že jsem žil čtyři roky v celibátu. Ano, měl jsem ženy, ale žádnou z nich jsem nedokázal milovat tak jako tebe. A bůhví, že jsem se snažil.” „No díky, to je velice povzbudivé!”

„Snažím se být upřímný,” bránil se Mac rozpačitě. „Já vím, že jsme se dohodli, že nám bude lip v odloučení, ale to neznamená, že jsem necítil bolest a hořkost z toho, jak to dopadlo. Chtěl jsem najít nějakou jinou, kterou bych mohl milovat, která by taky chtěla děti, ale čím víc jsem se sna-žil na tebe zapomenout, tím víc jsi mi chyběla.

Snažil jsem se tě dostat z hlavy. Znovu a znovu jsem si připomínal ty tvé ustálené zvyklosti, jaks mě přiváděla k šílenství těmi svými seznamy, jak vždycky musíš být na letiš-ti o čtyři hodiny dřív.”

Jenomže pak si vzpomněl na její smyslnost, na její inte-ligenci a poctivost, na laskavost, kterou skrývá.

A náhle si vybavil její vůni, její žár a něhu, to, jak ho vždycky zašimraly její vlasy, když se sehnula, aby ho políbila. Dokonce i teď se mu celé tělo napnulo touhou.

„Bylas vždycky tady, ať jsem o to stál nebo ne,” pokračoval rezignovaně. „Kdyžjsemodtebe odešel, musel jsem se asi tro-chu zbláznit. Vrhal jsem se do práce. Čím nebezpečnější situ-ace, tím víc jsem se tam hnal. Nechal jsem se poslat na dlouhé reportáže do Afriky, ale ani tam jsem tě nedokázal vypudit z hlavy. Myšlenky na tebe se nedaly zahnat. Nakonec jsem to vzdal. Pro mě neexistuje nikdo jiný než ty.”

Georgie si skousla rty. I ona prošla dlouhým procesem, kdy se snažila setřást ze sebe vzpomínky na něj. .

„Pokud jsi to takhle cítil, tak proč jsi s tím něco neudělal?” vyhrkla, šedýma jasnýma očima ho probodávala.

„K tomu rozhodnutí jsem došel teprve nedávno,” volil nyní pečlivě svá slova. „Mohl jsem se vrátit, ale myslím si, že jedna moje část se bála narušit rovnováhu. Občas jsem se o tobě něco dověděl, slyšel jsem, že se ti daří dobře a jelikož ses nikdy nezmínila o rozvodu, měl jsem pocit, že bu-de lepší nechat věci, jak jsou, dokud neskončím svou misi. Pak jsem chtěl zjistit, zda bychom nemohli začít znovu.”

„Já vlastně přesně zapadám do tvého zaběhnutého systému,” pronesla Georgie opovržlivě.

To je tedy typické! Celou dobu svého manželství čekala, až upoutá Mácovu pozornost, až on dokončí svou misi. Če-kala, až ze sebe dostane vzpomínky na děsivý konflikt, jímž prošel a jež ho trápily, když se vrátil domů. Doufala, že při-jde okamžik, kdy si všimne jí. Ale přišla další mise, další válka, další zážitky a všechno začalo znovu.

„Ne.” Mácův výraz ztuhl. „Dostal jsem tvůj dopis a to všechno změnilo. Můžu začít pracovat na volné noze, tak jsem dal výpověď a vrátil se k tobě. Nemohl jsem tě nechat, aby ses se mnou rozvedla bez slůvka vysvětlení.” „Já jsem ti to přece vysvětlila!” „Ale ne tak, abych to pochopil. Chci si o tom promluvit.” Georgie na něj pohlédla. Nikdy nemyslel na to, co chce ona!

Tohle je její nový život, nechtěla ho tady, aby jí navíc připomínal to, co opustila v Londýně, aby jí připomínal, jaká tehdy byla. Chtěla nechat vzpomínky za sebou. Ale jen tím, že vešel do této místnosti, všechno změnil. Ode dneška se nikdy nebude moci podívat na tu pitomou židli, aniž by si na něj vzpomněla. „Teď si nemůžu promluvit, mám moc práce,” vyštěkla.

Mac nevěřícně zvedl obočí a pak pohlédl do vedlejší místnosti, kde právě Kevin vyťukával číslo na mobilu.

Georgie zatnula zuby. „Mám vážně co dělat, i když ostatní zřejmě ne!” „Ale když jsem vcházel, zrovna ses dívala z okna.” „To jsem přemýšlela!”

„Tak jo. Já ale nehodlám podepisovat nějaké papíry, do-kud si vážně nepromluvíme, takže co navrhuješ, kdy se sejdeme?”

Georgie cítila, jak jí napětím tuhnou ramena. To je ce-lý Mac, uhání člověka tak dlouho, dokud nedosáhne své-ho. Jeho tvrdošíjnost mu sice už pomohla k řadě fantas-tických fotografií, ale z emocionálního hlediska to je příšerná vlastnost.

Vážně mám teď sama víc než dost problémů, pomyslela si Georgie unaveně a trochu podrážděně. Vždycky je to stejné. Převrátí jí svět nohama vzhůru a rozvíří jí všechny smysly. Nenáviděla, jak dokáže, že ztratí veškeré sebe-ovládání. Ale malá část Georgie si přiznala, že to kdysi milovala. Jenomže teď už ne. Změnila ses, přísně se okřikla. Ted máš úplně jiné priority, v nich není místo na vyhaslý vztah.

Georgie si přála, aby Mac odešel, ale znala ho příliš dob-ře, aby věděla, že se odsud nehne, dokud nezíská to, co chce. Tak dobrá, když chce rozhovor, má ho mít. Ona se rozhodla, že chce jít kupředu, změnit svůj život - a své rozhodnutí nezmění, ať namítá, co chce. To přece zvládne, dokáže to.

„Přijď tedy dneska na večeři,” pozvala ho. Byla ráda, že už pozvala i Geoffreye. Geoffrey je solidní, důvěryhodný. Pouhá jeho přítomnost jí připomene všechny klady nového života i všechny zápory jejího soužití s Mačem.

Nasadila si brýle, vytáhla list papíru a svým typickým čistým rukopisem na něj napsala svou adresu.

„Když jsi mě dokázal vystopovat až sem, tak počítám, že nebudeš mít problém to najít,” prohlásila a podala mu papír.

„Díky.” Dlouhými prsty jej stočil do ruličky a usmál se na Georgii. „V kolik?”

Vždycky chodil pozdě. Další Mácova vlastnost, na kte-rou se mohla spolehnout, stejně jako naopak na Geoffrey-ovu dochvilnost. Toho pozvala na osmou, kdy chodí Toby spát, takže budou mít ještě chvíli, než se dostaví Mac. „Přijď v osm.” Mac lehce vyskočil na nohy. „Mám něco přinést?”

„Jen ty rozvodové papíry,” odpověděla chladně. „A nejlépe podepsané.”

Zaúpěla a padla hlavou na stůl. Co se to děje s jejím životem? Dřív se jí nikdy nestávalo, aby se, sotva překoná jednu překážku, objevila hned další.

Ale od chvíle, co Becca zemřela, staví se jí do cesty jed-na za druhou. Podřídila svůj život malému chlapci. Vzdala se práce v Londýně, kterou tak milovala. Opustila i Lon-dýn. Tady se, díky svému jmenování, potýká s nepřátel-stvím. Většina personálu odešla. A ted ještě Mae, který se tady bude ochomýtat a nebude vědět, kdy má vypadnout.

Fajn, však on zjistí, že se spletl, pomyslela si Georgie a ušklíbla se. Zatím přežila a přežije i v budoucnu. Má dost starostí i bez Maca.

Ovšem, bylo pro něj typické, že se vrátil právě ted, když se jí konečně podařilo vzít svůj život pevně do rukou - a že to bylo pořádně těžké, pomyslela si s hořkostí. Však on zjis-tí, že se změnila. Je teď mnohem silnější, sebevědomější.

Trvalo jí to dlouhé čtyři roky, než se dostala do nynější-ho stadia, a byl to složitý proces. Rozhodně odmítá něčím podobným znovu procházet, bez ohledu na jeho omračují-cí úsměv. Je přece profesionálka, má svou práci i svůj život pevně v rukou. Nepotřebuje ho a ani ho už nechce.

Teď zbývá ještě přesvědčit o tom své zrádné tělo. A hlav-ně srdce, které jí v hrudi poskakovalo jako rozdováděné štěně. Tomu se musí udělat konec, pomyslela si Georgie.

A co teprve její smysly, které neznají nic lepšího než se bouřit při vzpomínkách a které vítězně přemáhají Georgiinu chabou obranu - no, ty taky musí zkrotit. Zapojit rozum.

Georgie se podvědomě napřímila. Tak to bude nejlepší. Nedopustí, aby se díky Mácovi opět cítila neklidná a zmatená. Má ted před sebou jiné problémy a mnohem důležitější rozhodnutí, přičemž tím nejdůležitějším je Toby. Do-přeje dnes večer Mácovi ten jeho rozhovor, když o to tak stojí, ale bude muset přijmout fakt, že ona už postoupila kupředu a její dnešní životní priority jsou docela jiné.

Bude schopný přijmout i to, že se ted spoléhá na Geoffreyho?

Uvědomila si, že by měla Geoffreyovi zavolat a upozor-nit ho, že Mac přijde na večeři. Geoffrey se od Maca odlišoval tolik, jak se jen dva lidé mohou odlišovat. Snad mají společné jedině chromozomy Y, pomyslela si Georgie smutně. Zatímco Mac miluje překvapení a život plný do-brodružství, Geoffrey něco takového nesnáší. Vždycky chce být připravený.

Georgie si posunula brýle na nose a hned si připadala víc úřední. Natáhla se pro telefon.

Samozřejmě, její pokus mluvit s Geoffreyem okamžitě narazil na kamennou zeď v podobě jeho asistentky Ruth. „Bohužel, právě je s klientem,” oznámila a Georgie se ani nepokoušela požádat, aby ho vyrušila.

Často ji napadlo, že Ruth plýtvá svým talentem u pou-hého daňového inspektora. Měla by šéfovat přinejmenším kanceláři ministra. No, Rose by se mohla od Ruth lecčemus přiučit. Přes Ruth by Mac jistě nepronikl!

„Mohu mu něco vyřídit?” Ruth byla vždycky zdvořilá, ale Georgie cítila, že ji nemá ráda. Nebyla si jistá, jestli žár-lí na její vztah s Geoffreyem, nebo jako řada jiných odsu-zuje její jmenování vydavatelkou zdejších novin.

„Ne, to je v pořádku, děkuji vám, Ruth,” odmítla, protože nehodlala vysvětlovat, že přijde na večeři člověk, který je fakticky stále jejím manželem. Dokázala si představit, jak by na tuto drobnou zajímavost Ruth zareagovala! „Jen prosím připomeňte Geoffreyovi, že ho čekám večer v osm, ano?”

„To ani nebude nutné,” pronesla Ruth strojeně. „Má to poznamenané ve svém diáři.”

Jinak řečeno, večeře s Georgii byla pro něj jen další pracovní schůzkou.

Radši se zdržela komentáře, položila sluchátko a znovu si protřela oči. Dnes už byla naprosto vyčerpaná. Úvodník napíše až zítra ráno.

Bylo těžké si uvědomit, že tady kdysi vyrůstala. Bývalý vydavatel byl velmi populární, i když přivedl noviny na mi-zinu, a jen málo lidí rádo vidělo na jeho místě Georgii. Geoffrey byl vzácnou výjimkou a za to mu byla vděčná.

I když vděčnost asi není to nejlepší, co by člověk měl cí-tit k někomu, s kým má v úmyslu navázat vážný vztah…

Georgie netrpělivě zahnala své obavy. Opravdu má ted spoustu věcí k přemýšlení. Tak zaprvé, že se tu objevil Mac - to by mohlo Geoffreye přesvědčit, že se konečně hodlá rozvést. Ještě jednou zkontrolovala poštu a mrkla na agen-turní zprávy, zda se nestalo něco dramatického. Ne, že bych s tím mohla něco udělat, pomyslela si zahořkle. Protože v Askerby nikdo vlastně nestál o skutečné zprávy.

Ještě jí zbývalo uklidit stůl. Nerada ráno přicházela do nepořádku. Mac jí občas říkal, že je šílenec přes pořádek, ale zřejmě není až tak moc dobrá. Protože jak by jí pak mo-hl její vlastní život tak často proklouzávat mezi prsty?

Oblékla si kabát a vyšla do přední kanceláře a uvědomila si, jako obvykle, jak na kratičký moment všichni ztich-li, když se objevila.

„Já odcházím, Rose,” oznámila a měla zlost, že její hlas zněl až moc srdečně, jak se snažila nedat najevo, jak ji mr-zí, že ji ještě nepřijali. „Nezapomeň zítra ráno na schůzi redakce. Chtěla bych, aby tam byli všichni.”

„Nezapomenu.” Rose si připadala důležitá. Byla nadšená, když jí Georgie poskytla tuto šanci, protože díky svému bývalému manželovi si moc dlouho připadala méněcenná. „Přeju ti hezký večer. Sejdeš se se svým přítelem?” „S přítelem?”

„S panem Hendersonem. Povídal, že se znáte,” vyhrkla Rose rozpačitě. Věděla, že je Georgie občas netrpělivá. „Aha… s Mačem. Ano, známe se už dlouho.”

„Připadal mi sympatický,” přiznala Rose. „Myslím, že je naprosto okouzlující.” Ztišila hlas, naklonila se a důvěrně zašeptala: „A moc přitažlivý!” Georgie neodolala, aby se neusmála. Navzdory zklamá-

ní ve vlastním manželství se Rose velmi zajímala o osamě-lý život své šéfky Myslela si, že potřebuje pomoc při výchově Tobyho. To si myslela i Georgie.

Jenomže Mac nebyl mužem, který by jí pomohl. Toby potřebuje osobnost otce, někoho laskavého a přitom pevného, jako je Geoffrey, ne jako Mac, který vlastně sám ješ-tě nedospěl.

„Toby, prosím tě, pojd si sebrat hračky!”

Georgie vzdychla a sehnula se, aby z podlahy obýváku sebrala ponožku. Byla v šoku, když zjistila, jaký nepořádek dokáže udělat jeden malý kluk.

Doposud si myslela, že nikdo nemůže být nepořádnější než Mac, jehož zvyk odhazovat kousky oděvu, kamkoliv ho napadne, ji během jejich manželství přiváděl k šílenství, ale Toby byl snad ještě horší. Podlaha v jeho pokojíku byla po-seta kartičkami, plastovými figurkami, kousky papíru, pas-telkami a knížkami, k tomu neidentifikovatelnými, zřejmě polámanými kousky hraček a Georgie se nutila moc si to nepřipouštět. „Toby!”

Proti své vůli zvýšila hlas. Moc se snažila být trpělivá a milující, ale po dlouhém dni v práci, kdy jí na přípravu ve-čeře pro Geoffreye a pro snad už brzy bývalého manžela zbývalo jen pár minut, bylo těžké se nerozzlobit.

„Někdo k nám přijel,” oznámil Toby, který aspoň dokázal, že dobře slyší. V naději, že by se mohl vyhnout uklízení, vyhlédl oknem před dům. Měl na sobě pyžamko a mok-ré vlásky mu trčely do všech stran.

„To bude asi nějaká letáková pošta,” odhadovala Georgie a nutila se zůstat klidná. Nic ji nesmí vyvést z míry. To-by se stáhl do své ulity.

„Přijel na motorce,” hlásil Toby a ani se nehnul ze své-ho pozorovacího stanoviště u okna.

Georgie se lehce zamračila a zvědavě se připojila k To-bymu u okna. No ovšem. Motocykl stál na stojánku za vra-ty. Byl to solidní stroj, černý, naleštěný a určitě hodně silný - a v Georgii hrklo. Znala jen jediného člověka, který miloval takové motorky.

Přepadla ji zlá předtucha, když si všimla, jak majitel mo-tocyklu, schovaný za sloupkem, sahá na zvonek a předtucha se změnila v jistotu. I na zazvonění byla znát známá arogance. „Kdo je to?” ozval se Toby.

Nikdo by nemohl o Tobym říct, že je to hezký chlapeček. Byl vyčáhlý, zuby měl řídké, velké uši mu odstávaly a obyčejně se tvářil dost mrzutě, ale k ní vzhlížel, jako třeba teď, s naprostou důvěrou, že zná odpověď na všechno. Georgie cítila, jak se jí svírá srdce.

„Já nevím, kdo to je.” Ale mám veliké podezření, doda-la v duchu. „Radši se půjdeme podívat.”

No jasně, stál tady Mac, v ošoupaných džínách, bílém trič-ku a ve své staré, otrhané kožené bundě, kolem krku se mu jako obvykle houpal fotoaparát. Vypadal fantasticky. Když si sundal helmu, tmavé vlasy se mu rozlétly a jeho modré oči se vřele usmívaly, až se Georgie musela nutit ke klidu.

„Jsi tady brzy,” vyletěla. „Já jsem říkala v osm a teď ješ-tě není ani půl.”

„Napadlo mě, že bude pěkné seznámit se s Tobym, než půjde spát,” namítl Mac a naprosto ignoroval její nepřátel-ský tón. Mrkl na Tobyho, který ho ostražitě sledoval. „Kdo jste?” naprosto logicky se ho zeptal Toby.

„To je Mac,” pospíšila si Georgie, protože Mac už otvíral ústa k odpovědi. Tobyho život je i tak dost kompliko-vaný. Nemusí vědět, že jsou ona a Mac manželé.

Ještě stále manželé, díky její hlouposti. Proč se proboha nerozvedla hned, jak začali žít odděleně?

„Známe se spolu už hodně dlouho,*’ snažila se vysvětlit ten Mácův zvláštní příjezd co nejjednodušeji. „Když se objevil v Askerby, byla jsem moc překvapená, a tak mě napadlo, že bych ho mohla pozvat na večeři.” Mácova přítomnost u dveří ji pěkně rozrušila.

To on ovšem rozrušený nebyl. Vypadal jako vždy velmi pohodově, vyzařoval dobrou náladu a jistotu, která mu pomohla i v daleko nebezpečnějších situacích.

„Ahoj. Toby,” oslovil ho, ale nepokusil se k chlapci při-blížit nebo s ním víc promluvit.

Toby se choval k cizím lidem velmi ostražitě a nesnášel, když ho někdo zahrnoval velkou pozorností. Dlouho mu trvalo, než přijal Georgii, a dokonce i teď s ním musela jed-nat velmi opatrně. Geoffreyovy neobratné pokusy o roz-mluvu následovaly často jen jednoslabičné odpovědi. A ne-byl asi moc vstřícný ani ve škole a těžko si hledal kamarády.

Mac se znovu obrátil k Georgii a pyšně vytáhl z kapsy mango. „To je pro tebe.” Georgii se zastavil dech.

Je to přece jenom ovoce. Krásné, čerstvé, šťavnaté, jehož barva přecházela z růžovo-zelené v rudou, ale pořád to byl jen kousek ovoce, a ne neznámé. Když má člověk štěstí, může si dnes koupit mango i v Askerby.

Jenomže pro Georgii znamenala manga mnohem víc než součást exotického salátu. Manga představovala dlouhé, horké tropické noci, vrzání stropu a další děsivé zvuky ve tmě za verandou. Mango - to byl Mac. Nikdy žádné ne-snědla, dokud jí je pečlivě nenakrájel na centimetrové plát-ky, takže stačilo se sklonit a přímo ústy si brát sladké oran-žové kousky - pro ni byla chuť manga vždy spojena s ním.

Skoro bezmyšlenkovitě si od Maca vzala mango a při-voněla k němu. Vdechla jeho typickou vůni a v tom okamžiku byla zpět na jejich verandě v západní Africe. Jako by Mac zase sledoval, jak jí jeho šťáva stéká po bradě.

A říkal by: „Ty jíš mango stejně, jako se miluješ,” a zase by se smál, jak celá zčervenala, pak by se k ní sklonil, aby jí slíbal tu lepkavou šťávu z obličeje. „Miluju tenhle tvůj způsob. Každý z tebe zná jen kousek, tu zvláštní, precizní Georgii, ale jen já vím, jaká jsi doopravdy. Jen já vím, že za tou upjatou a vždy slušnou fasádou jsi vlastně pěkně divo-ká holka!” Vždycky, když jí přinesl mango, skončilo to milováním.

A Georgie byla tehdy tou nejšťastnější dívkou na světě. Vzpomínky ji krutě zasáhly, hrdlo se jí sevřelo.

Proč nemůže být Mac jako Geoffrey, který jí s naprostou jistotou donese květiny? Vždycky jsou krásné, ne nějaký zvadlý pugét koupený před garážemi, nicméně Georgie měla pocit, že Geoffrey nemá vůbec ponětí, co má ráda. Přináší jí květiny, protože se to sluší. A Geoffrey se choval vždycky korektně. Někdy si přála, aby ji občas překvapil, aby jí třeba přinesl lesklý kaštan, který sebral na ulici. Nebo mango.

Proč jen je Mac tak jiný? uvažovala zoufale. Proč si mu-sel vybrat právě takový dárek, který otevírá dveře do vzpomínek? Má zvláštní schopnost dostat se jí pod kůži v okamžiku, kdy to nejméně čekala, kdy už si byla jistá, že mu dokáže odolat, že je na něj připravená.

Georgie sevřela prsty kolem manga. „Tak snad abys šel dál,” vyzvala ho a hlas se jí třásl. „Co je to?” zeptal se Toby, když Mac vešel. „Tohle? To je mango.”

„To ne, tohle,” vyhrkl netrpělivě a ukázal na fotoaparát kolem Mácova krku.

„To je můj-fotoaparát,” přívětivě odpověděl Mac a sun-dal jej z krku. „Chceš se na něj podívat?” Toby přikývl a Mac mu, k Georgiině údivu, foťák půjčil.

„Ehm… myslíš, že je to dobrý nápad?” zeptala se ho významně. Fotoaparát, to je jeho život a kromě toho profesionální fotoaparáty nejsou zrovna levné.

„To je v pořádku.” Mac dal chlapci řemínek kolem krku. „On ho neupustí.”

Toby se na aparát zamračil. „Ani to nevypadá jako fo-ťák,” prohlásil podezřívavě. „Není digitální.”

„To ne,” souhlasil Mac vážně, „- a taky s ním nemůžeš telefonovat! Tohle je aparát, který dělá obrázky,” odmlčel se. „Chceš, abych ti ukázal, jak to funguje?”

Toby zase přikývl a Georgii potěšilo, když viděla, jak se chlapec o přístroj zajímá. Mac se s ním posadil na pohovku a ukazoval mu, jak se má dívat hledáčkem a jak používat čočky.

Takhle tedy dopadl její záměr uklidit, než přijde návště-va. Mac by si toho nevšiml, ani kdyby se brodil až po kole-na smetím. Vůči nepořádku byl stejně apatický jako Toby.

Ale život je asi mnohem jednodušší, když můžete vypnout a nevidět to, co nechcete, pomyslela si Georgie. Moc ráda by byla tím typem člověka, který si nevšímá, co je kolem. Bohužel ona je - podle Maca - posedlá uklíze-ním a nedokázala by si vychutnat večeři, kdyby pokoj vypadal takhle.

Bezděky si vzdychla, klekla si a začala sbírat hračky, zatímco Mac s Tobym skláněli hlavy nad fotoaparát. Byla zvyklá na to, že Mac nesnášel, když ho někdo rušil. Zkrátka když jste vdaná za fotografa, nesmíte se nikdy divit, když začne cvakat fotky. Za chvíli už je ten zvuk jen kulisa.

Bylo to zvláštně příjemné, takhle tady uklízet, zatímco muž s chlapcem sedí na pohovce, plně zaujati tím, co právě dělají. Připadalo jí to téměř normální. Vypadalo by to také tak, kdy-by bývali ona a Mac měli rodinu? Georgie zaváhala. Ani nezpozorovala, že na ni Mac mluví. „Prosím?” ozvala se a odhrnula si pramínek vlasů z tváře.

„Jen jsem říkal, že bychom s Tobym mohli dokončit úklid, aby ses mohla jít převléknout.”

„To je dobré, díky,” vyhrkla a teprve teď si uvědomila, že má na sobě ještě stále své pracovní šaty. „Obvykle se ani nepřevlékám.”

Mac se zamračil. Vždycky miloval tu chvíli, kdy se večer převlékala. Tehdy totiž rozepla knoflíčky na té přísné, chladné Georgii a odkryla Georgii tajemnou, tu, která si pochutnávala na mangu tak, až mu vyschlo v krku, Georgii vřelou a milující, smyslnou, že ani nedokázal normálně myslet, když byla poblíž. „A proč ne?”

Georgie pokrčila rameny. „No, důvod je jednoduchý - není čas. Každý večer toho musím hodně zvládnout.”

A taky už tady není nikdo, pro koho bych se převlékala, dodala v duchu, zatímco sbírala plastové hračky.

Jistě, je tady Geoffrey, ale ten také jistě přijde v saku, v němž byl v práci a zaručeně to považuje za praktické. Jak by asi reagoval, kdyby ho přišla uvítat v nějakém titěrném obLečku, jaké si obvykle oblékala pro Maca? Jenomže tehdy byla mladší - a teď se všechno změnilo.

Mac ji sledoval, jak se shýbá a ukládá Tobyho hračky do krabice, a cítil známý svíravý pocit na hrudi. Sukně jí těsně obepínala stehna i zadeček, zahlédl i půvabnou křivku je-jích zad, jak se jí mírně nadzvedl hedvábný živůtek.

Kdysi se jí zeptal, proč se obléká tak upjatě a ne jako vřelá, sexy žena, jíž opravdu je. „Protože když jsem s tebou, je to jediný způsob, jak zůstat nad věcí,” řekla mu tenkrát. „Aspoň mám nějakou kontrolu nad tím, co se děje.”

Chudák Georgie, pomyslel si Mac s mírnými výčitkami svědomí, neměla to se mnou lehké. Měla ráda všechno na svém místě, pevně pod kontrolou a nikdy si nezvykla na skutečnost, že v lásce to prostě tak nefunguje.

„Můžu vyfotit Georgii?” zeptal se Toby a uctivě svíral fotoaparát.

„Jasně,” řekl Mac nepřítomně, jak pořád přemýšlel o Georgii. „Georgie, podívej se na mě!” Georgie, celá šťastná z jeho zájmu, vzhlédla a usmála se.

Toby pozvedl těžký aparát ve svých tenkých ručkách a zaměřil ho na ni, pak se podíval na Maca. „Tak ted?”

„No, můžeš to stisknout ted, jistě, ale když se Georgie takhle krčí, nebude vypadat jako opravdová Georgie, víš? Ono totiž vyfotit správně Georgii není zas tak lehké,” vysvětloval mu přívětivě, spíš jako by mluvil se zaníceným do-spělým a ne s malým klukem, který si chce zkrátka stisknout knoflík. „Musíš to brát tak, jako bys chtěl vyfotit divoké zvíře. Musíš stát klidně a čekat, dokud Georgie ne-zapomene, že tady máš foťák - a pak cvak - a zachytíš ji, ani si to neuvědomí.”

Toby pozorně naslouchal jeho radám, i když si byla Georgie jistá, že nemá ani potuchy, o čem to tu Mac mluví. Na rozdíl od ní. Protože zastihnout ji nepřipravenou, stejně ja-ko to udělal dneska, to uměl Mac vždycky nejlépe.

Přes Tobyho hlavičku se její pohled setkal s Mácovým temně modrým pohledem, v očích se jí zračila nevyslovená výzva a prostor mezi nimi byl náhle nabit varujícím napětím.

Přerušil je teprve zvuk zvonku u dveří. „To bude Geoffrey.” Georgie si oddechla a vyskočila. „Toby, můžeš ještě dosbírat ty poslední hračky?” Nevěřila ale, že poslechne.

Toby si vzdychl. „Geoffrey je Georgiin přítel,” zaslechla, jak Toby tlumeně vysvětluje Mácovi. „Je protivný.”

Georgie potlačila těžký vzdech. Přála si, aby Toby Geoffreye přijal. Sice není zrovna zábavný a nemá drahý fotoaparát, který by Tobymu půjčil na hraní, ale byl to hod-ný a velmi laskavý muž, nehledě na to, že to byl v této chví-li jediný přítel, kterého měla.

Stačí, že je Mac tady a že se kvůli němu cítí nesvá, a to se zatím nemusela potýkat s oběma dohromady. Tak to vy-padá, že večeře bude pěkný průšvih, říkala si Georgie. Momentálně si nepřála nic jiného, než aby oba zmizeli, aby mohla uložit Tobyho a pak se sklenkou ginu padnout na pohovku.

Na to už ale bylo pozdě. Nasadila přívětivý úsměv a otevřela dveře. TŘETÍ KAPITOLA

Geoffrey tady stál, na minutu přesně, a v ruce držel - ja-ké překvapení - velkou kytici.

„Jsou krásné, děkuji ti, Geoffreyi,” poděkovala Georgie slušně a přijala nabídnuté tulipány i s polibkem na tvář. „Pojď dál.”

Následoval ji do obývacího pokoje, kde, k jejímu velké-mu překvapení, lezli Mac i Toby po kolenou a uklízeli do krabice poslední hračky. „Ach… díky,” vyhrkla, celá pryč z toho, že Mac pomáhá.

„Já jsem věděl, že si nedáš pokoj, dokud to nebude uklizené,” prohlásil Mac ctnostně. Pak lehce vyskočil a podal ruku Geoffreyovi, který při pohledu na něj ztuhnul. Georgie si pří-liš pozdě uvědomila, že si měla předem promyslet, jak je před-staví. „Ehm… wpomínáš si na Maca, Geoffreyi, že?” „Na Maca…?” Geoffreyovi svitlo a zděšeně na ni pohlédl. „Mac Henderson,” připomněl mu Mac ochotně a doce-la zbytečně. „Georgiin manžel.” „Bývalý,” vyštěkla Georgie. „Manžel?” divil se Toby.

„Už jsme se jednou setkali, na večeři u Georgiiných ro-dičů,” pokračoval Mac, který si vychutnával Geoffreyovo zděšení.

„Já si to pamatuji,” prohlásil stroze a se zřejmou nechu-tí podal Mácovi ruku.

„To je tvůj manžel?” znovu se zeptal Toby a přejížděl pohledem z Maca na Georgii. „Tak vy jste manželé?”

„Ne,” vyhrkla Georgie jednohlasně s Mačem, který ovšem řekl „Ano”, zatímco Geoffrey se tvářil velmi odmítavě.

„To je dlouhá historie,” řekla mu po chvilce. „Později ti to vysvětlím, ale teď je čas jít do postele.” Toby stočil dolů koutky úst. „Ale ještě není tolik hodin!”

„Už je čas,” trvala na svém Georgie. Ta choulostivá situ-ace způsobila, že její hlas zazněl ostřeji než jindy.

„Ale Georgie…” škemral Toby. „Mac mi ještě neukázal celý foťák.”

„Můžu ti ho ukázat nahoře,” vložil se do toho Mac a vši-ml si Georgiina zmatku. „Co kdybys mi ukázal svůj pokoj, můžeme ho taky vyfotit. A myslím, že by si Georgie stejně ráda promluvila s Geoffreyem o samotě.”

To skutečně chtěla, ale nelíbilo se jí, jak Mac s na-prostým klidem organizuje její život. Na druhé straně do-stat Tobyho nahoru, to byla většinou vyhraná první část bitvy.

„To je dobrý nápad,” připustila a vyloudila lehký úsměv. „Co kdybys šel nahoru s Mačem, já ti pak přijdu dát dob-rou noc?” „Co on tady pohledává?” vyrazil Geoffrey okamžitě.

„Říkal, že si chce promluvit o rozvodu,” pronesla Georgie a cítila, jak v ní stoupá zlost.

Nemusí přece Geoffreyovi nic vysvětlovat. Dala mu ve-lice jasně najevo, že zatím jsou jen a jen přátelé a že není ochotna zajít dál, dokud se nerozvede s Mačem. A Geoffrey nemá žádné právo odsuzovat, koho si ona pozve domů. „Objevil se tady zčistajasna dnes odpoledne a tak jsem

myslela, že bude nejlepší všechno probrat při večeři. Mů-žeme se přece chovat jako civilizovaní lidé.” „Mělas mě ale varovat!” řekl Geoffrey nabroušeně. „To jsem se snažila, ale Ruth mi sdělila, že nemáš čas.” „Byl jsem s klientem, tudíž jsem nemohl přijít k telefonu.”

Zase dostala zlost, hlavně kvůli jeho oblibě ve slově tu-díž- Užíval je velice často a Georgie vždycky skřípala zuby.

To je všechno Mácova vina, pomyslela si zlostně. Geoffrey by jí jistě nešel tak moc na nervy, kdyby on tu nebyl. Byl by jako vždycky laskavý, ochotný a přátelský.

„Omlouvám se,” pronesla kajícně. „Ráda bych tě býva-la upozornila, že tady dnes večer bude Mac. I pro mě to byl tak trochu šok, když se najednou objevil, ale snad o nic ne-jde. Když je ted tady, můžeme si spolu promluvit z očí do očí a všechno vyřešit. A při troše štěstí Mac podepíše ty dokumenty. Už jsem ti vysvětlila, že si nechci s tebou nic za-čínat, dokud to nevyřeším.”

„Ano, tos říkala. A taky víš, že jsem s tebou souhlasil. Už jsem čekal tak dlouho, tak klidně počkám ještě. Ale nesmíš mi vyčítat, když budu občas trochu netrpělivý!”

Georgie ho políbila na tvář. „Díky za porozumění, Geoffreyi.”

Jak se liší od Maca, ten by rozhodně neměl tu trpělivost, aby jen tak čekal a poskytl jí prostor k vyřešení mi-nulého vztahu! S Mačem to bylo vždycky tak - bud všechno, nebo nic. Což zase dokazuje, že je Geoffrey pro ni tím nejlepším.

Geoffrey šel za ní do kuchyně, kde chystala jídlo. Nikdy nebyla zrovna nadšená kuchařka - no dobrá, vlastně byla příšerná kuchta - ale Geoffrey miloval domácí kuchyni, takže se velmi snažila.

Nakonec on už toho pro ni udělal mnohem víc. Držel se zpátky, když klidně mohl naléhat, nabídl jí podporu, když ji nejvíc potřebovala. Snažila se tedy kvůli němu va-řit podle receptů, protože to bylo to nejmenší, co mu mo-hla poskytnout na oplátku. I když byly chvíle, jako třeba dneska, kdy byla tak unavená, že si nepřála nic víc než za-jít cestou domů do supermarketu a přinést nějakou hotovou večeři.

Dnes připravovala vepřové maso na sušených švestkách a jako moučník švestkový koláč. Geoffrey neměl rád česnek ani koření, takže občas bylo složité vymyslet jídlo, ale dnes by to mělo být v pohodě. Ale proč je to tak… dohněda?

Georgie pokrčila nos a rychle přibouchla dvířka trouby. Snad to bude chutnat lip, než to vypadá.

Geoffreye nechala otevřít láhev vína a rychle vyběhla po schodech, aby dala dobrou noc Tobymu. Ke svému údivu ho zastihla, jak sedí v posteli a vypráví si s Mačem.

Nepozorovaná zůstala stát ve dveřích a divila se, jak To-byho výraz oživl. Když je se mnou, nikdy nevypadá tak šťastný a plný zájmu, pomyslela si smutně a oči jí automaticky sjely k Mácovi, který se uvolněně natáhl na druhou postel.

V té chvíli vzhlédl a zachytil její pohled. „Aha, to vypa-dá, že tvůj čas vypršel,” oznámil Tobymu. „Já jsem v posteli,” hlásil Toby tak trochu zbytečně.

„To vidím,” ocenila ho Georgie a vešla do pokoje. „Jsi hodný kluk!”

„Mac říkal, že bych měl být v posteli. Ze je to správná… jak bylo to slovo, Macu?” „Taktika,” doplnil ho Mac s úsměvem.

„- že je to správná taktika, když budu v posteli dřív, než sem přijdeš,” dokončil Toby bezelstně.

Georgie potlačila úsměv, když pohlédla do jeho upřím-ného obličeje. „A vysvětlil ti taky, co to znamená?” Toby se zamračil, jak se snažil vzpomenout.

„To myslíš, jako že to budu mít jednodušší, když udělám, co si přeješ?”

„No, připadá mi to jako dobrá rada,” souhlasila. „Tak budeme mít snadnější život oba dva.”

„Možná, že by sis měl mou radu brát k srdci častěji,” prohlásil Mac s hranou přísností.

„Aha, ty jsi teď expert na výchovu, co?” řekla Georgie a snažila se, aby to před Tobym neznělo příliš kousavě.

„Já jsem expert na to, aby si člověk ulehčil a zpříjemnil život, jak jen to za daných okolností jde,” prohlásil Mac. „Tomu se říká vzít si ze života to nejlepší.” Ano, v tom byl vždycky dobrý, pomyslela si Georgie.

Obrátila se na Tobyho a cvrnkla ho do nosu. „A ty bys teď měl udělat to nejlepší, spát. Víš, že ráno jdeš do školy.”

„Já nejsem unavený,” namítl Toby automaticky. Byla to věc cti nepřiznat, že je unavený, ale dnes večer to vypadalo, že se docela spokojeně zavrtal pod deku.

„Dobrou noc, Toby,” řekl mu Mac a jemně mu pocuchal vlasy. Georgie musela na chvíli zavřít oči, jak na ni zapůso-bila jeho něha.

Ulevilo se jí, když Mac vyšel z pokoje. Naklonila se a jemně políbila Tobyho na tvář. Nevrátil jí polibek, ale i tak to byl velký krok kupředu a Georgie byla moc opatr-ná, aby to nepřehnala. „Hezky se vyspi.”

Mac ji pozoroval ze dveří, dojatý tou kombinací něhy a rozpaků, které vůči Tobymu projevovala. Zachvěl se při představě Georgie, sedící na růžku jeho postele. Jak se usmívá, pak se sklání, aby ho políbila. Ten kontrast - chovala se vždycky tak chladně, ale její rty byly tak jemné, je-jí tělo tak horké.

No to je něco, takhle žárlit na malého kluka, pomyslel si hořce. Pak si vzpomněl na Geoffreye a jeho výraz ztvrdl.

Nelíbil se mu způsob, jakým mu Geoffrey nabídl sklenku vína, když přišli dolů, jak si hrál na hostitele, zatímco Georgie byla v kuchyni. A jak vedl zdvořilou konverzaci, jako kdyby sem k Georgii patřil, jako by byl Mac pouhým hostem v jejich domě.

A také vyšlo najevo, že se Georgie dala do vaření. Mac si ji vždycky dobíral kvůli její nešikovnosti v kuchyni, ale spíš ho to těšilo, protože při jejím perfekcionistickém stan-dardu existovala aspoň nějaká oblast, v níž Georgie neby-la pevná v kramflecích. Pro vaření neměla vůbec cit. On sám vařil moc rád, když měl čas, ale často si nechávali jíd-lo donést.

Teď se ale zdá, že je Georgie večer co večer po práci uvázaná u sporáku a prokousává se recepty a Mácovi vadilo, že to zřejmě dělá kvůli Geoffreymu, který je náročný a na-víc odmítá hotová jídla i rychlá občerstvení. „Je to samá sůl a náhražky,” vysvětloval Mácovi.

A nejhorší na tom bylo, že se Georgie dokonce pokusila vyrobit Geoffreyovi jeho oblíbený moučník, švestkový koláč, i když je nutné přiznat, že to nebyl zrovna úspěch. Pečený korpus byl celý rozmáčený ovocem, které plavalo v ovocné šťávě a dohromady vypadal moučník jako odpu- . divé blátíčko.

Geoffrey se prokousával svou porcí a prohlásil, že je to výborné.

Mac zachytil Georgiin pohled. „Na tvém místě bych si radši objednával donášku,” šeptal jí a ona se jen usmála. „Já zkrátka tomu vaření nepřijdu na chuť.” „Ale jdi, už ses moc zlepšila,” uklidňoval ji Geoffrey.

Snad to myslel dobře a upřímně, ale podle Mácova sou-du to byla falešná blahosklonnost a od té chvíle k němu pocítil akutní odpor. Co na něm proboha Georgie vidí? Jo, je asi férový a spolehlivý, má pravidelné rysy a dokonce se dá říct, že je docela hezký, i když dost nevýrazný, pokud máte v oblibě tyhle typy, ale Mac byl přesvědčený, že je to hlou-pý, pompézní panák. Ale k Georgii byl loajální. Při Mácově kritice se naježil. „Já si myslím, že je úžasná,” prohlásil Geoffrey.

Geoffrey tak chválil Georgii, aby na Maca zapůsobil. Ale Georgie se zdála být spíš dotčená. Nesnášela přemr-štěné komplimenty, hlavně ne na veřejnosti. Byla typ že-ny, která se drží v ústraní. A kdyby ji Geoffrey znal, vě-děl by to.

Mac se opřel. „No jo, vy dva jste se milovali už od dět-ství, co?” „To ne,” namítl lítostivě Geoffrey. „Byli jsme kamarádi.” „Nedělali jste náhodou spolu úkoly z latiny nebo tak něco?”

„To ano.” Geoffrey se při té vzpomínce zatvářil senti-mentálně, ale Georgie se nepohodlně vrtěla.

„To musely být šťastné dny. S časováním sloves a tak, co?” Mac znechuceně vrtěl hlavou. „Pěkná zábava!”

Tak on si z nás bude dělat legraci, pomyslela si Georgie zlostně. Kdyby měli s Geoffreyem za sebou aspoň něco di-vočejšího, kdyby chodili kouřit za kůlnu, kdyby se ulejvali ze školy nebo fandili nějaké divoké kapele. Ale tihle dva šprti prostě jen dělali společně úkoly.

„Bylo to velice užitečné,” prohlásil Geoffrey. „Oba jsme dostali výbornou.”

„Geoffreyi, dáš si ještě koláč?” vložila se do toho Georgie, než Mac zase přijde s nějakou ironickou poznámkou.

Bylo zřejmé, žé tihle dva se v lásce nemají a Georgie už začala být vyčerpaná, jak se neustále snažila odvracet pří-mou konfrontaci. Pokusila se nasměrovat hovor do neu-trálních vod a zeptala se Geoffreye, jak se dnes měl.

Nebylo to právě zajímavé nebo inspirující téma, ale Geoffrey rád mluvil a ona se aspoň mohla soustředit na něj místo na Maca, který mu naslouchal s posměšným výrazem.

Vyžadovalo to od ní pořádné úsilí, pozorně naslouchat Geoffreyovi, když má každičký nerv napjatý a všechny se otáčejí na druhou stranu, k tmavému, vzrušujícímu Máco-vi, jako se točí střelka kompasu k severu. Cítila na sobě je-ho pohled, až jí naskakovala husí kůže.

Stejně neříkal nic světoborného, aspoň podle Mácova názoru. Pokud to odhadoval správně, Geoffrey právě kázal něco o dovolené. „Když chceš od všeho na dva týdny vypadnout, tak nezapomeň na Středomoří,” prohlašoval prá-vě, a Georgie, místo aby se tomu zasmála a řekla ale na svě-tě je spousta jiných zajímavých a exotických zemí, jen apaticky přikyvuje.

Mac tomu nemohl uvěřit. Překvapilo ho to. Georgie milovala divoké kraje. Ať už to byla Sahara nebo Serengeti, čím nepřístupnější místo, tím víc jí zářily oči nadšením. Nevadil jí otravný hmyz, nikdy si nestěžovala na nepohodlí nebo nečistotu, chodila hodiny pod žhoucím sluncem.

Srdce ho bolelo, když si vzpomněl, jak se milovali venku pod hvězdami. Kam se poděla ta Georgie? Georgie, která snila o tom, jak projde stezkou Inků v Peru, jak uvidí vý-chod slunce na Machu Picchu, se ted zřejmě spokojí s dovolenou ve Středomoří, s dokonalým pohodlím a zajiště-nou stravou!

Pohlédl na ni, jak bedlivě Geoffreye sleduje. A kdykoliv se zdá, že mu dochází řeč, zašeptá mu něco povzbuzujícího, jen aby pokračoval.

Mac už dokonce přestal předstírat, že ho poslouchá. Když viděl, jakou pozornost Georgie Geoffreyovi věnu-je, aspoň si mohl dovolit ten přepych a bezostyšně se na ni dívat. Ovšem, byla ted starší, ale připadalo mu, že nějak vyzrála. Její pleť snad nebyla tak svěží a mladistvá, kolem očí se jí vytvořilo pár jemných vrásek, ale její krásně tvarova-né lícní kosti stále dávaly jejímu obličeji perfektní vzhled; v jejích hedvábných vlasech se neobjevil jediný šedivý vlá-sek, aspoň pokud si všiml. Možná, že její kadeřník ví víc.

Mácovy oči spočinuly na chvíli na jemné bradě, pak sje-ly po hrdle ke křivce klíčních kostí, které vykukovaly zpod nabraného živůtku. Najednou ho přepadla touha ještě jed-nou se jí dotknout, držet ji v objetí, cítit v dlaních její pleť. Jak jen mohl žít bez ní celé dlouhé čtyři roky? „Macu? Jsi v pořádku?”

„Jo, všechno je fajn,” rychle se vzpamatoval Mac. „Jen jsem uvažoval, jak je tenhle dům výstavný.” Dost hloupý důvod, aby tak nepokrytě civěl Georgii do výstřihu, ale co.

A vážně to je moc pěkný dům, když se tak podívá kolem. Podlaha byla z leštěných borovicových prken, položených do jednoduchého vzoru. Nebylo tady moc nábytku, jen pár kusů, ale vypadal pohodlně a měl pěkné tvary. Veliký, ote-vřený obývací pokoj působil lehce a vzdušně a pěkné zaří-zení ho zateplovalo. Byla to jednoduchá, uklidňující místnost, přesně podle Georgiina vkusu.

A v naprostém kontrastu k jeho podkrovnímu bytu v Londýně. Sloužil mu k přespání a k uložení věcí. Tady to byl domov.

Pak si uvědomil, že od té doby, co žijí s Georgii odděleně, vlastně nikde nebyl doma.

„Tak to tu vypadalo, už když jsi to koupila?” zeptal se, protože si uvědomil, že by se měl zúčastnit rozhovoru.

„Ne, když jsem se nastěhovala, musela jsem se spousty věcí zbavit. A Geoffrey byl fantastický. Přidělal poličky, pověsil obrazy, vyvezl všechny ty staré krámy na smetiště, utěsnil kapající kohoutky a pomohl mi s přestěhováním nábytku… nevím, co bych si bez něj počala.”

Mac se mračil. Nechtěl slyšet, jak moc jí Geoffrey po-mohl. Zřejmě se tu motal každý večer s vrtačkou a se šrou-bovákem, hlavně aby byl nepostradatelný. On by tohle všechno přece pro Georgii udělal taky. Kdyby tady byl.

Pohlédl přes stůl a v Geoffreyových očích viděl jasnou satisfakci. Je jasné, že ten druhý myslel přesně na totéž.

Mácovi ztvrdly rysy. Takže Geoffreovi vůbec není proti mysli využít Georgiinu vděčnost. No, možná, že bude těž-ké ho odsud dostat, ale Mac se nikdy nevyhýbal výzvám. A nehodlal to vzdát jen proto, že jí Geoffrey přišrouboval pár poliček.

„Vypadá to, že sis tady vybudovala domov,” obrátil se na Georgii. „Znamená to, že se tu hodláš usadit natrvalo?”

Ve skutečnosti ho hlavně zajímalo, jestli plánuje, že se sem k ní nastěhuje Geoffrey.

„Aspoň tak dlouho, dokud bude Toby chodit do školy,” odpověděla mu Georgie a usoudila, že Mac mluví spíš o Askerby než o samotném domě. „Vlastně to závisí na tom, jestli budu schopna udržet obrat zdejších novin.” „Tak tuhle práci jsi chtěla dělat?”

Georgiiny tváře zaplavila červeň. „Vlastně jsem to tak docela nechtěla,” přiznala. „Gazette koupil před rokem Griff Carver - možná, žes o něm už slyšel?”

„Jo, slyšel,” připustil Mac. „Má pěkný prachy. Nebo to není ten bývalý špatný hoch, co se napakoval?” „Rozhodně vydělal spoustu peněz,” řekla Georgie suše.

„A většinu z nich pěkně pochybnými metodami, co jsem slyšel,” dodal Geoffrey nesouhlasně. „Pochází z Askerby a hodně lidí si ho pamatuje jako místního potížistu.” Konečně něco zajímavého, pomyslel si Mac.

„A co ty máš společného s Carverem?” Měl pocit, že je-jí styky s Griffem Carverem, ať už jakékoliv, nesedí ani Geoffreyovi.

„Chtěla jsem vzít Tobyho zpátky do Askerby a jediné místo, které se mi naskytlo a kde bych mohla využít své žurnalistické zkušenosti, bylo v Gazette. Věděla jsem, že noviny právě prodali, a tak jsem zašla za Griffem Carverem a řekla jsem mu, co už stejně věděl: že noviny jsou na dně, že jejich obrat už léta klesá a že pokud nesežene ně-koho, kdo by oživil jejich obsah, tak zkrachují.”

„Ale to mu tak moc nevadilo, co? Gazette musí tvořit jen nepatrný kousek jeho obchodních aktivit.”

„Možná, ale mám ten pocit, že Griff Carver je nerad, když ho spojují s neúspěchem.”

„Tak ses mu nabídla jako vydavatelka, která dokáže Gazette rozjet?” Mac pohlédl na Georgii s obdivem.

„No, víceméně,” připustila a pohrávala si s nožičkou sklenky na víno. „Řekla jsem mu, že bych.dokázala z Askerby and District Gazette udělat zajímavé inovované no-viny, které by změnily zvuk místní žurnalistiky.” „A on to vzal?”

Georgie se vrátila ke svému setkání s Griffem Carverem. „Já myslím, že ho nadchla myšlenka, že by mohl uká-zat všem těm pomlouvačům, že může mít úspěch, navzdory veřejnému mínění, ale nebyly v tom jen sentimentální důvody. Není ochoten vyhodit velké peníze za něco, co se mi třeba nepodaří. „Moc tě nepřijali, co?”

„No, tak nějak,” připustila Georgie s hořkostí v hlase. „Nečekala jsem, že budou mít takový odpor ke změnám a navíc, Griff se ani neporadil s bývalým vydavatelem. Pro-stě ho vyhodil a oznámil mu, že to tady přebírám. Reportér, fotograf, účetní a sekretářka na protest odešli.” Vzdychla.

„Všichni, co jsou ochotni se mnou pracovat, jsou ve své profesi nováčci, a ještě jsem nesehnala fotografa.”

„Aha… tudíž tvé schůzky dnes odpoledne…?”

„Jo, máš pravdu. Byla to pořádná ztráta času! Samí ama-téři.” Pak zavrtěla hlavou. „Vlastně nevím, co budu dělat. Profesionální fotografové tady v okolí si vydělávají mno-hem víc focením svateb a portréty a nemají zájem.” „Tak kdo dělá fotky?”

„Získali jsme Garyho, ten aspoň rozezná jednu stranu aparátu od druhé, ale teprve teď dokončil kurz fotografování na místní vysoké. Potřeboval by pracovat s někým, kdo by ho zaučil - no a z těch, co se tu dnes ucházeli o mís-to, nikdo neumí víc než on.”

„Možná se o to místo začnu ucházet já,” oznámil mimo-děk Mac.

Na to mu neskočí. „No jo, dobrá. Několikrát oceněný fotograf Mackenzie Henderson se vzdá focení mezinárod-ních konfliktů ve prospěch Askerby and District Gazette.” Mac se usmál. „Možná, že právě potřebuju změnu.”

Jo, a možná hejno okřídlených prasátek právě přelétá nad střechami Askerby, jak se tu říká!

„Dobrá, pokud máš opravdu zájem, určitě jsme ochotni tě přijmout - na zkušební dobu jednoho měsíce, samozřejmě!” prohlásila Georgie a nezakrývala sarkasmus. „Zítra v deset je schůze redakce, tak bys třeba mohl přijít, aby ses seznámil se svými budoucími kolegy?” „Dobře,” prohlásil Mac s úšklebkem.

„Ale vážně. Musím někde sehnat fotografa,” vzdychla a na chvíli na Maca zapomněla. „Předpokládám, že budu muset dát nový inzerát. Moc ráda bych to vyřešila. Nemů-žu dělat změny v novinách, dokud neseženu někoho, kdo udělá dobré fotky.”

Mezi obočím se jí vytvořila tenká vráska, zuby si skousla spodní ret. Mac už ji viděl několikrát právě s tímto výrazem a náhle znovu pocítil obdiv a touhu.

Zatoužil si ji posadit na klín, zlíbat tu vrásku mezi obo-čím, přimět ji k úsměvu a vyřešit za ni její problém. Přál si udělat pro ni všechno správně, pak by ji zlákal do postele a miloval by se s ní tak dlouho, až by přestala považovat pracovní problémy za nejdůležitější. „Postavím na kávu.”

„Ne pro mě, Georgie, díky,” odmítl Geoffrey a vstal. „Já už budu muset jít.” „Ale vždyť je ještě brzy,” namítla zklamaně.

Ještě si nepromluvili o rozvodu a Georgie počítala s tím, že Geoffrey bude při ní, až se bude dohadovat s Mačem. Vůbec si totiž nevěřila. A od chvíle, co jí Mac podal mango a usmíval se na ni, stále bojovala se vzpomínkami i s tem-nou, nebezpečnou přitažlivostí, která mezi nimi setrvávala.

Dokud tady byl Geoffrey, mohla si aspoň připomínat, proč napsala Mácovi, proč chtěla dlouho odkládaný rozvod.

„Já mám časně ráno schůzku,” vysvětloval Geoffrey. „Potřebuju se dobře vyspat, abych byl čerstvý.”

Co může být tak důležité na schůzce s najatými inspek-tory, že to vyžaduje dvě hodiny spánku navíc? Vyprovodi-la ho ke dveřím a počkala, až si zapne kabát.

Nebylo by fér obviňovat Geoffreye, že odchází. Bral ji jako citlivou ženu, schopnou racionálně probrat se svým manželem, s nímž žije odděleně už čtyři roky, otázky rozvodu.

Geoffrey by bezpochyby poukázal na to, že k odloučení došlo po vzájemné dohodě a že tu nejsou děti, které by situaci komplikovaly. Londýnský dům, který společně vlast-nili, byl prodán už před čtyřmi roky a prostředky se rozdělily, takže nebylo třeba řešit finanční záležitosti. Tak kde je problém? Jak by mohl Geoffrey pochopit to mravenčení, které cí-

tí pod kůží, kdykoliv se ocitne poblíž Mácovi, to pulzování krve v jejím těle? Stále stejná černá magie.

Ale ona nepodlehla, a nepodlehne. Byla vášnivou že-nou. Poznala tu smyslnou chemii mezi sebou a Mačem, ale stejně to nestačilo k udržení jejich manželství a nestačí to ani nyní. Přesto ale, když ji Geoffrey obřadně políbil na tvář a poděkoval jí za večeři, puntičkářsky slušný jako vždy, nejradši by bývala škemrala, aby neodcházel.

„Zítra ti zavolám,” slíbil Geoffrey, vůbec si nevšiml její-ho napětí a zamířil ven do noci. Klidně ji opustil.

V podvědomě obranném gestu se objala pažemi a vyda-la se zpět do obýváku, kde si Mac zatím přidal ještě kousek koláče.

„Víš, nechutná to zase tak špatně, jak to vypadá,” přiznal. „Vem si taky.”

Georgie klesla zpět do židle a pokrčila rameny. „Nemyslím, že se ještě dokážu na ten koláč podívat.”

„Ale je to přece Geoffreyův oblíbený, ne?” připomněl jí Mac ne právě férově. „A když to nebude koláč, bude to jablkový závin nebo roláda s džemem či melasový pudink. Protože Geoffrey je pudinkový typ.”

To měl pravdu. Georgie na něj přes stůl pohlédla a opatrně se opřela v židli. Věděla, jak rychle se dokáže chopit příležitosti, když chce. Leckdo by Maca snadno podcenil. Ale Georgie už pochopila, že jeho navenek líné pohyby jsou jen maskou, pod níž se skrývá napružená síla. Připomínal jí velkou kočku vyhřívající se ve stínu, která se v mo-mentě dokáže změnit v nebezpečnou šelmu.

To on rozhodně nebyl maminčin pudinkový chlapeček. Nebyl ani mužem kaviáru nebo šampaňského. Byl mužem, který dokáže jíst z misky ohnivé chilli, muž, s nímž můžete popíjet whisky, zatímco se okolo spustil tropický liják, muž,

který vám koupí čerstvé mango a pak olíže šťávu, která vám stéká po bradě…

Georgie polkla. Nemá přece žádný smysl vydávat se po téhle cestě plné zvláštních vzpomínek.

„Tak to bych měla trénovat pečení,” prohlásila, ale nedokázala odstranit ze svého hlasu obavy. „Já mu totiž váž-ně v téhle chvíli nedokážu ukuchtit nějaký pudink.”

„Nemůžeš umět všechno, Georgie.” Mácův hlas zněl ne-zvykle něžně. „Tak zkrátka nejsi domácí puťka. Koho to za-jímá? Jsi skvělá novinářka a výborná vydavatelka. Neznamená to pro tebe víc než upatlat nějaký jablkový koláč? Nesnaž se stát superženou.”

„Já se o nic nesnažím,” namítla Georgie. „Většinou je mou největší ambicí zvládnout bez problémů den.” „Tak proč se staráš o to, jak vypadá tvůj pudink?”

Georgie zvedla bradu a zpříma mu pohlédla do temně modrých očí. „Protože to zajímá Geoffreye,” vyhrkla odvážně. ČTVRTÁ KAPITOLA

Mac neodpověděl hned. Když zvedl oči, nedíval se rozzlobeně, jak Georgie čekala, ale spíš soucitně. „Georgie, to není muž pro tebe.”

„Ale je.” Georgii nebylo jasné, jestli chce přesvědčit Ma-ca nebo sebe. „Je laskavý, loajální, slušný a trpělivý.”

„Ale kromě Askerby spolu nemáte prakticky nic společného.”

„Askerby je teď můj život. A taky Geoffreyův. Není si-ce moc vzrušující ve srovnání s Chile nebo Čadem, nebo kdes byl naposledy, ale tady teď musím žít.”

„Život je příliš krátký, abys ho trávila někde, kde se ti nelíbí, Georgie,” vrtěl Mac hlavou.

„Tobě se to snadno říká,” namítla s náznakem hořkosti. „Protože ty můžeš myslet jen na sebe.”

Z kuchyně přinesla láhev červeného vína, Mac vytáhl zátku a nalil jim do skleniček, to všechno beze slova. Georgie se zatím snažila nevnímat, jak má šikovné prsty, jak silné, schopné a uklidňující má ruce. „Děkuju ti.” Odvrátila oči a chopila se své sklenky.

Usrkla vína a snažila se přijít na to, jak vysvětlit Mácovi své představy. Nechtěla s ním bojovat. Byla příliš unavená na nějakou hádku. Spíš by uvítala, kdyby pochopil, proč se nyní chce rozvést. Potom jistě odejde a nechá ji, aby dál mohla žít tenhle nudný život, který si sama vybrala.

„Víš, vrátit se do Askerby jsem nikdy neměla v plánu,” začala zvolna. „V Londýně se mi žilo dobře. Měla jsem pěkný byt, přátele, práci, kterou miluju… nic z toho jsem neměla v úmyslu opustit.”

Právě to všechno jí pomohlo projít těmi prázdnými černými léty potom, co Mácovi řekla, že když každý z nich chce od manželství něco jiného, bude lepší odejít od sebe, než jeden druhého příliš zraní. Chtěla ho vystra-šit, šokem ho přimět k zamyšlení, že by mohl něco změ-nit, uvědomit si, že když každý z nich trochu ustoupí, mů-že jejich vztah přežít.

A hluboko uvnitř Georgie doufala, že odloučení odmít-ne, že bude trvat na tom, že ona je jeho žena a navždy bu-de - ale to Mac neudělal. Naopak souhlasil, řekl, že když zůstanou spolu, budou jeden druhému jenom ubližovat; a tak se jejich cesty rozdělily. Georgie prodala dům, pou-kázala mu polovinu peněz a vrhla se na kariéru, Mac odjel zpátky do Afriky. A docela jí zlomil srdce.

Nebyl ochoten nic obětovat, aby zachránil jejich manželství. Georgie ale nepočítala s tím, jak moc to bude bolet a jak zoufale ho bude postrádat. Zachránilo ji jen její náročné a vzrušující zaměstnání.

„Měla jsem se vrátit do Askerby hned, jak Becca zemřela,” pokračovala. „Máma to také chtěla a já se ted cí-tím mizerně, že jsem nepřijela aspoň kvůli ní, ale tak jsem milovala svou práci…” Vzdychla a přála si, aby mohla některá rozhodnutí vrátit. „Já vím, byla jsem sobecká.”

„Mít vlastní život a svou kariéru, na tom přece není nic sobeckého,” prohlásil Mac, který si potají stejně vždycky myslel, že Georgiina matka, stejně jako její sestra, byly dost schopné se o sebe postarat samy, ale prostě se jim zdá-lo jednodušší, když se o ně starala Georgie. „Jenomže teď musím myslet i na Tobyho,” připomněla mu. „Ale? Miliony dětí naprosto šťastně vyrůstají v Londýně.”

„To ale není Tobyho případ. Byl tam moc nešťastný, měl co dělat, aby se vyrovnal se ztrátou matky a babičky. Není to zrovna kluk, se kterým by se dobře vycházelo.”

Odmlčela se. „Ano, mohla jsem si udržet své významné postavení a zůstat v Londýně. Mohla jsem koupit dům se zahradou, najít si paní k dětem nebo chůvu, ale já jsem nechtěla. Jen jsem si musela najít práci v Askerby.” „Tak proto jsi šla za Griffem Carverem?”

„Ano.” Georgie zčervenala. „Je mi líto, že minulý vydavatel kvůli mně ztratil místo, ale kdyby tady zůstal, noviny by zkrachovaly a stejně by o ně přišel. A abych byla upřím-ná, ani jsem na něj nemyslela. Myslela jsem jen na Tobyho.”

„Je to ironie, že ses nakonec vzdala své perfektní kariéry kvůli dítěti, co?” zeptal se Mac s hořkostí.

„Ano, to je,” přiznala potichu, „- ale takové věci se stá-vají. Když šlo o Tobyho, cítila jsem, že nemám na výběr. Na výběr jsem měla, když šlo o to, zda mít nebo nemít s tebou rodinu. A to, že mám Tobyho, mě přesvědčilo, Macu, že jsem tehdy udělala správné rozhodnutí. Vychovávat dítě sama je těžké, těžší, než si dokážeš vůbec představit.” „Ale tys přece nebyla sama, to dítě bychom měli spolu.”

„Ale ve skutečnosti bych byla sama. Vím, že bych mo-hla dát dítě na starost chůvě a vrátit se do práce, ale jaký by to mělo smysl? A co kdyby dítě onemocnělo? Ty bys tady nebyl.” „Ale ano, byl!” vyskočil divoce. „Já jsem chtěl rodinu!” „Jo, jsem si jistá, žes měl v úmyslu dělit se o péči o dítě, ale jak často bys musel všeho nechat a během pár hodin

skočit do letadla? A kdo by se staral o dítě? Vždycky jsi dě-lal fotografie nebezpečných situací. Trávil jsi celé měsíce ve válečných zónách. Pro své dítě bys tu nebyl, stejně jako jsi tu nebyl pro mě.” Mac se kroutil. „Byl bych pro tebe udělal cokoliv, Georgie.” „Všechno kromě kompromisu.” „Co jsem měl udělat, vzdát se svého zaměstnání?”

„Ale tys mě žádal, abych se vzdala toho mého,” připomněla mu. „Proč by měla být tvá kariéra důležitější než ta má?”

„To nebyla. Bylo to jen… co jsem mohl jiného dělat?” Mac si frustrovaně projel rukou vlasy. „Jsem přece fotograf!”

„Ale nemusels být vždycky fotografem na misích v zá-moří,” namítla Georgie. „Mohl ses usadit, věnovat se do-mácím zakázkám, ale to ne! Prostě ty jsi Mackenzie Henderson, válečný fotoreportér. Nebyl jsi ochoten změnit cokoliv ve svém životě. Všechno to bylo jen o tom, čeho se já mám vzdát, v čem mám já ustoupit, zatímco tys nebyl ochoten ustoupit v ničem!” Nastalo nepříjemné ticho.

Georgie odvrátila zrak z Mácovy Stažené tváře. Co to má za smysl se dohadovat? Aby konečně pochopil?

„Zkrátka jsem se rozhodla, že bude Toby šťastnější v Askerby, a to znamená, že musím být v Askerby i já. Přestala jsem s tím bojovat. Toby potřebuje stabilitu a já zase jistoty.” Znovu se na chvíli odmlčela.

„Není to ten vzrušující, úspěšný život, jaký jsem si plá-novala, ale musím se spokojit s tím, co mám. A vlastně je to až dost. Toby je v pořádku, já mám svůj vlastní domov i zaměstnání. Není to sice to, o čem jsem snila, ale nakonec je to pro mě výzva.”

„A jak do toho všeho zapadá Geoffrey?” Mac nedokázal potlačit nenávist ve svém hlase. „K čemu ho potřebuješ?”

Georgie postavila svou sklenku a snažila se najít správná slova vysvětlení. „Já vlastně nepotřebuju nikoho, ale Geoffrey mi dal jasně najevo, že kdybych ho chtěla, je tu pro mě. Dob-rá, není to zrovna divoká, vášnivá romance, ale nabízí mi spo-lehlivost, stálost, přátelství… A to se počítá. Proto se chci rozvést, Macu. Chci začít s čistým štítem. Už jsem si vyzkoušela vášeň a vzrušení i dobrodružný život,” dodala s chabým po-kusem o úsměv. „Takhle člověk nedokáže milovat dvakrát v životě, to dobře vím, ale poprvé jsem stejně moc neuspěla, a tak ted chci něco jiného. Chci bezpečí a… a klid. Nechci o tom znovu přemýšlet,” prohlásila unaveně. „Jsem vyčerpaná, jak musím všechno vyřizovat sama. Chci jen někoho sta-bilního, kdo by mi byl dobrým přítelem.” Mácovi ztuhla bra-da. „A ty si myslíš, že to Geoffrey zvládne?” Náznak opovržení v jeho hlase Georgii nažhavil.

„Já vím, že Geoffrey je občas trochu těžkopádný,” pokračovala neochotně, „- ale je to hodný muž, je slušný, po-hledný a sám - a chce mě,” dodala. „Bude mi pomáhat a podpoří mě a pro Tobyho to bude hodný táta.” Mac zavrtěl hlavou. „Ale on tě neudělá šťastnou.”

„Macu, ty už mě vůbec neznáš,” řekla sebejistě. „Za poslední čtyři roky jsem se dost změnila.” „Tak moc zase ne.”

„Myslíš, že máš právo znovu vtančit do mého života po celé té době a vykládat mi tu o štěstí?” zeptala se vztekle. „Ty o mně teď nevíš vůbec nicl Jen proto, že považuješ Geoffreye za hlupáka, to neznamená, že ho tak vidím i já!”

„Já jsem neřekl, že je hlupák,” bránil se Mac. „I když myslím, že je. Já jen říkám, že zřejmě vůbec neví, co máš opravdu ráda, a myslím si, že nemůžeš být šťastná s někým, kdo ti vůbec nerozumí.” „Tak jako ty, předpokládám?” Mac ignoroval její sarkasmus. „Ano, tak jako já.”

„Geoffrey mě zná hodně dlouho,” bránila se rozzlobeně Georgie a prudce připlácla víčko na plastovou misku. „Možná mě zná dokonce lip než ty.”

„Georgie, on tě ještě pořád bere jako hezkou spolu-žačku. Ty jsi ta dívka odvedle, ta, o níž snil, ta, s níž sedával a šprtal latinská slovíčka. Myslím, že Geoffrey nemá ani ponětí, kde všude jsi byla, cos dělala, co tě rozesměje, co tě dokáže rozbrečet… Nemá vůbec potuchy, jaká opravdu jsi.”

„Ale to nemáš ani ty, Macu,” vyletěla Georgie, šedé oči jí plály. Už nevypadala tak chladně. „Já vím, ty si myslíš, že ano. Já vím, že když ve mně každý viděl tu citlivou, schopnou a poslušnou holku, i když občas trochu naježenou, tys znal i mou druhou stranu. Učils mě, jak se těšit z tělesných radostí, ukázals mi svět tak, jak jsem ho předtím nikdy neviděla - a za to ti budu vždycky vděčná.”

„Vděčná?” Všechny svaly v obličeji se Mácovi stáhly. „Tak ty si myslíš, že chci, abys ke mně cítila vděčnost?”

Georgie na okamžik zklamaně přivřela oči. „Macu, já se ti snažím vysvětlit, co jsem cítila, co teď cítím… ale ty mě neposloucháš, co? Není to o tobě, o tom, co ry chceš, abych cítila. Je to o mněl A jestli tě nezajímá, co mi připadalo špatné na našem manželství, tak okamžitě zmlknu.” „Mě to zajímá a poslouchám tě. Tak pokračuj.” „Dobrá.” Georgie se znovu začala kontrolovat.

„Těch prvních několik let s tebou - to byla nádhera. Když jsme žili v Africe… nikdy jsem nebyla šťastnější. By-lo to, jako bychom spolu objevovali svět.” Pohlédla na něj. „Ty přece víš, jak krásné to mezi námi bylo.”

Když Mac přikývl, pokračovala: „Ale když jsme se vrátili do Londýna, všechno se náhle změnilo. Nemyslela jsem si, žes mě přestal milovat, ale připadalo mi, jako bych byla nějaká hračka, kterou sis našel a chvíli si s ní pohrál, nau-čil mě všechno, co víš o lásce a štěstí.

A bylo toho spousta, Macu,” přiznala Georgie poctivě. „Nikdo neví víc o tom, jak si užívat života, než ty. Bylo to kouzelné být tvou ženou.”

„A kam se tedy to kouzlo ztratilo?” Mácův výraz ze-smutněl. „To nevím. Proto se snažím ti to vysvětlit. Možná, že jsme už jeden druhého příliš znali. Možná, že ti časem ji-né věci začaly připadat zajímavější a víc vzrušující než já. Aspoň tak jsem si to vykládala.” Mac se zamračil. „Nikdys mě nepřestala zajímat!”

„Ale cítila jsem se tak,” prohlásila Georgie smutně. „Připadalo mi, žes mě přestal vidět takovou, jaká jsem.

Něco z toho byla i moje chyba. Měla jsem ti povědět dřív, jak se cítím. Ale byl jsi pořád pryč, a když ses vrátil, měla jsem pocit viny, že vyžaduju tvou pozornost, když tys měl v hlavě mnohem důležitější věci.” „Já bych tě byl poslouchal,” protestoval Mac.

„Jak jsem ti měla říct, že jsem nešťastná z věcí, jako je třeba netěsnící pračka nebo problémy v bance, když jsem věděla, že jsi byl uprostřed takové hrůzy? Ze pořád ještě myslíš na děti, které jsi viděl umírat, na války, na hlad a zoufalství? Mé starosti mi ve srovnání s tím připadaly tak nicotné. Tak jsem se rozhodla, že počkám, až tvé vzpomínky vyblednou a ty se v myšlenkách vrátíš domů, ale pak znovu zazvonil telefon a zase jsi i s fotoaparátem zmizel.”

Mac jí naslouchal a tvářil se stroze. „Takže jsi předpo-kládala, že zjistím telepatií, jak se cítíš?”

„Podívej, já nechci říct, že je to jen tvá chyba,” vyštěkla Georgie. „Chtěla jsem říct, že tě obviňuju částečně. To já jsem se rozhodla, že si s tím můžu poradit sama, a tak jsem se vrátila do role staré dobré Georgie, která všechno vyře-ší. A jak jsem dostala místo v Chroniclu, trochu se to zlep-šilo. Byla to práce, kterou jsem mohla dělat podle svého a být sama sebou. Ne ta Georgie, jaks ji znal, ale Georgie, jak jsem se znala já sama. A takovou mě neznáš, Macu.”

„Já myslím, že znám,” oponoval jí, vyskočil a přešel k ní. „Jsem přesvědčený, že ses nezměnila tak moc, jak si myslíš.”

Vzal její ruce do svých. Georgie cítila, jak jí teplo a síla je-ho sevření stoupá vzhůru pažemi, zatímco jeho prsty ji svíraly tak pevně, že vnímala jemné chvění jeho kůže na své.

„Nejsou žádné dvě různé Georgie, existuje jen jediná. A je to tatáž Georgie, kterou jsem miloval od chvíle, kdy jsem se s ní poprvé setkal. Je ted sice unavená, možná otlu-čená životem, ale pořád je tady.”

Odmlčel se a očima zkoumal její tvář. Ty temně modré oči jako by pronikaly hluboko dovnitř, zatímco Georgie bojovala s instinktivní touhou odpovídat na jeho doteky. „Myslíš, že není?”

Není. Tak by měla odpovědět. Ne, ty se mýlíš, ta už tady není. Jsem tu jen já, studená, strohá Georgie. Nepotřebuju vzrušení ani vášeň, nepotřebuju divočinu nebo slávu. Ani už to nechci. Chci jen klidný, bezpečný život.

Náhle z Georgie vyprchala všechna bojovnost. Nedokázala odtrhnout pohled od jeho očí. Byla schopna tady jenom tak mlčky stát, nemohla odvrátit pohled, nemohla dál lhát.

Mácovi se sevřelo srdce, když spatřil její výraz. Viděl, jak ráda by mu byla zalhala, trvala by na tom, že se změnila k nepoznání, ale nezvládla to. Vždycky byla tak čestná, tak opravdová. A tak krásná. Jak by ji mohl nechat odejít?

Očima vyhledal její ústa. Už je to tak dlouho, co ji naposled políbil. Bez přemýšlení ji objal pažemi a přitiskl ji k sobě. Měla se bránit, věděla to moc dobře, ale byla už tak unavená z věčného zápasu. Mácovy ruce byly teplé, jeho hruď široká a vábivá. Dovolila mu, aby sevřel v dlaních její obličej, a když sklonil svá ústa k jejím, nesnažila se uniknout.

Jeho polibek byl zpočátku velmi něžný, rty měl teplé a jisté a neuvěřitelně příjemné. Georgie už byla dlouho sa-ma. Vedla si sice neuvěřitelně dobře, ale občas se cítila osamělá. Nedovolila si vzpomínat, jaké to je, když vás někdo objímá, jak je příjemné cítit kolem sebe silné paže.

I po čtyřech letech jí připadal tak blízký. Přestože se Mac oblékal neformálně, občas dokonce ošuntěle, vždycky vo-něl čistotou. Georgie vdechla jeho vůni a náhle pocítila zá-vrať, jak vzpomínala na ty tmavé krásné noci a dlouhá, le-‘ nivá rána. Na jeho ruce, dotýkající se svůdně její kůže, na jeho tělo, spočívající na ní, na to, jak voněl a jak chutnal, jak jí měkly kosti a srdce se chvělo, na tu dech beroucí, na-kažlivou rozkoš jejich milování.

S lehkým povzdechem to Georgie vzdala a přitiskla se k němu, ignorujíc ten slaboučký hlásek, který křičel Ne, ne, ne, tohle se nemělo stát! Vždyť to byl jen malý polibek. Ko-mu tím ublíží? Ona ho přece nevyprovokovala! Jenom si na chvíli dopřála… trošku štěstí.

Cítila se dobře, tak dobře… Až příliš dobře. Georgie si nebyla jistá, kdy^se něha a klidná pohoda změnila v něco hlubšího, nebezpečnějšího. Znovu mezi nimi vzplála ta zná-má chemie a polibek začal být hladový, tvrdší, vášnivější.

Mac šeptal její jméno a tiskl ji k sobě a Georgie ho chtěla tak, až ji jímala závrať. Přejížděla mu rukama po těle, dotýkala se ho všude, kam dosáhla, a přitom se stá-le líbali, dotýkali a znovu líbali. Následovaly další polibky, doteky, vzdechy, klesla zády na pohovku a stáhla ho na sebe. Cítila váhu jeho těla, jeho ruce, dotek jeho svalů a chuť jeho úst. V závratné spirále vášně se Georgie prohnula, Mac jí vy-hrnul živůtek, jeho prsty zkoušely jemnost její kůže, jeho ústa na ni horce doléhala.

„No, řekni mi, že nejsi pořád stejná,” vydechl jí do úst. „Řekni, že mezi námi není něco zvláštního. Řekni, že to ta-dy pořádném.” „Já… nemůžu,” podařilo se Georgii ze sebe vydat. „Tak proč se tomu bráníš?” No ano, proč vlastně? Proč, když se cítí tak báječně? Proč, když ji celé tělo bolí touhou po něm? „Protože to mi nestačí.”

Pomalu a bolestně se ten důvod vynořil v Georgiině mysli a ona se okamžitě snažila posadit. Stáhla si zpátky živůtek, třesoucíma se rukama si urovnala uvolněné vlasy. „To mi nestačí,” prohlásila znovu, tentokrát důrazně.

Mac vedle ní se také narovnal a projel si rukou vlasy, temně modré oči vyzařovaly zklamání. „Mezi námi dvěma bylo něco zvláštního,” trval na svém. „Právě jsi to taky připustila. Proč to nestačí?”

„Na fyzickou přitažlivost si nestěžuju - ani by to nemě-lo smysl soudě podle posledních pár minut,” roztřeseně přiznala, „- ale to je všechno, co mezi námi bylo, Macu.”

„Sakra to tedy ne!” Bradu měl vztekle vysunutou. „Já tě miluju! A co víc, myslím, že i ty miluješ mě!”

Georgie se zachvěla, jako zasažená větrem. Nějak se jí podařilo ustálit dech a pohlédnout mu do očí. „Tak to se te-dy mýlíš. Ty mě nemiluješ. Možná, že mě chceš, třeba tou-žíš po té rozkoši, kterou jsme sdíleli, a máš pravdu, bylo to něco zvláštního, ale přesto si nejsem jistá, jestli mě vůbec vidíš,” vyhrkla. „Pořád si myslíš, že jsem stejná.”

„To je nesmysl!” Spolkl zlostná slova „Jistě, že ses od té doby změnila, ale to nemění nic na tom, co k tobě cítím.”

Uvažoval, jak ji má přesvědčit. „Já tě miluju, Georgie,” vyhrkl zoufale. „Vždycky jsem tě miloval a vím, že jsem idiot, že jsem tě nechal jít, ale pořád jsi má žena a já chci být s tebou. Můj život bez tebe nikdy nebude úplný. Proč bychom nemohli zapomenout na ten nesmysl s rozvodem a zkusit to znovu?”

„Protože pořád myslíš jen na to, co ty chceš, ne co chci já,” řekla Georgie unaveně. „Nemůžu uvěřit, že si chceš vzít toho pompézního panáka!”

„Co já chci,” vyhrkla prudce, „- někoho, kdo se na mě bude dívat s porozuměním, kdo mě bude vidět takovou, jaká jsem a ne jakou by mě chtěl mít, a tohle ty nikdy nedokážeš.” „Ty nejsi jediná, kdo se za poslední čtyři roky změnil.”

„Ty ses ale nezměnil, Macu. Jen se na sebe podívej. Ty nikdy nedospěješ a já si myslím, že o to ani nestojíš.”

„Být dospělý je o něčem jiném než posedávat v rodin-ném salonu,” tvrdošíjně namítal Mac.

„To ano, je to o převzetí zodpovědnosti za vlastní činy. Ty zkrátka uděláš to, co chceš a nikdy se neohlížíš, jaký zmatek jsi za sebou nechal, protože někdo jiný po tobě uklidí! Dobrá, nebudu se k tomu vracet,” řekla apaticky. „Já už mám dost toho uklízení po druhých. Starala jsem se o své rodiče, starala jsem se o Beccu, potom zase o tebe a teď mám na starosti Tobyho. A tak chci, aby se někdo ta-ky postaral o mě, aby se pro změnu zajímal o to, co já chci, co já potřebuju.” Mac zvedl bradu. „Já to budu dělat.”

Georgie zavrtěla hlavou. Kdyby věděl, jak strašně by mu chtěla věřit! Ale už ji zklamal tolikrát; vždycky si řekla, že láska je to nejdůležitější a dala mu další šanci, a výsledkem bylo zklamání. „Je mi to líto, ale prostě nevěřím, že to dokážeš.” „Je to výzva?” Vzdychla. „To není hra, Macu.”

„Protože mně to připadá jako výzva,” ignoroval její námitku.

„Tak dobrá,” souhlasila Georgie, protože najednou ztratila trpělivost. „Dobře, tak to ber jako výzvu, když to tak chceš. Říkal jsi něco o tom, že mě miluješ, fajn, tak to do-káži Předved, že už jsi dospělý a že jsi schopen trvalého vztahu, že jsi ochoten myslet i na mě a ne jenom na sebe, a pak, možná, přehodnotím ten rozvod.” Mac si nehodlal nechat utéct takovou šanci.

Vstal, natáhl si koženou bundu a pak vytáhl z náprsní kap-sy dlouhou úřední obálku. „Tady jsou ty rozvodové doklady,” položil obálku na stolek. „Tak uzavřeme sázku, ano?”

Sázku. Pouhé jedno slovo znovu otevřelo dveře do vzpomínek. Vsadíme se, že tě rozesměju první. Vsadíme se, že tě miluju ze všech nejvíc.

Jejich manželství bylo jedno nepřetržité soutěžení, díky němuž to v jetích vztahu tak jiskřilo. Ani jeden z nich se soupeření nechtěl vzdát. „O co se tedy vsadíme tentokrát?” zeptala se Georgie.

„Vsadíme se, že tě přesvědčím o tom, že tě miluju a že dokážu být tím, koho potřebuješ. A co víc, donutím tě, aby sis uvědomila, že mě stále miluješ.” Georgie se rozesmála. „To nikdy nebudeš schopen dokázat.” „Je to sázka,” prohlásil prostě. „Dobrá, já se sázím, že to nezvládneš!”

„To je fér. A teď ještě musíš souhlasit s tím, jaká bude výhra pro vítěze - a já si myslím, že to je jednoduché. Když vyhraju, roztrháš ty papíry a zůstaneme manželé. Když vy-hraješ ty… Tak to podepíšu a rozvedeme se,”

Georgie zakroutila očima. „To je neskutečné. My doká-žeme udělat sázku i z něčeho takového!” „Chceš z toho vycouvat?” provokoval ji Mac. Jak se vůbec mohou vsadit o své manželství? Pěkně bláznivé!

Ale… starých zvyků se těžko zbavíš. Bylo přímo nemys-litelné odmítnout Mácovu výzvu, zvlášť když na ni jeho modré oči hleděly s očekáváním, že to vzdá.

On přece nemůže vyhrát, byla si tím naprosto jistá. Zvláštní, ale Georgie se po tom polibku cítila nějak silnější, navzdory tomu, jak ji rozrušil.

„Má ta naše sázka nějaký časový limit? Nerada bych se v tom plácala donekonečna.”

„Proč nestanovit třeba tři měsíce?” navrhl Mac. „Kdybych tě do té doby nepřesvědčil, tak bych asi musel přijmout nevyhnutelné.” Tři měsíce. Tak dlouho to snadno vydrží.

„Tak dobře.” Georgie mu pevně pohlédla do očí, ty její vyzařovaly výzvu. „Ať je po tvém.”

PÁTÁ KAPITOLA

Georgie projížděla na počítači zprávy agentury, týkající se posledních událostí ze světa. Politické nepokoje, neštěs-tí, vraždy, skandály, převraty. Svět se měnil každou minutu.

S výjimkou Askerby. V Askerby dál pořádali své výsta-vy zeleniny, výprodej karoserií a titulky se věnovaly osvět-lení ulic nebo zmatkům vyvolaným změnami v jízdním řá-du autobusů.

Ne, že by si přála uvádět nějaké špatné zprávy. Ale ob-čas by se vážně mohlo vyskytnout něco opravdového. Nemuselo by toho být moc. Jen něco zajímavého nebo vzrušujícího.

Dobře, řekla Mácovi, že ted chce žít klidný život, tak proč si stěžovat? Askerby je přesně tím správným místem.

Taková hloupost, dopustit, aby ji Mac políbil, a ještě vět-ší hloupost byla, že mu polibek vrátila. Šílenství! Ale když chutnal tak nádherně…

A navíc ta sázka! Georgie odtrhla myšlenky od toho úžasného polibku. Aspoň že ho dokázala včas zastavit, ale co to má za smysl dodatečně být moudrá, když přijala tu bláznivou sázku? Mac stejně jako ona rozhodně nehodlá prohrát, což znamená, že ted se tady bude motat kolem ce-lé tři měsíce, bude jí připomínat všechny ty pěkné chvíle, které spolu prožívali.

Proč jsem prostě neřekla ne? uvažovala Georgie zoufale. Mac ji v žádném případě nedokáže přesvědčit, že ji mi-luje tak, jak chce být milována. Měla ho přimět, aby podepsal ty papíry, a její život se mohl vrátit do starých kolejí.

Ale kdepak! Ona musela přijmout tu jeho nesmyslnou výzvu. Jistě - samozřejmě - ani jediný kousíček její osoby si přece nepřeje, aby Mac vyhrál, je to tak? Nemůže být tak zabedněná a bláhová, aby si přála zapomenout, kolikrát ji zklamal?

Bylo to její zbožné přání. V chladném ranním světle si dokázala uvědomit, že vztah založený výhradně na fyzické přitažlivosti nemůže vydržet, jak už se ostatně bolestně přesvědčila. Mac se může snažit, jak chce, ale nikdy ji nedokáže přesvědčit, že vůbec chápe, co od něj chce. Může se snažit ji svést, zkoušet na ní tu sexuální chemii, ale ona to myslela vážně, když říkala, že to jí nestačí. Nene, tuhle sázku Mac nevyhraje. Georgie si jen přála, aby ji to víc těšilo.

Oko jí zalétlo k časovému údaji na obrazovce a tiše zaú-pěla. Téměř deset. Měla mít připravený program na ediční radu.

Příliš pozdě. Bude muset mluvit spatra. Kdo ví, třeba jednou přijde někdo jiný s nějakým nápadem? Popadla diář, pero a brýle a zamířila do zasedačky.

„Připravená?” obrátila se na Rose a vtom se zastavila, když viděla, kdo si hoví na rohu Roseina stolu. Mac.

Proboha, její srdce se znovu dalo do zběsilého úprku, skákalo jí až v krku a bránilo jí popadnout dech, když to nejvíc potřebovala. Kdy se konečně naučí nedělat tohle?

„To je fantastická zpráva, že?” vyhrkla Rose. „Jsem si jistá, že Mac bude fantastický!”

Georgie jen těžko dokázala promluvit. „Rose, mohla bys jít napřed? Pověz ostatním, že tam budu za chvíli.”

„Samozřejmě.” Rose nadšeně vyskočila. „Mám připra-vit kávu?”

„To by bylo fajn, díky, Rose.” Georgie počkala, až Rose zmizí a pak se vztekle obrátila na Maca. „Co tady děláš?” Mac zvedl obočí. „Řeklas mi, abych přišel.” „Cože? Nic takového jsem neřekla!”

„Slíbila jsi mi, že mě vezmeš na zkoušku jako fotografa,” připomněl jí. „Na měsíc, jak jsi slíbila.”

Vážně řekla něco takového, ale nečekala, že to vezme vážně. „Já jsem žertovala!”

„No nádhera.” Nasadil nepřesvědčivý kajícný pohled a zvedl se ze své pozice na rohu stolu. „Moje chyba, že jsem tě bral vážně. Takže ty ve skutečnosti nestojfš o fotografa?”

„Ano! Ne… Počkej!” zvolala Georgie, když si hodil taš-ku s aparátem na rameno a obrátil se k odchodu. „To má ně-co společného s naší sázkou?” zeptala se ho podezřívavě.

„Tys mi říkala, že mám myslet na tvé potřeby,” připomněl jí. „A mně se zdálo, že nejvíc ze všeho teď potřebuješ fotografa.”

„Já jsem mluvila o emocionálních potřebách! Přece si doopravdy nemyslíš, že tím, že pro mě namačkáš pár fotek, tak to bude stačit, abych změnila názor na rozvod? Můžu ti říct, že až takový zoufalec nejsem!” I když popravdě řečeno tomu byla velice blízko.

„Ale ne, to, že zaplním místo fotografa je jen první po-ložka v mé kampani,” přiznal poctivě Mac. „Napadlo mě, že když tady budu tři měsíce, můžu být taky trochu užitečný.”

Georgie si přitiskla diář na prsa a rozladěně na něj pohlédla. On totiž dobře ví, jak moc fotografa potřebuje a mít v Gazette někoho jeho kalibru… To by byla výhra! Jeho obrázky by mohly úplně změnit vzhled novin. Byla si vědoma, jak vzrušující by mohlo být, kdyby tady Mac zůstal.

Mohl by zatím vycvičit Garyho, jistě se od něj za ty tři měsíce naučí víc než někde jinde za rok.

Bylo to příšerné řešení jejího problému; jak je možné, že ji do toho takhle vmanévroval? Mac si našel perfektní způ-sob, jak být poblíž. Aby jí připomínal, co kdysi měla a co by mohla zase mít… Ale s tím si poradí, nebo snad ne?

„Tak dobře, pokud tě udělá šťastným vykonávat dočasně místo fotografa, tak přijímám,” prohlásila.

Typické, s Mačem to ani nehnulo. Jen se na ni usmál. „Fajn.”

„Ale jedině za předpokladu, že tu práci budeš vykonávat na plný úvazek,” varovala ho a přála si, aby jí jeho úsměv tak nepocuchal nervy. „Budeš sem chodit jako kaž-dý druhý a budeš dělat snímky, o které tě požádám.” A přestaň se culit, chtěla ještě dodat. „Ty jsi šéf,” souhlasil Mac.

„To jsem, tak na to prosím tě nezapomínej,” dodala chladně. „Náš vztah v této budově musí být přísně profesionální.”

„Přirozeně,” souhlasil Mac a opravdu se přestal usmívat, ale jeho modré oči stále pobaveně svítily.

Georgie si bezděky vzdychla. Snažila se zůstat klidná, ale jestliže nedokáže s Mačem ani prostě jednat z očí do očí, všechno bude těžší, než tušila.

Musí to vzít z té lepší stránky. Aspoň konečně našla fotografa. „V tom případě bys měl jít se mnou na ediční radu.”

Schůze se konala v těsné zasedačce, židle byly natěs-něné kolem stolu, plného letitých koleček po kávových šálcích.

Všichni ostatní už byli na místě a líně se opírali o stůl. Kevin a Niles vypadali pěkně naštvaně a Cassie, nedbale oblečená, zase jako někdo, kdo zaspal a před pár minutami rychle vyskočil z postele.

Georgie znechuceně obhlédla svůj tým. Zdáli se jí tak zanedbaní Věděla, že si o ní myslí, že je nějaká divná, ve svém elegantním oblečení a s upravenými nehty. Ale pro Georgii to znamenalo součást profesionality. Neformální styl oblečení ostatních ji deprimoval, protože v ní vyvolá-val pocit, že neberou své zaměstnání vážně.

Rose nevypadala zle, měla totiž plný šatník drahých ša-tů ještě z doby před rozvodem, a Meredith, účetní, také dbala na perfektní vzhled, ale ostatní…

Když vešla, všichni ustali v hovoru a ostražitě si ji pro-hlíželi; zřejmě čekali, že přijde s dalším ambiciózním nápadem, který od nich bude vyžadovat trochu úsilí.

Georgii se sevřelo srdce. Měla v úmyslu nějakým způsobem posílit týmového ducha, ale jak? Každý pokus přimět je k samostatnému rozhodování se setkal s obezřetností a s podezřením a navíc s hlubokou averzí k jakýmkoliv změnám. A to si myslela, že skočí po možnosti změnit charakter novin, když je bude řídit mladá a progresivní vydavatelka. Omyl. „Dobré ráno,” pozdravila tak optimisticky, jak jen dokázala.

„Ráno,” zamumlali jí v odpověď, jako když ve třídě dě-ti neochotně odpovídají svému učiteli.

Všichni měli před sebou plastové šálky s kávou z auto-matu naproti. Káva byla naprosto nepoživatelná a Georgii už mockrát napadlo přinést sem vlastní kávovar, ale bála se, že si je tím ještě víc znepřátelí. A tak se jen děkovně usmála, když jí Rose položila k ruce také jeden šálek.

Zbytek osazenstva s nepokrytou zvědavostí zíral na Ma-ca. Jen pánbůh ví, co budou v těchto končinách dělat se světově proslaveným fotografem. Nebo to má být nějaká hrozba?

K Georgiině zlosti Mac vůbec nevypadal, že by mu va-dilo, že se na něj soustředily všechny pohledy. Usmál se svým líným úsměvem na všechny kolem stolu a Rose mu předložila kávu.

„Tak jo, pojdme začít,” prohlásila rázně, aby zakryla nervozitu, a nasadila si brýle. „Ze všeho nejdřív bych vám chtěla představit nového fotografa, Maca Hendersona. Mac je tady jen dočasně, ale věřím, Gary, že se od něj bu-deš moci hodně naučit,” obrátila se k vytáhlému mladíko-vi, sedícímu skromně na konci stolu. „Gary bude tvůj asistent,” řekla Mácovi, zatímco Gary jen tak něco nesrozumitelně zamumlal.

„Výborně,” usmál se Mac na Garyho přátelsky, ten ale zmateně polkl, protože se ocitl v centru pozornosti.

„Moment!” Cassie se najednou napřímila v židli. „Říka-la jsi Mac Henderson? Jako Mackenzie Henderson?” „Jo, to jsem já.”

„Vážně ten Mackenzie Henderson?” Cassie na něj zíra-la. „Ten co získal ocenění jako nejlepší válečný fotograf? Stála jsem frontu, abych viděla vaši výstavu, když jsem se loni dostala do Leedsu. Bylo to fantastické!” „Díky,” pronesl Mac lehce.

„Jestli to není moc opovážlivé, co děláte tady v Askerby?” pokračovala Cassie a Georgie se na ni uznale zadívala. Předpokládá se přece, že budou reportéři pokládat otázky přímo na tělo, a tohle bylo poprvé, kdy si u Cassie všimla zájmu, který je přirozený všem novinářům.

Mac se usmál a pohlédl na Georgii, která mu obratem věnovala varovný pohled. „Georgie a já jsme… dávní přátelé,” začal.

„Mac se laskavě nabídl, že nám pomůže, než najdu stá-lého fotografa místo Chrise,” vyhrkla Georgie rychle, než Mac stačí říct něco dalšího. „Je samozřejmě velmi zkušený, jak už jsi naznačila, Cassie, ale pokud jde o Gazette, je pro-stě obyčejným členem redakce.”

„To je v pořádku,” potvrdil Mac s úsměvem, který každému dával na srozuměnou, že rozhodně není obyčejný.

„Seznámím tě se zbytkem týmu,” pokračovala Georgie chladně. „Rose už jsi poznal, je to moje sekretářka a vedoucí kanceláře, takže kdybys měl nějaký problém, zajdi za ní.”

A ona zajde za Georgii, jako obvykle. Rose měla tak tro-šku delší vedení a její arogantní, protivný manžel zadupal její sebevědomí do prachu, protože ji opustil kvůli mladé dívce, která by mohla být jejich dcerou. A tak Rose raději všechno probírala ještě s Georgii. Nakonec všechno vyřešila Georgie, protože to bylo rychlejší.

„Vedle Rose sedí Kevin,” pokračovala a Kevin zvedl přátelsky ruku na pozdrav. „Kevin je náš sportovní reportér.”

„Dělám taky motoristickou sekci,” oznámil Kevin, ja-ko by šlo o něco velmi důležitého, ne jen o příležitostný sloupek. Mac projevil příslušný zájem.

„Potom tady máme Meredith, která nám dělá účetnic-tví,” ukázala Georgie na upjatou dívku v brýlích.

„Aha, tak vy jste ta osoba, před níž se budu plazit, když bu-du potřebovat zaplatit výdaje,” obrátil se na ni Mac s úsměvem, kterému ani Meredith neodolala a vrátila mu ho.

„To ne, jelikož napřed se musíš plazit přede mnou, abych ti to schválila,” vložila se do toho Georgie. Mělo by ji těšit, že se Mac tak bez problémů začleňuje, ale spíš mu trochu záviděla, že se díky svému šarmu nemusí moc namáhat.

Na řadu přišla Cassie. „Cassie je momentálně náš jediný reportér,” vysvětlovala Georgie Mácovi, „- takže vy dva budete asi hodně spolupracovat.”

..To zní dobře,” prohlásil Mac, jemuž se líbil Cassiin tro-chu tajuplný, usměvavý obličej a přímý pohled.

„Já nejsem jen reportérka,” řekla Cassie s namyšleným výrazem. „Taky píšu o osobnostech a dělám zprávy o ces-tování a o restauracích,” ochotně vysvětlovala. „A stránku pro ženy. Uváděla jsem i horoskopy, ale ty Georgie zastavila.” „Překonaný?” obrátil se Mac na Georgii. „Ale nechala jsem tam Hledej psa” namítla v obraně. „Hledej psa?”

„To je taková soutěž, jako Hledej míček, ale v této ver-zi jim tam dáme obrázek ovcí na pastvině a z fotky vyma-žeme ovčáckého psa,” vysvětlovala Cassie. „Čtenáři mají označit, kde si myslí, že ten pes byl, a kdo se nejvíc přiblíží originálu, vyhraje cenu. Má to veliký ohlas.”

Mac se začal smát. Nemohl se ovládnout. Hledej psa! Chudák Georgie! Ušla pěkně dlouhou cestu, od novinář-ských bitek ve Fleet Street. Není divu, že to pro ni bylo těž-ké přijít sem. Její srdce bylo v Londýně a ne někde v pod-hůří v Yorkshiru, se stádem ovcí a ztracenou kolií.

„Fotografování ovcí bude mým úkolem?” zeptal se Georgie a stále ještě se smál.

„Obrázky pro soutěž Hledej psa dělá Gary,” zpražila ho mrazivým pohledem, velice dobře si vědoma, proč se tak baví. „Jsem si jistá, že ti moc rád ukáže, jak to dělá.” „Už se nemůžu dočkat.”

„A nakonec, vedle Garyho, sedí Niles,” pokračovala Georgie. „Niles má na starosti veškerou inzerci.”

A taky obstarává veškeré sexuální narážky, chtělo se jí dodat. Nilesovi se blížila padesátka, měl pořádné bříško a zjevně byl velmi spokojený sám se sebou. Měl podléza-vé způsoby, které se Georgii hnusily, a navíc neustále pro-nášel dvojsmyslné poznámky hraničící s urážkami, ale Georgie sama si dávala velký pozor, aby se ho nedotkla. Co se týká novin, inzerce tvořila značnou část jejich příj-mů a přes svou slizkou povahu Niles svou práci ovládal. Vzhledem k nejisté situaci, v níž se nacházeli, neměla Georgie na výběr.

„To je všechno?” zeptal se Mac a obhlédl sešlost u stolu. Pomyslel na Sunday páper, noviny, pro něž Georgie pracovala v Londýně, v ohromné budově ze skla a chrómu. Mě-la řadu podřízených, velký stůl s neustále zvonícími telefony, reportéři se v otevřené místnosti přímo rojili, a to byla jen sekce zpráv. Další rozsáhlou část představovaly archi-vy, inzerce, management a administrativa. Všichni ti lidé zajišťovali noviny, vycházející jedenkrát týdně, stejně jako Gazette, jenomže Georgie to musí zvládnout jenom se se-dmi. Určitě to nemá snadné.

Georgie bez problémů dokázala číst jeho myšlenky. „Jsme malý tým,” připustila, „- ale každý čtvrtek noviny vycházejí.”

Tentokrát poprvé měla její slova nádech hrdosti. Měla nač být pyšná a také si to uvědomila. A když se rozhlédla kolem stolu, zaznamenala několik souhlasných přikývnutí.

Snažila se dělat svou práci poctivě, ale možná, že dává dost najevo svůj přezíravý názor vůči Gazette. Georgie si to uvědomila a pocítila stud. Šla na to zřejmě naprosto špat-ně. Místo aby se snažila povznést Gazette na úroveň národních novin, měla se orientovat na její specifičnost.

„Dobře, tak už jsme se seznámili, pojďme se dát do jednání. Cassie, co tam máš dneska?”

Cassie se podívala do svého diáře. „Na Ulverton Road zřejmě došlo k sérii vloupání - podívám se, co se mi o tom podaří zjistit od mého kontaktu na policii. Také jdou zvěs-ti, že se městská rada chystá propustit všechny hubice krys nebo kontrolory hubení škodlivého hmyzu, nevím přesně, musela bych tam zavolat. Myslíš, že má smysl za tím jít?” Georgiin záchvěv pýchy vůči Gazette rychle opadl.

Tohle je typická zpráva z Askerby. „Hubici krys, to může vydat na sloupek. Znečištění okolí, nekontrolovaný škodlivý hmyz, zdravotní rizika… Ano, podívej se, co k tomu najdeš. Třeba to nakonec dáme jako exkluzivní zprávu. Ještě něco?”

„Paní, která pracuje jako strážní v St. Junior School, odchází dnes do důchodu. Myslela jsem, že bych o ní mohla napsat pár řádků, takový ten lidský pohled.” Georgie se ovládla, aby neuhodila čelem o stůl.

„Škola bude vážně moc zklamaná, když tam nepřijdu. Speciálně mi kvůli tomu volali. Jmenuje se Mavis Blunto-vá. Podle ředitele dávala celých třicet let pozor, aby děti bezpečně přecházely ulici. Se svou plácačkou je venku za každého počasí, takže jí chtějí nějak veřejně poděkovat.”

„Může to být takový ten příběh o místních lidech,” souhlasila Meredith. „A jestli se podaří dostat na fotku ji a ko-lem ní spoustu dětí, všichni si koupí Gazette, aby se viděli v novinách.”

Georgie si povzdechla. Samozřejmě mají pravdu. „Ano, tak napiš o té strážnici,” souhlasila. „Možná, že bys mohl jít s Cassií, Macu,” dodala a moc ji těšilo, že ten velký Mac Henderson, který fotil prezidenty a premiéry, využije teď svůj talent na školní fotky. „To může být tvůj první úkol pro Gazettel”

Už méně ji těšilo, když skrz skleněnou stěnu viděla, jak Mac a Cassie dávají po schůzi hlavy dohromady.

Však to nebude trvat dlouho. Každá nová věc má své kouzlo. Po školní strážné se vydal s Garym vyfotografovat obyvatele Ulverton Road, který nešťastně postával před svým vyloupeným domem, a potom na ragbyový zápas me-zi dvěma kolejemi. Však on se brzy otráví a vzdá to. Musela ale přiznat, že zatím vůbec nevypadal otráveně.

Sledovala, jak si natáhl svou koženou bundu a poslouchal Cassii, která si obtáčela kolem krku růžovou šálu a přitom mluvila a mluvila. Cassie působila velmi přitažlivě.

Georgie si skousla ret. Doufala, že se nespřátelí až moc. Jistě, Cassii ještě nebylo ani třicet. Přece se nemůže za-koukat do Maca, který je proti ní muž středního věku.

Pak se Mac na Cassii usmál a Georgii se zachvělo srdce. Měl bílé zuby, jeho úsměv přímo svítil a jeho temně modré oči se dívaly s pochopením. Byl vysoký, štíhlý a statný. Cas-sie by musela být slepá, kdyby si nevšimla, jak je atraktivní.

Georgie se energicky otočila zády k té přátelské scéně ve zpravodajské místnosti a zahleděla se na monitor. Potřebovala napsat úvodník.

Žádný nápad se neobjevil a prázdná obrazovka na ni beznadějně blikala. Možná, že by mohla věnovat pár šlehů na adresu potenciálního omezení počtu hubičů krys?

Georgie spočívala prsty na klávesnici, připravená k ak-ci, ale slova jí nějak došla. Potřebovala inspiraci.

Probírala v duchu, co říkala Cassie o Mavis Bluntové a že škola chce vyzvednout její odchod do důchodu jako něco zvláštního. Musí tady být přece spousta lidí, kteří dě-lají docela obyčejnou práci a nikdo si jich téměř nevšímá, ale přesto je to práce nesmírně důležitá pro lidské životy, uvědomila si. A tentokrát se její prsty rozběhly po klávesnici ve svém vlastním rytmu…

Maca neviděla až do večera, kdy odcházela z práce. Pr-šelo a on stál na prvním schodu a zapínal si límec u bundy, než se vydal do vlhka. Při pohledu na něj udělalo její srdce obvyklý přemet, ale podařilo se jí ovládnout hlas.

„Dneska žádná motorka?” zeptala se, když neviděla přilbu a když se otočil za zvukem jejího hlasu, jeho úsměv jakoby prosvětlil ten tmavý, pochmurný večer. „Ne, nechal jsem ji v hotelu. Dneska mě vozila Cassie.” Georgii se vůbec nelíbilo pomyšlení, že strávil celý den v Cassiině voze. „Kde ses ubytoval?” „V Grandu.”

Pozvedla obočí. Grand byl nej dražší hotel ve městě, a i když to moc neprozrazovalo, byla to pravda.

„Nejsem si jistá, jestli ti mzda v Gazette postačí na tři měsíce v Grandu.”

„Žádný strach, já se přestěhuju. Rose má přítelkyni, kte-rá pronajímá pokoje, tak se za ní dneska večer podívám.”

No podívejte se na něj, už se dohodl s Rose i s Cassii. Nemusel se vůbec nijak snažit, aby ho měli lidé rádi. Každý je ochoten udělat pro něj cokoliv. Tak jako to dělala ona.

Dobrá, tak už dost. Pokud to Mac myslí vážně, že ji chce zpátky - a u něj je vždycky těžké uhodnout, jestli to myslí váž-ně nebo ne - pak musí pochopit, že ho to bude stát nějaké úsi-lí. A dokud si to neuvědomí, nikdy tu sázku nevyhraje.

Možná, že jí nebude schopen dát to, co potřebuje, ale ne-ní potřeba se chovat nepřátelsky. Georgie vytáhla deštník a rozevřela ho. „Grand je na druhé straně města. Jestli chceš, tak tě svezu. Dneska je strašně, mám auto hned za rohem.”

„Jsi si jistá, že to je povoleno?” zeptal se Mac posměšně. „Jsme ještě pořád v budově, víš, a já bych nechtěl porušit pravidlo, že bude náš styk přísně profesionální!”

„Já se chovám profesionálně! V tomhle počasí bych nabídla svezení každému z redakce.”

„Aha, dobře, už to chápu,” pronesl Mac. „A ano, pro-sím, moc rád se svezu. A co kdybych vzal ten deštník? Jsem větší.”

Georgie nepočítala s tím, jak je intimní jít s někým pod jedním deštníkem. Museli jít těsně vedle sebe.

„To byly krásné fotky, cos udělal s tou strážnou,” pronesla za chvíli, protože ticho ji tížilo. „Aha, tak jsi je dostala? Dobře.”

„Mám v úmyslu dát ten jeden snímek, jak se sklání k malému klukovi, na titulní stránku. Je to fantastická fotografie. Já nechápu, jak někdo dokáže tak zaměřit apa-rát a prostě stisknout spoušť,” pokračovala zamyšleně, „- a najednou ta fotka vypráví celý příběh.”

Mac se zastavil, a protože byli pod jedním deštníkem, musela se zastavit s ním, oba izolovaní v jednom prostoru. Shlédl dolů na Georgii, ona zase vzhůru na něj, z krásných šedých očí vyzařovala ostražitost a déšť bušil do deštníku a v kaskádách se lil na chodník kolem. Dlouhou chvíli to vypadalo, jako by zbytek světa, provoz na silnici i spěcha-jící chodci pod deštníky zmizeli někam daleko, a oni zůsta-li sami dva.

„Děkuju ti,” pronesl tiše. „To je jedna z nejhezčích věcí, jakous mi kdy řekla.” „Ale já jsem si jistá, že jsem ti říkala i hezčí věci.” „Říkávalas mi, že mě miluješ,” souhlasil. „Dobrá, tak jdeme.”

Odtrhla od něj oči a zrychlila krok, takže si musel s deštníkem pospíšit s ní.

Mac už nepromluvil, dokud nedošli k jejímu vozu. „Jsi si jistá, že tě moc nezdržím?”

„Vůbec ne.” Georgie stiskla klíčky, aby se vůz otevřel, sledovala, jak zazářila světla a cvakly zámky u dveří. „Mu-sím stejně do supermarketu, abych koupila něco na večeři, a ten je hned za Grandem.” „Co je na jídelním lístku dnes večer?” zeptal se Mac.

„To nevím,” zabručela Georgie. „Vždycky mám v úmys-lu si napsat seznam, ale pak na to nemám čas, a když se do-stanu do obchodu, musím prostě vymyslet, co uvařím.”

Strčila klíček do zapalování. „V takových chvílích s lítostí vzpomínám na ten malý indický donáškový krámek tam v Londýně na rohu. Vzpomínáš si?” „Myslíš ten, co jsme měli navolený na telefonu?”

Georgie se napůl smála, napůl ušklíbla. „Asi to nebylo moc zdravé, ale zato moc dobré. Už jsem uvažovala, jestli taky nedodávají mimo Londýn?” Nahlas vzdychla a nastartovala. „Dala bych nevím co za takové kari, jaké pro-dávali. Ale v Askerby se ničeho takového nedočkáme.”

„Je to tu hodně odlišné od Londýna,” připustil Mac a za-pnul si bezpečnostní pás. „Všechno je docela jiné,” pronesla Georgie smutně.

„Všechno ne,” oponoval jí, když začala couvat. „Jsou věci, které se nikdy nezmění.”

Otáčela se, aby viděla dozadu při vyjíždění z parkoviště, ale najednou se její oči ponořily do Mácových a svět se zastavil. Seděla celá ztuhlá, hlava jí spadla na stranu, byla za-jatá temně modrým pohledem, který jí zabránil v pohybu a vzduch mezi nimi jen drnčel vzpomínkami.

Mac, jak ji líbá, Mac, jak ji objímá, Mac, který jí říká, že ji bude vždycky milovat. A ona, vzpínající se pod jeho do-teky, ovíjející se kolem něj, milující se s ním… Vzpomínky byly tak živé a tolik bolely. Tolik, že bylo těžké se nadechnout.

ŠESTÁ KAPITOLA

Georgie konečně sebrala odvahu a odtrhla od něj po-hled. Ztěžka polkla, otočila se a roztřeseně sledovala, jak déšť omývá zadní okno.

Ach bože, a teď jí vypadla zpátečka! Zalomcovala řadicí pákou, jak se snažila znovu zařadit. Dobře… no konečně!

Vůz poskočil dozadu a těsně minul neosvětleného cyklistu, který se náhle objevil v dešti a s rozezleným ges-tem kolem nich profrčel.

„Já už jsem zapomněl, že řídíš podobně, jako vaříš,” ře-kl jí Mac pobaveně. „Je to zvláštní, když jsi jinak tak dob-rá-ve všem ostatním.”

„Jsem naprosto dobrý řidič,” ohradila se a přála si, aby to neznělo tak defenzivně, ale ještě mnohem víc by bývala ocenila, kdyby se jí podařilo zařadit jedničku.

„Ne, myslím, že s tím nemůžu souhlasit. Jsi příšerná řidička - mimochodem, máš tam trojku, ne jedničku - a ta-ky otřesná kuchařka, ale to všechno na tobě miluju. Každý má přece nějaký maličký kaz nebo dva na svém dokonalém brnění.”

Georgie konečně zařadila jedničku a rozjela se, ale vůz místo plynulé jízdy začal poskakovat dopředu. A přímo do zaparkovaného vozu.

Celá rozzuřená, zatímco Mac ani nehnul brvou, šlápla Georgie prudce na brzdu, právě včas, takže se vůz okamžitě zastavil.

Tak dobrá, musím se uklidnit. Georgie sundala ruce z vo-lantu, párkrát se zhluboka nadechla a znovu nastartovala.

Tentokrát šlo všechno dobře, až na malou záměnu uka-zatelů směru a stěračů, ale už mířili ke křižovatce a v kout-ku Mácových úst to nepatrně zacukalo.

„Jsem z tebe nervózní,” stěžovala si, ale to neměla dělat. Teď se jí zeptá, jaký má důvod být nervózní. A včera večer ji políbil. A uvrhl její život do totálního zmatku.

„A mimochodem, pověz mi, jakýs měl den,” rychle opustila nebezpečné teritorium. „Jak to šlo s tou paní strážnou?”

Mácův obličej se rozsvítil nadšením. „Byla fantastická! Už je to pěkně dlouho, co jsem dělal fotky takového šťast-ného příběhu. Mavis byla úžasná, velice tichá a přímá, ale když se usmála, měl člověk pocit, že je všechno fajn.” „Ano, to jsem viděla na fotkách,” souhlasila Georgie. „Přímo bylo vidět, proč ji mají děti rády.”

„A vážně mají. Snažily se ze všech sil, aby ji překvapily, uspořádaly party, koupily jí dárek a upekly dort. Mavis z toho tekly slzy z očí.” Usmál se při té vzpomínce. „Neby-la to žádná bůhvíjaká zpráva, nebylo na tom nic dramatického. Prostě jen důkaz, jak na sebe lidé mohou být hodní.”

Chvíli se odmlčel. „Já vím, že sis nemyslela, že z toho bu-de nějaký příběh, ale je, takový ten příjemný, klidný. Mož-ná, že právě takové články chtějí lidé číst v Gazette.”

„Tím mi chceš naznačit, že bych se měla soustředit na strážné odcházející do důchodu a na soutěž Hledej psa?”

„Já si nemyslím, že bys neměla dál informovat lidi, co se děje kolem,” řekl Mac opatrně, „- ale možná bys neměla cítit takové rozčarování, když to nebudou nějaké vzrušující zprávy. Tady chtějí lidé spíš vědět, co se děje kolem.”

„Kdo říká, že jsem rozčarovaná?” vyskočila Georgie a přitom trochu příliš prudce odbočila na světlech. Sakra, a zapomněla zapnout směrovku. Mac se na ni prostě jen díval.

„Georgie, už tě znám hodně dlouho a sledoval jsem tě, když jsi na schůzi dnes ráno probírala, co dát do příštího vydání. Výraz tvého obličeje na tebe prozradí víc, než bys tušila.”

Georgie si skousla ret. „Chtěla jsem Gazette změnit,” přiznala za chvíli. „Aby byla jiná, napínavější. A jak se mi to má podařit, když budeme psát pořád kolem dokola o skautských skupinách nebo o parkovacích poplatcích?”

„Možná nezáleží až tak moc na obsahu, jako na kvalitě psaní a na designu.” „To souhlasím. Ale je to těžké, když to máš dělat sám.”

„Ty ale nejsi sama. Máš celý tým. Ne sice moc velký, to připouštím, taky ne moc zkušený, ale kdo ví, co dokážou, když je někdo inspiruje?” ‘

„Ale ode mě se inspirovat nenechají,” nedůtklivě poznamenala. „Je jasné, že mě neuznávají, protože kvůli mně ztratil Peter své místo. Oni mě nenávidí!”

Mac zakroutil očima. „Není pravda, že tě nenávidí, Georgie. Rose tedy zaručeně ne. Říkala mi, žes byla jediná, kdo jí dal šanci, když zčistajasna ztratila práci, a jakou s ní máš trpělivost, než se to naučí.” „Fajn, Rose možná ne,” souhlasila Georgie zdráhavě.

„A Cassie taky ne. Říkala, že mnohokrát měla zpoždění nebo něco popletla a nestihla uzávěrku, takže bys měla pl-né právo ji vykopnout, ale ty ses jí zastala. A dál je tu Meredith, která ví, že nemá potvrzenou praxi na činnost účet-ní, ale tys jí důvěřovala… Není pravda, že tě někdo nenávidí. Obdivují tě a respektují… a taky jsou z tebe vystrašení.”

„Vystrašení?” Georgie se na něj udiveně obrátila, ale on jí jen mlčky ukázal na blížící se semafory a tak urychleně obrátil její pozornost na silnici a ona šlápla na brzdy.

„Ale jdi, Georgie,” pronesl, vůbec nevyvedený z míry je-jím chaotickým řízením. „Jsi velmi chytrá, jsi krásná, cho-díš pěkně oblékaná, v Londýně jsi měla úspěšnou kariéru a je jasné, že Askerby tě moc nenadchlo. Působíš na ně tak, že si připadají provinční, a to se jim moc nelíbí.

Zřejmě tě považují za jakousi superženu. Nemají ani potuchy, že neumíš vařit, že ani tvé řízení není nic moc,” do-dal ještě, když auto znovu poskočilo dopředu. „Vsadil bych se, že děláš v Gazette radši všechno sama, než abys dopus-tila, aby někdo něco zvoral, nemám pravdu?”

Georgie neodpověděla, ale oba věděli, že má Mac pravdu. „Kdyby tě znali, jaká jsi doopravdy, měli by tě rádi.” „Já se snažím být přátelská,” její hlas zazněl trochu pate-ticky. „Proč nemohou lidé poznat, jaká jsem doopravdy?” Byla to spíš řečnická otázka, ale Mac jí stejně odpověděl. „Protože to skrýváš.” „Co tím myslíš, že to skrývám? Já se přece neskrývám!”

„Ale ano. Prostě nasadíš ten sebejistý, chytrý výraz a nikdo neví, že jsi stejně vystrašená a nejistá jako každý druhý.”

„Takže teď je to něco jako poradna?” vyletěla Georgie, hluboce zasažená tím, jak se to vyvinulo. „Výborně! Mož-ná, že bys to ve svém volném čase mohl popsat ve sloupci Vaše problémy? Mohli bychom vyzvat všechny, aby si napsali o radu od Strýčka Maca, když jsi takový expert na vztahy.”

Mac se jako obvykle vůbec nerozčílil, naopak zůstal ne-tečný k jejímu sarkasmu. „Ty ses ptala,” připomněl jí.

Georgie objela supermarket. Právě on může říkat něco o schovávání! Při první známce problémů v jejich manželství radši popadl fotoaparát a utekl, místo aby si promluvili.

A teď má tu drzost, že se objeví právě ve chvíli, kdy ona musí čelit realitě - a neskrývá se, vážně - a zřejmě očekává, že mu padne znovu do náruče, a přitom nehodlá vyna-ložit ani to nejmenší úsilí, aby pochopil, proč jejich manželství zkrachovalo. Fajn, jestli si Mac myslí, že vyhraje sázku a získá ji zpátky, tak se zatraceně plete!

Avšak dny plynuly a on nedal najevo ani známku zájmu o nějakou sázku. Georgie byla připravená, že odrazí jakoukoliv obvyklou strategii, jako jsou květiny nebo pozvání na večeři, ale nic z toho se nekonalo, což ji dost vyvedlo z míry. Nedostalo se jí zadostiučinění, aby mohla říct ,ne’.

Vlastně by nikdo vůbec neřekl, že se o mě Mac nějak za-jímá, napadlo ji, a cítila se trochu dotčená. I když se jí, samozřejmě, ulevilo.

Ne, že by stála o to, aby se jí dvořil, aby se ji pokoušel svádět svými rty, rukama nebo úsměvem. Už mu přece řek-la, že nehodlá znovu podlehnout té fyzické přitažlivosti mezi nimi a byla šťastná, že Mac zjevně její poselství vzal v úvahu.

Tím je pro ni všechno mnohem jednodušší; on tedy při-jal její rozhodnutí a ona je, samozřejmě, šťastná.

Ale stejně. Je pravděpodobné, že v tom je nějaký zá-měr. Proč by se tu jinak motal kolem ní, kdyby ji chtěl ignorovat?

Každý si zřejmě myslí, že je nadšený svou prací v Gazette. Skleněnou stěnou své kanceláře viděla, jak se směje a povídá si se všemi ve zpravodajské místnosti. Od chvíle, co je tady, se atmosféra v novinách dramaticky změnila. Najednou tu bylo uvolněné přátelské ovzduší. Jen Georgie, zavřená ve své vydavatelské kukani, se cítila vyřazená.

Maca měli všichni rádi. Rose ho úplně zbožňovala. „Je tak laskavý a je s ním legrace,” prozradila Georgii, když jí přinesla další šálek nepoživatelné kávy. Asi si myslela, že bez ní Georgie nemůže přežít a ta, aby nezranila její city, potají vylévala svůj hrníček do květináče v rohu. Bylo to zvláštní, ale té květině to zřejmě prospívalo.

Proti své vůli zaměřovala Georgie velmi často svůj po-hled vedle, kde Mac s Garym seděli u fotografické databanky a velmi zaujatě sledovali velkou obrazovku počítače. Buď se dohadovali o velké fotografii, nebo to také mohla být počítačová hra. Protože pokud jde o Maca, člo-věk nikdy neví.

„Jsi svobodná, Rose,” připomněla jí. „Jestli se ti tak líbí, tak proč mu to nepovíš?”

„Och, já jsem pro Maca moc stará! Už je mi devěta-čtyřicet.”

„Ano? A Mácovi je pětačtyřicet. To zas není takový roz-díl. A ty jsi moc přitažlivá žena.”

Georgie to neříkala jen tak. Když byla Rose mladší, mu-sela být moc krásná a dodnes byla hezká, měla pěkně za-střižené jemné blond vlasy a vřelé modré oči. Mohla by mít víc sebevědomí, ale její život se bez varování rozpadl, když si její bohatý manžel našel náhradu v podobě svůdné krás-ky a odmítl Rose platit jakoukoliv podporu.

„No… děkuji,” vděčně vyhrkla Rose. „Ale abych prav-du řekla, nemyslím si, že jsem na něco takového připravená. Po sedmadvaceti letech s Justinem si zatím vůbec ne-dovedu představit, že bych si našla někoho dalšího.”

„Já vím, je to těžké,” připustila Georgie a myslela na to, jak dlouho trvalo jí, než se odhodlala pro nový vztah.

„A stejně,” dodala Rose a uličnicky na ni pohlédla, „- je naprosto zřejmé, že to nejsem já, o koho se Mac zajímá!” Georgii zamrazilo. Jestli se Mac nezajímá o Rose, a zaručené se nezajímá o Georgii, tak zbývá jedině Meredith a Cassie. Meredith by ho mohla upoutat, je o patnáct let mladší a má krásnou pleť a ani jedinou vrásku, na rozdíl od Georgie.

A potom Cassie, ta je také mladší a je s ní mnohem víc legrace. Nebo se taky Mac může scházet s někým mimo redakci. „Ale?” podařilo se jí jakž takž pronést. Nechtěla se ptát, ale potřebuje to vědět. „Kdo myslíš, že mu pa-dl do oka?” „No to je přece jasné, ne?” Ne ne, to není vůbec jasněl Georgie stiskla zuby. „Jasné?” „Sleduje jedině tebe,” prohlásila Rose.

Georgie si jen nerada přiznala, že její první reakcí byla úleva, závratná, krásná úleva. To není dobré znamení, když byla odhodlaná postoupit kupředu a nechat ho za sebou. Velice špatné znamení, opravdu. „Ach… nemyslím -” začala nepřesvědčivě.

„Ale ano, je to tak,” tvrdila dál Rose, která dokázala být kupodivu velmi neústupná, když to člověk nečekal. „Sleduje tě kdykoliv si myslí, že ho nesleduješ ty.”

Georgie nechtěně znovu pohlédla na Maca, právě v okamžiku, kdy zvedl oči od obrazovky, takže se přes sklo jejich oči na moment setkaly, než se Georgii podařilo odvrátit pohled.

„No, takhle nějak,” oznámila Rose. „Budeš ještě něco potřebovat?” zeptala se nevinně, když se Georgiiny tváře zalily červení. „Ne, díky, Rose,” odsekla stroze. Už to vážně stačilo.

Takový směšný nápad! pomyslela si Georgie, když Rose odešla. Ona samozřejmě Maca nesleduje! Dobře, všímá si, jestli je ve zpravodajské místnosti nebo ne, ale tomu se ne-může vyhnout, když tady má tu skleněnou stěnu, ne?

Co vlastně Rose ví? pomyslela si rozčileně. Její sekretářka je úplně vedle, když si myslí, že ji Mac sleduje.

Kromě toho jediného krátkého pohledu nedával Mac vůbec najevo, že ví, jestli tam Georgie je. Příležitostně k ní zajde, opře se o dveře její kanceláře a probírají spolu naprosto neosobní záležitosti, zejména pokud jde o jeho prá-ci na příští dny. Pak obvykle zmizí s Garym, často je do-provází i Carrie nebo Kevin. Což se Georgii líbilo.

Dokud bude produkovat ty velké krásné obrázky, dělá vlastně práci, kterou má rád a jestli ho to zabaví a on zapomene na tu pitomou sázku, tím lip.

Aspoň tak si to pořád říkala. To jí dovolí, aby ve svém vlastním životě o kousek postoupila.

Ovšem její život byl v téhle chvíli pěkně nicotný, sestá-val z osamělé práce v její maličké kanceláři a z vyzvedává-ní Tobyho ze školní družiny.

Georgie vůbec neměla přehled, co Mac dělá po práci, a tak si ho představovala, jak si užívá v hospodě nebo cho-dí na večeři například s Cassii nebo Kevinem, které netíží žádné povinnosti, zatímco ona svádí svůj boj s nákupy, s va-řením a s neustálým úklidem po Tobym a přitom se užírá vědomím, kolik času stráví chlapec u počítače, místo aby si hrál s dětmi. A ve chvíli, když ho večer dostane do postele, je tak unavená, že nedokáže ani číst.

A Toby její úsilí v žádném případě neocení. Je tichý a uzavřený jako vždycky. Někdy si Georgie přeje, aby ta-ké občas křičel nebo aby se hádal, aby to byl uličník jako jiní kluci jeho věku.

Zodpovědnost za jeho výchovu byla vyčerpávající, ale přinášela jí i některé výhody. Začali být na sobě závislí, a třebaže Toby nebyl zrovna přítulné dítě, občas jí dovolil, aby ho objala nebo aby mu pocuchala vlasy - a když se jí podařilo vykouzlit na jeho tváři úsměv, cítila se, jako by zdolala Everest.

Georgie tedy nežila právě vzrušující život, ale soustředila se na Tobyho a říkala si, že jí to musí stačit. A tím, že byla každý večer tak unavená, neměla čas přemýšlet o Mácovi. Aspoň ne tak moc.

Pro Maca bylo naprosto typické, že vyčkával, aby ji přesvědčil, že už docela zapomněl na jejich sázku, pak teprve zaklepal na její dveře. Georgie právě redigovala Kevinovu poslední reportáž o místním fotbalovém týmu.

„Dále,” zvolala a znovu se musela vyrovnávat s tím, že její srdce provozuje svou obvyklou gymnastiku, když je Mac na dohled. Nezůstal opřený o dveře jako obvykle, ale vešel, za-vřel dveře a usmál se tak, že jí všechny nervy jen hrály.

„Já myslela, že jsi někde venku,” řekla dost hloupě a rá-zem na sebe dostala zlost - jako by sledovala každý jeho pohyb, jak by jí řekla Rose.

„Byl jsem venku. Fotil jsem pár hasičů, pózovali mi s kočkou, kterou včera zachránili z vysokého stromu.”

„Jo, dobrá.” Ted zas měla pocit, že mluví jak kniha. Výborně, přesně jako chladná profesionálka, toho chtěla pře-ce docílit! Georgie si odkašlala a zkusila to znovu: „Co pro tebe mohu udělat?” „Můžeš si se mnou zajít na kávu.”

Tak to bylo to poslední, co Georgie čekala. „Kávu?” opakovala nechápavě.

„Ano, víš, to je to černé, co pijeme z hrníčku, obvykle s trochou mléka,” vysvětloval jí Mac. „Můžeš se na půlho-dinku uvolnit, ne? Podívej, je tak krásný den,” ukázal jí z okna, „- a dole u řeky vaří výborné kafe.”

„Já nevím… měla jsem dokončit ten Kevinův sloupek,” váhala Georgie, celá šokovaná z toho, jak moc s ním chtěla jít.

„Vrať mu to a přinuť ho, aby si udělal své vlastní závě-ry,” radil jí Mac. „On dobře ví, jak to vypadá. Je jenom pohodlný, protože ví, že to za něj všechno zkoriguješ. Jen pojď,” pobízel ji a ne právě férově k tomu využíval i své smějící se modré oči. „Gazette se nepoloží, když si dopře-ješ půlhodinu volna a kromě toho, chci ti něco ukázat.” „A co je to?”

„Tady ti to nemůžu dát,” řekl přehnaně počestně. „Ne-bylo by to profesionální.”

Týkalo se to nějak jejich sázky? Georgie si hrála s brýle-mi, srdce se jí rozběhlo. Byla si nepříjemně vědoma toho, že se jí zvedla nálada při pouhém pomyšlení, že na ni Mac docela nezapomněl, a najednou zatoužila na chvíli opustit tuhle těsnou, ponurou místnost.

„No, proč ne?” Věnovala mu, aspoň si to myslela, chladný úsměv, který neměl prozradit její vnitřní zmatek.

Chladně si tedy rozhodně nepřipadala, když popadla ka-belku a s Mačem opustila kancelář, přičemž se vyhnula pohledu na Rose. Cítila vzrušení a zároveň s tím se tak zvláštně ostýchala, jako by šla na své první rande.

Jak už Mac poznamenal, byl krásný jarní den. Sluníčko pěkně hřálo a nefoukal ani vítr z hor, který se obvykle prohá-něl městem, ve vzduchu bylo cítit jaro. Člověk téměř viděl, jak jarní květy rozvírají své kalichy, jak vrby na druhé straně ře-ky rozvily své listy a teď se třpytí svěží, jemnou zelení.

Mac šel vedle ní a nesl složku s fotografiemi - to byla je-ho druhá přirozenost. V minulosti Georgii zlobilo, že má větší zájem o to, co vidí hledáčkem svého aparátu, než o rozhovor s ní. Tentokrát ale byla ráda, že nemluvil. Ústa měla tak vyschlá, že si nebyla jistá, že by vůbec dokázala promluvit.

Aby si každý užil sluníčka, v kavárně prostřeli stolky a židle na malé terase s vyhlídkou na řeku.

„Možná, že bychom mohli vyzvednout novou, chodní-kovou kávovou kulturu v Askerby,” poznamenala Georgie, když si našli stolek. Ulevilo se jí, že ji napadl nějaký ná-mět k hovoru. „Měli bychom ukázat, že není třeba jet až do Středomoří, když si chceme dopřát kontinentální styl.”

„Jo, ale neměla bys zavrhovat Středomoří, jak by ti jistě řekl Geoffrey,” namítl Mac. Kývl na hezkou servírku a objednal kapucino pro Georgii a pro sebe espreso. „Jak víš, že chci kapucino?” ozvala se Georgie. „Vždycky jsi pila kapucino,” namítl. „Mé chuti se taky mohly změnit, abys věděl!”

„A změnily se? Chceš, abych ti objednal černou kávu? Nebo něco jiného?” Mac už chtěl přivolat servírku, ale Georgie ho zastavila. Nechtěla být malicherná.

„Ne, kapucino je fajn,” přiznala a připadala si směšně - a vinila z toho Maca. „Jen… nesmíš se tak moc domýšlet.” „Ale i když jsem se domyslel správně?”

„Obzvlášť tehdy,” procedila Georgie skrz zuby, rozzlobená, ale zároveň s úlevou, že překonala ten hloupý stud.

Mac se opřel a shovívavě se na ni zahleděl. „Když je řeč o Středomoří, jak se má Geoffrey? Moc jsem ho neviděl.” To ani Georgie, i když to nemínila Mácovi přiznat.

„Má se dobře, je hodně zaneprázdněný. Má nějaký nový projekt.”

Neměla ani potuchy, co je to za projekt, ale zdálo se, že v poslední době Geoffreye úplně stravuje. Dokonce i když ho Ruth propustila z kanceláře, byl obvykle příliš unavený, aby se mu chtělo bavit Tobyho, a Georgie si byla jistá, že raději zůstává doma, aby se nemusel snažit. Jelikož Georgie pořád trvala na tom, že nezmění svůj vztah ve vážný, do-kud si ona nevyřeší rozvod, těžko mohla něco namítat, ale stejně na něj měla trochu zlost. Jak jí takhle pomůže zapomenout na Maca?

Při těch dvou příležitostech, kdy se jim podařilo se sejít, byl Geoffrey duchem nepřítomný a Georgie celá podráž-děná a znuděná, zkrátka fatální kombinace. Byla kvůli to-mu jízlivá, což Geoffreyovi moc nesedí, ale opravdu jí byl k ničemu. Georgie věděla, že je to od ní sobecké, ale potřebovala od něj, aby k ní byl laskavý a pozorný, a tím jí připomínal, proč je rozvod dobrý nápad. Aby uvažovala o životě s ním, protože právě ted, když jí slunce zahřívá ra-mena a Mac se na ni usmívá přes stůl, se jí o tom dost těž-ko přemýšlí. „Takže…”

Rozhlížela se kolem a došlo jí, že se nemůže podívat Má-covi do očí. Nesnášela, jak ji dokáže očima přišpendlit. Pokaždé cítila, jako kdyby jí nahlížel hluboko do srdce - a kdyby to udělal teď, copak by asi… uviděl?

Georgie jen nerada uvažovala o tom, proč ji po těle mra-zí očekáváním, když si pomyslí, že by se Mac mohl pohnout. „Takže cos mi to chtěl ukázat?” zeptala se a neznělo to tak bryskně a nezúčastněně, jak se snažila.

„Aha, ano.” Mac počkal, až jim servírka položí na stůl kávu, pak se otočil dozadu a z náprsní kapsy saka vytáhl čistou obálku. S potlačovaným vzrušením ji položil na stůl mezi jejich hrnky. „To je pro tebe,” vyhrkl.

Georgie se obálky nedotkla, jen se dívala a čekala, co z toho vzejde. Zvlhčila si rty. „To je od tebe moc hezké, ale fakt mám v kanceláři dost obálek!” pokusila se o žert.

Mac se zasmál. „Jen se podívej dovnitř,” vybídl ji a posunul k ní obálku blíž.

Hodně pomalu, téměř zdráhavě, Georgie obálku obrátila a prstem ji opatrně rozlepila. Uvnitř byla letenka.

Otevřela ji. Byla to rezervace pro paní Maitlandovou na let do Limy za nějaké tři týdny.

„Poletíme tam spolu,” řekl Mac dychtivě a tvář se mu rozsvítila. „Můžeme strávit pár nocí v Limě a pak se vydat do hor. Projdeme poslední část stezky Inků a pak uvidíš vý-chod slunce nad Machu Picchu. Budeme tam jen my dva a hory. Bude se ti to líbit. Víš přece, žes vždycky chtěla vi-dět Machu Picchu při východu slunce,” připomněl jí. „Tak-že se ti tvůj sen splní! Můžeme…”

Zarazil se, když si konečně všiml, jak se Georgie tváří. Vložila letenku zpátky do obálky a posunula ji zpět k němu. „Co se ti nelíbí?” zeptal se nevěřícně. „Já nemůžu jet do Peru, Macu.”

„Ale je to jen krátký výlet,” protestoval a pořád nemo-hl pochopit její reakci. „A ty potřebuješ přestávku. Tuhle večer jsi říkala, jak jsi unavená. Jsem si jistý, že ostatní pro jeden týden zvládnou vydání novin bez tebe. Možná, že to bude trochu chaotické, ale udělá jim to dobře, a aspoň si tě pak budou víc vážit, až se vrátíš.” .

„To není kvůli Gazette. Ale já musím taky myslet na Tobyho.”

„No ano… ale nemohla bys najít někoho, kdo by ho je-den týden pohlídal?”

„To není andulka, Macu. Je to malý kluk. A není to ani o tom, aby měl co jíst a pít!”

Georgii se sevřelo hrdlo. Ponižovalo ji zjištění, jak zoufale si přála, aby to Mac tentokrát udělal správně, a jak hoř-ké bylo poznání, že to tak strašně zkazil - už zase.

„Toby ted prochází složitým obdobím,” pokusila se mu vysvětlit. „Má nějaké problémy ve škole, aspoň myslím, ale nedokážu ho přimět, aby si o tom se mnou promluvil. Ne-můžu si prostě odletět do Peru a nechat ho v tom.”

„Dobrá, tak… můžeme ho vzít s sebou,” tak trochu na-zdařbůh plácl Mac a nemohl pochopit, že se to nádherné překvapení, které pro ni naplánoval, změní v naprostou ka-tastrofu. Byl si tak jistý, že bude nadšená, že si vzpomněl na její dávný sen.

„Nemůžeme ho vzít s sebou,” prohlásila Georgie zlostně. Vztek byl totiž mnohem lepší než zklamání. „Toby mu-sí chodit do školy, a i kdyby nemusel, co si myslíš, že by takovému osmiletému klukovi říkaly nějaké stezky Inků?” Nastalo tíživé ticho.

Mácův obličej byl jako z kamene a ona si kousala nehty a navzdory všemu přemýšlela, jak by mu to vysvětlila.

„Podívej, Macu, ta letenka… Je to neuvěřitelně velko-rysé, ale musíš pochopit, že to nemůžu přijmout,” vysvětlovala mu a svírala prsty kolem hrníčku s kapucínem.

„Ne, vlastně to nedokážu pochopit.” Z modrých očí mu koukala bolest a zlost. „Tys říkala, že mám myslet, co ty chceš a potřebuješ. Taky jsi kdysi říkala, že bys chtěla vidět Machu Picchu. A potřebuješ přestávku. Tos mi taky povídala.”

„Já vím, ale…” Georgie odstrčila hrníček a zaťala prsty do dlaní. „Když jsem ti říkala, že chci, abys myslel na to, co já potřebuju,” začala velmi zvolna, „- chtěla jsem, abys myslel na můj dnešní život. Ano, dřív jsem dokázala všeho nechat a vydat se do exotiky, a taky jsem to milovala. Kdy-bys mě takovouhle dovolenou překvapil před pěti lety, by-la bych v sedmém nebi. Tenkrát jsem to potřebovala, ale tys to tehdy neudělal, víš?” Mac nic neříkal, ale svaly ve tváři se mu vztekle napínaly.

„Jenomže ted, teď potřebuju něco docela jiného. Ovšem, pořád toužím vidět Machu Picchu, ale teď už nemůžu vše-ho nechat a odjet. A vsadila bych se, žes vůbec nemyslel na mé plány.”

Mac jen ztěžka uvolnil zaťaté zuby. „Kdybych po tobě chtěl tvůj diář, už by to nebylo překvapení!” „Ne, ale viděl bys tam, že právě ten večer, co jsme měli

letět do Limy, je ve škole třídní schůzka, a já tam kvůli To-bymu musím být. A o dva dny později mám schůzku s Griffem Carverem. Bez něj bych neměla tohle místo.” „Tak je po všem?” „Já… ano.”

Mac sebral obálku, rty měl sevřené do pevné linky. „V tom případě radši všechno zruším.”

K vlastnímu zděšení si Georgie uvědomila, že jí z očí te-čou slzy zklamání; otočila hlavu a zadívala se na řeku, aby zakryla ponižující důkaz, jak moc tajně toužila, aby to by-lo jinak.

„Víš, já jsem opravdu chtěla, abys udělal něco úžasného,” pokračovala po chvíli. „Něco co by dokázalo, žes na mě myslel, ale doopravdy myslel.” „Právě to jsem se snažil,” řekl Mac hořce.

„Já vím, ale doopravdy jsi vůbec nemyslel na mě. Myslel jsi na to, jak by sis vychutnal, co všechno jsi pro mě udělal. Jestli jsi mě tím chtěl přesvědčit, že mě opravdu miluješ, tak je mi líto, ale to se ti nepovedlo.” Mácův obličej byl jako vytesaný z kamene. „Vypadá to tak.” „Je mi to líto,” zašeptala nešťastná a naštvaná Georgie.

Nechtěla tak zadupat do země jeho nápad, ale proč proboha trochu nemyslí! Bylo to jako s jejich manželstvím, po-řád totéž - Mac stále samá legrace a velké plány, zatímco ona byla uvázaná u těch domácích detailů.

Nicméně, zdálo se, že svou sázku vyhrála. Je to zvláštní, ale když v noci ležela beze spánku v posteli a zírala na strop, necítila ani trochu radosti.

Mac určitě znovu odjede, přesně tak, jak si to přála, a jí zbude ten život, o němž tvrdila, že ho chce. Život, který se bude zvolna ubírat kupředu, bezútěšný a nudný, bez radosti.

Cítila se přesně tak, jako v prvních dnech jejich odloučení před čtyřmi roky. Prostě znovu na startovní čáře. Úpl-ně stejný ledový balvan trápení ji tížil uvnitř, někde mezi srdcem a žaludkem.

Od Maca to nebylo fér, že sem přišel a tohle mi zase udě-lal, pomyslela si Georgie nešťastně. Předtím byla šťastná - dobrá, tak docela spokojená - a ted se bude muset přes všechno dostávat znovu. Dobrá, zvládla to předtím, zvládne to i teď.

Nakonec to možná bylo takhle lepší, snažila se Georgie přesvědčit sama sebe. Kdyby ta hloupá sázka pokračovala, víc a víc by se všechno zkomplikovalo. A konečný výsledek by byl stejný, jenom by déle trpěla a byla by mnohem víc zklamaná.

Ne ne, je mnohem rozumnější zastavit to hned, oba mu-sí přijmout nevyhnutelné: že se navzájem milovali a byli spolu šťastni, ale teď už je opravdu všechno pryč. SEDMÁ KAPITOLA

Když už se Georgie takhle rozhodla, měla by se cítit lé-pe, ale nějak to nefungovalo. Neustále žila v napětí a čeka-la, že Mac přijde a řekne jí, že odjíždí.

Jenomže Mac se choval úplně stejně jako předtím. Georgie neměla nervy na to, aby se ho zeptala, kdy hodlá od-jet. Nedokázala čelit dalšímu rozhovoru jako byl ten, když byli u řeky na kávě. Jen si přála, aby konečně přestala být mrzutá a mohla žít svým vlastním životem.

Nakonec ji přešla trpělivost. Nemůže dopustit, aby její život závisel na tom, kdy se Mac konečně rozhoupá k to-mu, aby ji informoval, co hodlá udělat. A tak se rozhodla, že bude pokračovat jako dosud.

Georgie vždycky nacházela útěchu v práci. Zvláštní by-lo, že přes její nejdřív negativní reakci na příběh o školní strážné, ohlas úvodníku, který o Mavis Bluntové napsala, jí moc pomohl. Začaly přicházet dopisy s náměty, týkajícími se dalších neznámých hrdinů a hrdinek žijících v obci.

Georgii některé příběhy natolik zaujaly, že založila pravi-delnou rubriku a nazvala ji Poznejte naše hrdiny. Mac nafo-tografoval sérii nádherných portrétů, které se jistě jednou stanou základem pro fantastickou výstavu a Cassie s nadšením dělala rozhovory a interview. Sama tím získala větší sebevědomí, takže odvážně přicházela s novými nápady.

Postupně začaly být ediční rady živější, objevovalo se víc nápadů a zajímavých příběhů. Některé z nich byly tak ne-konvenční, že se jich Georgie až zalekla, ale nikdy žádný příspěvek nezesměšňovala.

Těšilo ji, že se členové týmu začínají s Gazette sžívat. Mě-la podezření, že změna atmosféry má hodně co dělat s Ma-čem, jehož fotografie už upoutaly pozornost, ale i ona potichu pracovala na zlepšení designu, takže noviny teď vypadaly docela jinak. Začala projevovat mnohem větší nadšení pro jednotlivé události a rázem bylo také víc co psát a její záměr přeměnit Gazette v progresivní příklad kvalitní lokální žurnalistiky se nezdál tak nedosažitelný.

Bylo těžké si nevšimnout Mácovy vitální přítomnosti a nedat mu možnost přijít s nápady na změny, které jí pomáhaly dosáhnout jejího záměru.

Atmosféra v místnosti redaktorů se zlepšila a zdálo se, že nikdo nemá problém popovídat si s Mačem.

Georgii chyběl kamarádský duch panující v novinách v Londýně, kde pracovala. Snažila se něco takového za-vést i v Askerby, ale šlo to těžko. Řešením by mohlo být, kdyby si jednou týdně všichni vyrazili do hospůdky, ale pro ni to nepřipadalo v úvahu. Po práci musela vyzvednout Tobyho. I tak trávil hodně času ve školní družině a Georgie by měla výčitky svědomí, kdyby ho nechávala večer samotného.

Po schůzce s Griffem Carverem ale dostala nápad. A chystala se o tom na ranní ediční radě promluvit.

„Ehm… měli byste vědět, že jsem se včera sešla s panem Carverem,” začala. „Chce nás mít pořád na očích, co?” zabručel Mac.

„Jsou to jeho noviny,” připomněla Georgie mrazivě. „A mimochodem, líbí se mu, jak se to vyvíjí. Zvlášť nadšený byl z toho, Cassie, jak jsi napsala o rozpočtu měst-ské rady na zábavu a Kevinovy zprávy taky sleduje s vel-kým zájmem.”

Griff sice pronesl i pár kritických poznámek ke Kevinovu stylu, ale to si Georgie nechala pro sebe. Kevin potřebuje v této chvíli povzbudit. Griff jí také blahopřál k získání Maca coby fotografa, ale Mac má sebevědomí víc než dost.

Odkašlala si a pokračovala: „Nevím, kolik z vás o tom ví, ale Griff Carver je hlavním přispěvatelem místní lé-čebny dlouhodobě nemocných. Připomněl, že se blíží ter-mín plesu na její podporu a já jsem navrhla, že bychom tomu v Gazette věnovali článek, abychom podpořili pro-dej vstupenek.”

„To je výborný nápad,” ozvala se Rose. „Přesně takové články lidé rádi čtou, takže bychom mohli udělat plesu re-klamu, včetně fotografií z plesu. Mohly by se i prodávat.”

„Rose, to je výborný nápad,” tleskala jí Cassie. „Vsadila bych se, že za portrét od Maca Hendersona lidi zaplatí majlant. Perfektní nápad jak zvýšit fondy.”

„A navíc výborná propagace Gazette” dodala Georgie. Pak nasadila ten nejstudenější pohled a obrátila se na Ma-ca. „Jaký z toho máš pocit?” „Já dobrý. Kdy se koná ten ples?”

„Na konci měsíce. Vlastně…” Georgie se zhluboka nadechla. „Uvažovala jsem, co byste říkali tomu, kdybychom si koupili stůl na tom plese? Mohli bychom jít všichni a by-la by to taková společenská událost našeho týmu… tedy je-nom jestli chcete, samozřejmě…”

Její hlas se vytrácel, honem se napila kávy a očekávala odmítnutí. Nakonec proč by s ní chtěli trávit večer? „To by bylo výborné!” „Mohla bych si vzít ty červené šaty.” „A mimochodem, bude tam jistě spousta jídla!”

Nekonaly se žádné trapné rozpaky, naopak všichni se ži-vě nakláněli nad stolem a diskutovali spolu o plese.

„Můžeme si přivést partnera?” přerušil Mácův hlas bre-bentění a všichni obrátili pohled na Georgii.

„Nevím, proč ne,” odpověděla a uvažovala, jestli ho napadlo požádat ji, tady přede všemi. Co by na to řekla?

„Měl jsi na mysli někoho konkrétního?” chladně se zeptala. „Ano. Myslel jsem, že požádám Frances. Je to v pořádku?” Georgiin úsměv se trochu pokřivil, ale rychle ho srovnala. „Frances?” Teplota jejího hlasu se blížila arktické.

„Moje bytná,” vysvětlil Mac, překvapený, že ji nezná. „Je výborná,” chválil ji nadšeně. „Je s ní legrace a je to fantastická kuchařka. Myslím, že od té doby, co je vdova, se do společnosti moc nedostane, možná by na ten ples ráda šla. Co si o tom myslíš, Rose? Ty ji znáš lip než já.” „Určitě by šla moc ráda,” Rose se na něj uznale podívala.

„Aha.” Georgie si nedokázala představit starší vdovu, které by se líbila hlasitá taneční hudba při večeři, bez ohle-du na to, jaká je s ní legrace, ale připustila, že je to od Ma-ca laskavé, když ji chce pozvat. „Jistě… pozvi ji v každém případě, pokud myslíš, že se jí to bude líbit.”

„Tak to bych mohla pozvat Simona, jestli bude chtít jít,” vzrušeně prohlásila Cassie. „Já půjdu bez partnera,” přiznala Rose trochu sípavě.

„Já si s tebou zatančím, Rose. Budeš moje partnerka,” nabídl se Mac.

Rose radostí zčervenala, ale připomněla mu, že právě ří-kal, že pozve Frances.

„Já vás zvládnu obě,” zamrkal. „Vůbec mi nevadí pohy-bovat se mezi dvěma úžasnými ženami. A co to udělá s mou reputací!”

„A co ty, Georgie?” zeptala se Cassie a všechny oči se bleskově obrátily k čelu stolu, kde seděla Georgie a snažila se nevypadat zklamaně, že Mac okouzluje kdekoho, kro-mě ní.

Nemohla dopustit, aby si mysleli, že doufala, že ji Mac přijme do party jako třetí ženu. Georgie svým typickým způsobem zvedla bradu. „Já požádám Geoffreye.” Mácovi zasvítily oči. „To je dobrý nápad.”

Dobrý nápad? Co tím vůbec myslel? Není to dlouho, co Mac prohlašoval, že ji miluje. Měl by skřípat zuby žárlivos-tí, že bude mít Geoffrey to štěstí a bude sedět při večeři vedle ní. Geoffrey, který se bude hlásit o poslední tanec s ní, Geoffrey, který ji potmě poveze domů. Ale to ne! Mac si naopak myslí, že je to dobrý nápad, když ho pozve.

Zřejmě už opustil myšlenku na to, že ji přesvědčí, jak ji miluje. No, čekala, že mu to vydrží déle než jeden neúspěch. Ne že by měla zájem, jistě.

Rozhodně to nebyl důvod, proč se celý týden cítila tak mizerně. Jen byla unavená, popudlivá a celá zmořená, protože celý týden všechno, co se mohlo pokazit, se také pokazilo.

Cassie se necítila dobře, takže musela Georgie většinu jejích článků napsat sama a ještě je zredigovat. Všechny přístroje se postupně porouchaly, stačilo, aby se na ně podívala. Její počítač, auto i pračka jako by si schválně vybraly tento týden, aby vysadily, zato ale automat na kávu ve zpravodajské místnosti, bohužel, žádné negativní síly nezasáhly, takže dál produkoval tekutinu, nějakým nedo-patřením označenou jako ,káva’.

A nevysadila jen technika. Toby byl podrážděný a vzdo-rovitý, v bance byli až moc vlezlí, a když požádala někoho v redakci, aby udělal sebemenší práci, buď na to zapomněl, nebo to zkazil, takže to nakonec musela udělat sama.

A navíc - celý týden pršelo. Žádné aprílové přepršky, ale šedý, nevlídný, vytrvalý déšť, který se nepřetržitě lil z mra-ků, tísnivě se snášejících nad střechami Askerby, blokují-cích každičký sluneční paprsek a celkově působících na všechny obyvatele naprosto depresivně.

Ve středu večer, když se Georgii konečně podařilo dát dohromady týdenní edici Gazette, už měla všeho plné zuby. Den vypadal docela stejně jako celý týden.

Mac, jak si všimla, se nejdřív ujistil, že už má všechny fotografie, které si přála, a pak se v půl čtvrté vypařil a pro případ nutnosti nechal Garyho u databanky.

To Georgii dodalo, takže se cítila ještě hůř. Když Geoffrey právě uprostřed krize zavolal, pěkně na něj vyjela. Na-víc jí nenastartoval vůz, takže musela nechat nabít baterii, což znamenalo, že dorazila pro Tobyho později než jindy. „Jdeš pozdě,” obvinil ji Toby mrzutě. „Já vím, Toby, je mi to líto, ale -”

„Vždycky přijdeš pozdě.” Zamračil se. „A já musím být každý den v té pitomé družině, já to nenávidím! A tebe ta-ky nenávidím!”

Georgie věděla, že to říká jen proto, že je zklamaný, ale přesto bojovala s dětinskou touhou se rozbrečet. Ale jed-no nešťastné dítě stačí. „Toby, copak se děje? Stalo se něco?” Ale Toby se odvrátil a odmítl odpovědět.

Georgie věděla, že sedět takhle před školou a nutit ho k řeči nemá smysl, vzdychla tedy a vyjeli k domovu. K její špatné náladě přibyl ještě pocit viny. To ještě potřebovala!

Když zaparkovala před domem, bolest hlavy, jejíž před-zvěst cítila za očima celý den, vypukla naplno. Toby zmizel beze slova ve svém pokoji, a třebaže Georgie věděla, že by měla jít za ním - prostě na to teď neměla sílu. Byla unavená, hladová a rozrušená, moc by teď uvítala,

kdyby ji někdo držel a ujistil ji, že všechno bude v pořádku. Nebo si aspoň dopřát horkou koupel a trochu tvrdého al-koholu, následované chutným jídlem.

Zatím ale stála v kuchyni a unaveným zrakem zkouma-la obsah ledničky a přitom věděla, že pokud si odpočine, už se nepřinutí znovu začít. Aspoň kdyby nepřijala ten názor na hotová jídla. Právě teď byla ta správná chvíle, kdy pro-stě mohla vytáhnout něco z mrazáku a jen to rozehřát, a čert vem nutriční hodnoty. Ale cítila se v jiných směrech coby rodič tak neúspěšná, že jediná věc, kterou může pro Tobyho udělat, je zajistit, aby správně jedl.

Vypadalo to zase na špagety. Georgie smutně sáhla po několika rajčatech. Udělá omáčku. A Toby zajásá, až to uvidí. Miloval její omáčku na těstoviny, která sice nebyla nic moc, ale je z čerstvých plodů a je zdravá.

Právě začala krájet cibuli, když se rozezněl zvonek. Oči jí slzely od cibule, bezmyšlenkovitě i s nožem v ruce spě-chala ke dveřím. Byl to Mac a v rukou držel krabici.

„Macu!” Dokonce i teď, navzdory bušící bolesti hlavy a s očima slzícíma od cibule, stačil jeden pohled na něj a dech se jí zastavil v hrdle.

„Zdá se, že jsem přišel ve špatnou chvíli,” prohlásil Mac a opatrně pohlédl na nůž v její ruce. „Ale ne, sice je dneska špatný den, ale tak moc zase ne. Jen jsem krájela cibuli.” „Doufám, že to znamená, že ještě nemáš hotovou večeři?” „Ne, mám dneska zpoždění.” „A co vaříš?”

„Spagety s rajskou omáčkou,” prozradila Georgie, zmatená jeho náhlým zájmem o její večerní menu, pak jí ale do-šlo, že by mohl očekávat pozvání, aby se navečeřel s nimi.

Teď mu bude muset říct ne, což dělala nerada. Jako vět-šina žen, které znala, byla Georgie vychovaná k tomu, aby vyhověla, když ji lidé o něco požádají. Ne že by si myslela, že nemůže nikdy říct ne, ale jen to, že by ji lidé začali hod-notit jinak, jí bylo proti srsti. Tak teď to bude poprvé.

„Ehm… moc ráda bych tě pozvala, aby ses najedl s ná-mi, ale zrovna není moc dobrá chvíle -” začala.

„Zrovna jsem uvažoval, jestli máš ráda kari,” přerušil ji Mac a dočista ji tím zmátl. „Kari?” Nechápavě se na něj dívala.

„Právě jsem byl navštívit spolužáka v Bradfordu,” pokračoval. „Atif. Pamatuješ se na něj?”

Georgie měla neblahý pocit, že ztratila nit rozhovoru. Co to vlastně Mac dělá? Stojí tady ve dveřích a vypráví o kari a o starých přátelích? Pamatuju si nějakého Atifa? uvažovala. „Ehm…”

„On převzal otcův restaurant,” pokračoval, jako by ved-li docela obyčejnou konverzaci. „Je to jedna z nejlepších in-dických restaurací v zemi, vaří tam moc dobře.” „Aha… no dobrá…” pronesla Georgie nechápavě.

„Atif mi dal nějaký polotovar včetně instrukcí, jak z to-ho udělat kari. A přidal i přílohy.”

„Do-dobře,” vykoktala a pořád nevěděla, co tím chce říct.

„Vlastně,” pokračoval Mac, jako by se konečně odhodlal, „- vzpomněl jsem si, že jsi říkala, že toužíš po dobrém kari a… No, možná, že bych ti ho mohl uvařit.”

To jsem v tom udělal zmatek, říkal si Mac nevrle. Byl to-tiž tak hloupě nervózní, že na to šel moc hrr. Není divu, že se Georgie dívá, jako by nevěděl, o čem mluví.

A měla by na to právo, po tom, jak posledně vybouchl. Mac to v té chvíli nepochopil, ale pak mu to došlo: s tím vý-letem to vzal za špatný konec.

Napřed byl naprosto bezradný, hlavou mu proběhla spousta různých emocí. Ponížení, zlost, hořkost, zklamání a deprese se střídaly v rychlém sledu za sebou. Když ona pořád posunuje branky, může to on tak jedině vzdát. A teprve pak, konečně, začal myslet na to, co mu říkala.

„Mohla by sis dát něco k pití nebo třeba koupel, zatímco já budu vařit,” zvýšil nabídku, aby Georgie nemohla říct ne. „Všechny přísady tady mám s sebou a Atif mi dal podrobné instrukce, krok za krokem, tak myslím, že to bude dobré.” Zamával jí krabicí před nosem. „Už teď to krásně voní.”

Georgie na něj zmateně hleděla, ale stále nic neříkala. Proboha, chce snad, aby si před ní klekl? „Tak… co tomu říkáš?” Doufal, že to nezní moc nedočkavě.

„No, vypadá to fantasticky, Macu. Vážně.” Konečně na-šla svůj hlas. „Jen si nejsem jistá, jestli má Toby rád kari.”

Na to Mac také pomyslel a teď vynesl trumfovou kartu. „Přinesl jsem mu pizzu,” prohlásil se zvednutým obočím.

„Tak mi připadá, že sis byl pořádně jistý, že jsme ještě za-tím nejedli!”

„Jen jsem doufal. Taky mě napadlo, že ti zavolám, že přijdu, ale měl jsem strach, že řekneš ne,” přiznal bez-branně. „A musím přiznat, že jsem tě taky tak trochu chtěl překvapit.” „Tak to se ti rozhodně podařilo,” připustila Georgie.

„Podívej, Georgie, já vím, že jsem to předtím zvoral,” ře-kl a myslel to vážně. „Teď už vím, že to byla chyba, myslet si, že jen tak všeho necháš a pojedeš se mnou do Peru, ale přemýšlel jsem o tom, cos mi řekla a teď chci druhý pokus, abych ti dokázal, že tě vážně miluju,” odvážil se usmát. „Pořád ještě hodlám tu sázku vyhrát!” Georgiiny plíce jako by zapomněly, jak mají správně

pracovat a najednou nevěděly, zda vdechnout nebo vydechnout. „Já si myslela, žes už to vzdal,” snažila se popadnout dech.

„Georgie, přece mě znáš,” řekl a modré oči mu svítily. „Nikdy to nevzdám.”

Georgie polkla. „Aha.” To bylo jediné, co dokázala vymyslet a vyslovit. A to o ní říkali, že je výmluvná žurnalistka.

„Tak tohle je můj další pokus,” vysvětlil jí Mac opatrně. „Dneska jsem se na tebe díval, mělas tolik práce, že sis ani nevšimla, jestli jsem tam nebo ne, a napadlo mě, že jsi pěk-ně utahaná. A tak jsem se pokusil přijít na to, co bys právě teď nejvíc ocenila, a napadlo mě, že bys pro jednou nemusela vymýšlet večeři, ale pro změnu se trošku věnovat so-bě. Tak nějak jsi to myslela, když jsi mě poslala pryč, abych přemýšlel, co opravdu potřebuješ?”

K vlastní hrůze cítila Georgie, jak jí vytryskly slzy. „Tak, přesně o to jde,” odpověděla zastřeným hlasem. „Tak mi dovolíš, abych šel dovnitř a uvařil ti to kari?”

„Macu, tohle jsi vymyslel výborně a já to oceňuju, ale Toby měl dneska nějaký špatný den a nejsem si jistá, jak by se cítil, kdybys • “

„Ahoj!” Do jejích omluv zazněl ze schodiště jasný Toby-ho hlas, až se údivem otočila. „Já jsem viděl tvou motorku,” přiznal Mácovi. „Přinesl jsi zase ten fantastický foťák?”

Mac zvednutím obočí ukázal na fotoaparát, visící mu na rameni. „Bez aparátu nikdy nevycházím.”

„Můžeš mě zase učit, jak se s ním zachází?” loudil Toby a začal se sunout po schodech dolů. „Jasně, jestli máš zájem.”

„To mám,” ujistil ho Toby. Prohlížel si Maca, stojícího ve dveřích s krabicí v rukou. „Přišel jsi na večeři?”

Mac pohlédl Georgii do očí. Věděla, že dál nemá smysl bojovat, a tak mu beze slov nožem ukázala, aby vešel.

Mac se usmál a prošel kolem ní. „Já budu vařit večeři,” pochlubil se Tobymu.

Neskutečně zvláštní pocit, když se sny najednou začnou stávat skutečností, pomyslela si Georgie, když si hověla ve vaně a popíjela víno. Před chvílí toužila po tom, aby se prá-vě něco takového stalo, a vtom Mac zazvonil…

Nechala Tobyho, prý aby Mácovi ukázal, co je kde v kuchyni, i když osobně si myslela, že jeho znalosti mís-ta, kde žijí, jsou trochu nejisté. Ale kuchyň není zas tak veliká a Mac bude zkrátka muset trošku hledat. Toby hned vypadal veselejší. Lákavá vůně koření se táhla na-horu po schodišti.

Požitkářsky si hověla v bublinkách a najednou zatoužila, aby jí Mac přišel sem nahoru umýt záda, jak to dělával kdysi. Měl úžasné ruce, teplé a příjemné, s dlouhými citli-vými prsty, které velice často zbavily její ramena napětí. Opřela by se mu o dlaně a nechala by se hladit tak dlouho, dokud by neucítila, že jeho ruce na jejím těle už neuklid-ňují, ale že vzrušují…

Ach, kdyby Mac opravdu přišel nahoru, kdyby ji objal a ujistil ji, že všechno už bude v pořádku… Potom by se teprve všechny její fantazie staly skutkem!

Ne, zatraceně, to přece není správné! Opožděně si uvědomila, kam ji její myšlenky zavedly a prudce se posadila.

Mac dnes večer možná splní její kulinářské fantazie, ale dál její představy nezajdou. Nepotřebuje umýt záda, nepotřebuje, aby ji objímal a utěšoval. Přece už je teď silnější…

Byla by pěkně bláhová, kdyby se znovu nechala chytit do té pasti, aby Maca potřebovala jen proto, že na ni dnes večer myslel. Bylo to samozřejmě povzbuzující, ale jedno kari nestačí, aby změnila rozhodnutí o rozvodu. Jestli chce Mac doopravdy dokázat, že ji miluje, bude muset předvést, že na ni myslí stále, ne jen jednou za čas.

Neztrácej rozum, Georgie, připomněla si přísně. Byla to nádhera, poležet si takhle ve vaně a čekat, až pro ni někdo připraví večeři, ale nakonec je to jen jeden večer. Nemohla si dovolit uvěřit, že se může na Maca spolehnout. Rozhodně zatím ne.

Když Georgie vešla do obýváku, Mac vzhlédl od fotoaparátu a srdce se mu zastavilo. Měla rozpuštěné vlasy, tak jak se mu to vždy líbilo, spadaly jí na ramena, ještě trochu vlhké po koupeli. Na sobě měla volné šedivé kalhoty a bí-lé tričko s dlouhými rukávy a vypadala nejméně o deset let mladší.

„Už vypadáš lip,” řekl jí mírně přeskakujícím hlasem a zvedl aparát, aby ji vyfotografoval, protože chtěl zakrýt zmatek.

„Cítím se lip,” přiznala Georgie poctivě a náhle ji přepadl nečekaný stud. Všimla si, že už je prostřeno. „Můžu něco udělat? Chcete, abych se podívala do kuchyně?”

„Ne!” Mac bleskově vyskočil. „Ne, vůbec tam nechoď. Stejně už je všechno hotové. Posad se a já to přinesu.”

„Já jsem dostal pizzu,” chlubil se důležitě Toby a vytáhl si židli. „Mac mi přinesl pizzu Margaritu, tu já mám nejradši.”

„To bylo od něj pěkné, že to odhadl,” uznale prohodila Georgie a poslušně se usadila. Pořádně se jí ulevilo, když viděla, jak Tobyho mrzutá nálada zmizela.

„Taky jsem mu pomáhal vařit kari. A po večeři mi zase ukáže, jak ten foťák funguje.”

Mac si prostě našel cestu k Tobyho srdíčku. Georgie ne-chápala, jak se mu to podařilo, ale Toby byl najednou živější, než ho kdy viděla. Sledovala, jak se mu obličej rozsvítil, když mu Mac vykládal o počítačových hrách a o fo-cení, poprvé v něm neviděla jen Beccu, ale opravdového človíčka s vlastními zájmy.

Pocítila i bodnutí lítosti, že si Mac toho malého kluka tak snadno získal, zatímco ona o jeho důvěru usiluje už řadu měsíců.

Taky se cítila zahanbená, že za tu dobu nepoznala, co To-byho doopravdy zajímá. Občas bylo tak těžké zvládnout ce-lodenní povinnosti, že ani nenašla čas si ho všimnout natolik, aby ho opravdu viděla, přesně tak, jako si to přála od Maca. Protichůdné pocity v ní ji ničily, a tak trvala aspoň na tom, že umyje nádobí. Potřebovala trošku času o samotě, ale když uviděla kuchyň, rázem změnila názor. Není divu, že Mac nechtěl, aby tam chodila! Ta spoušť byla prostě velkolepá.

Nicméně, kari bylo tak vynikající a ona byla tak šťastná, když viděla, jak Toby zase mluví, že natáhla gumové ruka-vice a dala se do úklidu. Podvědomě myla nádobí a přitom přemýšlela, zda se má zkusit chlapce zeptat, co se předtím stalo, ale bylo jí líto narušit tu šťastnou atmosféru.

Kdyby si Georgie aspoň byla jistější, pokud jde o Toby-ho. Jestlipak to je jednodušší s vlastním dítětem? uvažovala. Poznají snad praví rodiče instinktem, co mají říkat, co dělat, nebo se také musí učit a dělají stejné chyby jako ona?

Trvalo pěkně dlouho, než uvedla kuchyň aspoň trochu do pořádku. Když se Georgie konečně vrátila do obývacího po-koje, Mácův znepokojený pohled jí připadal tak komický, že se musela rozesmát. „Počítám, že jste potřebovali každičký kousek nářadí a nádobí, který se nacházel v kuchyni, co?”

„Já jsem vážně musel,” souhlasil. „Připadalo mi, že některé věci byly trochu zaprášené a takhle se všechno dob-ře umyje!”

Toby zvedl oči od fotoaparátu a obrátil se na Georgii. „Mohl bych dostat foťák k narozeninám? Nemyslím digitální, něco jako je tenhle?”

Před očima se jí objevila cenovka na stovky liber. Dob-ře věděla, kolik stojí Mácovy aparáty. „Myslím, že takový fotoaparát je pro tebe ještě trochu moc složitý, nemyslíš?” „Ne, není! Já už vím, jak se s ním zachází, že jo, Macu?”

„Myslím, že pro tebe bude lepší nějaký menší aparát, aby ses na něm naučil,” vysvětlil mu Mac taktně. „Můžu Georgii ukázat nějaké vhodné typy, jestli chceš.” Toby se zamračil. „A ujistíš se, že vybere ten správný?” „Udělám, co budu moct,” slíbil mu slavnostně.

„Ale ještě nemáš narozeniny,” namítla. „Než je budeš mít, můžeš změnit názor na to, co si přeješ.”

„Nezměním.” Toby na ni hleděl s takovým napětím, až ji píchlo u srdce. „Na mou duši.”

„Dobrá, tak uvidíme, jak budeš hodný,” pronesla lehce. „Což mi připomíná, že je čas, abys šel do postele.”

Toby automaticky otevíral ústa k protestu, ale hned si to rozmyslel. „Dobře,” řekl a podíval se na ni s tak andělským výrazem a jeho motivy byly tak průhledné, až se Georgie i Mac rozesmáli. Zamířil ke schodišti, ale pak ho najednou něco napadlo.

„Když jste ještě pořád manželé, může Mac bydlet u nás?” OSMÁ KAPITOLA

Georgie překvapeně vydechla, pak následovalo hro-bové ticho. Z jejího hlediska přímo příšerné. Mac se, jako obvykle, tvářil naprosto nevzrušeně, ale koutky úst mu cukaly. „Toby, my už vlastně nejsme doopravdy manželé.” „Ale Mac říkal, že byl tvůj manžel,” namítal logicky Toby. „No ano, technicky vzato ještě je,” kroutila se Georgie.

Celou dobu doufala, že Toby zapomněl na ten rozhovor, který nahoře vyslechl ten první večer, kdy se Mac objevil. Nikdy se o tom nezmínil.

Byla to Mácova chyba. Ona ho přece představila jako dávného přítele, a tak moc dobře věděl, že nechce, aby Toby věděl o jejich manželství, ale kdepak! Musel to slo-vo ,manžel’ použít! Stejně to udělal jen proto, aby naštval Geoffreye. A ted, když potřebuje pomoc, se jen tváří pobaveně.

„Je to tak, Toby, že my s Mačem nejsme ted tak doce-la manželé,” topila se v objasňování a dívala se na Maca s očekáváním, ale ten vůbec nespolupracoval. „Tedy as-poň v tom smyslu, že spolu nežijeme. Je to… tedy je to dost složité.” Vzdychla a vzdala to. Jak to má vyložit ma-lému dítěti?

Tobyho nějaké komplikace nezajímaly. „Protože bys mohl spát na té volné posteli u mě v pokoji, kdybys chtěl.”

„To je od tebe hezké, Toby,” odpověděl Mac s tváří hrá-če pokeru. „Ale víš, už teď bydlím moc pohodlně někde jin-de, tak tam prozatím zůstanu.”

„Dobře, dobře.” Toby vypadal zklamaně, ale zdálo se, že tu Mácovu rozumnou omluvu přijal. „Kdy mi zase budeš ukazovat, jak se to dělá s foťákem?”

„V sobotu bychom mohli jít ven,” navrhl Mac. „Já ti ukážu, jak se používá expozimetr. Byl bys takový můj asistent.”

Výraz v Tobyho tváři Georgii zabolel. „Paráda,” vydechl a šťastně vyběhl po schodech.

„Díky, že jsi na Tobyho tak hodný. Je úplně nadšený, že s tebou půjde v sobotu fotit, tak doufám, že tě to neotráví.”

„Určitě nebudu otrávený,” ozval se Mac z křesla, kde si hověl jako doma. „Je to prima kluk. Moc se mi líbí. A je ta-ky zřejmě hodně inteligentní.”

Studoval Georgiin obličej, zatímco ona seděla schoulená v rohu pohovky v podvědomě defenzivní pozici. Už za-se vypadala unaveně. „Ale koukám, že to s ním není moc lehké.”

„To ne,” významně přitakala Georgie a vzpomínala na loňský rok, jak usilovně se snažila vybudovat si k Tobymu pevné pouto. „Bylo to dost těžké, ale myslím, že už je to lepší, že už jsme si na sebe víc zvykli.” „Tak nelituješ?”

„Že jsem si vzala Tobyho?” Zavrtěla hlavou a vlasy, kte-ré jí usychaly do jemných vln, se jí ve světle lampy leskly. Pořád měly tu krásnou bledě zlatou barvu, již si Mac pamatoval, a bolestně zatoužil vztáhnout ruku, dotknout se jich, promnout je mezi prsty a ponořit ruce do těch hedvábných pramenů.

„Nelituju,” odpověděla mu Georgie, třebaže Mac se teď moc nesoustředil. „Aspoň… Dobře, když mám být upřím-ná, někdy vzpomínám na svůj předchozí život v Londýně a občas si i přeju, aby se mi vrátil. Ale jenom v tom smys-lu, že si zároveň přeju, aby Becca nezemřela,” dodala rych-le. „Ne proto, že bych nechtěla Tobyho.”

„To je pochopitelné,” přinutil se Mac soustředit na to, co říká a nemyslet na křivky jejího těla, na její vykrojená ús-ta, na houštinku jejích řas a hrdý sklon její hlavy.

„Když mě to občas napadlo, hned jsem pomyslela na to, jak by se cítil Toby, kdybych ho nechala v pěstounské péči. Jak by se asi cítil takový sedmiletý kluk, kdyby viděl, že ho nikdo nechce? To pomyšlení bych nesnesla. Neříkám, že přitom nejsem nikdy unavená, vyčerpaná a rozrušená a To-by umí být občas dost tvrdý oříšek, ale… ztratil mámu, ni-kdy nepoznal tátu, nic nemá.” „Ale má tebe,” namítl Mac.

„Jenže já nejsem jeho máma. Většinou si připadám tak zbytečná, neužitečná, a když zrovna nemám pocit, že jsem neschopná, děsíme ta zodpovědnost! Plácám se v tom, sna-žím se dělat všechno správně, ale občas je to jen horší.”

Snažila se udržet jasný hlas, ale Mac dobře cítil, jak ji to deprimuje. Těžce snášela, když v něčem nebyla stoprocent-ní a výchova dítěte byla pro ni neprobádanou oblastí.

„Ty to ale neděláš špatně,” uklidňoval ji. „Toby mi připadá docela fajn. Myslím, že bys měla polevit. Ty jsi prostě ty a děláš jen to, co můžeš. Víc nezvládneš.”

Dolil jí do skleničky, kterou položila na malý stolek ved-le sebe. „Já jsem si vždycky myslel, že budeš dobrá matka, a to taky jsi, ale Toby potřebuje taky otce.” „A ty počítáš, že by ses toho ujal?” Mac zaváhal. „Požádal mě, abych se sem přestěhoval.” „Má tě rád, to je zřejmé,” připustila Georgie. „Toby hned

tak každého nepřijme, takže je to úžasné, ale…” zaváhala, jak má vyslovit své výhrady. „- ale prosím tě, bud opatrný, Macu,” pokračovala za chvíli. „Jestli se Toby na tebe upne a ty pak zmizíš, bude trpět. Nedopusť, aby do tebe vložil své naděje a tys ho pak zklamal. To bych nechtěla.” Mac se netrpělivě pohnul. „Já nemám v úmyslu zmizet!”

„Ty nejsi typ, co láme rekordy v setrvání na jednom mís-tě,” připomněla mu Georgie. „Jak dlouho jsme manželé?”

Nemyslela to původně jako otázku, ale Mac přesto odpověděl. „Devět let a čtyři měsíce.”

Georgiiny tváře se zalily sytou červení, když slyšela, jak dobře si to pamatuje. Nesmí se nechat vyvést z míry.

„A v průběhu těch devíti let, kolik měsíců jsi strávil na jednom místě? Dokonce i když jsme tam bydleli, jako tře-ba v Africe nebo v Londýně, stejně jsi odcházel za svými úkoly.”

„To je spíš zeměpisná otázka,” prohlásil Mac neochvěj-ně. „Mohli jsme být fyzicky vzdáleni, ale citově to žádná vzdálenost nebyla. Co je opravdu důležité, vždycky jsem ti byl věrný. Po celý ten čas jsem se nepodíval na jinou ženu,” připomněl jí a v hlase mu zaznívala zlost. „Tak mi neříkej, že nedokážu vydržet na jednom místě!”

„U dětí je to trochu jiné. Kdyby tě Toby začal brát jako otce, vyžadoval by, abys byl tady a zůstal tu. Já tě ale znám. Začneš se nudit a v té chvíli už hledáš další misi.” „Ale ted se nenudím.”

„Ale jsi tu teprve pár týdnů,” nedala se Georgie přesvědčit. „Neumím si představit, že tě uspokojí fotografovat nějaké strážné nebo školní zápasy ve fotbale celý rok, na-tož třeba pět let - deset let - a to je doba, po kterou Toby potřebuje mít tátu nablízku. Potřebuje někoho, kdo je tu pro něj pořád, ne jenom tehdy, když má zrovna náladu.”

Kdyby tady aspoň takhle neseděl a nevypadal tak pohodově a spokojeně, s tou svou bradou, s ústy a očima, čímž vším ji dočista fascinuje, takže touží pustit všechnu opatr-nost po větru, vzdát to a říct mu samozřejmě, můžeš zůstat, můžeš se vrátit do mého života, do mého srdce. Hlavně když ji sevře v náručí a bude se s ní milovat, jak to dovede jedině on.

Kdyby to opravdu chtěla vzdát, přesunula by se k němu a nechala ho. aby si ji posadil na klín. Jeho paže by ji pev-ně objaly, usmál by se na ni tím úsměvem, po němž se jí v těle rozpouštějí kosti, a pak by ji políbil a - ach, to by by-la taková krása…

Georgie nemohla dýchat. Téměř cítila chuť jeho rtů, pevné sevření jeho paží a teplo kolem sebe, jak jí jemně las-ká pokožku, zatímco jí touha temně pulzuje uvnitř těla.

Kdyby to vzdala, mohla by se stulit, obejmout rukama jeho štíhlé, pevné tělo, vylíbat mu cestičku od brady až k ústům. Mohla by se ho dotýkat, ochutnávat ho, cítila by ho tak, jak po tom touží už dlouhé čtyři roky.

Bylo by to tak snadné. On ji chce a je tady, pouhých pár kroků od ní… Nemusela by říct ani slůvko. Jen obrovská sí-la vůle ji udržela na pohovce.

Síla vůle a vzpomínka, jak moc to bolelo, když se všechno začalo kazit.

„Já vím, že tě má Toby rád,” vyhrkla obtížně. „Máš prav-du, když říkáš, že potřebuje otce. A vím, že tě to teď baví být tady, ale pokud jde o běh na dlouhé trati, tak by mu asi bylo lip s takovým mužským vzorem, jako je Geoffrey.”

„Geoffrey!” vyprskl Mac opovržlivě. „A co ho staví do role mužského vzoru?”

„Je to dobrý muž,” prohlásila Georgie potichu. „Bude se starat o mě i o Tobyho, nenechá nás na holičkách.” „Já bych vás taky nenechal!”

„Abys mě o tom přesvědčil, na to nestačí jedno kari, Ma-cu. Mluvíme o mém životě tady, o mém a Tobyho životě. Nechci, aby poznal zklamání a bolest, dokud nemusí. Už si ve svém životě prožil dost.”

Přiměla se pohlédnout Mácovi do očí. „Neexistuje, abych spojila svůj život s někým tak důležitým pro Tobyho štěstí, dokud si nebudu absolutně jistá, že dělám správnou věc. Kvůli sobě bych byla ochotná riskovat,” připustila. „Tak se budu muset dál snažit, dokud mi neuvěříš.” „Snad by bylo snazší, kdybys to vzdal.” „Snazší pro tebe nebo pro mě?” „Pro nás oba.” Mac zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Nejsem ochoten to udělat.” Zvedl se k odchodu a Georgie ho sledovala ke dveřím.

„Díky za dnešní večer, Macu,” vyhrkla, ale hrdlo měla náhle neskutečně sevřené, jako kdyby se měla rozbrečet, ale nevěděla přesně proč. „To kari bylo neuvěřitelné.” „Bylo mi potěšením.”

Mac se natáhl a vzal ji volnou rukou za bradu. Jeho dlou-hé štíhlé prsty jako by se jí vpalovaly do kůže, ale přesto ji držel tak jemně, že se mohla klidně vyvléknout, kdyby chtěla, ale něco jí bránilo. Když se ani nepohnula a jen tak tam stála a němě na něj svýma kouřově šedýma očima zí-rala, Mac sklonil hlavu a dotkl se svými rty jejích ve velmi něžném polibku.

„Já to nevzdám, Georgie,” pronesl tiše. „A naše sázka pořád platí.”

„Už je tady!” zvolal Toby, který celé ráno hlídkoval u okna a čekal na Maca.

Honem mu běžel otevřít dveře, zatímco Georgie si rych-le přejela rukama po sukni a snažila se nastavit svůj obličej tak, aby odpovídal výrazu jedenačtyřicetileté moderní že-ny, která má plnou kontrolu nad svým životem a ví, co chce.

Na rozdíl od ženy středního věku, která má ve všem zmatek, jak se cítila doopravdy.

Bylo to zvláštní, ale její rty se stále ještě chvěly a tepaly, jakoby spálené jeho něžným polibkem. Georgie si říkala, že už je moc stará na to, aby se takhle cítila, ale jen se na ni podívejte! V jednom kuse si opakuje rozhovor s Mačem, ja-ko nějaký teenager! To je nedůstojné.

Už žádné analýzy! okřikla se Georgie přísně. Mluvila s Mačem na rovinu; řekla mu přece, aby to vzdal.

Horší ale bylo, že pořád musela myslet na to, jak jí řekl, že to nevzdá, a trochu ji přitom mrazilo v zádech.

Georgie nenacházela omluvu pro svou vlastní zatvrze-lost. Znovu a znovu ji její mozek ujišťoval, že se rozhodla správně, zatímco její slabé a proradné tělo nepřestávalo produkovat zvláštní fantazie, jako podlehnout své touze, vrhnout se mu do náruče, ale zároveň nějakým zvláštním způsobem dokázat, aby neztratila svou hrdost a srdce.

Na někoho tak sebejistého si Mac počínal zjevně velice zvláštně, protože ji zase ignoroval. Poslední dva dny ho sot-va zahlédla a měla na sebe zlost, že ho dnes ráno tak nedočkavě vyhlíží, až přijde vyzvednout Tobyho. A už je tady. Georgie se nadechla a šla ho přivítat.

„Ahoj.” Srdce jí nepříjemně bušilo, ale podařil se jí chladný úsměv. Aspoň si myslela, že je chladný. „Zeptal se tě Toby, jestli nepůjdeš dál?”

Když Mac uslyšel její hlas, vzhlédl a výraz, který se krát-ce objevil v jeho očích, v ní vyvolal mrazení. Nebo to způsobil jen pohled na něj - to mučivé cuknutí jeho úst, napě-tí ve tvářích, dobrá nálada v obličeji?

„Já myslím, že můžeme klidně jít rovnou,” navrhl. „Te-dy, jestli jsi připravený, Toby? Máš nějakou bundu?”

Pochopitelně, že se Toby obrátil na Georgii. „Georgie, kde mám bundu?”

„Na věšáku u zadních dveří, tam kde je vždycky,” rezig-novala Georgie. Sledovala, jak Toby běží do kuchyně, pak se její oči znovu střetly s Mácovými. Ale ten vzrušující zá-blesk byl tentam, až ji napadlo, že si to jen představovala. Přerušila mlčení. „Kam vlastně půjdete?” „Myslel jsem, že zamíříme na vřesoviště.”

„Na vřesoviště?” Georgie na chvíli vypadla z role chladné a vyrovnané ženy. „Ale nemyslíš si, doufám, že tam po-vezeš Tobyho na té své motorce? To je moc nebezpečné!”

Mac zakoulel očima. „Ovšemže ne!” Rozmachem uká-zal na silnici, kde stál solidní vůz, hned za Georgiiným dvoudvéřovým autíčkem. „Jsem teď hrdým vlastníkem opravdového rodinného vozu,” přiznal jí. „Jsem si jistý, že to ocení i Geoffrey.” „Ty sis koupil auto?”

Georgie na něj zírala. Bylo to jasně červené auto, ale ji-nak docela nenápadné; bylo těžké si představit, že v něm Mac bude jezdit, natož že ho koupil. „Ano. Co mu říkáš?”

Georgie nevěděla, co si má myslet. Částečně byla ráda, dokonce jí to zalichotilo. Koupě takového vozu byla jistě známkou toho, že už Mac trochu dospěl.

Ale trochu ji bodlo lítostí. Mac měl vždycky motorku, dokonce i v Africe. Vzpomínala, jak vždycky seděla za ním, s rukama kolem jeho pasu, a cítila se zároveň vzrušená i v bezpečí. Horký vítr jí šlehal do tváří, kolem ubíhala exotická krajina a oni s Mačem se k sobě tiskli.

Motocykl byl součástí jejich mládí, byli tak živí, nezatí-žení zodpovědností, chtěli naplno prožívat každou šťastnou chvíli. Byla v tom svoboda a spousta legrace, mohli prokličkovat hustým provozem a nechat za sebou ostatní i s jejich - och, tak solidními - vozy, nechat se zvábit ote-vřenou silnicí.

Bylo to součástí toho, jaký Mac je - bezstarostný, ne-konvenční, občas i nezodpovědný - ale v každém případě muž, který ví mnohem lépe než kdokoliv jiný, jak si užívat života.

„Jsi si jistý, že víš, co děláš? Řídit takový vůz, to je něco jiného než motocykl.”

„Určitě mi nechceš radit, jak mám řídit?” popíchl ji Mac pobaveně. „Příště bys mě mohla třeba učit vařit!” Zvedla bradu. „Jenom mám starost o Tobyho,” prohlásila.

„Nemusíš se o něj bát. Bude v pořádku a já budu řídit opatrně, slibuju. Chci ho učit, jak se fotografuje krajina. Na vřesovišti bude dneska perfektní světlo.”

Georgie si představila ty dva na kopcích. Byl jasný, vě-trný dubnový den - na vřesovištích si určitě užijí spoustu legrace, a společnost jim budou dělat jen vítr a krajina.

„To zní nádherně,” pronesla sípavě a toužila jít s nimi. Pěkně uhozené, když člověk závidí vlastnímu synovci.

Proč ji Mac nepožádal, jestli nechce jet také. Kdyby to myslel vážně, tak dopoledne strávené společně na vřesovišti by bylo přece pěkným začátkem.

„Jo, mělo by tam být pěkně,” prohlásil Mac. „Co ty bu-deš dneska dělat?”

„Musím dohnat nějaké domácí práce,” sdělila mu Georgie a nevěděla, jestli má být ráda nebo spíš naštvaná, že na její nervózní blekotání nereagoval pozváním.

Nedomyslela, jak se bude cítit, když Maca znovu uvidí, takže si musí najít nějakou práci, která ji opravdu zaujme. „Koupila jsem nábytkovou stěnu do Tobyho pokoje, aby si měl kam uložit všechny ty své krámy - místo na koberec, takže to zkusím smontovat.”

„Překvapuje mě, že to neudělá Geoffrey. Myslel jsem, že je to tvůj kutil všeho druhu.” „Jsem naprosto schopná si to udělat sama,” vyštěkla.

Ovšemže se zmínila Geoffreyovi, ten ale vzdychl a zadíval se do diáře. „Nevím, kdy se mi podaří přijít, abych ti to dal dohromady,” řekl mrzutě. „Ten projekt mi zabírá tolik času…”

Georgie byla tak rozzlobená, že se do toho nedala sama, že dorazila domů rozhodnutá stěnu složit, i kdyby ji to mě-lo zabít. Podařilo se jí sestavit rám, který se podezřele ky-mácel, ale skončila znechucená; stačilo jedno kopnutí a všechno se to zřítilo k zemi a tak už to zůstalo.

Takže dneska zkusí znovu proniknout do nepochopitel-ného návodu. Je přece inteligentní, schopná žena a má i vlastní šroubovák. A jestli všichni ti pitomí mužští dokážou ten kus nábytku smontovat, tak to zvládne i ona.

„Když se to minule snažila dát dohromady, řekla doopravdy moc ošklivé slovo,” žaloval Mácovi Toby. Našel svou bundu a stáhl ji z věšáku a za rukáv ji vlekl za sebou na cestu. „Byla moc rozzuřená!”

Mac se rozesmál, jak Georgie zrudla a modré oči mu pří-mo tančily. „Určitě nepotřebuješ pomocnou ruku?” zeptal se jí. „Ne, díky,” prohlásila důstojně. „Já to zvládnu sama.”

Odvážná slova, kterých ale litovala v okamžiku, kdy uviděla kusy stěny rozložené na podlaze Tobyho ložnice. Po-pis jí tentokrát dával ještě menší smysl než minule a netrvalo dlouho a byla naprosto zničená. Nakonec všechno zase rozložila a docela vyčerpaná odnesla jednotlivé kusy k sobě do ložnice. Aspoň ušetří Tobyho svých jazykových výlevů. Mac ho přivezl zpátky pozdě odpoledne.

„Tak měli jste se dobře?” zeptala se Georgie Tobyho, ani však nemusela. Bylo vidět, že je nadšený.

„Perfektní!” zvolal Toby a oči mu svítily. „Příští sobotu půjdeme zase.” Jen jestli to nebylo jen Tobyho zbožné přání.

„Pokud ti to nebude vadit,” prohlásil. „Už jsme si na-plánovali další etapu našeho fotokurzu, co, Toby?” Pokle-pal chlapci na rameno. „Toby má pro focení doopravdy cit,” pochválil ho a Georgie viděla, jak chlapec září pýchou.

„Tak to vypadá, že ti vážně budu muset koupit k narozeninám ten foťák,” pronesla zlehka a trošku ji píchlo u srdce. Tobyho tvář se rozsvítila. „Ano, prosím, Georgie!”

Mac se musel zasmát jeho srdceryvnému výrazu. „Jak jsi daleko se stavbou té stěny?” obrátil se na Georgii.

„Jo to… ale dobrý. Hotovo,” lhala bravurně a chtěla změnit téma. „Co takhle šálek čaje? Mám i koláčky.”

Mac pohlédl na hodinky. „To zní dobře, ale radši ne. Později se mám setkat s přáteli na skleničku a předtím musím ještě něco udělat. Ale děkuju.”

Tak fajn. Ne, že by ho chtěla ještě chvíli zdržet, ale bylo neslušné ho nepozvat, když strávil celý den s Tobym. Když nechce jít dál, mně to naprosto vyhovuje, pomyslela si.

Jen jdi a sejdi se se svými perfektními přáteli, chtěla za ním dětinsky vykřiknout. Vůbec mě to nezajímá!

Ovšemže ne, nebylo by to důstojné. Toby stále ještě mlu-vil o záklopkách a fotografických časech. Přibouchla za se-bou dveře, což ji uklidnilo.

Georgie stála u Roseina stolu, bezmyšlenkovitě probírala poštu, která došla dnes ráno a Cassie se ji zatím snažila přesvědčit, že Gazette ted ze všeho nejvíc potřebuje speciální přílohu pro volný čas.

„Příloha bude asi výrobně hodně drahá,” namítla Georgie. „Ale jinak se mi to líbí. Och, podívej se na tohle!” Probírala se lesklou brožurou. „Tady jsou ty nové lázně na Pic-kering Road!” „Vtom starém zámku?” nakoukla sem i Rose.

„Ano, no nevypadá to velkolepě?” Georgie nechala le-ták kolovat, aby i Cassie viděla fotografie blyštícího se ba-zénu uprostřed tropické vegetace, skvěle vybavené ložnice i ženy, podrobující se právě řadě exotických kúr. „Bahenní zábaly - no jak by se ti líbilo tohle?”

Cassii to zaujalo. „Říkají, že to dělá divy na pleť. Prý to odstraní všechny odumřelé buňky.”

Konverzace se rychle přesunula do oblasti pleťové kos-metiky a k výhodám masáží, k mejkapům, k pedikúře, kte-rá prý působí lépe než nové boty - což ovšem záleží výhradně na botách - a tudíž i na jednotlivé druhy terapií. Pak se znovu vrátili k lázním a následovala vzrušená deba-ta o stylu oblékání.

Byl to výhradně ženský rozhovor, který Georgie často vedla v Londýně se svými kamarádkami a ted si teprve uvědomila, jak to tady postrádala. Bylo zvláštní, jak pár minut povídání o hloupostech způsobí, že se cítíte lépe a vůbec vás nezajímá, jaké pohledy si vyměňují Mac s Kevinem. A jestli nestačí držet krok s rychlými změnami v rozhovoru, kterému potají naslouchají, je to jejich problém!

Georgie se nakonec vrátila k původnímu tématu. „Podívej, Cassie, jestli vážně toužíš po tom, nechat se obalit bah-nem a navíc pokrýt chaluhami a navrch ještě nějakým lepi-vým filmem, máš šanci,” prohlásila a otevřela obálku, která brožuru doprovázela.

„Nabízejí tady zdarma den luxusního rozmazlování pro specializovanou reportérku,” zamávala jí dopisem před očima. „A vzhledem k tomu, že žádnou další reportérku ta-dy nemáme, řekla bych, Cassie, že je to pro tebe. A proč by-chom vlastně nemohli napsat článek o nových místních lázních jako součást té naší nové přílohy? A samozřejmě se tam musíš podívat a vyzkoušet všechny jejich kúry! Já sice nemyslím, že bych se nechala trápit nějakým bahnem nebo mořskými řasami, kdyby šlo o mě,” řekla a toužebně se zadívala na brožurku,,,- ale musí to být požitek jen tak si le-žet na jednom z těch lehátek u bazénu a prospat celý den!” „A musela bych tam jít hned?” zeptala se Cassie.

Georgie studovala dopis. „Nabídka platí jen do příštího pondělí.” Ušklíbla se. „To je trochu restriktivní. Bud chtě-jí, abychom o nich napsali, nebo nechtějí.”

„Dobrá,” řekla Cassie nevýrazně. „Počítám, že tyhle vě-ci musí nějak limitovat. Problém je, že asi nebudu mít možnost to využít. Mám toho moc.” „Cože, celý víkend?” „Bohužel.”

„Aha.” Georgie byla trochu zmatená Cassiiným nedo-statkem nadšení, vzhledem k předchozímu rozhovoru. „To je tedy škoda. A co ty, Rose? A pak napsat článek?”

„Já myslím, že nedokážu napsat nic,” odmítla Rose. „A tento víkend mi přijede dcera.” „A ty, Meredith?” Georgie jí ukázala brožuru. „Tohle vážně není moje parketa,” odmítla Meredith. „Někdo tam přece musí být schopen jít!” vyhrkla Georgie.

„A co třeba ty?” navrhla Rose. „Nikdy si neužíváš žád-ných výhod a říkalas, jak by se ti líbilo strávit tam den.”

„To ano, ale do konce týdne nemám čas a o víkendu ne-chci nechávat Tobyho samotného.”

„Já jsem myslela, že Mac říkal něco o tom, že učí Toby-ho fotografovat?” prohlásila Cassie a už sem Maca volala.

„Hej, Macu, zrovna jsme nabízely Georgii, aby přijala o víkendu nabídku na den v lázních. Budeš mít Tobyho, ne?” „Jo, v sobotu,” přiznal Mac, vzal od Cassie nabídku

a prolistoval ji. „Nejsem si ale jistý, Georgie, že je to něco pro tebe. Vypadá to na tebe až příliš požitkářské. Ty přece nikdy nedokážeš natolik vysadit, aby sis to užila.”

„Ale ano, dokázala bych,” vytrhla mu Georgie brožuru z ruky. „Dokážu odpočívat jako každý druhý. Strávím tam tuhle sobotu a můžu tě ujistit, že se uvolním, abych si to užila!”

Šla zavolat do lázní, odhodlaná dokázat Mácovi, že i ona je schopna dopřát si požitek ve velkém stylu.

Když se ale blížila sobota, už si nebyla tak jista svou schopností se uvolnit. Celý týden byla v jednom kole, tak-že ani neměla čas pořádně uklidit, všude byl nepořádek.

Ve skutečnosti by radši trávila čas sama doma a dala do pořádku celý dům, než prolenošit den v lázních. Jen pomyšlení na Mácovu reakci, kdyby tam nešla, jí zabránilo zavolat a odříct to. Nestála o další lekci o tom, jak je přepja-tá. Takže ten den prolenoší, i kdyby ji to mělo zabít.

Ale ve skutečnosti, když procházela dveřmi do lázní, je-jí napětí začalo opadat. Všechno tady bylo tak klidné a ti-ché a čisté, bylo to jako dostat se do jiného světa, do ves-míru uklidňujícího přepychu, kde nezvoní telefony, nejsou žádné zmatky, žádná zodpovědnost, žádné uzávěrky. Kde nemá nic na práci, jenom ležet a nechat se rozmazlovat.

Georgie si konečně začala dopřávat ten čirý luxus, nechala se naparovat, drhnout a natírat různými emulzemi, až náhle úplně přestala myslet. Když den končil, byla tak od-počinutá, že se jí ani nechtělo vstávat. Do té doby si neuvědomila, jak byla vyčerpaná, zatímco nyní se cítila tak svěží.

„To je úžasné místo,” řekla dívce v recepci, když odevz-dávala klíče. „Já o vás napíšu tak pochvalný článek, že bu-dete mít nabito!” Dívka zmateně pohlédla na prospekt. „Článek?”

„Já jsem z Askerby and District Gazette” vysvětlovala Georgie. „Předpokládala jsem, že jste nám nabídli volnou vstupenku, abychom udělali lázním publicitu?”

„Absolutně ne.” Dívka důrazně zavrtěla hlavou. „My nabízíme tak luxusní služby, že nepotřebujeme inzerci a velmi přísně dodržujeme pravidlo nenabízet je jako pozornost pro účely propagace. Vaši vstupenku musel někdo zakoupit.”

„Ne, na mou duši, přišlo to k nám do novin,” dohadova-la se Georgie a sáhla do tašky. „Podívejte.” Podala jí lístek.

Dívka si ho pečlivě prohlédla a začala něco vyťukávat na klávesnici, přitom sledovala monitor a lehce se mračila. „Aha, je to, jak jsem myslela.” Tvář se jí rozjasnila. „Naše záznamy říkají, že vaši vstupenku zakoupil pan Mac Henderson. Říká vám to něco?” „Ano, to tedy říká.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Georgie jela zamyšleně domů. Maca stálo opravdu hod-ně úsilí, aby jí poskytl odpočinkový den.

Všechno jí ted zapadalo na své místo. Zřejmě okouzlil ředitelku lázní, aby odeslala ten dopis a přiměl Cassii i Rose a dokonce i Meredith, aby odmítly, kdyby jim to nabídla. Proto všechny koukaly tak netečně! A jako vr-chol všeho si to Mac ještě pojistil tím, že jí řekl, že nedokáže odpočívat. Moc dobře věděl, že se rozhodne ukázat mu opak. Tolik úsilí, a udělal to pro ni.

Hluboko uvnitř pocítila žár, který proudil zvolna ven, až se jí usadil v konečcích prstů a ve špičkách nohou. Mo-hl to být i přetrvávající efekt toho lepivého zábalu s bah-nem z Mrtvého moře. Nebo to bylo vědomím, že tentokrát na ni Mac opravdu myslel a znemožnil jí vzdát se přestávky, kterou tak potřebovala. Teprve ted si Georgie uvědomila, jak moc. Ale Mac to věděl. „Ahoj!” volala už od vchodu.

Žádná odpověď. Georgie znovu zavolala, ale v domě pa-novalo jasné ovzduší prázdnoty. Byla si tak jista, že Mac s Tobym budou chtít vědět, jak si užila dnešní den. No, může se pustit do uklízení, když má ted možnost.

Když však Georgie otevřela dveře do obývacího poko-je, strnula. Byl bez poskvrny, na podlaze žádné hračky, všechno na svém místě. A stejně tak kuchyň. Bylo tu tak uklizeno, že začala doopravdy váhat, jestli to ráno neu-klidila sama.

Zvědavě vyšla do poschodí. Její pracovna i ložnice byly také uklizené, takže zbývá Tobyho pokoj. Georgie otevřela dveře, připravená na chaos, který tu vždy panoval.

Když ale otevřela, nemohla to tady poznat. Stěna, jejíž skládání ji stálo tolik úsilí, byla sestavena a stála u zdi a veškeré Tobyho hračky a drobnosti byly uloženy do poliček nebo hlubokých zásuvek. Sotva viděla na podlahu. V krku se jí utvořil knedlík.

Zaslechla zvuk vchodových dveří, obrátila se a na schodišti se už objevili Toby s Mačem.

„Ty už jsi doma?” zklamaně pronesl Toby, když ji spatřil. „My jsme tě chtěli překvapit.” „Moc jste mě překvapili,” přiznala Georgie.

„Já jsem pomáhal Mácovi s tou stěnou,” chlubil se Toby důležitě. „Líbí se ti to?” ‘

„Ano, moc se mi to líbí.” Přes Tobyho hlavu se zahleděla Mácovi do očí. „Děkuju ti,” řekla prostě, ale Mac si všechno přečetl z jejího výrazu a kývl.

„My jsme teď byli nakupovat. Proto jsme tu nebyli, když jsi přišla. Uvaříme večeři.” „Já myslím, že už jste toho udělali dneska hodně.”

„Ne, to je v pořádku. Máme všechno naplánované, co, Toby?”

Toby přikývl, ale Georgii napadlo, že už toho asi má dost, celý den pomáhal. „Co kdyby sis teď udělal chvíli volna, Toby? Já Mácovi pomůžu s tou večeří, jen se převléknu.” Toby na další nečekal a pohotově zmizel u počítače.

Když Georgie přišla do kuchyně, převlečená z praktic-kých kalhot a topu do lehkých bavlněných šatů, které jí jemně poletovaly kolem nohou, Mac už krájel zeleninu. Chvíli stála ve dveřích a pozorovala ho při práci.

Jako kdyby její pohled vycítil, Mac vzhlédl a oči mu ztmavly vřelostí. „Sluší ti to, ale já jsem myslel, že už jsi vzdala to večerní převlékání?”

„No ano, ale to předchozí oblečení bylo tak trochu lep-kavé od všech těch vodiček, kterými člověka v lázních na-tírají,” řekla Georgie, ale raději by to bývala nevysvětlova-la. Najednou si připadala nervózní. „Tak co mám dělat?” „Jestli chceš, tak nastrouhej trochu parmazánu.”

Mac jí podal sýr a struhadlo a Georgie si dávala pozor, aby se svými prsty nedotkla těch jeho. „Opravdu mi to svěříš?”

Zasmál se. „Myslím, že to zvládneš. Nechtěl jsem ti dát dělat něco, čím by sis zamazala tyhle šaty.”

Georgie se soustředila na strouhání sýra, ale stále vnímala Maca, jak se pohybuje po kuchyni. Koutkem oka vi-děla, jak dává do hrnce cibuli, jak si pohazuje rajčetem, než ho rozkrájí na malé dílky, přitom si zamyšleně hladil bradu a studoval recept. Byl samý sval a šlacha, každý kousek je-ho těla působil správným dojmem, dokonce i vrásky v koutcích jeho očí zapadaly do jeho vzhledu a pohyblivá křivka úst Georgii fascinovala ještě dlouho potom, co odvrátila oči.

Po chvíli začalo ticho působit nepřirozeně, Georgie strčila kousek parmazánu do úst a odkašlala si. „Díky za ten dnešek, Macu,” vyhrkla chraptivě. „Složit tu stěnu netrvalo zas tak dlouho,” prohodil.

„Já jsem myslela celý dnešní den. Já už vím, že to tys mi zařídil tu vstupenku do lázní.” „Aha.” Mac zastavil vařečku, jíž míchal cibulku. „Já

jsem zapomněl, že jsi novinářka a že přijdeš všemu na kloub.” „Proč jsi to bral takovou oklikou, abys to udržel v tajnosti?” Nakrčil ramena.

„Protože po tom fiasku s Peru jsem byl celý nervózní, že se budeš zase zlobit, že ti organizuju život,” přiznal a tvářil se tak rozpačitě, až se Georgie rozesmála. „Na mou duši, kvůli tomu dnešku se nezlobím.” „Neříkej mi, že jsem konečně trefil to správné!”

„Ano, moc se ti to povedlo,” řekla tiše. „Vůbec jsem předtím netušila, jak moc potřebuju přestávku. Dnešní den byl perfektní, ani nevím, jak ti poděkovat.”

Mácovy oči vyzařovaly intenzivní modř. Odložil nůž, vzal Georgii z ruky struhadlo. „Myslím, že už jsi to udělala,” pronesl něžně.

A velice jemně ji vzal kolem pasu, cítil, jak jemný mate-riál jejích šatů klouže po její hedvábné, rozehřáté kůži, když si ji přitiskl k sobě a celé tělo se mu svíralo touhou.

Mac měl svou strategii. Přišel na to ten večer, kdy se objevil na jejím prahu s kari. Na Georgii se totiž nesmí spě-chat, tím se nic nedosáhne. Je to příliš silná osobnost, aby se dala vmanipulovat do něčeho, co nechce, a kdyby se člo-věk snažil něco jí vnutit, jen by se postavila na zadní.

Dobrá, rozhodl se, budu se k ní chovat jako k vy-strašenému zvířátku, které musíte dlouho chlácholit, než se přiblíží. Od jejich posledního polibku si vytrvale udr-žoval odstup a doufal, že mu znovu začne důvěřovat a až ji pak znovu políbí, bude to jako minule: něžné, sladké, chápající.

Tak to by bylo, pokud jde o strategii! Ve chvíli, kdy se jí Mac dotkl, vzala všechna jeho předsevzetí za své, zachváti-la ho horečná touha. Přitiskl si Georgii k sobě, jeho ústa se vrhla na její a líbali se a líbali, ale nebyly to ty hladové polibky, které by roznítily všechny zadržované emoce. Její vů-ně, něha a vřelost mu dočista zamotala hlavu.

Spočívala v jeho pažích, tak vláčná a vstřícná, zoufale ji sevřel ještě pevněji a prohloubil polibek. Její ruce ho svíra-ly, přitahovaly si ho, prsty mu hladila ramena, až to Mac už nemohl vydržet. Poddal se své obrovské touze, která ho stravovala, prudce opřel Georgii o ledničku a líbal ji lačně na hrdlo, jeho ruce jí vklouzly pod šaty, sjely až na kolena, jemně odsunuly lehkou látku a našly si cestu k jejím hed-vábným stehnům.

Už je to tak dlouho… Chtěl - potřeboval - se dotýkat každého centimetru jejího těla, každého milimetru - zno-vu ji vlastnit. Když Georgie zaklonila hlavu a prohnula se pod jeho doteky, zašeptala jeho jméno a Mac pocítil nával radosti. Je pořád jeho, stále tatáž Georgie…

„Už bude večeře?” Tobyho jasný hlásek je oddělil tak účinně, jako kbelík studené vody a zanechal Maca i Georgii v šoku. Mac od Georgie automaticky odskočil, ta nara-zila vzadu do ledničky a rychle si rovnala šaty. Vlasy jí poletovaly kolem obličeje, oči se jí rozšířily a ztmavly a vypadala tak svůdně, že měl Mac co dělat, aby se na ni znovu nevrhl.

Nakonec se první vzpamatovala Georgie. „Toby, já jsem… si myslela, že si hraješ na počítači.”

„Já jen že jsem se pak chtěl dívat na ten pořad o dino-saurech, a jestli bude večeře pozdě, tak ho zmeškám,” vysvětloval Toby s dětskou bezprostředností.

„Dobrá, nebude to trvat dlouho,” slíbila mu Georgie, která si jen stěží vzpomněla, co měli na práci.

„Dobře.” Toby se rychle obrátil a vyběhl po schodech, zřejmě vyvedený z míry tím, jak Mac přitiskl jeho tetu na ledničku. Nepadlo jediné slůvko o polibku a Georgie byla ráda, že

se do večeře stihla uklidnit. Toby po tom, co je přistihl in flagranti vypadal rozčilenější než jindy, ale povídal si s ni-mi jako vždycky. Georgie byla ale zničená. Stačilo přijít o pět minut později a mohl ji s Mačem nalézt na podlaze. Ani jeden z nich nebyl schopen normálně myslet, natož aby si uvědomili, že je v domě malý kluk.

Večeře byla nekonečná, ale stejně to bylo málo. Georgie citlivě vnímala, jak si Mac, sedící naproti u stolu, povídá s Tobym, jako by se nic nedělo. Nezdálo se, že i jemu srdce zběsile tluče jako jí. Dokonce ho to snad ani nevyvedlo z míry. Místo toho rozdával úsměvy na všechny strany.

Samozřejmě, zatímco se Georgie třásla obavami o To-byho, Mac se široce usmál, vyskočil a rozevřel náruč. „Pojď ke mně.”

„Ne.” Neměla v úmyslu na něj tak vyjet. Mácovi zmizel úsměv z tváře, jako kdyby mu vrazila facku.

„Ne? Jak můžeš říct ne potom, cos mě v kuchyni tak líbala?”

Oprávněná připomínka, Georgie polkla. „Neměla jsem to dělat, omlouvám se. Myslím, že to je následkem toho dne v lázních, byla jsem až moc… odpočatá.”

„Sakra, Georgie, co je špatného na tom být odpočatá?” Mac nemohl uvěřit, že to dělá zase, že znovu couvá, když už si byl jistý, že ji získal zpátky, jistý, že i ona cítila, jak je jim spolu krásně. „Nemůžeš být přece moc odpočatál”

„To si myslíš ty. Ty bereš relaxaci jako uměleckou formu, ale někteří z nás mají smysl pro odpovědnost. Nikdy jsem neměla vystavit Tobyho tomu… tomu…”

„Tomu polibku?” dokončil Mac za ni dost ostře. „To není žádné sprosté slovo, Georgie! Ani neslušné chování. Toby z toho není zničený. Neumí sice ještě pochopit, proč se s ně-kým takhle líbáš, ale je mu teprve sedm. Jednou to pochopí. Je pro něj dobré vidět, když jsou dospělí k sobě něžní.” Georgie zrudla. „Ale my jsme byli trochu víc než něžní.”

„Ano, my jsme se prakticky milovali,” prohlásil Mac významně. „To přece dává životu smysl. Jistě, většinou při-tom nestojíš o diváky, to souhlasím, ale přece to nebyl ko-nec světa, ne?”

Zbavil se napětí v ramenou a vykročil k Georgii. „Ale teď tady nejsou žádní diváci,” připomněl jí a chtěl ji vzít za ruku, ale vytrhla se mu.

„Ne, Macu, omlouvám se, je mi moc líto, že jsem tě předtím povzbuzovala, ale nějak mi to nemyslelo,” řekla tak pevným hlasem, jak jen dovedla. „Byla by to chyba, kdyby…”

„Kdyby co? Kdyby ses jednou v životě chopila příležitosti? Kdybys mi uvěřila? Kdybys uvěřila v lásku?” Maca ovládla nepříčetná zlost, mísící se s hořkým rozčarováním.

„Už jsi strávila spoustu času přesvědčováním, že ses za poslední čtyři roky změnila, Georgie, ale ne, nezměnila ses. Jsi ta Georgie - která se bojí života, která se bojí lásky.”

„Ale já mám pro to dobrý důvod!” Georgiin tempera-ment vybuchl. „Riskovala jsem a milovala jsem tě, ale nakonec zbyla jenom bolest - bolelo to tak moc, že jsem sot-va popadala dech. Nechci tím znovu projít.”

Mac si povzdechl. „Co můžu udělat víc, než ti slíbit, že to tentokrát tak nedopadne? Přiměla jsi mě proskakovat obruče, dokazovat, že umím myslet na tvé potřeby, ale po-řád to není dost. A nikdy nebude, vid? Protože ty jsi vyděšená. Děsíš se lásky, děsíš se, že ztratíš kontrolu nad svým poklidným životem. Radši budeš v bezpečí, všechno puntičkářsky na svém místě, než abys pustila do života trochu nepořádku! Jsi natolik vyděšená, že se radši budeš cítit mizerně a osamělá, než abys byla šťastná s někým druhým!”

,rTo je tvá představa, že můžu být šťastná jedině s te-bou,” vztekala se Georgie. „Občas jsi tak arogantní, Macu,

že je to neuvěřitelné! Ty jsi ten pravý, kdo má právo mluvit o kontrole! Jediný důvod, proč se tak zlobíš je, že jsem ne-šla s tebou do postele, když jsi ty chtěl.”

A pokračovala v obviňování. „Snažíš se mě změnit už od chvíle, kdy jsme se seznámili. Chtěl jsi po mně, abych měla svobodného ducha. Abych byla jako ty - ale to já nejsem. Jsem zkrátka hnidopich se zvrácenou potřebou mít ve všem pořádek, jasné? To jsem prostě já, a kdyby ses na mě pořádně podíval a opravdu viděl, jaká jsem, místo abys ze mě chtěl udělat někoho podle svých představ, tak by ti to došlo.”

Jak se všechno mohlo tak rychle pokazit? uvažovala nešťastně Georgie, zatímco dny ubíhaly. Jednu chvíli byla v Mácově náručí a hned nato byli daleko od sebe. Teď už Mac musí uznat, že to nikdy nebude fungovat, a odejít.

Ale Mac nic takového neříkal a Georgie nemohla nic dělat. Musela zorganizovat dobročinný ples, konající se už v sobotu, o kterém všichni mluvili. Proč si vůbec myslela, že je to dobrý nápad tam jít? Byla si jistá, že Geoffreyovi by to vůbec nevadilo. Nesnášel tanec. Ale hrdost jí nakonec nedovolila zůstat doma a schovávat se, zatímco se druzí baví. Gazette jsou její noviny a není důvod, proč by nešla na ples. Mac by si ještě myslel, že je doopravdy vyděšená.

Já přece nejsem vyděšená, říkala si Georgie. Nejenže pů-jde na ples, ale bude tam zářit, aby Mac viděl, že je jí bez něj fajn, přesně jak mu tvrdila.

Stejně ale nebyla připravena na reakci ostatních, když se v sobotu večer, v doprovodu Geoffreye, objevila v hotelu Grand. „Jéje, vypadáš fantasticky! Kdes sehnala ty šaty?”

Bylo to neslýchané, ale Georgie si vzala půl dne volna a kvůli oblečení na ples se vydala na dlouhou cestu do Le-edsu, rozhodnutá sehnat si takové šaty, které by Mácovi dokázaly, jak se změnila. Nic decentně elegantního. Chtěla vypadat jinak. Chtěla být sexy, všechny omráčit.

A tyto šaty byly přesně takové. Georgie to věděla už v té chvíli, kdy si je zkusila. Měly úžasnou světle modrou bar-vu, která jí šla k pleti, a seděly jí jako druhá kůže, smyslně jí kopírovaly všechny křivky, aby jí pak jako jemný vodo-pád spadaly až ke kotníkům. Zepředu měly hezký, spíš kla-sický střih s velmi malým výstřihem, měly průhledné tří-čtvrteční rukávy. Zepředu to tedy byla ta stará, klasická Georgie, decentní a elegantní.

Ale vzadu… Vzadu byly hluboko vystřižené, aby odhalo-valy její štíhlá, bledá záda a výstřih končil moderní verzí Hon-zíku, což vypadalo, jak ji ujistila i prodavačka, neuvěřitelně sexy. V poslední chvíli sice Georgie ztratila nervy z odhale-ných zad a přehodila si přes ramena lehký šál. „Vypadáš nádherně,” přidala se Rose a uvedla Geoffreyho ke stolu. „Měla bys nosit častěji rozpuštěné vlasy. Jsi pak mnohem mladší.”

„Díky, Rose,” řekla Georgie dojatě. Posadila se vedle Geoffreye a zjistila, že u stolu zbývají dvě volná místa na-pravo od ní. Nebylo pochyb, kdo se opozdil.

„Teď ještě potřebujeme Maca,” prohlásila Cassie, která si přivedla seriózně vypadajícího mladého muže a představila ho jako Simona. „Aha, už je tady…” zamávala. „Ma-cu, tady jsme.”

Nezdálo se, že je nadšený, že má sedět vedle ní, ale jeho chyba, to on přišel pozdě, že?

„Aha, a s ním je Frances,” hlásila Rose. „Vypadá dob-ře, co?”

Geoffrey se právě bavil s Nilesem naproti, a tak si Georgie dovolila kratičký pohled. Okamžitě spatřila Maca a vyschlo jí v ústech. Ve smokingu mu to neuvěřitelně slu-šelo. Strohé linie zdůrazňovaly jeho široká ramena a pěk-ně stavěné tělo, zářící bělost jeho košile a motýlek kontra-stovaly s ostrými rysy jeho tváře, s jeho opálenou kůží i modří jeho očí.

Ale po nějaké postarší vdově tu nebylo ani vidu ani sle-chu. Georgie se lehce zamračila. Těsně vedle Maca kráčela elegantní žena přibližně v jejím věku… jaká hanebnost! Jak se k němu může tak tisknout? A… zatraceně, proč se Mac zastavil, aby jí věnoval povzbudivý úsměv?

„Ahoj všichni,” pozdravil a usmíval se na všechny u sto-lu. Když se podíval na Georgii, oči mu zamžikaly. „Tohle je Frances.”

Georgn spadla brada. Nemohla si pomoct. Tak tohle je Frances? To přece není žádná starší dáma. Naopak, Georgie měla neblahý pocit, že je Frances dokonce mladší než ona. Vypadala přirozeně, měla teplé hnědé oči a milý výraz.

Georgie se přes Geoffreye naklonila k Rose a šeptem se jí ptala: „Já myslela, že je Frances vdova?”

„To je,” špitla Rose. „Byla to strašná tragédie. Stevenovi bylo teprve něco kolem pětatřiceti, když zemřel, a Frances to úplně zničilo. Přímo ho zbožňovala, oba se těšili, že si pořídí dítě. Právě si koupili větší dům, takže je v něm ted Frances sama, ale nemůže se odhodlat k prodeji. Proto pronajímá po-koj. Vím, že je ráda, že tam má Maca, že jí dělá společnost.” Rose zavrtěla hlavou. „Taková škoda. Je to tak milá ženská.”

Nejhorší na tom bylo, že Frances byla opravdu milá. Vstřícná, přátelská, bez problému si se všemi povídala. Georgie seděla a ve svých speciálních šatech si připadala div-ně. Proč si nevzala na sebe radši něco obyčejnějšího, jako Frances? A proč neumí být tak přirozená a přátelská, aby ji měli všichni rádi, a ne takový nepřístupný hnidopich? Bylo jí jasné, že Mac má Frances rád.

A nebyl jediný. Geoffreye zřejmě docela uchvátila. Už prohlásil, že mají společné přátele - a dívá se na Frances s úplně stejným výrazem, jako kdysi ve škole na Georgii. A vrchol všeho - Frances umí vařit.

„Nikdy jsem nejedl takové pečivo, jako to její,” sdělil všem u stolu Mac a ignoroval Francesiny protesty i rumě-nec. „Je takové nadýchané, a co teprve její moučníky a nákypy…” „Opravdu?” Geoffrey div nespadl vzrušením ze židle.

„Co kdybyste požádali Frances, aby vám psala do sloup-ku vaření pro Gazette?” obrátil se Mac přímo na Georgii.

„Ale ne, vážně, tak dobrá nejsem…” zdráhala se Frances, celá rozpačitá z nenadálé pozornosti. „Nejsem si jistá, jestli bych něco takového dokázala.” „Nesmysl, jasně, že bys to zvládla,” zasáhl Mac.

„Jsem si jistý, že byste byla úžasná,” připojil se vřele Geoffrey.

Georgie sevřela rty, jako vždy když šlo o její noviny, ale když chtěl Mac vědět, jestli považuje Francesin sloupek va-ření za dobrý nápad, přiměla se k úsměvu. Nechtěla, aby to vypadalo, že žárlí. I když tomu tak bylo.

„Myslím, že ted bychom se o tom neměli bavit,” pronesla přívětivě, jak jen dokázala. „Tohle je společenská událost. Ale pokud byste měla o sloupek zájem, Frances, urči-tě za mnou přijďte. Můžeme si o tom promluvit.” „To je od vás moc hezké.” Frances si jí zjevně vážila.

„Aha, už začali hrát!” zvolal Mac a vyskočil. „Frances, pojďme si zatančit.”

Georgie je sledovala a cítila, jak se jí svírá žaludek, ale nechtěla, aby si toho někdo všiml. Bylo jasné, že se ostatní dohadují, proč spolu ona a Mac nemluví, když si Mac dal tolik práce, aby jí zařídil ten den v lázních, ale naštěstí mě-li dost taktu, aby se neptali.

Georgie zvedla bradu, napřímila se a zářivě se usmála na Geoffreye. „Co kdybychom se k nim přidali?” Shodila z ramen šál, odvlekla zdráhajícího se Geoffreye

na parket a vnímala, jak všem kolem stolu došel dech, když se jim předvedla zezadu.

Nechala se chudákem Geoffreyem, který zřejmě nená-viděl každou minutu tance, nemotorně vláčet kolem par-ketu a měla výčitky svědomí. Není fér nutit ho do tance jen proto, aby udělala dojem na Maca. Až příliš to zavánělo zneužíváním.

Není to ode mě pěkné. Geoffrey je dobrý přítel a za-slouží si něco lepšího, pomyslela si Georgie provinile, protože věděla, že jim to spolu moc neklape a zřejmě by to ne-klapalo, ani kdyby se Mac nevrátil. Hluboko uvnitř věděla, že se za vztahem s Geoffreyem jen schovává.

Teď na to sice nebyla vhodná chvíle, ale Georgie měla podezření, že Geoffrey nebude moc překvapený, natož zklamaný, až mu poví, že bude lepší zůstat jen přáteli. A podle toho, jak se díval na Frances, možná se mu i uleví.

Deprimující pomyšlení. Georgie měla pocit, že se Geoffrey spíš nechal unést vzpomínkami na mládí a na svůj obdiv k ní a byl zklamaný, že skutečnost neodpovídá očekávání. Už dávno to nebyla ta stydlivá šprtka, kterou si pamatoval, ale žena, přímá a schopná - ovšem s výjimkou kuchyně. Georgie měla vždycky pocit, že Geoffrey by o ni rád mnohem víc pečoval. Potřeboval někoho zakřiknutějšího, méně samostatného, kdo by ho celým srdcem zbožňoval. Vlastně někoho jako Frances.

Georgie sevřela rty, když si vzpomněla, jak byla rozhodnutá se usadit a spojit život s Geoffreyem. Chtěla stabilitu a jistotu, kterou představoval, ale co chtěl Geoffrey od ní? Doposud si žil docela pohodlně. Vážně by to chtěl vyměnit za život s panovačnou ženskou a malým vzdoro-vitým klukem?

Geoffreyovi se zjevně ulevilo, když píseň skončila, a Georgii ho bylo líto. „Pojďme si sednout,” pobídla ho a vyda-li se ke stolu. Měla bych na něj být hodnější, říkala si. Je to laskavý, slušný člověk, který bude výborným manželem. Ale ne jejím manželem.

Ona už jednoho manžela má, i když asi už ne na dlou-ho. Zdá se, že se už Mac nebude zdráhat a podepíše ty dokumenty.

Kapela začala znovu hrát. Georgie tančila s Kevinem, s Cassiiným přítelem Simonem a pak i s Nilesem. Jediný muž, jenž ji nepožádal o tanec, byl Mac. Na chvíli zmizel, aby udělal nějaké fotografie bavících se hostů, a když se vrátil, tvářil se netypicky otráveně a zasmušile.

Geoffrey a Frances, kteří zjistili, že ani jeden z nich nemiluje tanec, si přitáhli židle, nakláněli se k sobě a nevní-mali nic kolem. Georgie se tu cítila tak trochu zbytečná, ale nasadila veselý úsměv, smála se a povídala. Mácův typický humor tu dnes chyběl, zamyšleně seděl a oči upíral na vi-dličku, s níž si pohrával.

Vypadal tak zaujatý svými myšlenkami, že Georgie vů-bec nebyla připravena, když bez výstrahy vzhlédl a zadíval se na ni. Intenzivní modř jeho pohledu byla jako šok, srdce jí udělalo přemet a plicím se rázem nedostával vzduch.

„Pojď si se mnou zatančit,” vyhrkl najednou a odsunul židli. Georgie jen zírala, vyvedená z míry.

A v dalším okamžiku už se jí pevná ruka ovinula kolem pasu a vyzvedla ji ze židle. Prakticky ji dovlekl na parket, ne-měla ani čas vydechnout a už ji Mac svíral v náručí a tiskl.

„Co to… ?” Znělo to jako zapištění, nadechla se a zača-la znovu. „Co to děláš?” „Chtěl jsem s tebou tancovat.” „A to tě ani nenapadlo požádat mě o tanec?” „A řekla bys ano?”

„Asi ne, když si uvědomím, jak se dnes večer chováš,” vyhrkla trucovitě. „Bud mě ignoruješ, nebo se mnou mani-puluješ, tak se k tobě radši ani nepřibližuju.”

„Neignoroval jsem tě,” řekl Mac hlubokým, rozzlobe-ným hlasem. „Bože, přál bych si, abych to byl udělal! Ne-jsem schopen od tebe celý večer odtrhnout oči. Sleduju každý tvůj nádech a výdech.”

Mluvil vztekle a Georgie zaklonila hlavu a zvědavě se na něj zadívala. Tohle nebyl Mac, jak ho znala. I při jejich nej-ostřejších hádkách, když napětí vrcholilo, vždycky si Mac zachovával svůj posměšný humor, dokonce ji uprostřed největšího vzteku dokázal rozesmát.

Ale dnes večer nic, žádný smích. S nakrčeným obočím si ho prohlížela. „Jsi v pořádku, Macu?” ptala se starostlivě.

„Ne, to tedy nejsem,” odsekl jí Mac s hořkostí v hlase. „Myslel jsem si, že jsem v pořádku do chvíle, kdy jsem tě dnes uviděl. Myslel jsem, že je mi fajn. Tuhle večer už jsem se smířil s tím, že je konec. Bylo mi jasné, že o mě vážně nestojíš a nemělo smysl přeskakovat další a další překážky. Ty svůj názor zřejmě nikdy nezměníš.”

Mac si vzpomněl, s jakým vztekem ji ten večer opouštěl. Nejradši by byl rovnou odešel z Gazette i z Askerby, od Georgie, která ho nechce. On ji v té chvíli už také nechtěl. Vztekle jí předhodil všechny její chyby: upjatost, přílišnou kritičnost, nafoukanost. Že je perfekcionalistka, že má pře-hnané požadavky. Co ho proboha přimělo si myslet, že by s někým takovým chtěl znovu žít?

Kdyby nešlo o to, že nedokázal přenést přes srdce, že by to měl vzdát a přiznat, že jejich sázku vyhrála ona, už by byl na cestě do Londýna. Počkal jen proto, aby nezklamal Frances, které slíbil, že ji vezme na ten zatracený ples.

A dnes večer sem přišel a uviděl Georgii s Geoffreyem. Vlasy jí ve vlnách poletovaly kolem obličeje, oči měla nalí-čené tak, aby se zdály obrovské a smyslné. Vypadala úžas-ně. Krásná a vzdálená - a pořád stejně naježená.

Mac se jí snažil odolávat. Chtěl ji ignorovat, přesně jak to říkala, ale když tančil s Frances - chudák Frances vů-bec nechtěla tancovat - upoutal ho v davu neobyčejný zjev smyslné ženy v šatech s volnými zády, něco takového v Askerby dosud nespatřil. Do světa zářila její hladká zla-tavá pokožka, výstřih důvtipně zdůrazňoval krásné tvary jejího těla.

Ta žena mu připadala důvěrně známá, včetně držení tě-la a umění nosit takové šaty. Mácovi se pouhý pohled na je-jí odhalená záda spojil s tak erotickými představami, že se jim nemohlo vyrovnat, ani kdyby byla docela nahá. Nata-hoval krk, aby ji znovu spatřil, ale žena zmizela… Ale ne, je tu zase… Kdo/eto?

Potom Mac sledoval, jak se obrátila, usmála se na svého partnera… a vtom zděšeně zjistil, že je to Georgie. DESÁTÁ KAPITOLA

Mac minul schod, klopýtl, ale nepřestával zírat, zíral a zíral. Je to Georgie. Znovu teď o tom přemýšlel. Předtím měla přes ramena nějaký šál, ale stejně nemohl pochopit, že nepoznal vlastní ženu.

Jako by ji nikdy předtím neviděl, a teď na ni hleděl ja-koby teleskopem, až najednou zaostřil na detaily, na křiv-ku jejích úst, na její husté řasy a na hrdý sklon hlavy. Všechno to byla Georgie, tak známá a přesto tak neznámá.

Sedět vedle Georgie byla pro něj muka, stěží přemohl nut-kání vyskočit a zařvat: „Tahle žena je mojel” Bolestně toužil se jí dotknout, až to nakonec nevydržel. Prostě ji musel obejmout - a náhle byla v jeho náručí, přitiskl ji k sobě a cítil její vůni, pod dlaněmi ho hřála její vláčná záda, cítil napětí v jejím těle.

„Georgie, pojďme odsud,” nabádal ji hlubokým hlasem. „Pojďme domů, budeme se milovat a vzpomínat, jak úžas-ně nám spolu bývalo, tak to přece má být.”

Vzal ji za ruku a táhl ji ke dveřím, celý bez sebe touhou být s ní sám, protože jinak z ní strhá ty šaty přímo tady. Mac měl oči zastřené touhou, dokázal myslet jen na jedi-né. Kdyby mu Georgie dovolila ji milovat, jistě by si vzpomněla na všechno. Na tu rozkoš, co spolu sdíleli, na uvol-nění, kdy jim srdce málem přestávalo bít, na vřelost, s níž se k sobě tiskli a připadali si v té chvíli jako jediná bytost.

„Macu, počkej!” Georgii se nakonec podařilo vytrhnout ruku z Mácova pevného sevření. „Zastav se.”

Když jí Mac pohlédl do tváře, vrátil se do reality. „Proč s tím pořád bojuješ, Georgie? Proč prostě nepřijmeš fakt, že jsme si souzeni? Sama dobře víš, že je to pravda.”

„Je to jen chemie mezi námi, nic víc.” Georgie vnímala sílu jeho touhy, která ji děsila. Co Mac opravdu cítil „To je víc než chemie, tohle je láska.” „Macu,” vyhrkla zoufale, „-nemůžeme se o tom ted bavit”

„To souhlasím, už jsme toho namluvili spoustu. Teď je na čase, aby sis to srovnala v hlavě, Georgie. Už kvůli tobě nehodlám proskakovat další obruče. Ztratili jsme tolik času. Jestli mě miluješ, pojď ted se mnou - ale pokud hodláš dál předstírat, že mezi námi není něco speciálního, tak se rad-ši vrať k Geoffreyovi.”

Georgie byla rozhořčená. Krásně trapná scéna, o tako-vé se mluví celý rok - a letos se o to postarala ona s Mačem.

„Nemá smysl ohánět se ultimáty, Macu,” pronesla ostře. „Nemůžu s tebou teď odejít, i kdybych chtěla. Přišla jsem sem s Geoffreyem. Nemůžu jen tak s tebou odejít, protože tě to tu už nebaví. A ty jsi tu taky s partnerkou, kdybys náhodou zapomněl,” pokračovala vyčítavě.

Mac prudce vydechl, nesmírně zklamaný. Opravdu do-cela zapomněl na Frances. Přemohla ho taková touha po Georgii, že vůbec nedokázal normálně myslet.

„Najala jsem si dívku na hlídání,” pokračovala Georgie, odhodlaná udělat jasno. „Mám ji snad nechat hlídat Toby-ho celou noc a předpokládat, že jí nebude vadit zůstat v ci-zím domě a navíc zatím zadarmo? A co když o ni budou mít její rodiče starost?

To je pro tebe typické, Macu,” pokračovala a podvědomě vložila do svých slov i vlastní zlost, aby konečně přestala přemýšlet o tom, jaká by to byla nádhera vyklouznout ven jen s ním, někam na tmavé, klidné místo, kde by zapo-mněli na všechno kromě toho, po čem tak zoufale prahnou jejich těla.

„Nikdy pořádně nepřemýšlíš! Jsi jako malé dítě. Vidíš něco, co bys chtěl a vyžaduješ to, aniž bys pomýšlel na dů-sledky. Na to, jak to ovlivní ostatní. Kdy konečně dospěješ a pochopíš, že život není tak jednoduchý? My ostatní má-me další závazky a zodpovědnosti a nemůžeme se na ně jen tak vykašlat, když se tobě zamane!

Cos vlastně očekával, že udělám? Že s tebou vypadnu do noci a budu se s tebou bláznivě, vášnivě milovat? A kam bychom šli? Do tvého pokoje u Frances? Trochu trapné, když jsi ji požádal, aby ti dnes večer dělala společnost, nemyslíš? Nebo že bychom šli ke mně domů a narazili tam na dívku na hlídání,” pokračovala Georgie sarkasticky. „Ane-bo jsi plánoval, že najmeš hotelový pokoj?”

„V pořádku.” zavrčel Mac, tváře měl stažené pokořením a vztekem. „Řeklas mi své stanovisko. Já to beru tak, že tvá odpověď je ne.”

S oznámením přišel v pondělí ráno. „Vyhrála jsi. Gratuluju.” Georgie na něj smutně pohlédla. Vůbec se necítila na oslavu vítězství. „Kdy plánuješ odjet?” „Zítra.”

„Tak brzy?” Nedokázala zakrýt zklamání ve svých očích.

„Nemá smysl, abych se tady ještě motal, že? Neboj se, Gary to zvládne, aspoň zatím. Má dobré oko.”

Věděla jsem, že k tomu dojde, připomínala si zničená Georgie. Už od začátku věděla, že odejde a že to bude bo-let. Je to tak asi lepší, ale ještě nebyla připravena na tu bo-lest, která jí drásala srdce jako zvířecí spáry. „Rozloučíš se aspoň s Tobym?”

„Samozřejmě.” Byli k sobě úzkostlivě zdvořilí. „Myslel jsem, že na něj počkám dneska u školy, jestli ti to nevadí.”

Georgie si musela na stole sepnout ruce, aby se jí ne-třásly. „Tak já to ve škole oznámím. Bude mu to líto, že od-cházíš,” dodala ztěžka a pak se přinutila zeptat na to, co ji tížilo: „Já… uvidím tě ještě někdy?”

„Samozřejmě.” Mac se usmál. „Musím podepsat ty rozvodové papíry, ne? Počkám s Tobym, než se večer vrátíš domů.”

Georgie nevěděla, jestli se má radovat nebo litovat, že má jít dnes na oběd s Griffem Carverem. Gazette byla momentálně to poslední, co ji trápilo, ale co má dělat? Sedět tady jako pitomá a hloubat, když stejně nemůže nic napra-vit? Už od chvíle, kdy se Mac objevil, si připadala jako ref-lektory oslněný králík, neschopný utéct a zachránit se před bolestí. Namalovala si rty a vydala se do honosného domu Griff a Carvera na předměstí Askerby a uzavřela svou hla-vu všemu, kromě Gazette. Nebude myslet na Maca, na hořkost v jeho tváři ani na to, jak bude žít, až odejde.

Griff se dokázal plně soustředit, což jí pomohlo. Zdržel ji u sebe celé odpoledne, probíral všechny účty, kontroloval všechna vydání a rozebíral řešení do budoucnosti. By-lo to velmi intenzivní jednání. Ale věděla, že Toby je s Ma-čem a čím déle se zdrží na této schůzce, tím kratší bude loučení.

Bylo téměř půl šesté, když ji Griff propustil a Georgie byla naprosto vyčerpaná. Měla pocit, že má hlavu ve svě-ráku. Jen se podívá na vzkazy ve své kanceláři a hned půjde domů.

Na stole našla vzkaz, který Rose označila jako .nutné’. Mac se prý snažil dovolat celé odpoledne na její mobil. Po-kud si přečte vzkaz, dřív než ji sežene, mohla by mu obratem zavolat? Slovo ,obratem’ bylo třikrát podtržené.

„Celé odpoledne jsem se ti snažil dovolat,” oznámil jí vztekle, když mu Georgie zavolala na mobil. „Proč ses neozvala?” „Já jsem měla jednání s Griffem Carverem a on nesnáší přerušení. Musela jsem vypnout mobil.” „Kde jsi ted?” „V kanceláři.” „Je šest hodin,” vybuchl Mac. „Neměla bys být v kanceláři. Měla bys být doma. Toby tě potřebuje.” Georgii přejel mráz po těle. „Co se stalo? Je nemocný?” „Ne, není nemocný, ale má průšvih,” řekl Mac stroze. „Policie ho sebrala za krádež v obchodě během oběda.” Georgie dojela domů v rekordním čase. „Kde je Toby?” „Je ve svém pokoji.”

Už se hnala ke schodům, ale Mac ji chytil za paži. „Po-čkej! Má z tebe hrůzu. Nespěchej na něj a hlavně nekřič.”

„Neměla jsem v úmyslu na něj křičet,” zelená zlostí vytrhla ruku z jeho sevření. „A co máš v úmyslu udělat?”

„To nevím,” přiznala a její vztek se vytratil tak rychle, jak se objevil. „Jen jsem se chtěla podívat, jak mu je.”

„Dobrá, navrhuju ti, aby ses napřed posadila a poslechla si, co se vlastně stalo.”

Počkal, až se posadí do křesla a pak jí pověděl to málo, co věděl. Tobyho k tomu zřejmě někdo přinutil.

„Předpokládal jsem to. Toby je chytrý kluk a tak trochu komediant a navíc se od ostatních liší. Nemá rodiče a žije se ženou, které se povedlo naštvat spoustu lidí ve městě.”

Georgie zrudla a zatnula zuby. „Já jsem tušila, že není ve škole bůhvíjak šťastný, ale nikdy o tom nemluvil.”

„To žádný kluk neudělá, když ho šikanují. Protože se bo-jí něco říct.”

„Ale stejně jsem to měla vědět.” Nešťastně tiskla prsty k sobě. „A jak se to stalo, že nakonec kradl?”

„Ti kluci, co ho šikanují, ho o polední přestávce přinuti-li, aby jim přinesl nějaké cukroví. Chudák Toby neměl s se-bou peníze a oni stáli před obchodem a čekali na něj. Majitel samozřejmě viděl, co dělá a zavolal policii. Toby by býval nic neřekl, ale toho policistu napadlo, o co jde. S To-bym si promluvil a vzal ho zpátky do školy, odkud se ti sna-žili zavolat.” Mac se odmlčel.

„Podařilo se mi zvednout telefon, když ředitelka volala. Poznala mé jméno, protožes jí řekla, že dnes odpoledne To-byho vyzvednu, tak jsem za ním rychle jel.”

„Jak mu bylo?” zeptala se Georgie a obviňovala se, že vypnula telefon. Měla trvat na svém.

„Byl vyděšený, ale spíš z těch rváčů než z policie. Zpočátku nechtěl nic říct, ale pak se mi podařilo všechno z něj dostat a myslím, že ředitelka si s tím šikanováním poradí. Je jasné, že si š ní budeš chtít promluvit sama - pokud si na-jdeš čas dostat se od svých milovaných novin, samozřejmě.” Georgie sebou cukla. „To není fér!” ? „Není? Už jsi toho řekla hodně o tom, jak jsem nezodpovědný, Georgie, ale možná je načase, aby ses taky kritic-ky podívala na sebe. Jsi už sice dospělá a projíždíš se měs-tem v tom správném autě, nosíš ty správné šaty a stýkáš se s těmi správnými lidmi, jako je Geoffrey, ale jak moc zod-povědné je vzít si na starost malého kluka a pak ho po ško-le šoupnout do družiny, kde ho kluci šikanují, jen aby ses mohla věnovat své kariéře?” - „Zadrž -” zvolala zničeně Georgie, ale Mac pokračoval:

„Trávíš čas navíc v Gazette, ale ten čas býs mohla trávit s Tobym. A kdyby ses obtěžovala s ním být a věnovat mu svůj čas, povídat si s ním o tom, co si myslí a jak se cítí a jest-li je šťastný, možná bys o té šikaně věděla už dřív a udělala něco, abys mu pomohla. Ale ne! Georgie Maitlandová je moc důležitá na to, aby ztrácela čas něčím takovým! Máš svou kariéru,, což jsi mi připomínala neustále, když jsme mluvili o tom, že bychom si pořídili rodinu. A zřejmě jsi svůj názor nezměnila ani ted.”

„Jak si to dovoluješ?” Georgie vyskočila, v obličeji ble-dá zlostí. „Jak si dovoluješ mě poučovat o zodpovědnosti, Macu? Vzdala jsem se svého místa i svého domova v Londýně - všechno kvůli Tobymu! Kdy ses ty čehokoliv vzdal?”

Ted bylo na ní odmítnout jeho pokus o odpověď. „Jo, jis-tě, udělalo ti dobře, když jsi dneska šel do školy a ukázal velký zájem. Úplný hrdina, co? Ale ve skutečnosti nevíš o výchově dítěte vůbec nic. Já toho sice taky moc nevím, ale určitě víc než ty. Starám se o Tobyho, jak jen to dokážu a rozhodně nepotřebuju žádné školení, od tebe obzvlášť, o tom, co je to zodpovědnost. Vlastně,” vyhrkla zaujatě, „- nepotřebuju od tebe vůbec nic, a zrovna tak Toby!”

„V tom případě, kde máš ty rozvodové papíry?” vyštěkl Mac. „Jelikož mě nepotřebujete, můžu to podepsat hned ted.”

Znechuceně si od ní vzal pero, naškrábal své jméno a pak ho provokativně odhodil na stůl. „Tak. Hezky si užívej ten svůj pěkný, bezpečný život.” Natáhl si bundu, vzal fotoaparát a odešel.

Georgie stála jako solný sloup. Slyšela, jak se otevřely a pak zabouchly dveře a najednou, bez výstrahy, ucítila takovou bolest, jako by ji někdo kopl přímo do žaludku. Ob-jala se pažemi a nemohla popadnout dech. Nebudu brečet, aspoň ne teď, říkala si. Později se může vyplakat, může přemýšlet o tom znechucení a pohrdání, které zahlédla v Mácových očích, když podepisoval doklad o tom, že jejich manželství skončilo. Nejdřív se ale musí věnovat Tobymu.

Pomalu vyšla po schodech. Toby seděl na posteli, objímal si kolena a choulil se. Když Georgie vešla, pohlédl na ni, pak beze slova zabořil obličej znovu do kolínek.

Georgie přišla a posadila se vedle něj, rukou ho objala kolem ramen. „Je mi to líto,” zašeptal zastřeně, srdce se jí sevřelo. „Mně je to taky líto, Toby. Měla jsem tam být s tebou.”

„Byl tam Mac, ale ted odešel pryč,” zašeptal Toby. „To je kvůli tomu, co jsem provedl?”

„Ne ne, ale kdepak, Toby!” Georgie byla zděšená. „Samozřejmě že to není proto, to by Mac neudělal. Na mou du-ši, nemá to nic společného s tebou.” Toby zvedl uplakaný obličej. „Tak proč odešel?”

„On odešel kvůli mně. To je moje chyba, Toby,” přiznala a pak se také rozbrečela.

Příští sobotu přišel balíček. „To je od Maca!” zvolal Toby.

Georgie si prohlížela objemnou zásilku, adresovanou jí. Velice pomalu ji otevřela a vytáhla kartičku. Tohle je Georgie, jak jsem ji viděl, bylo tam napsáno. „Co je to?” zajímal se Toby. „To jsou fotografie,” řekla Georgie stísněně. Toby jí nakoukl přes rameno. „Na všech jsi ty!” Ani si neuvědomila, že ji Mac tolikrát fotografoval.

Byly tam její fotky, když se brali, záběry z Afriky, na ni-chž vypadala tak mladičká a tak úžasně šťastná, snímky z Londýna. Georgie ve svátečním kostýmku, Georgie spící v posteli, s paží přes hlavu a s vlasy rozhozenými kolem obličeje. Georgie se směje, Georgie se mračí, Georgie zaujatě sleduje něco, co vytáhla z trouby. Georgie flirtující, Georgie přísná a výkonná.

A pak tu byly její fotky tady z Askerby. Jak sbírá Toby-ho hračky - kdy tohle vyfotil? - nebo v reportérské místnosti, jak s někým povídá a dívá se na něj přes brýle. Nešťastně schoulená na pohovce. A na plese, v těch šatech, tak svůdná.

V krku se jí utvořil velký knedlík. Mac vystihl přímo je-jí podstatu. Viděl ji tak, jak ji nikdo jiný neviděl. Ty fotografie byly pořízeny s láskou, to bylo zřejmé, ale nebyla to slepá láska, naopak, tak jasnozřivá. Pravda, některé obrázky z ní dělaly krasavici, ale na jiných byla zase unavená, utrápená. Zobrazovaly opravdovou ženu, se všemi proti-klady, které z ní dělaly tu pravou Georgii - silnou, ale i zra-nitelnou, sexy i praktickou, vřelou i opatrnou. Zná mě lé-pe, než já sama, přiznala si. Toby vedle ní vzdychl. „Stýská se mi po Mácovi.”

Najednou si Georgie tak silně uvědomila, co musí udě-lat, že dokonce přestala uvažovat o důsledcích.

Zvedla telefon a zavolala do fotoredakce celostátních novin, kde celá léta využívali Mácovy fotografie. „Ano, on je mimo, dneska odjíždí za úkolem, Georgie,” sdělil jí redaktor srdečně, potom co si vyměnili pár pozdravných slov. „Minulý týden se tu stavil a poptával se, jestli pro něj ne-mám práci. Člověk si nenechá ujít možnost, že pro něj bu-de fotit Mac Henderson, že?” „A kam jede?” zeptala se Georgie s napětím v hlase. „Burkina Faso.”

Burkina Faso! Srdce se jí sevřelo. Nemohl si najít horší místo, kam by se za ním mohla vydat? „A už odjel?”

„Letí dneska večer, aspoň myslím.” Zaslechla šustění papíru. „Jo, v šest třicet… To vypadá, jako kdyby ti chyběl. Jestli mi zavolá ještě před odjezdem, chceš, abych mu řekl, že ses s ním snažila spojit?”

„Ne, to nedělej.” Georgie pohlédla na hodinky. Mac se musí dostavit k odbavení nejpozději v půl páté. Takže má šest hodin na to, aby se dostala do Heathrow. Tak řekněme něco přes tři hodiny to bude trvat vlakem do Londýna, pak ještě hodinu na letiště… Má moře času. „Já mu to povím sama.”

„No tak… jeď, jed,” mumlala Georgie, zatímco se vlak v metru vlekl z Piccadilly na další stanici, zatřásl se a zastavil. Proč to trvá tak dlouho? Dneska se zdálo všechno naprosto zpomalené. I dveře vagonů se na každé stanici otvíraly se vzdycháním, mučivě pomalu, a zavíraly se snad ještě pomaleji, vlak stavěl v každém tunelu.

Jejích šest hodin uplynulo. A všechno to začalo tak nadějně. Rose vycítila naléhavost v jejím hlase a klidně souhlasila, že celý den pohlídá Tobyho, aniž by se jí zeptala, kam jede. „Jen mi ho sem hoď cestou na nádraží,” prohlásila.

S jazykem na vestě chytila vlak do Yorku a v londýn-ském vlaku si gratulovala, jak jí to vyšlo.

Zřejmě to zakřikla, protože se všechno obrátilo. Díky poruše na trati přijeli na King’s Cross o hodinu později a teď je tady uvězněná v podzemce, která dnes chce zřejmě dosáhnout rekord v nejpomalejší jízdě na letiště Heathrow.

South Ealing… Northfields… Boston Manor… Georgie četla jednotlivé tabulky s názvy stanic téměř v agónii. Už bylo skoro pět a žaludek se jí svíral beznadějí. Určitě přijede pozdě. Určitě ho ztratí. Odjede do Burkina Faso a ni-kdy se nevrátí a ona už nebude mít šanci mu povědět, že je jí to líto, že jí chybí, že moc chybí Tobymu.

Jedinou Georgiinou nadějí bylo, že Mac přijde pozdě, ja-ko obvykle chodíval. Kdyby ona měla letět, dostavila by se s náskokem tří hodin, což byl zvyk, který Maca přiváděl k šílenství. Teď ale spoléhala právě na jeho nedochvilnost.

No konečně! Georgie vyskočila z vlaku a běžela neko-nečnými tunely, vedoucími z metra k Terminálu 3 a nevní-mala zvědavé pohledy, jen se drala kupředu, v obličeji ru-dá, celá udýchaná a rozcuchaná, vlasy jí padaly do tváře.

Mučila ji strašná představa Maca, jak s brašnou s fotoaparátem přes rameno prochází pasovou kontrolou, před-kládá letenku, podává svůj pas a pak mizí v odletové hale… Co v tom případě udělá? Vrátí se zničeně do Askerby? Mo-hla bych letět příštím letadlem do Burkina Faso, pomyslela si Georgie bláhově, ale mohlo by to trvat celé dny… Pro-sím tě, Macu, moc tě prosím, opozdi se i tentokrát!

Díkybohu byla odletová hala ještě zavřená! Pasažéři stáli trpělivě ve frontě na dlouhé rampě, vedoucí dolů ke kontrole letenek a pak dál k pasové kontrole. Mac tudy za-tím neprošel. Byla to její poslední - a jediná - šance.

Georgie se celá udýchaná zastavila, sklonila se, aby na-brala dech. Vážně si musí udělat čas a chodit cvičit. Kolem byly samé dvojice nebo rodiny, které se láskyplně loučily. Prodrala se k zábradlí, aby lépe viděla na postupující fron-tu a očima pátrala po Mácovi - co kdyby náhle utrpěl profesionální deformaci a rozhodl se dostavit dřív než dvě mi-nuty před odletem a - panebože, támhle je! Srdce se jí zastavilo, když spatřila tu známou, hranatou postavu, po-hybující se neúprosně kupředu v čele fronty.

„Macu!” zvolala, ale vyznělo to spíš jako zapištění. Georgie si zoufale odkašlala. „Macu!”

Pár lidí vzadu ve frontě se otočilo, ale ti ji nezajímali. Mac už byl téměř u kontrolní přepážky. Letenku měl v ru-ce, připravený ji podat kontrolorovi. Georgie se zastavila a přinutila se pomalu, zhluboka nadechnout, aby si připra-vila plíce k poslednímu pokusu. „Macul” zařvala z plných plic.

Zdálo se, že se všichni v terminálu zastavili a jako na po-vel k ní obrátili hlavy, ale pro Georgii byl důležitý jen jeden pár očí, hledící na ni. Mac ji uviděl.

Zoufale mu zamávala. „Macu,” zasípěla, neschopna myslet.

Jednu strašnou chvíli ji napadlo, že se zase odvrátí, že ukáže svou letenku a zmizí v odletové hale, ale on se obrátil k ní a začal se prodírat frontou nazpět, ignoruje všechny ty pobavené pohledy, které ho sledovaly.

„S dovolením… pomiňte… dovolte,” mumlal, než se konečně probojoval k ní a zastavil dva kroky od ní.

Georgii se tak ulevilo, že ho zastihla včas, že se jí téměř podlomila kolena a musela se zachytit zábradlí. Ještě pořád funěla a oddychovala po tom zoufalém úprku a moc dobře si byla vědoma, jak asi vypadá - bláznivá ženská středního věku s červeným obličejem a rozcuchanými vlasy. „Georgie?” „Já… chtěla jsem tě chytit, než odjedeš,” vydechla.

„To jsem pochopil.” Koutky úst se mu lehce zdvihly. „Myslíš, že bys mohla ještě víc křičet? Myslím, že tě ještě neslyšelo těch několik milionů lidí v New Yorku!”

„Omlouvám se…” Georgie se přinutila znovu nadechnout a uklidnit zběsile pracující plíce. „Jen jsem nechtěla, abys odjel, aniž bych ti stihla říct… musím si s tebou promluvit… Já totiž…” Ach bože, proč si najednou nedokáže vzpomenout na slova, která si připravovala cestou v tom zatraceném metru. „Kdy musíš nastoupit?” Mac pohlédl na tabuli s odlety. „Právě ted.”

„Aha, tak to už nemáme čas…” řekla Georgie zlomeně, ale Mac ji vzal za paži a stáhl ji k nepohodlným sedačkám.

„Ale máme čas,” nesouhlasil. „A vypadá to, žes vynalo-žila pořádné úsilí, aby ses sem dostala včas, takže mi taky můžeš klidně říct to, cos měla v úmyslu.”

Georgii se podlamovaly nohy, klesla na sedačku. Až pří-liš pozdě si vzpomněla na tu hořkost v jeho pohledu, když ji opouštěl, na to, jaké strašné věci jeden druhému řekli - a to všechno dohromady v ní vyvolalo přesvědčení, že je neskutečně opovážlivé chtít po něm, aby ji vyslechl. Ale když už došla až tak daleko, musí pokračovat. .Já jsem chtěla… chtěla jsem ti poděkovat,” vyhrkla. „Poděkovat?” opakoval Mac nevěřícně. „Proboha, za co?”

„Za všechno, cos udělal pro Tobyho. A taky pro Gazette, ale ze všeho nejvíc za to, žes mi připomněl, jaký je to po-cit doopravdy zase žít.”

Pohlédla mu do tváře bolestně upřímným pohledem svých šedých očí. „A chtěla jsem ti říct, Macu, že se omlouvám. Za to, co jsem ti řekla, za to, že jsem tě zklamala a hlavně za to, že jsem ti lhala. Chtěla jsem, aby sis myslel, že jsi prohrál, ale zatím jsi tu naši sázku vyhrál.” „Tak já jsem tě přesvědčil, že tě miluju?”

„Ano, přesvědčil.” Napřímila ramena. „A měl jsi prav-du i v dalším. Měl jsi pravdu, když jsi mi říkal, že tě pořád miluju, ale já jsem se moc bála dát znovu v sázku své srdce, a protože jsem byla tak vyděšená, ztratila jsem svou šanci být znovu šťastná. Přála bych si, aby tomu tak nebylo,” vyhrkla. „Vím dobře, že jsem to nechala zajít moc daleko a pochopím, když už mě nebudeš chtít. To jen…” „Jen co?” zeptal se něžně Mac.

„Jen to, že už ted nemůžu znovu žít bez tebe.” K vlastnímu zděšení Georgie cítila, jak se jí plní oči slzami. „Čty-ři roky jsi mi chyběl. Vím dobře, co to je probouzet se rá-no a cítit tu tíhu na prsou, protože nejsi se mnou. Vzpomínám na ten strašný pocit, když jsem si uvědomila, že se z mého života ztratila všechna radost. Dívala jsem se do slunečného dne a přitom jsem se bez tebe cítila tak prázdná, smutná.

Vím, jaké to je chodit dokola a choulit se, aby srdce tak strašně nebolelo. Bylo to jako rána, která se nezhojí, ale zůstane otevřená celá dlouhá léta. Pokaždé když jsem na te-be pomyslela, bolelo to tak úděsně, že jsem nemohla popadnout dech.

A potom, když jsem se přes to konečně trošku přenesla, objevil ses v Askerby. Nedokázala jsem tím znovu procházet. A tak jsem dělala všechno, abych to zastavila. Měls pravdu, schovávala jsem se, měla jsem hrůzu z toho, že bu-du zase tak trpět; ani jsem si neuvědomila, že se mi naskyt-la druhá šance být znovu šťastná, a tak jsem ji zahodila.”

Odmlčela se a horečně si kousala ret, aby se jí přestal třást.

„Já vím, že už je pozdě,” roztřeseně vydechla, „- ale chci, abys věděl, žes měl pravdu. Miluju tě a vždycky jsem tě milovala a nikdy nebudu milovat nikoho jiného.”

Otevřela obálku plnou razítek. „Tady jsou ty papíry, kte-ré jsi podepsal. Vezmi šije a odešli je sám, ať proběhne roz-vod, ale já to sama nechci udělat.”

„Dobře.” Mac zamyšleně pokýval hlavou a natáhl ruku. „V tom případě si je vezmu.”

Co vlastně čekala? Nabídl jí svou lásku, měla plno pří-ležitostí ji přijmout, ale všechny promarnila. Příliš dlouho čekala, než došla k rozumu. S bolestí v srdci a s pocitem ne-vyhnutelnosti mu Georgie vložila do ruky obálku. Mac vytáhl papíry a prohlédl si je.

„Jen se dívám… Ano, zdá se, že by mohlo jít o náš roz-vod, všechno je podepsáno.” A potom, velice pomalu a uvážlivě, doklady roztrhal.

Georgie nechápavě sledovala, jak se kousky papíru snášejí na koberec, pak zvedla oči k Mácově tváři. „Neříkej mi, že jsem udělal hloupost.” Georgii se roztřásly rty. „Macu…” Smála se i brečela.

„No, jelikož ty miluješ mě a já miluju tebe, asi by nemě-lo smysl se rozvádět, nemyslíš?” „Ne.” Oči se jí leskly slzami. „Ne, když to bereš takhle.”

A pak byla konečně v jeho náručí a jejich polibky nesly nádech zoufalství. Georgie se k němu tiskla, sotva mohla dýchat a jen těžko věřila, že ji stále ještě miluje.

„Omlouvám se. omlouvám se…” vzdychala mezi polibky a slzy, které se snažila zadržovat, jí konečně začaly téct po tvářích. „Je mi líto, že jsem na tebe byla tak hrozná. Ne-mohu uvěřit, že mě přesto miluješ, když… když já jsem tak zatížená na uklízení a k tomu tak špatná kuchařka!”

„A tak špatná řidička,” dodal Mac, usmíval se a tiskl ji k sobě. „Na to nezapomeň!”

„No, přesně tak to je,” řekla Georgie a popotáhla. „Jsi si jistý, že se mnou dokážeš znovu žít?”

„Víš, Georgie, je pravda, že jsi paličatá a nafoukaná a hádavá a - ano - hodně puntičkářská a zatížená na uklízení,” připustil, pak se jeho úsměv vytratil, zůstala jen vřelost a pravdivost v jeho modrých očích. „Ale taky jsi krás-ná a laskavá, čestná, chytrá a vřelá, sexy - a jedno je jisté, nevydržel bych žít bez tebe.

Moc dobře vím, co to znamená, když jsi mluvila o prázd-notě těch čtyř let,” pokračoval a sevřel její ruce ve svých. „Vím, že můj život bez tebe byl prázdný, postrádal smysl.”

Sevřel jí ruce ještě pevněji. „Byl jsem arogantní, přesně tak, jaks mi to říkala, myslel jsem, že tě mám jistou - až teď si to uvědomuju - a tak teprve když jsem tě ztratil, jsem po-znal, jak moc tě miluju a jaký jsem byl hlupák, že jsem tě nechal jít. Ublížil jsem ti, Georgie, a je mi to líto. Slibuju ti, že ti už nikdy takhle neublížím.”

Georgie natáhla ruku a prstem mu zavřela ústa. „Sliby jsou nebezpečné, Macu. Kdysi jsme si už jeden slib dali. Ne-měli jsme v úmyslu si vzájemně ublížit, a přesto jsme to udělali. Já myslím, že teď bychom si měli slíbit, že se bude-me snažit, aby se to nestalo znovu.” - „Říkala jsi, že už na sebe nechceš vzít tohle riziko.”

„Já vím, ale jednu věc jsem pochopila, až když jsi odjel z Askerby - že jsem se mýlila. Nemůžeš milovat, pokud ne-jsi zároveň ochoten trpět. Nikdy se před tím neochráníš. Ano, zase se může něco pokazit. Snažila jsem se žít bez lás-ky, bez rizika, ale byl to i život bez tebe - a to je příliš vel-ká cena za bezpečí.”

„A co Toby?” ptal se Mac dál. „Jsi opravdu ochotná přijmout i toto riziko?”

„Já myslím, že by se Toby pěkně vztekal, kdyby tušil, že jsem to s tebou nechtěla riskovat i kvůli němu!” vyhrkla Georgie smutně. „On tě má rád a důvěřuje ti a to znamená, že se od tebe naučí, jak žít svůj život a jak ho žít naplno. Jsi pro něj lepší vzor než někdo, kdo dbá jen na bezpečí.”

„Že o tom mluvím, ví vůbec Geoffrey, že jsi tady?” Při-tom jí líbal jamku nad klíční kostí, až se zachvěla rozkoší.

„Ještě ne,” přiznala a Mac jí mezitím přejel rty po hrdle. „Ale myslím si, že mu to nebude vadit. Stavil se u mě, když jsi odjel a přiznal, že se beznadějně zamiloval do Frances.” „Aha, tak můj plán vyšel!” zvolal spokojeně Mac. „Plán?”

„Proč si myslíš, že jsem pozval Frances na ten ples? Je výborná a perfektně se k Geoffreyovi hodí. Tak jsem hledal nějaký mazaný způsob jak je seznámit a doufal jsem, že Frances Geoffreye okouzlí a odláká ho od tebe, abych mohl znovu zaujmout své právoplatné místo po tvém boku!”

„Takhle jsi to vymyslel?” zlobila se naoko Georgie a vzpomněla si, jak na Frances žárlila. „A co kdybych tě dneska večer nedohonila? Odjíždíš si do Burkina Faso a mě bys nechal na holičkách v Askerby, dokonce bez Geoffreye!”

Mac se ušklíbl. „Já tam jedu jen na týden, Georgie. Mys-lím, že bys to mohla vydržet!” „Na týden! Já myslela, že tam odjíždíš napořád!”

„Kdepak.” Zavrtěl hlavou. „Jo, když jsem odcházel, tak jsem byl pěkně naštvaný a představoval jsem si, že už se ni-kdy nevrátím, ale brzy jsem si uvědomil, že bych to nedokázal. Askerby by mi chybělo. A chyběla by mi Gazette a fotografování strážných v důchodu. Moc bych postrádal Tobyho. Ale ze všeho nejvíc bys mi chyběla ty, Georgie. Nevím, čím to je, ale ani světlo nesvítí tak, jak by mělo, když nejsi se mnou.”

Pak jí vtiskl dlouhý, pomalý a sladký polibek, který roz-ptýlil všechny Georgiiny zbývající pochybnosti, náhle se cí-tila šťastná, že konečně, po dlouhé a strastiplné cestě v osa-mění doplula do bezpečného přístavu.

„Miluju tě,” prohlásil a tabule nad jejich hlavami právě oznamovala poslední výzvu pro cestující do Ouagadougou. „To je tvůj let?” zeptala se Georgie a Mac se rozesmál.

„Už jsem si říkal, jak dlouho ti potrvá, než tvá cestovní horečka propukne!” „Jestli si nepospíšíš, tak to zmeškáš!”

„Půjdu, ale jen když mi řekneš, že mě taky miluješ a že na mě počkáš, než se za týden vrátím.” Georgie se usmála. „Toby i já - oba na tebe budeme čekat.” „A…?” připomněl jí Mac.

„A taky tě miluju,” vyhrkla a jemně ho políbila. „Moc tě miluju. A ted už běž, nebo zmeškáš letadlo.”

Ještě jednou ji políbil, divoce a majetnicky, pak se obrátil a připojil se k frontě do odletové haly. Když podával ke kontrole letenku, otočil se, usmál se na Georgii, která se prsty dotkla rtů, aby mu poslala pusu, a oči jí zářily.

Kousky rozvodových dokladů byly stále ještě rozsety po koberci, jak je tam Mac upustil. Georgie se sehnula a posbírala je. Mac by určitě zase obrátil oči v sloup, ale stejně věděl, že ona nemá ráda nepořádek.

Usmívala se a dlouho si prohlížela kousky papíru v ruce, než je hodila do koše a vyrazila zpátky do Askerby.