Colleen Hoover

Bez naděje 01. Bez naděje

Je lepší zjistit pravdu, nebo věřit lžím?

Postavila jsem se a zadívala se na postel. Zadržela jsem dech, protože jsem měla strach z toho, co za zvuky by ze mě mohlo uniknout.

Nebudu brečet. Nebudu brečet.

Pomaloučku jsem se svezla na kolena, opřela si ruce o okraj lůžka a přejela prsty po žlutých hvězdách, rozesetých po tmavomodrém podkladu prošívané pokrývky. Zírala jsem na ně, dokud se mi před uslzenýma očima nezačaly rozmazávat a mihotat. Pevně jsem zavřela oči a zabořila hlavu do postele. Nabrala jsem pokrývku do hrsti. Tělo se mi otřásalo vzlyky, které jsem se v sobě snažila dusit, ale teď se divoce draly ven. Prudce jsem se zvedla, zavřískla a strhla pokrývku z postele. Hodila jsem ji přes pokoj na zem.

Zaťala jsem prsty v pěst a horečně se rozhlížela, nač bych ještě mohla zaútočit. Strhla jsem z postele polštáře a hodila je do zrcadla, na odraz holky, kterou jsem už nepoznávala. Viděla jsem dojemně vzlykající cizinku, která na mě zírala z jeho plochy.

Slabost jejího pláče mě popouzela. Vrhly

jsme se proti sobě a naše pěsti se setkaly. Zrcadlo se roztříštilo. Dívala jsem se, jak se ta neznámá holka sype v tisících lesklých střípků na koberec.

Chytila jsem okraj prádelníku a prudce ho odstrčila. Vyrazila jsem ze sebe další výkřik, který jsem tak dlouho polykala. Když se skříňka svalila na zem, začala jsem zběsile vytahovat jednu zásuvku za druhou, vysypávala jejich obsah a kopala do něj. Vzala jsem za modré závěsy a škubla jimi tak, že tyč praskla a látka se snesla na mě. Vrhla jsem se ke komínku z krabic v rohu, popadla tu horní, ani jsem se nepodívala, co je uvnitř, a mrskla jsem s ní proti stěně vší silou, kterou mi moje drobná sto šedesát dva centimetrů vysoká postava umožňovala.

„Nenávidím tě!“ zaječela jsem. „Nenávidím, nenávidím, nenávidím!“

Házela jsem vším, co mi přišlo pod ruku, vším, co jsem před sebou viděla. Když jsem otevřela pusu, pokaždé jsem cítila slanou příchuť slz, které mi stékaly po tvářích.

Najednou jsem cítila, jak mě Holder objal a přidržel mě tak silně, až mě znehybněl. Škubala jsem sebou, zmítala se, ječela, ale už to ani nebylo úmyslné, byla to jen reakce na jeho zásah.

„Přestaň,“ vyzval mě klidně se rty u mého ucha, ale nepouštěl mě. Slyšela jsem ho, ale předstírala jsem, že nevnímám. Nebo že na něj kašlu. Dál jsem sebou házela v jeho sevření, jenže Holder mě jenom chytil ještě pevněji.

„Nešahej na mě!“ zaječela jsem z plných plic a zaťala nehty do jeho kůže. Ani to s ním nehnulo.

Nedotýkej se mě. Prosím, prosím, prosím.

Stačilo, aby se mi v hlavě ozval ten slabý hlásek, a hned jsem v jeho náruči ochabla. Síly mi ubývaly, slzy houstly. Měla jsem pocit, že mě ten pláč pohltí. Jako bych se stala jen nádobou na potoky slz, které nešly nijak zastavit. Jsem slabá. Nechám ho vyhrát.

Holder mě přestal svírat tak pevně a místo toho mi položil ruce na ramena. Otočil si mě tváří k sobě. Nedokázala jsem se na něj ani podívat. Vyčerpaně a poraženecky jsem se zhroutila na jeho hruď a nabrala do hrsti jeho košili. Vzlykala jsem dál a tiskla si tvář k jeho srdci. Položil mi dlaň zezadu na hlavu a sklonil se znovu k mému uchu.

„Sky,“ zašeptal klidně, jako by se ho ta scéna nijak nedotkla,

„musíš pryč. Hned teď.“

Sobota 25. srpna 2012

11.50

Před dvěma měsíci…

Ráda bych si myslela, že v sedmnáctém roce života se už většinou rozhoduju chytře. Snad se inteligence dá vyjádřit tak, že bystrá rozhodnutí převažují nad těmi hloupými. Pokud ano, pak si zítra musím odmakat asi tak tunu chytrých, protože pustit Graysona už potřetí za měsíc oknem ke mně do pokoje přidalo na misku pitomosti pořádně těžké závaží.

Jenže jediným správným měřítkem hlouposti

některých kroků je čas… takže než bouchnu soudcovským kladívkem do stolu, ještě počkám. Záleží na tom, jestli nás nikdo nepřistihne.

Možná to vypadá, že mám trochu lehčí mravy, ale fakt ne.

Ledaže by se za definici děvky

považovalo to, že randím se spoustou kluků, co se mi ani nelíbí. V tom případě to postupuju jako námět k debatě.

„Dělej,“ sykl Grayson za zavřeným oknem. Moje nepochopení naléhavosti mise ho zřejmě rozčilovalo.

Odsunula jsem co nejtišeji zástrčku. Karen sice není zrovna konvenční rodič, ale když jde o kluky plížící se v noci do dívčích ložnic, stává se z ní typická nesmlouvavá matka.

„Potichu,“ zašeptala jsem. Grayson se vytáhnul vzhůru a přehodil nohu přes parapet. Pak vlezl do pokoje. Okna na téhle straně domu jsou jen asi metr nad zemí, takže je to skoro tak jednoduché jako projít dveřmi. Six a já jsme se odjakživa navštěvovaly okny mnohem častěji než dveřmi. Karen už si na to zvykla. Proto se už ani nedivila tomu, že je moje okno skoro pořád dokořán.

Než jsem zatáhla závěsy, zadívala jsem se do okna ložnice v protějším domě. Six na mě zamávala a podala ruku Jasonovi, aby mu pomohla vlézt k ní. Když seskočil do pokoje, vystrčil hlavu ven a sykl důrazně na Graysona: „Za hodinu u tvýho auta.“ Pak zavřel okno a Six zatáhla.

Se Six jsme byly jako siamská dvojčata od chvíle, kdy se před čtyřmi lety přistěhovala naproti nám.

Okna ložnic máme proti sobě, což se časem ukázalo jako neocenitelná výhoda. Začalo to ale docela nevinně. Když nám bylo čtrnáct, tajně jsem se plížila k Six, kradly jsme spolu v jejich mrazáku zmrzlinu a dívaly se u ní na filmy. Když nám bylo patnáct, začaly jsme si zvát kluky, aby se tam krmili zmrzlinou a koukali se na filmy s námi. V šestnácti už nás přestala zmrzlina a filmy bavit a začaly jsme se víc zajímat o naše hosty. Teď v sedmnácti už jsme se scházely až potom, co pánské návštěvy opustily naše pokoje. Teprve pak zase přicházela na řadu zmrzlina a filmy.

Six střídala kluky jako já zmrzlinové příchutě. Tenhle měsíc byl na první příčce žebříčku obliby Jason (u mě čokoládová s oříšky). Grayson je Jasonův nejlepší kamarád, proto jsme skončili spolu.

Když měla Sixina příchuť měsíce atraktivního kamaráda, byla to výhoda pro mě. A Grayson byl zatraceně atraktivní. Měl bez diskuse dokonalou postavu, neodolatelně rozcuchané vlasy, pronikavé tmavé oči… tohle zabíralo. Věděla jsem, že většina holek by byla blahem bez sebe už jen z toho, že s ním můžou být v jedné místnosti. Já bohužel ne.

Zatáhla jsem závěsy a otočila se. Grayson stál pár centimetrů za mnou, připravený zahájit dnešní večerní představení. Položil mi dlaně na tváře a věnoval mi jeden z těch úsměvů, při kterém holkám samy padají kalhotky. „Ahoj, krásko.“ Nenechal mi čas na odpověď, protože jeho rty se rychle přiblížily k mým a začaly je zvolna zkoumat. Líbal mě dál a zouval si přitom boty. Vyklouzl z nich bez pomoci rukou a oba jsme se přesunuli k posteli, rty pořád spojené v polibku. Snadnost, s jakou dokázal provést ty dvě věci zároveň, byla zároveň působivá i zneklidňující. Pomalu mě položil na záda. „Máš zamčený dveře?“

„Radši to ještě zkus.“ Líbl mě krátce na tvář a šel se ujistit.

Ani za třináct let s Karen jsem nikdy

nedostala domácí vězení, a nechtěla jsem jí dávat záminku k tomu, aby s tím začala teď. Za pár týdnů mi bude osmnáct, jenže se dalo s úspěchem pochybovat, že Karen změní svoje rodičovské zásady jen proto, že budu plnoletá. Nejspíš je bude chtít dodržovat, dokud budu bydlet pod její střechou.

Ne že by její styl výchovy byl nějak zvlášť nesnesitelný. Jen si trochu protiřečila. Celý život na mě byla přísná v jedné věci: neměly jsme doma připojení k internetu, mobily, dokonce ani televizi – kvůli jejímu přesvědčení, že v technologii jsou kořeny všeho zla na světě. Na druhou stranu mi dovolovala chodit ven se Six, kdykoli jsem chtěla. Stačilo jí vědět, kde jsem, dokonce mi ani nestanovila žádnou hodinu, kdy bych musela být povinně zpátky. Ale já nikdy moc netlačila na pilu a vracela jsem se celkem včas, takže jí to asi tak stačilo.

Mohla jsem doma mluvit sprostě (i když jsem to moc nezneužívala). Sem tam mi Karen dokonce nalila k večeři skleničku vína. Mluvila se mnou spíš jako s kamarádkou než s dcerou, kterou před třinácti lety adoptovala. Tak se jí podařilo, že jsem se jí svěřovala (skoro) se vším, co se mi v životě dělo. Nemusela jsem jí lhát.

S Karen neexistuje nic uprostřed. Buď je naprosto nesmlouvavá, nebo naprosto tolerantní, nic mezi.

Jako konzervativní liberál. Nebo liberální konzervativec.

Každopádně je dost těžké odhadnout, jaká je

pod tím. Taky proto jsem to už před lety přestala zkoušet. Jediná věc, kvůli které jsme si pořádně vjely do vlasů, byla školní docházka. Karen mě celý život učila doma (státní školství je další kořen zla), ale začala jsem ji prosit, aby mě zapsala do školy, od té doby, co mi to do hlavy nasadila Six. Chtěla jsem jít na vysokou a měla jsem pocit, že budu mít lepší šance dostat se na ty lepší univerzity, když budu moct do přihlášky napsat nějaké mimoškolní aktivity.

Po měsících neúnavného škemrání, do kterého se zapojila i Six, Karen konečně podlehla a zapsala mě do posledního ročníku na střední. Z přezkušování z domácí výuky jsem měla sice dost kreditů k tomu, abych ukončila středoškolské vzdělání bez nutnosti vkročit do školní budovy. Ale něco ve mně volalo po tom, že chci žít jako normální dospívající holka.

Kdybych ale věděla, že v den, kdy nastoupím do maturitního ročníku, Six odjede na zahraniční výměnu, takže stejně nebudeme spolu, asi bych do toho nikdy nešla. Jenže jsem neskutečně tvrdohlavá a radši bych si vypíchla obě oči, než abych Karen přiznala, že jsem změnila názor.

Snažila jsem se nemyslet na to, že končí prázdniny, já jdu poprvé v životě do školy a nebudu tam mít Six. Věděla jsem, jak moc si tu studentskou výměnu přeje, ale něco ve mně pořád doufalo, že to tak nedopadne. Děsila mě představa, jak procházím vraty školy úplně sama. Ale chápala jsem, že bychom se stejně jednou rozejít musely. A čím dřív vstoupím do normálního světa, kde žijí i jiní lidé než jen Karen a Six, tím líp.

Nedostatek kontaktů se skutečným světem mi nahrazovaly knížky, jenže nemůže být zdravé žít jen na jejich stránkách. Romány pro mládež mi taky představily (v patřičně dramatické podobě) peklo zvané střední škola – všechny ty příběhy o příšerných prvních dnech, školních partách, nenávistných spolužačkách. Neuklidnilo mě ani tvrzení Six, že už tam mám jistou pověst předem. Six se zrovna nemůže pochlubit tím, že by dokázala žít dlouho v celibátu, a kamarádi jejích kluků, co lezli ke mně do ložnice, si asi zase moc netykají s diskrétností. Tahle kombinace slibovala, že můj první školní den bude asi hodně zajímavý.

Ne že by mi to nějak zvlášť vadilo. Nešla jsem do školy, abych si tam hledala nové přátele nebo dělala na někoho dojem. Pokud moje pověst nenaruší můj konečný cíl, nějak to zvládnu.

Doufám.

Grayson se přesvědčil, že dveře jsou zamčené, a vrátil se k posteli. Věnoval mi svůdný úsměv. „Co takhle trochu striptýzu?“ Zakroutil boky a povyhrnul si tričko, takže odhalil vypracované břišní svaly.

Už jsem si všimla, že je odhaluje moc rád. Byl to takový ten typický sebestředný „zlobivý kluk“.

Rozesmála jsem se, když zatočil svlečeným tričkem nad hlavou a hodil ho na mě. Pak se na mě svalil i on. Vklouzl mi dlaní pod krk, aby si přidržel moji hlavu ve správné poloze na líbání.

Od první chvíle, kdy se Grayson asi před měsícem objevil u mě v ložnici, mi dal jasně najevo, že nestojí o vážný vztah. Já mu dala najevo, že nestojím o vztah

s ním. A pak jsme na to rovnou skočili.

Greyson bude jedním z pár lidí ve škole, které už znám, takže mám trochu obavy, že by z toho mohl nastat zmatek. Ale vzhledem k tomu absolutnímu „nic“ mezi námi na tom vlastně nezáleží.

Nebyl u mě ještě ani tři minuty, a už mi strčil ruce pod tričko. Dalo se celkem bezpečně předpokládat, že za mnou nechodil kvůli stimulující konverzaci. Jeho rty se mi přesunuly z úst na krk, takže jsem se zase mohla nadechnout a zkusit něco cítit.

Cokoli.

Soustředila jsem se na plastové hvězdičky nalepené na stropě, které zářily ve tmě, a vzdáleně si uvědomovala, že Graysonovy rty putují k hrudníku. Je jich sedmdesát šest. Myslím hvězdiček. Vím to, protože v posledních týdnech jsem měla spoustu času na jejich počítání – právě v téhle situaci. Já na zádech, Grayson zkoumající dychtivými vzrušenými rty můj obličej, krk a někdy i hruď… Nikdy si nevšímal toho, že na jeho doteky nijak nereaguju. Proč mu to dovoluju, když to se mnou nic nedělá?

Zásadně jsem nic necítila ke klukům, se kterými jsem si vyšla. Nebo spíš ke klukům, kteří za mnou chodili. Většinou to bylo naprosto jednostranné. Jen jeden u mě dokázal vyvolat něco jako fyzickou a citovou odezvu, a i tam se ukázalo, že si spíš něco namlouvám. Chodili jsme spolu měsíc, než mi začaly jít na nervy jeho výstřednosti. Třeba že pil balenou vodu jen brčkem. Nebo že se mu roztáhly nosní dírky pokaždé, když se ke mně naklonil, aby mě políbil. Nebo jak tvrdil, že mě miluje, už po třech týdnech chození.

Jo, to byla ta poslední kapka. Pak už jen sbohem a šáteček, Mattíku.

Se Six jsme se o mých nedostatečných fyzických reakcích na kluky bavily často. Nejdřív měla podezření, že bych mohla být lesba. Ale když jsme provedly

„teoretické otestování“ s trochou

vzájemného líbání (to nám bylo šestnáct), obě jsme usoudily, že to nebude ono. Mazlit se s kluky mi nevadí, jinak bych to nedělala. Jen si to neužívám tak jako jiné holky. Netočí se mi hlava, necítím motýlky v břiše. Celá ta představa, že bych po někom šílela touhou, je mi úplně cizí. Ale líbí se mi, že když jsem s nějakým klukem, cítím se naprosto a spokojeně otupělá. V situacích jako teď s Graysonem se prostě moje mysl úplně uzavře. Přestane fungovat, a tenhle pocit miluju.

Zadívala jsem se na sedmnáct hvězdiček v pravém horním kvadrantu, a pak mě najednou něco vystřelilo zpátky do reality. Graysonovy ruce se zatoulaly dál, než jsem jim v minulosti dovolila.

Došlo mi to, když jsem ucítila, jak mi rozepnul poklopec džínů a přejížděl prsty nad horním okrajem bavlněných kalhotek.

„Ne, Graysone,“ zašeptala jsem a odstrčila ho.

Odtáhl ruku a zasténal. Zabořil si čelo do polštáře. „No tak,

Sky.“ Ztěžka oddychoval. Nazdvihl se

na pravém lokti a zadíval se na mě. Pokusil se mě obměkčit svým úsměvem.

Říkala jsem už, že jsem proti jeho okouzlujícímu culení naprosto imunní?

„Jak dlouho to chceš ještě hrát?“ zeptal se, přejel mi dlaní po břiše a znovu vklouzl několika prsty do mých džínů.

Naskočila mi husí kůže. „Hrát co?“ Pokusila jsem se zpod něj vysoukat.

Grayson se nazdvihl na pažích a podíval se na mě, jako bych byla natvrdlá. „Hrát, že jsi slušná holka, Sky. Já už tě stejně prokouknul. Tak co se na to už vykašlat?“

Tohle mě přivedlo ke skutečnosti, že na rozdíl od zdání a veřejného přesvědčení nejsem žádná děvka. Nespala jsem s žádným z kluků, se kterými jsem chodila, a nevyspím se ani s momentálně načuřeným Graysonem. Vím, že můj nedostatek sexuální zodpovědnosti by mi asi usnadnil tu citovou rovinu, kdybych se chtěla milovat s různými osobami. Ale taky mám dost rozumu, aby mi došlo, že právě proto bych sex mít vůbec neměla. Věděla jsem, že jakmile překročím čáru, klepy o mně přestanou být klepy a stanou se z nich fakta. A ze všeho nejmíň jsem si přála potvrdit to, co se o mně vykládá. Myslím, že jsem dosáhla skoro osmnácti let jako panna čistě jen díky vrozené tvrdohlavosti.

Poprvé za deset minut od Greysonova příchodu jsem mu začala věnovat skutečnou pozornost.

Ucítila jsem z něj alkohol. „Tys pil.“ Strčila jsem do jeho hrudi. „Řekla jsem ti, abys sem už nechodil opilej.“ Grayson se odkulil stranou. Vstala jsem naštvaně z postele, zapnula si džíny a natáhla si tričko. Vlastně se mi ulevilo, že nasával. Aspoň mám důvod k ukončení návštěvy.

Grayson se posadil na kraj postele a chytil mě za zápěstí.

Přitáhl mě k sobě, objal mě kolem pasu

a zabořil mi obličej do břicha. „Promiň,“ zamumlal. „To jen, že tě tak hrozně chci. Tak, že nevím, jestli sem ještě přijdu, když mi nedovolíš tě mít.“ Jednou rukou mě chytil za zadek a políbil mě tam, kde mi kousek nad džíny končilo tričko.

„V tom případě už nechoď.“ Protočila jsem panenky a ucouvla od něj. Pak jsem zamířila k oknu.

Když jsem odtáhla závěs, viděla jsem, jak Jason vylézá z pokoje Six. Nějak se nám oběma podařilo zkrátit plánovanou hodinu na deset minut. Vyměnily jsme si se Six pohledy, které říkaly jediné: je čas změnit příchuť.

Six vylezla za Jasonem ven a přešla pod moje okno.

„Grayson taky chlastal?“

Přikývla jsem a otočila se na svého hosta, který ležel na zádech na posteli, jako by nechápal, že se tady stal nežádoucí osobou. Vrátila jsem se k posteli, sebrala ze země jeho tričko a hodila ho po něm.

„Vypadni.“ Podíval se na mě a nakrčil obočí. Pak zdráhavě slezl z postele, protože mu došlo, že to není vtip. Obul si boty, ale tvářil se jako vzteklý čtyřletý chlapeček. Ustoupila jsem, aby kolem mě mohl projít.

Six čekala, až Grayson seskočí z okna, a vystřídala se s ním. Když vklouzla do mého pokoje, uslyšely jsme, jak jeden z kluků zamumlal: „Děvky.“ Six protočila panenky a vyklonila se zpátky.

„To je fakt sranda – jsme děvky, protože se s váma nechceme vyspat? Debilové.“ Zavřela okno, přešla k posteli, svalila se na záda a založila si ruce za hlavou. „Další várka, co potáhne k čertu.“

Rozesmála jsem se, ale smích mi odumřel na rtech, když se ozvalo hlasité zabušení na dveře.

Okamžitě jsem odemkla a ucouvla, aby mohla dovnitř vrazit Karen. Její mateřské instinkty nezklamaly. Horečnatě se rozhlédla kolem a její pohled ulpěl na Six.

„Sakra.“ Otočila se ke mně a založila si ruce v bok.

„Přísahala bych, že slyším klučičí hlasy.“

Vrátila jsem se k posteli a pokusila se zamaskovat čirou paniku, která mi zachvívala tělem. „A teď jsi zklamaná, protože…“ Někdy jsem její reakce opravdu nechápala. Jak už jsem řekla, Karenino chování si dost protiřečilo.

„Za chvíli ti bude osmnáct. Už nemám moc šancí dát ti domácí vězení. Měla bys začít trochu víc zlobit, dítě.“

Vydechla jsem úlevou, protože jsem viděla, že žertuje. Zároveň jsem se cítila provinile, že mě Karen vůbec z ničeho nepodezír, nemá ani ponětí, čemu se její dcera věnovala ještě před pěti minutami. Srdce mi divoce bušilo, až jsem měla pocit, že ho snad uslyší.

„Karen?“ ozvala se za námi Six. „Jestli ti to udělá radost, před chvilkou jsme tady měly dva fešáky.

Ale vyrazily jsme je, když se ukázalo, že jsou nalitý.“ Brada mi poklesla a otočila jsem se k ní, abych jí dala najevo, že když je sarkasmus čirá pravda, není to moc velká legrace.

Karen se rozesmála. „No, tak doufejme, že zítra sem nalákáte nějaké střízlivé mladíky.“

Už jsem se přestala bát, že Karen uslyší, jak mi tluče srdce. Protože se mi zastavilo úplně.

„Střízlivý, jo?“ opakovala Six a mrkla na mě. „No, myslím, že by se to dalo zařídit.“

Karen se vydala ke dveřím, ale ještě se na mou kamarádku otočila. „Zůstaneš tady na noc?“

Six pokrčila rameny. „Myslela jsem, že dneska budeme u nás. Je to poslední tejden, kdy spím ve vlastní posteli. A taky mám novej film s Channingem Tatumem.“

Ohlédla jsem se na Karen a viděla, jak to zase začíná.

„Mami, no tak.“ Vydala jsem se k ní a objala ji, zatímco se jí v očích hromadila ta známá mlha.

„Ne, ne, ne.“ Ale než jsem k ní došla, vzlykla. Jestli něco nemůžu vystát, je to pláč. Ne proto, že by mi to bylo tak líto, ale protože mi to připadá tak trapné.

„Tak ještě jednou spolu, holky.“ Máma se vydala k Six a objala ji. Myslím, že dneska už tak po desáté. Jako by ji odjezd Six rozesmutňoval mnohem víc než mě. Six se podvolila její náruči a přes Karenino rameno na mě mrkla. Musela jsem je od sebe po chvíli doslova odtrhnout, aby Karen vůbec někdy odešla.

Když byla podruhé u dveří, řekla Six: „Doufám, že tam potkáš nějakého úžasného italského chlapce.“

„Já doufám, že jich budou fůry,“ odvětila s vážnou tváří Six. Když se dveře konečně zabouchly, skočila jsem k ní na postel a praštila ji pěstí do ramene. „Ty seš taková mrcha! To nebyla sranda. Málem mě přistihla!“ Six se rozesmála a chytila mě za ruku. Pak vyskočila z postele. „Tak poď. Dneska mám čokoládovou s oříškama.“

Na to mě nemusela zvát dvakrát.

Pondělí 27. srpna 2012

7.15

Uvažovala jsem, jestli mám jít ráno běhat, ale místo toho jsem zůstala v posteli. Běhala jsem denně kromě neděle, jenže zrovna dneska mi připadalo, že bych neměla vstávat extra brzo. První školní den bude dost trýznivá zkušenost i tak. Rozhodla jsem se, že dneska půjdu běhat až po vyučování.

Naštěstí už jsem měla asi rok vlastní auto, nemusela jsem čekat, kdo mě odveze do školy. Tudíž jsem tam taky dojela nejen včas, ale o tři čtvrtě hodiny dřív.

Moje auto bylo na parkovišti třetí. Aspoň jsem si tak mohla vybrat nejlepší místo.

Čas jsem využila k průzkumu školního hřiště. Jestli se budu chtít přihlásit na atletiku, měla bych aspoň vědět, kam jít. Navíc jsem nemohla sedět půl hodiny v autě a počítat minuty.

Když jsem došla ke hřišti, na běžecké dráze si dával kolečka nějaký kluk. Zamířila jsem doprava k tribuně, vylezla až do poslední řady a rozhlédla se kolem.

Měla jsem odtud slušný výhled na celé

okolí. Školní půda na mě nijak odstrašujícím dojmem nepůsobila. Six mi namalovala plánek školy a dokonce mi napsala pár pokynů. Vytáhla jsem její papír z batohu a poprvé se do něj zahloubala. Six si tím asi snažila vynahradit pocit viny, že mě opouští. Podívala jsem se pod sebe a na plánek. Bylo to snadné. Školní budova je vpravo. Jídelna vlevo.

Tamhle za hřištěm je tělocvična. Na druhé straně byl dlouhý seznam instrukcí. Začetla jsme se do nich.

Nikdy nechoď na záchody vedle laborek. Nikdy. V žádným případě.

Batoh nos vždycky na jednom rameni. Nikdy na obou, to je buranský.

U mlíka se vždycky koukni na datum spotřeby. Skamaraď se se školníkem Stewartem. Je to užitečný. Jídelně se vyhejbej. Zásadně. Za všech okolností. Kdyby někdy venku lilo a tys musela jít dovnitř, tvař se, jako že víš, co děláš. Jak zavětří tvůj strach, je to konečná.

Jestli budeš mít na matiku Declarea, sedni si dozadu a nenavazuj s ním oční kontakt. Declare miluje studentky, a to myslím přesně tak doslova. Anebo si sedni dopředu, a máš jedničku zadarmo.

Seznam pokračoval, ale já už neměla sílu ho číst. Zarazila jsem se u věty „Jak zavětří tvůj strach“.

V takových chvílích jsem si přála mít mobil, abych mohla Six zavolat hned teď a chtít vysvětlení.

Složila jsem papír do tašky a soustředila se na toho osamělého běžce. Teď seděl na dráze zády ke mně a protahoval se. Nevěděla jsem, jestli je to student, nebo tělocvikář. Ale kdyby toho kluka bez trička viděl Grayson, nejspíš by přestal být tak pyšný na svoje břišní svaly.

Běžec se postavil a vydal se k tribuně. Na mě se nedíval.

Vyšel z brány a vydal se k autům. Otevřel

jedno z těch tří, vylovil zevnitř tričko a natáhl si ho přes hlavu. Pak skočil za volant a vyjel z parkoviště, právě když na něj ostatní auta začala přijíždět. Volná místa se rychle zaplňovala.

Ach bože.

Popadla jsem batoh a úmyslně protáhla jeho popruhy obě ruce. Pak jsem sešla po schodech a vydala se přímo do pekel.

Řekla jsem do pekel? Tak to jsem dost podcenila. Střední škola je přesně taková, jak jsem se bála, a ještě horší. Hodiny nejsou nejhorší, ale musela jsem použít záchody u laboratoří (vážně to byla záležitost nejvyšší priority) a sice jsem přežila, ale vyděsilo mě to k smrti. Six zapomněla doplnit informaci, že tyhle prostory se využívají spíš jako veřejný dům než k původnímu účelu.

Teď byla čtvrtá hodina, a já už slyšela šeptem „děvka“ nebo

„kurva“ z úst skoro každé holky, která

mě na chodbě minula. K náznakům, které už nebyly tak decentní, patřil déšť dolarových bankovek, který na mě vypadl ze skřínky, a dopis podepsaný ředitelem školy. Ale bylo dost těžké uvěřit, že ředitel nezná diakritiku ani pravopis a oznamuje mi: Omlouváme se že ve skřínce není taky madrace děvko.

Zírala jsem na ten papír s pevně stisknutými rty a říkala si, že si za tohle můžu sama a že to musím vydržet dvě pololetí. Byla jsem upřímně přesvědčená, že takhle se lidi chovají jen v knížkách, ale teď jsem zjistila na vlastní kůži, že střední školy jsou vážně plné idiotů. Jinak jsem mohla jen doufat, že i další vtípky na mou adresu budou spočívat v tom, že se na mě vysype hromada dolarů. Kdo může cpát cizím lidem peníze a myslet to jako urážku? Asi jen někdo bohatý. Bohatí idioti.

Bylo mi jasné, že ta partička chichotajících se a luxusně, i když spoře oděných dívek za mnou čeká, že mě jejich dolarovky srazí na kolena a rozběhnu se s brekem na nejbližší záchody. Jejich úvaha měla ovšem tři logické zádrhele.

1) Nikdy nebrečím. Nikdy.

2) ?Na záchodcích jsem zrovna byla, a už nikdy to nezopakuju.

3) Mám ráda peníze. A kdo by neměl?

Položila jsem si batoh na zem a nacpala bankovky dovnitř.

Bylo to nejmíň dvacet dolarů, které se

vysypaly na podlahu, a ještě tak deset jich zůstalo ve skříňce.

Posbírala jsem je všechny, vzala si

knížky, protáhla obě ruce popruhy batohu a usmála se.

„Vyřiďte rodičům, že děkuju.“ Prošla jsem kolem hloučku, který se už nechichotal, a ignorovala jejich podmračené pohledy.

Při přestávce na oběd pršelo. Když jsem se podívala z okna na ty provazy deště bičující zemi, bylo mi jasné, že se mi osud mstí hnusným počasím. Jen jsem nevěděla, za co.

Ale já to zvládnu.

Položila jsem dlaň na dveře jídelny a zatlačila. Napůl jsem čekala, že mě přivítá síra a plameny.

Když jsem vešla dovnitř, nic takového se nekonalo. Jen se do mě opřel takový rámus, že se s tím moje bubínky musely trochu poprat. Jako by se každý člověk v přecpané jídelně snažil mluvit víc nahlas než ostatní. Jako by se v téhle škole všichni jen vytahovali nad druhými.

Snažila jsem se ze všech sil předstírat sebevědomí, protože jsem k sobě nechtěla přitahovat nežádoucí pozornost. Holčičích klik, klučičích part, vyvrženců ani Graysona. Málem už jsem se dostala do fronty k pultu bez povšimnutí, když mi někdo provlékl ruku pod paží a přitáhnul mě k sobě.

„Čekám na tebe.“ Ani jsem se na něj nestačila otočit, když mě začal vláčet mezi stoly. Mohla jsem se mu vytrhnout, ale aspoň se mi začalo něco dít. Chytil mě pevně za ruku, aby mě s sebou mohl táhnout rychleji. Přestala jsem se bránit a poddala se jeho doteku.

Z pohledu na jeho záda se dalo soudit, že má styl, i když hodně zvláštní. Měl na sobě flanelovou košili se stejně pronikavým odstínem růžové jako jeho boty.

Kalhoty měl černé, těsné, a kdyby byl

holka, nejspíš by působily sexy… kdežto takhle spíš odhalovaly, že má místo nohou vyzáblé tyčky.

Tmavé vlasy měl na stranách sestříhané a na temeni delší. A oči… těma na mě zíral. Došlo mi, že už mě nikam netáhne, že už stojíme u jednoho ze stolů.

„Jestli tohle není proslulá Nevěstka babylonská?“ zašklebil se na mě. Jeho tón příliš neodpovídal slovům, zněl mile. Kluk se posadil ke stolu a ukázal na sedadlo proti sobě, jako by mě vyzýval, abych ho napodobila. Měl před sebou dva tácy, ale byl tam sám.

Jeden podnos si přitáhl k sobě, druhý

přistrčil k volnému místu, na které mi ukazoval. „Sedni si. Musíme probrat možnosti aliance.“

Nesedla jsem si. Ještě pár vteřin jsem zůstala stát a zvažovala situaci. Neměla jsem ponětí, kdo to je, ale on se choval, jako by na mě čekal. Ovšem na druhou stranu… mi řekl nevěstka. A na třetí stranu… mi koupil oběd? Po očku jsem ho pozorovala a snažila se ho odhadnout. Pak můj pohled upoutal batoh, který si odložil na židli vedle.

„Rád čteš?“ zeptala jsem se a ukázala na knížku, která čouhala ven. Nebyla to učebnice, ale opravdová knížka. To už se v téhle generaci internetových šílenců hned tak nevidí. Posadila jsem se naproti němu, vytáhla knížku z batohu a zeptala se: „Co je to za žánr? A prosím, neříkej, že sci-fi.“

Kluk se opřel a zašklebil se, jako by zrovna vyhrál. Sakra. Taky že jo. Zůstala jsem s ním a sedím, ne?

„Proč by mělo záležet na žánru?“

Prolistovala jsem stránky, ale nepoznala jsem, jestli je to něco romantického. Já romance miluju a podle toho, jak byl ten kluk oblečený, bych to u něj taky nevylučovala.

„Je to dobrý?“

„Jo, puč si ji. Při laborkách jsem ji dočet.“

Zvedla jsem k němu oči. Pořád se uculoval nad svým vítězstvím. Schovala jsem knížku do batohu a sklonila se nad podnosem. Nejdřív ze všeho jsem zkontrolovala datum spotřeby na mléku. Nebylo prošlé.

„Co kdybych byla vegetariánka?“ Na talíři byla kuřecí prsa se salátem.

„Tak si dáš zeleninu.“

Nabodla jsem si na vidličku kus kuřete a strčila si ho do pusy. „Máš kliku, nejsem.“

Usmál se na mě, vzal si příbor a pustil se taky do jídla.

„Proti komu chceš vytvořit alianci?“ Byla jsem zvědavá, hlavně na to, proč si vybral zrovna mě.

Můj společník se rozhlédl kolem a rozhodil neurčitě rukou do všech směrů. „Proti blbcům.

Fotbalistům. Pipinám. Šprtům.“ Když mu ruka klesla na stůl, všimla jsem si, že má černě nalakované nehty. Neušlo mu, že je pozoruju, a našpulil pusu. „Natřel jsem si je načerno, protože to odpovídá mý dnešní náladě. Ale jestli budeš pro a připojíš se v mým tažení ke mně, moh bych přemejšlet nad něčím veselejším. Možná nad žlutou.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Žlutou nesnáším. Zůstaň u černý, hodí se ti to k srdci.“

Rozesmál se. Upřímným čirým smíchem, který pobavil i mě.

Začínal se mi líbit… i když jsem pořád netušila, kdo to je.

„Jak se jmenuješ?“

„Breckin. A ty Sky. Aspoň doufám. Asi jsem se měl ujistit o tvý identitě, než ti svěřím svoje sadistický zlý plány na to, jak ve dvou ovládneme tuhle školu.“

„Jsem Sky. A zatím se ode mě nemáš čeho bát, protožes mi ještě nic neprozradil. A nechápu, odkud víš, kdo jsem. Znám tady ve škole čtyři nebo pět kluků, se kterýma jsme chodila, ale tebe si nevybavuju. Což znamená…?“

Na okamžik se mi zdálo, že mu z očí vyšlehlo něco jako soucit. Ale trvalo to tak krátce, že jsem se ani nestačila naštvat.

Breckin pokrčil rameny. „Jsem tady novej. A pokud ti to podle mýho vybranýho módního stylu ještě nedošlo…“ Naklonil se ke mně a přiložil ruku k puse, jako by mi chtěl svěřit velké tajemství: „Jsem mormon,“ zašeptal.

Rozesmála jsem se. „Já myslela, že řekneš gay.“

„To taky,“ přikývl a mávl rukou. Pak si podepřel bradu a naklonil se přes stůl blíž. „Teď vážně, Sky.

Všim jsem si tě dneska při první hodině a došlo mi, že seš tady taky nová. A když jsem viděl, jaks zareagovala na ty peníze, co se ti vysypaly ze skříňky, došlo mi, že jsme si souzený. Taky mi došlo, že když se dáme dohromady, může to zabránit dvěma nevyhnutelným sebevraždám studentů v letošním školním roce. Tak co ty na to? Chceš bejt moje nejvíc nejlepší kamarádka na celým širým světě?“

Rozesmála jsem se. Copak se na tohle dalo reagovat jinak?

„No jasně. Ale jestli mě ta knížka bude nudit, tak to přátelství ještě přehodnotíme.“

Pondělí 27. srpna 2012

15.55

Ukázalo se, že Breckin byl moje dnešní záchrana… a že je to vážně mormon. Máme toho hodně společného, a ještě víc toho, co nás dělí, takže tím je naše přátelství zajímavější. Tak například Breckin je adoptovaný stejně jako já, ale navázal dobré vztahy i se svou biologickou rodinou. Má dva bratry, kteří nejsou adoptovaní a nejsou gayové, takže jeho rodiče usoudili, že jeho homosexualita souvisí s tím, že s nimi nemá společnou krev (tak mi to aspoň líčil). Prý doufají, že když se Breckin bude hodně modlit a dodělá střední školu, nějak to samo zmizí. On sám ale trvá na tom, že se cítí pořád stejným gayem, ať se modlí sebevíc, a že po maturitě se do toho teprve pořádně opře.

Jeho snem je proslavit se na Broadwayi, ale neumí zpívat ani hrát, takže to prozatím odsunul a přihlásil se na ekonomii. Já mu svěřila, že si chci zapsat hlavně kurzy tvůrčího psaní, a pak celý život nedělat jiného, než sedět doma v teplákách, jíst zmrzlinu a psát knížky. Zeptal se, jaký žánr, a já na to: „Proč by mělo záležet na žánru?“ Myslím, že tahle poznámka naše přátelství zpečetila.

Na cestě domů jsem přemítala o tom, jestli mám dát Six hned vědět o tom hořkosladkém prvním školním dni. Nebo jestli mám zajít nejdřív do samoobsluhy, abych si zajistila zásoby kofeinu, než si půjdu zaběhat.

Kofein zvítězil, i když moje náklonnost k Six je pochopitelně o něco silnější.

Moc povinností v domácnosti nemám, ale k tomu minimu patří pravidelné týdenní nákupy. Kvůli Kareninu nekonvenčnímu veganskému přístupu k životu je všechno u nás doma bez cukru, umělých dochucovadel a bez chuti, takže vlastně nakupuju ráda.

Vzala jsem balení šesti plechovek koly

a největší pytel miničokoládek Snickers, který jsem našla.

Mám na tyhle věci dobrou skrýš. Většina

teenagerů ji má taky, jenže si schovávají cigarety a trávu. Já schovávám cukr.

Když jsem se dostala ke kase, poznala jsem v pokladní spolužačku z hodiny angličtiny. Byla jsem si celkem jistá, že se jmenuje Shayna, ale na cedulce na plášti měla Shayla. Shayna/Shayla je vším, čím bych chtěla být já. Vysoká, s ženskými tvary a blond vlasy vybělenými sluníčkem. Já měla jen něco přes metr šedesát, když jsem hodně vytáhla ramena, a moje rovné hnědé vlasy by snesly holičský zásah. Nůžky, možná i přeliv nebo zesvětlení. Ale vzhledem k tomu, jak husté a dlouhé je mám, by to asi stálo balík. Končí mi tak patnáct centimetrů pod rameny, ale kvůli vlhkosti vzduchu tady na jihu je nosím většinou stažené.

„Nechodíme spolu na biologii?“ zeptala se Shayna/Shayla.

„Je to anglická –“ Chtěla jsem ji opravit, že je to anglická literatura, ale nenechala mě domluvit.

Dívala se na kolu, kterou právě markovala.

„Proč by byla anglická? Je normální americká. Ptala jsem se, jestli spolu nechodíme na biologii?“

Ach bože. Tak takhle blonďatá bych být nechtěla.

„Chtěla jsem říct, že spolu chodíme na anglinu.“

Na okamžik se na mě zadívala prázdným pohledem. „Aha.“

Chvíli na mě ještě zírala, než přečetla

sumu, která se jí ukázala na displeji. Sáhla jsem do kapsy pro kreditku. Doufala jsem, že to rychle ukončíme a já vypadnu, protože se mi už nechtělo v téhle jiskřivě elegantní konverzaci pokračovat.

„Ach prokrista,“hlesla moje nová spolužačka. „Podívej, kdo to za tebou stojí.“

Otočila jsem se, protože očividně zírala na někoho ve frontě.

„Ahoj, Holdere!“ zavolala svůdným hlasem Shayna/Shayla a roztáhla plné rty k úsměvu.

Zadívala jsem se na toho Holdera, abych zjistila, kvůli komu ta holka tak rychle zahodila všechny zbytky sebeúcty, pokud kdy nějakou měla. Kluk se na ni podíval a očividně lhostejně jí kývl na pozdrav.

„Čau…“ zamžoural na jmenovku na její kapse, „Shaylo.“

Pak se pohledem vrátil k displeji kasy.

On ji ignoruje? Tahle krásná holka, možná nejhezčí ze školy, se mu tak otevřeně podbízí, a on se chová, jako by ho to obtěžovalo? Je vůbec člověk? Protože kluci, co znám, se tak rozhodně nechovají.

Pokladní si odfrkla. „Jsem Shayna,“ odpověděla naštvaně, že to sám neví. Rychle jsem projela kreditkou přístroj.

„Promiň,“ ozval se kluk za mnou, „ale víš, že máš na tý cedulce el?“

Shayna zamžourala na svou vyvinutou hruď. Pak si natočila jmenovku tak, aby ji dokázala přečíst.

„Eh,“ pronesla, jako by hluboce přemýšlela. I když o té hloubce bych s úspěchem pochybovala.

„Kdy ses vrátil?“ zeptala se Shayna Holdera. Mě si přestala úplně všímat. Vzala jsem si kartu zpátky, ale byla jsem si skoro jistá, že Shayna musí ještě něco potvrdit, aby se peníze opravdu odečetly. Jenže ta už si očividně představovala, jak jde s tímhle klukem k oltáři, a naprosto pustila z hlavy, že má zákaznici.

„Před tejdnem,“ odpověděl jí stroze.

„Takže můžeš dodělat školu, jo? Nevylili tě?“ Slyšela jsem, jak si kluk za mnou povzdychl.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl bezvýrazně. „Už se tam stejně nevrátím.“

To Shaynu vrátilo zpátky na zem. Protočila panenky a soustředila se zase na mě. „Věčná škoda, když má někdo takovýhle tělo, ale bez mozku,“ zašeptala. Ale ironii jejího konstatování jsem zřejmě vnímala jen já. Když konečně ťukla na klávesnici pokladny, aby dokončila transakci, využila jsem toho a nenápadně se ohlédla. Chtěla jsem se ještě jednou podívat na kluka, kterého nechávají v klidu nohaté blondýny. Díval se do otevřené peněženky a smál se. Sotva mi na něj padl zrak, všimla jsem si tří věcí:

1) ?Těch dokonale bílých zubů, které se zablýskly v uličnickém úsměvu.

2) ?Dolíčků, které se mu dělaly mezi koutky rtů a tvářemi, když se smál.

3) ?Motýlků ve vlastním břiše. Anebo jsem chytila střevní chřipku.

Byl to tak cizí pocit, že jsem si dlouho neuvědomovala, co to znamená. Nechápu, co na tom Holderovi bylo tak zvláštního, že to u mě vyprovokovalo první normální biologickou reakci na jinou osobu. Ale taky nevím, jestli jsem někdy viděla někoho tak neuvěřitelně… krásného. Ne jako model z katalogů. Ani drsně krásného jako takové ty motorkářské typy. Ale byla to dokonalá směs – přesně mezi těmi dvěma extrémy. Nebyl moc velký, ale ani malý.

Ne moc drsný, ne moc upravený. Na sobě

měl džíny a bílé tričko, nic zvláštního. Jeho vlasy vypadaly, jako by si je dneska ani nečesal, a nejspíš by taky snesly návštěvu holiče jako moje. Ofinu měl tak dlouhou, že si ji musel odhrnout z očí, když je zvedl od peněženky a přistihl mě, jak na něj zírám.

Sakra.

Normálně jsem vždycky hned odvrátila oči ve chvíli, kdy se můj pohled setkal s cizím. Ale v jeho reakci na mě bylo něco tak podivného, že jsem vydržela a sledovala ho dál. Jeho úsměv se okamžitě vytratil. Naklonil hlavu ke straně. Jeho oči získaly pátravý výraz a vzápětí zavrtěl hlavou, jako by nevěřícně, nebo… znechuceně? Nedokázala jsem přesně určit, co to má znamenat, ale rozhodně to nebyl příjemný výraz. Rozhlédla jsem se kolem, protože jsem doufala, že se tak netváří na mě. Když jsem se vrátila pohledem k němu, dál zíral… Přímo na moji tvář.

Uvedlo mě to do rozpaků, mírně řečeno, takže jsem se honem obrátila zpátky k Shayle. Totiž Shayně. Potřebovala jsem se vzpamatovat. Tomu klukovi se podařilo mě během šedesáti vteřin úplně rozhodit. A vyděsit. Moje nedostatkem kofeinu strádající tělo se s tím nedokázalo vyrovnat. Dala bych přednost tomu, aby se na mě díval se stejným nezájmem jako na Shaynu. Vytrhla jsem jí účtenku z ruky a zastrčila ji do kapsy.

„Hej.“ Jeho hluboký naléhavý hlas mě okamžitě přiměl zadržet dech. Netušila jsem, jestli mluví na pokladní, nebo na mě, ale navlékla jsem si na zápěstí tašky s nákupem a doufala, že se dostanu k autu dřív, než se jemu podaří zaplatit.

„Mluví na tebe,“ ozvala se kysele Shayna. Nevšímala jsem si jí, popadla poslední igelitku, a co nejrychleji zamířila k východu.

Když jsem došla k autu, konečně jsem prudce vydechla.

Otevřela jsem kufr a naskládala nákup

dovnitř. Co je to sakra se mnou? Osloví mě krásný kluk, a já

uteču? Mluvit s kluky mi nikdy nedělalo

potíže. Většinou jsem tak sebevědomá, až to bolí. A teď, poprvé v životě, ucítím ke klukovi něco jako zájem, a vezmu nohy na ramena? Six mě za to zabije.

Ale ten pohled. Něco ve způsobu, jakým si mě prohlížel, bylo tak znepokojujícího. Jako by to bylo nepříjemné, trapné a zároveň lichotivé. A já nejsem zvyklá cítit tolik emocí, a už vůbec ne najednou.

„Hej.“

Strnula jsem. Tentokrát už nebylo pochyb, že mluví na mě. Pořád jsem ještě měla na vybranou mezi vzrušením a břišní infekcí, ale každopádně se mi nelíbilo, jak ten hlas pronikl přímo do mých vnitřností. Strnula jsem a pomalu se otočila. Najednou mi došlo, že nejsem zdaleka tak sebevědomá, jak mě moje minulé já přimělo věřit.

Kluk držel v jedné ruce dvě igelitové tašky, druhou si mnul zezadu krk. Začala jsem si přát, aby nepřestalo pršet, protože to bychom tady takhle nestáli.

Díval se na mě a výraz opovržení v jeho

pohledu teď vystřídal křivý úsměv, který mi připadal trochu nucený. Když jsem se na něj dívala, bylo mi jasné, že střevní chřipku můžu rovnou škrtnout. Ne, to se mnou prováděl on.

Všechno na něm, od těch rozcuchaných vlasů až po jasně modré oči, ty… dolíčky…, až po jeho silné paže, kterých jsem se najednou chtěla dotknout.

Dotknout? Vážně, Sky? A co se radši začít ovládat?! Všechno na něm způsobovalo, že mi plíce přestaly fungovat a srdce letělo jako splašené. Měla jsem pocit, že kdyby se na mě usmál tím způsobem jako Grayson, kalhotky by mi spadly natotata.

Sotva jsem odtrhla pohled z jeho těla a naše oči se znova setkaly, přestal si mnout krk, přendal si tašky do levičky a pravou natáhl ke mně.

„Jsem Holder.“

Podívala jsem se na jeho nataženou ruku, a pak od něj o krok ucouvla, aniž jsem ji stiskla. Celá ta situace mi připadala dost trapná a měla jsem pocit, že tomu nevinnému představení nesmím věřit.

Možná že kdyby mě předtím v obchodě neprobodával tím svým pronikavým pohledem, byla bych k jeho fyzickým půvabům vstřícnější.

„Co chceš?“ Dávala jsem si záležet, aby v mém pohledu byla nedůvěra, ne obdiv.

Ve tvářích se mu zase objevily dolíčky, když se chraptivě zasmál. Zavrtěl hlavou a odvrátil se.

„Ehm,“ odkašlal si rozpačitě, což moc nesedělo k tomu dojmu sebevědomého kluka, kterým působil.

Těkal očima po parkovišti, jako by hledal nějakou záchranu, než se jeho pohled znovu zaklesl do mého. Jeho nepochopitelné chování mě vyděsilo. V jednu chvíli vypadal, jako bych ho něčím znechutila, a pak jako by nikoho neviděl radši. Většinou dokážu dost dobře číst lidské reakce, ale kdybych měla něco soudit o Holderovi na základě toho, co v uplynulých dvou minutách předvedl, musela bych dojít k závěru, že trpí poruchou osobnosti. Jeho kolísání mezi opovržením a naléhavostí mě zneklidňovalo.

„Asi to bude znít hloupě,“ ozval se, „ale připadá mi, že tě znám. Můžu se zeptat, jak se jmenuješ?“

Sotva to vyslovil, ucítila jsem nával zklamání. Takže je to jeden z těchkluků. Z těch neuvěřitelně atraktivních kluků, kteří můžou mít každou holku podle toho, jak se jim zamane. Kluků, co jim stačí vykouzlit úsměv s dolíčky, zeptat se na jméno, a holka jde před nimi do kolen. K těm klukům, co v sobotu večer lezou oknem do dívčích postelí.

Zklamalo mě to, vážně. Natáhla jsem se po kličce auta za mými zády. „Promiň, mám kluka,“

zalhala jsem. Otevřela jsem dvířka a nastoupila. Když jsem je chtěla přibouchnout, najednou jsem cítila odpor. Podívala jsem se ven a uviděla ho, jak drží horní okraj dvířek. Ve tváři měl vepsané zoufalství, až mě z toho zamrazilo. Co se to se mnou sakra děje?

„Řekni mi, jak se jmenuješ. Nic jinýho nechci.“ Uvažovala jsem, jak mu vysvětlit, že moje jméno mu v ničem nepomůže. Na síti si mě nenajde –jsem nejspíš jediná sedmnáctiletá holka v celé Americe, co nemá nikde profil a není online. Střelila jsem po něm varovným pohledem a škubla dvířky.

„Dovolíš?“ zeptala jsem se ostře a sklouzla

pohledem po ruce, která mi bránila dokončit pohyb. Na předloktí měla psacím písmem vytetované jediné slovo.

Beznadějný.

Musela jsem se v duchu zasmát. Osud se na mě zřejmě dneska rozhodl vyřádit. Konečně potkám kluka, který se mi líbí – a je to někdo s nedostudovanou střední školou a laciným vytetovaným výkřikem.

Podráždilo mě to a škubla jsem znova dvířky, ale on je nepouštěl.

„Tvoje jméno. Prosím.“

V očích měl tak zoufalý výraz, když vyslovil to prosím, že to ve mně vyvolalo překvapivě soucitnou odezvu. Tohle pro mě vůbec nebylo typické.

„Sky,“ odpověděla jsem příkře, abych se ubránila návalu citu kvůli té bolesti, kterou očividně skrývaly jeho modré oči. Samotnou mě zklamalo, jak snadno podlehnu jedinému klučičímu pohledu.

Přestala jsem se snažit přibouchnout dvířka a místo toho nastartovala motor.

„Sky,“ opakoval si pro sebe. Na chvíli se nad tím zamyslel.

Pak zavrtěl hlavou, jako bych v testu odpověděla špatně. „A víš to jistě?“

Jestli to vím jistě? To si myslí, že jsem pitomá jako Shayna/Shayla a ani sama nevím, jak se jmenuju? Protočila jsem panenky, vytáhla z kapsy džínů průkazku a přidržela mu ji před obličejem.

„Jsem si naprosto jistá, že vím, jak se jmenuju.“ Chtěla jsem průkazku zase schovat, ale Holder najednou hrábnul dovnitř a vytrhnul mi ji z ruky. Pak si ji zvednul k obličeji, aby ji pořádně prozkoumal. Podržel si ji na chvíli před očima a pak ji odcvrnknul směrem ke mně.

„Promiň.“ Ucouvl od auta. „Splet jsem se.“

Oči mu ztvrdly, když se díval, jak strkám kartičku zpátky do kapsy. Ještě chvíli jsem se na něj dívala a čekala, jestli ještě něco dodá. Ale jen pohyboval čelistí sem tam, zatímco jsem si zapínala pás. Že by to tak snadno vzdal? Vážně? Položila jsem ruku na kličku dveří a čekala, jestli je bude chtít dál držet a ještě něco zkoušet. Když se to nestalo a on ucouvl ještě dál, abych mohla odjet, zachvátil mě podivný pocit. Jestli to jeho chování neznamenalo, že mě chce vylákat na rande, tak co teda chtěl?

Prohrábl si prsty vlasy a něco si pro sebe zamumlal, ale to už jsem neslyšela. Zařadila jsem zpátečku a dál ho sledovala, zatímco jsem vyjížděla z parkoviště. Zůstal nehybně stát a provázel mě očima. Když jsem přestala couvat a zatočila volantem v opačném směru, nastavila jsem si zrcátko tak, abych se na něj mohla naposledy podívat. Přešel zrovna ke svému autu a praštil pěstí do kapoty.

Ten se teda umí naštvat.

Pondělí 27. srpna 2012

16.47

Když jsem uklidila nákup ze samoobsluhy, popadla jsem hrst čokoládek ze skrýše, zastrčila je do kapsy a vylezla oknem. Vytáhla jsem okno Six a vsoukala se dovnitř. Byly skoro čtyři odpoledne a ona spala. Došla jsem po špičkách k její posteli a klekla si k ní.

Měla pleťovou masku a špinavé blond

vlasy se jí přilepily k tvářím, protože jí z pusy vytékaly sliny.

Přiblížila jsem se k ní co nejblíž a zaječela:

„SIX! Vstávéééj!“

Škubla sebou tak rychle, že jsem neměla čas uhnout. Praštila mě přitom loktem do oka, až jsem odletěla zpátky. Okamžitě jsem si přitiskla k oku dlaň a svalila se na podlahu. Zírala jsem na ni zdravým okem. Six seděla na posteli, držela se za hlavu a mračila se na mě. „Ty seš taková mrcha,“

zaúpěla. Odhodila pokrývky a začala vstávat z postele. Pak zamířila do koupelny.

„Budu mít monokla,“ zaúpěla jsem.

Six nechala dveře koupelny dokořán a posadila se na toaletu.

„Dobře ti tak.“ Popadla toaletní papír

a kopla do dveří, aby se zabouchly. „Doufám, že máš dobrou výmluvu, pročs mě přišla vzbudit. Jsem úplně mrtvá. Celou noc jsem balila.“

Six nikdy nedokázala ráno normálně vstát, a jak to tak vypadalo, ani odpoledne to nebylo lepší.

A upřímně řečeno, noční pták taky není. Kdybych měla hádat, kdy je v životě nejšťastnější, nejspíš by to bylo v době, kdy spí. Možná proto se tak strašně nerada budí.

Sixin smysl pro humor a její přímost jsou ty hlavní faktory, které nás svedly dohromady. Děsí mě afektované falešné holky posedlé módou. Six má skoro všechny věci na sebe v černé, což se od normálního šatníku dospívající holky dost liší. A faleš? Je upřímná, ať o to druzí stojí, nebo ne. Na Six není falešného nic kromě jména.

Když jí bylo čtrnáct a rodiče jí oznámili, že se budou stěhovat z Maine do Texasu, vzbouřila se tím, že si začala říkat Six, i když je pokřtěná Seven Marie.

Rodiče ji stejně dál oslovují Seven, ale ona na

to neslyší. To jen dokazuje, že je stejně tvrdohlavá jako já.

To je taky jeden z důvodů, proč jsme tak dobré kamarádky.

„Myslela jsem, že budeš ráda, když tě vzbudím.“ Zvedla jsem se z podlahy na postel. „Dneska se stalo něco úžasnýho.“

Six otevřela dveře koupelny a vrátila se ke mně. Hodila sebou na postel a přitáhla si deku k bradě.

Pak se ke mně otočila zády a načechrávala si pod hlavou polštář, dokud nebyla spokojená. „Nech mě hádat. Karen objednala kabelovku?“

Přilehla jsem k ní, objala ji rukou kolem těla a položila si hlavu na její polštář. „Samá voda. Druhej pokus.“

„Ve škole ses s někým seznámila, a teď jsi těhotná a musíš se vdávat, a já ti nebudu moct jít za družičku, protože budu na druhým konci světa?“

„Přihořívá, ale vedle.“ Zabubnovala jsem jí prsty na rameno.

„Tak co?“ zeptala se podrážděně.

Skulila jsem se na záda a zadívala se do stropu. „Potkala jsem po škole jednoho kluka, Six, a panebože! Je úžasnej. Trochu mě děsil, ale vypadal krásně.“

Six se okamžitě otočila ke mně a podařilo se jí praštit mě loktem do stejného oka jako před chvílí.

„Co?!“ vykřikla a nevšímala si toho, že se zase držím za oko a skučím. Posadila se na posteli a odtáhla mi ruce z tváře. „Cože, vážně?!“

Zůstala jsem ležet na zádech a snažila se zapomenout na to, jak moc mi cuká oko. „Když jsem se na něj podívala, jako by mi celý tělo roztálo. Byl prostě… páni.“

„Mluvilas s ním? Máš jeho číslo? Pozval tě na rande?“ Ještě jsem Six neviděla tak rozrušenou. Byla až moc nadšená, a já nevěděla, jestli z toho mám mít radost.

„Ježíši, Six, brzdi.“

Podívala se na mě a zamračila se. „Sky, už čtyři roky si s tebou dělám starosti. Už jsem si myslela, že se to nikdy nestane. Mně by nevadilo, kdybys byla lesba.

Nevadilo by mi, kdybys měla ráda

počítačový magory nebo šprty nebo trpaslíky. Ani kdyby tě přitahovali vrásčitý staříci s vrásčitejma penisama. Ale vadilo mi, když mi připadalo, že snad nikdy nepoznáš touhu.“ Spadla po zádech na postel. „Chtíč je nejlepší ze všech smrtelnejch hříchů.“ Rozesmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Tak to si nemyslím.

Chtíč tě může zklamat. Já hlasuju pro

obžerství.“ S těmi slovy jsem zalovila v kapse a strčila si do pusy čokoládku.

„Chci slyšet detaily,“ ozvala se Six.

Posunula jsem se tak, abych se zády opírala o čelo postele.

„Nevím, jak to mám popsat. Když jsem

se na něj dívala, nechtělo se mi přestat. Mohla bych na něj zírat celej den. Ale když se podíval on na mě, vyděsilo mě to. Tvářil se, jako by ho štvalo, že si ho všímám. Pak šel za mnou k autu a chtěl vědět, jak se jmenuju. Chvíli to vypadalo, že fakt hodně stojí o to, aby se to dozvěděl, ale spíš jako bych pro něj byla nějaká nepříjemnost. Nakonec už se mi nechtělo olizovat mu dolíčky, ale dostat se od něj co nejdál.“

„Sledoval tě? K autu?“ zeptala se nedůvěřivě. Přikývla jsem a vylíčila jí do všech podrobností svou cestu ze samoobsluhy, až do chvíle, kdy jsem ho viděla, jak praštil pěstí do kapoty svého auta.

„Bože, to je divný,“ ozvala se nakonec. Posunula se vedle mě a posadila se taky se zády opřenými o desku. „A víš jistě, že jen tak neflirtoval? Nechtěl tvůj telefon? Hele, Sky, já tě s klukama viděla.

Umíš to s nima, i když ti na nich nezáleží. Vím, že normálně dokážeš jejich chování dobře rozluštit.

Ale třeba je to zrovna tím, že tenhle se ti líbil. To ti zatemnilo úsudek. Co myslíš?“

Pokrčila jsem rameny. Možná měla pravdu. Třeba jsem mu špatně rozuměla, a proto jsem se k němu sama chovala tak divně, že mu to zabránilo pozvat mě na rande. „Možný to je. Ale prostě…

stejně by to rychle skončilo. Nechal školy, je náladovej, vzteklej a je… prostě… beznadějnej. Nevím, jakej typ je ten můj, ale nechci, aby to byl Holder.“

Six mě chytila za tváře a stiskla je tak, aby mě donutila obrátit obličej k ní. „Říkalas Holder?“ Její pečlivě upravená obočí vyjela zvědavě vzhůru.

Rty jsem měla sešpulené jejím stiskem, takže jsem hned nemohla odpovědět.

„DeanHolder? Rozcuchaný hnědý vlasy, žhavý modrý oči, výbušnost zápasníka volnýho stylu?“

Pokrčila jsem rameny. „Vypadhá tho thak.“ Six mě pustila, a já zopakovala artikulovaně: „Vypadá to na něj.“ Začala jsem si masírovat tváře. „Ty ho znáš?“ Six vstala a vztáhla ruce ke stropu. „Sky, proč?! Proč tě ze všech kluků na světě musí přitahovat zrovna Dean Holder?“

Znělo to zklamaně. Ale proč? Nikdy předtím jsem neslyšela, že by se o něm zmínila. Určitě s ním nikdy nechodila. Tak proč najednou přešla od nadšeného výrazu ke skoro pohřebnímu, jako by něco bylo moc, moc špatně?

„Potřebuju podrobnosti,“ ozvala jsem se.

Six zavrtěla hlavou a spustila nohy z postele. Pak se vydala ke skříni a vylovila z ní džíny, které si natáhla na sebe. „Je to hajzl, Sky. Chodil k nám do školy, ale poslední rok byl prej v polepšovně. Moc dobře ho neznám, ale vím, že to není kluk na chození pro holky jako my.“

Její popis Holdera mě nepřekvapil. Ráda bych řekla, že mě ani nezklamal, ale nebyla by to pravda.

„A kdo je kluk na chození pro holky jako my?“ Měla jsem pocit, že Six snad nikdy nechodila s klukem delší dobu než jeden večer.

Zatvářila se zamyšleně a pokrčila rameny. „Trefa.“ Přetáhla si přes hlavu tričko a vydala se do koupelny. Tam si vymáčkla pastu na kartáček a vrátila se ke mně do ložnice, zatímco si čistila zuby.

„Proč byl v polepšovně?“ zeptala jsem se, ale netušila jsem, jestli to chci opravdu vědět.

Six si vytáhla kartáček z pusy. „Kvůli násilnostem… zmlátil nějakýho kluka ze školy. Byl to gay.

Vlastně mám pocit, že jich napad víc… dva nebo tři.“ Vrátila kartáček a vydala se vyplivnout pastu do umývadla.

Mlátí homosexuály? Cože? Žaludek se mi sevřel, ale tentokrát ne příjemně.

Six se vrátila do ložnice a stáhla si vlasy do culíku. „To je k posrání,“ podotkla věcně. „Jednou se ti kluk líbí, a zrovna to není ten správnej,“ rozumovala, zatímco prohledávala krabičku s bižuterií. „Co když už podruhý nikdy po žádným tak nevyjedeš?“ Ušklíbla jsem se. „Já po něm nevyjela, Six.“

Mávla rukou. „No tak ti z něj zvlhly kalhotky, to je fuk.“

Přešla k posteli, položila si náušnice na

klín a zkusila je přiložit k uchu. „Asi je dobře, že tě to moc nezničilo.“ Zamžourala na mě zblízka. „Co to máš kruci na oku?“

Rozesmála jsem se a vyskočila z postele, abych byla v bezpečné vzdálenosti. „Za to můžeš ty.“

Vykročila jsem k oknu. „Musím si vyčistit hlavu. Jdu si zaběhat. Nešla bys se mnou?“

Six nakrčila nos. „Jo… teda, ne. Užij si to.“

Už jsem přehodila nohu přes parapet, když na mě zavolala:

„Chci vědět všechno o tvým prvním dni

ve škole. A taky ti chci dát dárek. Večer se u tebe stavím.“

Pondělí 27. srpna 2012

17.25

Plíce mě bolely a tělo jsem měla celé otupělé, když jsem se snažila běžet po Aspen Road. Můj dech přecházel od pravidelného oddychování k sípání a prudkým záškubům. Kvůli tomu mám běh tak ráda.

Když mě každá buňka těla popohání dopředu a já se úmyslně soustředím jen na další krok, na nic víc.

Další krok. Nic víc.

Takhle daleko jsem ještě neběžela. Většinou jsem se zastavila ve chvíli, kdy jsem minula ukazatel dvou kilometrů od našeho domu, a pak zase zpátky. Ale dneska ne. Pořád jsem čekala, kdy mi mozek přestane pracovat jako obvykle, ale k tomu nedošlo. Takže jsem běžela dál a dál v naději, že se do toho bodu konečně dostanu, ale pořád nic. Nakonec mě v běhu zarazilo jen pomyšlení, že budu muset urazit stejně dlouhou vzdálenost i zpátky domů, a že už mi skoro došla voda.

Zastavila jsem se na okraji příjezdové cesty, opřela se o schránku a otevřela láhev s vodou. Otřela jsem si hřbetem ruky pot z čela a vylila si zbytek tekutiny do pusy. Byly to asi tak poslední čtyři kapky. V tomhle texaském vedru jsem už vypila celou láhev jako nic. V duchu jsem si vynadala za to, že jsem nešla běhat ráno. Nemusela jsem se takhle péct. Měla jsem strach z dehydratace, takže jsem se rozhodla zpátky radši jít než běžet. Karen by nebyla moc nadšená, kdybych po běhání zkolabovala. Znervózňovalo ji už to, že běhám takhle sama.

Šla jsem rychlým krokem zpátky, když jsem za sebou uslyšela známý hlas.

„Hej.“

Pomalu, jako by mi srdce už tak netlouklo jako splašené, jsem se otočila a uviděla Holdera vedle sebe. Usmíval se na mě s těmi svými dolíčky. Vlasy měl vlhké potem a bylo zřejmé, že si šel taky zaběhat.

Dvakrát jsem mrkla, protože jsem si skoro začínala myslet, že to je fata morgána způsobená mým vyčerpáním. Instinkty na mě povykovaly, abych se otočila a zdrhala. Ale moje tělo se mu chtělo vrhnout do té zpocené svalnaté náruče. Moje tělo je odporný zrádce.

Naštěstí bylo jasné, že jsem před chvílí běžela, takže si Holder snad nemohl namlouvat, že tak lapám po dechu kvůli němu, proto, že ho znova vidím.

„Ahoj,“ ozvala jsem se udýchaně. Snažila jsem se mu dívat do obličeje, ale oči mi pořád klouzaly na jeho hrudník a níž. Nakonec jsem sklopila oči k vlastním botám, abych nemusela sledovat spodní část jeho těla – jen v šortkách a teniskách. To, jak mu šortky seděly na bocích, by mě přimělo odpustit mu úplně všechno, co jsem se o něm dneska dozvěděla od Six. Nikdy, nikdy v životě jsem nepatřila k holkám, které omdlévají nad klukovým vzhledem. Připadalo mi to tak plytké. Patetické. Ubohé.

Měla jsem na sebe vztek, a na něj taky, že mi tohle provádí.

„Běháš?“ zeptal se a opřel se o schránku vedle mě. Přikývla jsem. „Většinou ráno. Už jsem zapomněla, jak horko je odpoledne touhle dobou.“ Pokusila jsem se mu podívat do očí. Zvedla jsem hlavu a zastínila si oči proti slunci, abych mu viděla do obličeje. Paprsky mu zezadu obklopovaly hlavu jako svatozář.

Taková ironie.

Naklonil se ke mně a já ucukla dřív, než mi došlo, že mi jen podává láhev s vodou. Holder se usmál.

Zřejmě musel vidět, jak jsem z něj nervózní.

„Vypij to,“ vyzval mě a ukázal na poloprázdnou láhev.

„Vypadáš vyčerpaně.“

Normálně si vodu od cizích lidí neberu. Nebo od takových, co jsem o nich slyšela jen to nejhorší.

Ale měla jsem žízeň. Příšernou žízeň.

Chytila jsem láhev, zaklonila hlavu a třemi hlubokými doušky se napila. Umírala jsem touhou vypít všechno, ale nemohla jsem ho připravit o jeho zásobu.

„Díky.“ Vrátila jsem mu vodu, otřela si pusu

a zadívala se na chodník za sebou. „No, mám to domů přes dva kilometry, tak bych radši měla vyrazit.“

„Spíš skoro čtyři,“ opravil mě a sklouzl mi očima k břichu.

Přiložil si láhev ke rtům, ani si po mně

neotřel okraj, a dopil zbytek vody, aniž ze mě spustil oči.

Nemohla jsem si pomoct, musela jsem

pozorovat jeho rty, jak se dotýkají otvoru láhve, který jsem předtím měla v puse já. Bylo to skoro jako líbání.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ehm?“ Vlastně jsem ani nevěděla, jestli ten kluk opravdu vyslovil něco nahlas. Měla jsem moc práce s tím, jak jsem sledovala propocenou skvrnu na jeho hrudi.

„Říkám, že je to spíš ke čtyřem kilometrům. Bydlíš v Conroe Street, to je odsud určitě víc než tři kilometry. Tak to běžíš tak sedm kilometrů,“ prohodil, jako by to na něj udělalo dojem.

Zvědavě jsem se na něj zadívala. „Ty víš, v jaký ulici bydlím?“

„Jo.“ Nijak to nerozváděl. Dívala jsem se mu dál do očí a mlčela jsem. Čekala jsem, až mi to nějak vysvětlí.

Když viděl, že mi jo nestačí, povzdychl si. „Linden Sky Davisová, narozena 29. září, Conroe Street 1455. Výška sto šedesát dva centimetrů. Dárkyně orgánů.“ Ucouvla jsem od něj, protože mi připadalo, že se z mého vysněného ctitele stává můj příští vrah.

Zajímalo by mě, jestli bych si neměla zase zastínit oči a podívat se na něj líp – pro případ, že z toho vyváznu a budu potřebovat popsat jeho rysy policejnímu kreslíři.

„Tvoje průkazka,“ prohodil Holder, když viděl směs zmatku a hrůzy v mé tváři. „Ukázala jsi mi ji.

Tam na parkovišti.“

Jeho vysvětlení mě nějak nedokázalo uklidnit. „Díval ses na ni dvě vteřiny.“

Pokrčil rameny. „Mám dobrou paměť.“

„Sleduješ mě!“ vyhrkla jsem.

Rozesmál se. „J á sleduju tebe? Ty se opíráš o naši schránku.

Před naším domem.“ Ukázal na trávník za sebou.

Cože? Před jeho domem? Copak je vůbec šance, že bych – Narovnal se a zaťukal prsty na jmenovku na schránce.

HOLDEROVI.

Cítila jsem, jak se mi do tváří hrne krev, ale na tom nezáleželo. Po odpoledním běhu rozpáleným Texasem, s nedostatečnou zásobou vody, jsem byla celá zarudlá už předtím. Snažila jsem se nezírat na dům, ale zvědavost zvítězila. Byl jen skromný, nic moc okázalého. Zapadal do zdejší středostavovské čtvrti. Na příjezdové cestě stálo auto. Jeho? napadlo mě. Z toho, co v obchodě pronesla Shayna, jsem vyrozuměla, že Dean Holder bude v mém věku. Takže určitě bydlí s rodiči. Ale jak to, že jsem ho nikdy nepotkala? Jak to, že bydlím ani ne čtyři kilometry od jediného kluka, který mě dokáže proměnit v roztoužený uzlíček nervů, a nic o tom nevím? Odkašlala jsem si. „No, díky za vodu.“ Nic chytřejšího mě nenapadlo, takže jsem jen kývla na rozloučenou a vykročila od něj pryč.

„Počkej chvilku!“ Nezpomalila jsem, ale doběhl mě a otočil se ke mně. Vyklusával pozadu, přímo proti slunci. „Počkej, doplním ti vodu.“ Natáhl se pro mou láhev a jeho levička se přitom otřela o moje břicho. Strnula jsem.

„Hned jsem zpátky,“ slíbil a odsprintoval k domu. Zarazila jsem se. Tohle mi připadalo jako naprosto neobyčejný projev laskavosti. Další rys jeho rozštěpené osobnosti? Třeba je mutant, jako Hulk. Nebo Jekyll a Hyde. Dean je ten hodný a Holder zlý? Tam před obchodem jsem určitě viděla Holdera. Dean se mi líbil trochu víc.

Připadalo mi hloupé stát na chodníku, takže jsem se vydala na příjezdovou cestu Holderových.

Každou chvíli jsem se zastavovala a ohlížela se na chodník, na cestu do bezpečí. Neměla jsem ponětí, co mám dělat. Jako by každé rozhodnutí bylo špatné. Mám zůstat?

Mám utéct?

Mám se schovat v křoví pro případ, že se vrátí z domu s nožem a provazy?

Než jsem se stačila rozběhnout pryč, přední dveře domu se otevřely a on vyšel ven s plnou láhví.

Tentokrát jsem měla slunce v zádech, takže jsem na něj viděla dobře. Což ale moc dobře nebylo, protože jsem si najednou nic nepřála víc, než na něj zírat věčně.

Fuj! Nesnáším chtíč! Nesnáším, Six.

Všechny buňky v mém těle věděly, že tohle není dobrý člověk. Ale moje tělo na to zvysoka kašlalo.

Podal mi láhev a já se rychle znova napila. Texaské horko stačilo už samo o sobě, ale ve spojení s Deanem Holderem mi vnukalo pocit, že stojím v nejhlubší jámě pekel.

„Víš, tam… u obchodu…“ ozval se Dean. „Jestli jsem tě znervóznil, omlouvám se.“

Moje plíce zoufale volaly po vzduchu, ale nějak se mi podařilo odpovědět. „Neznervóznil.“

Jen vyděsil k smrti.

Holder přimhouřil oči a pár vteřin mě sledoval. Dneska jsem zjistila, že se mi to moc nelíbí. Že radši chodím po světě bez povšimnutí. „Nesnažil jsem se tě sbalit,“ pokračoval omluvně. „S někým jsem si tě splet.“

„V pohodě.“ Vynutila jsem ze sebe úsměv, ale nebylo to v pohodě. Proč mě to najednou zklamalo?

Mělo by se mi ulevit.

„Teda ne, že bych tě nechtěl sbalit,“ dodal a ušklíbl se. „Jen že jsem se o to v tu konkrétní chvíli nepokoušel.“

Díky, Ježíši.Jeho vysvětlení mi vyloudilo na tváři úsměv, i když jsem se ho pokoušela zamaskovat.

„Chceš, abych běžel s tebou?“ nabídl se a ukázal bradou na chodník naším směrem.

Ano, prosím.

„Ne, to nemusíš.“

Přikývl. „No, ale mám stejnou cestu. Běhám dvakrát denně a ještě mi chybí dva –“ Zarazil se, vykročil ke mně a vzal mě za bradu. Zaklonil mi hlavu.

„Kdo ti to udělal?“ V jeho očích jsem zahlédla

stejně tvrdý výraz jako tam před samoobsluhou. Mračil se.

„Tohle jsi odpoledne neměla!“

Odtáhla jsem se a zasmála se. „Byla to nehoda. A poučení: nikdy nebuď kámošku z odpoledního spánku.“

Dean se neusmál. Místo toho přistoupil ještě o krok blíž a vážně se mi zadíval do očí. Pak jemně přejel palcem po mém monoklu. „Ale řekla bys to někomu? Kdyby ti někdo ubližoval?“

Chtěla jsem odpovědět. Vážně, chtěla. Jen jsem nemohla.

Dotýkal se mé tváře, dotýkal se mě, a já

nemohla myslet, mluvit, nemohla jsem dýchat. Z jeho bytosti sálala taková intenzita, která mi vysávala vzduch z plic a z níž se mi podlamovala kolena.

Nepřesvědčivě jsem kývla a Dean se zamračil. Pak ruku odtáhl.

„Poběžím s tebou,“ oznámil mi bez dalších otázek. Položil mi ruce na ramena, otočil mě správným směrem a trochu mě postrčil. Pak se mnou srovnal krok. Běželi jsme mlčky vedle sebe.

Chtěla jsem s ním mluvit. Chtěla jsem se ho zeptat na tu polepšovnu, proč nechal školy, proč má to tetování… ale možné odpovědi mě děsily. Nemluvě o tom, že mi scházel dech. A tak jsme místo toho běželi v naprosté tichosti až k našemu domu.

Když už byla naše příjezdová cesta na dohled, oba jsme zpomalili. Neměla jsem ponětí, jak tohle ukončit. Ještě nikdy se mnou nikdo nešel běhat, takže etiketu běžeckého loučení neznám. Nakonec jsem zabočila k domu a krátce na Deana mávla. „Snad se zase uvidíme?“

„Rozhodně,“ odpověděl a zíral přímo na mě.

Nejistě jsem se usmála a otočila se k němu zády. Rozhodně?

opakovala jsem si. Jak to myslí?

Neřekl si mi o telefonní číslo, i když nemohl tušit, že žádné nemám. Já se nezeptala, jestli si nechce jít zase někdy zaběhat. Ale pronesl to rozhodně, jako by o tom byl na sto procent přesvědčený. A já tak trochu doufala, že je.

„Sky, počkej.“ Vyslovil moje jméno takovým způsobem, až jsem si začala přát, aby to byl jediný výraz v jeho slovníku. Obrátila jsem se a tiše doufala, že z něj teď nevypadne něco laciného. To by mě vážně zklamal.

„Můžeš pro mě něco udělat?“

Ano, cokoli. Všechno, co budeš chtít, jen když tě uvidím bez trička.

Hodil mi svou lahvičku. Chytila jsem ji a zjistila, že je úplně prázdná. Zastyděla jsem se, že mě to nenapadlo samotnou. Zvedla jsem ji směrem k němu a kývla. Pak jsem vyběhla po schodech do domu.

Karen zrovna dávala nádobí do myčky, když jsem se vřítila do kuchyně. Zabouchla jsem dveře a sípavě se nadechovala.

„Panebože, Sky. Vypadáš, že se každou chvíli složíš. Sedni si.“ Vzala mi láhev z ruky a já ji poprosila, ať do ní natočí vodu. Zatím jsem se snažila nadechovat nosem a vydechovat pusou. Když mi Karen láhev podala, zašroubovala jsem ji a rozběhla se ven.

„Díky,“ ozval se Holder. Zůstala jsem stát a dívala se, jak přikládá hrdlo k puse a pije.

Jako bychom se zase líbali.

Nevěděla jsem, za co může sedmikilometrový běh v horku a za co Holder, ale měla jsem pocit, že omdlím v důsledku nedostatku kyslíku. Holder zašrouboval víčko a přejel mi očima po těle. Na okamžik se zastavil u proužku nahé kůže pod okrajem trička.

Jen o jedno nadechnutí déle. Pak se jeho oči upřely do mých. „Běháš závodně?“

Ohnula jsem si levou ruku před břicho a uchopila se v pase.

„Ne, ale uvažuju o tom.“

„Měla bys,“ ujistil mě. „Dejcháš pořád ještě slušně, a to máš za sebou sedm kilometrů. Chodíš do posledního ročníku?“

Neměl ponětí, kolik námahy mi dalo nesložit se na chodník a sípavě nelapat po vzduchu. Ještě nikdy jsem neběžela takhle dlouho na jeden zátah, ale snažila jsem se tvářit, jako by o nic nešlo.

Očividně to fungovalo.

„Neměl bys to už o mně vědět? Jestli jsem v posledním?“ zažertovala jsem. „Že bys o mně přece jen zatím nevyslídil všechno?“

Ve tvářích se mu objevily dolíčky. Měla jsem chuť si zatleskat.

„Je dost těžký za tebou slídit,“ prohodil. „Na Facebooku jsem tě vůbec nenašel.“

Právě přiznal, že mě hledal na síti! Znali jsme se tak dvě hodiny, což znamená, že přijel domů a rovnou se šel podívat na internet. To mi lichotilo. Po tváři se mi rozlil úsměv, za který bych si nejradši jednu vrazila. Vůbec se nehodil k mému obvykle lhostejnému chování.

„Nejsem na Facebooku. Nemáme připojení na internet,“ přiznala jsem.

Holder přimhouřil oči a ušklíbl se na mě, jako by nevěřil ani slovu z toho, co jsem řekla. Odhrnul si vlasy z čela. „A co telefon? Ty nemáš internet v mobilu?“

„Nemám telefon. Moje máma nesnáší moderní technologie. Nemáme ani televizi.“

„Do prdele,“ vyjeknul překvapeně. „To myslíš vážně? Co děláš, když nejseš ve škole?“

„Běhám.“ Usmála jsem se a pokrčila rameny.

Holder mě chvíli sledoval a na okamžik zase sklouzl očima k břichu. Příště se pořádně rozmyslím, než půjdu běhat jen v krátkém topu.

„Tak v tom případě… nevíš náhodou, v kolik hodin ráno chodí jistá osoba běhat?“ Přejížděl po mně očima, a já v něm vůbec neviděla toho násilníka, o kterém mluvila Six. Byl to prostě milý kluk, který flirtoval s dívkou, a oči se mu přitom trochu nervózně leskly.

„Nevím, jestli by se ti chtělo vstávat tak brzo.“ Z toho, jak na mě upíral oči, a taky z odpoledního horka se přede mnou všechno rozostřilo. Zhluboka jsem se nadechla, protože zrovna teď jsem před ním rozhodně nechtěla vypadat napůl v mrákotách. Holder naklonil hlavu ke mně a přimhouřil oči. „Nemáš ponětí, jak hrozně toužímvstávat tak brzo.“

Ve tvářích se mu znova objevily dolíčky a já omdlela.

Ne obrazně. Doslova.

Vzhledem k bolesti v rameni a štěrku zarytému do tváře to asi nebyl moc graciézní pád. Prostě se mi zatmělo před očima a švihla jsem sebou na chodník dřív, než mě stačil chytit. Na rozdíl od hrdinek z knih.

Ležela jsem uvnitř na pohovce, kam mě Holder asi odnesl.

Nade mnou stála Karen se sklenicí vody

a on vedle ní. Připadalo mi, že tohle je snad nejtrapnější chvíle mého života.

„Vypij trochu vody, Sky,“ ozvala se Karen a podržela mi zezadu hlavu. Přiložila mi sklenici k puse a já se napila. Pak jsem se svezla zpátky na polštář a doufala, že radši zase omdlím.

„Přinesu ti studený obklad,“ navrhla Karen. Otevřela jsem oči. Čekala jsem, že se Holder vytratí z domu, sotva Karen odejde, ale pořád tam stál. Vlastně nestál. Klekl si k pohovce a natáhl ke mně ruku. Cítila jsem, jak mi vybírá něco z vlasů. Asi štěrk nebo jinou špínu.

„Není ti nic? Byl to ošklivej pád.“ Tvářil se starostlivě a bříškem palce mi ometl tvář. Pak si opřel ruku o pohovku vedle mě.

„Panebože, omlouvám se,“ hlesla jsem a zakryla si oči dlaní.

„To je tak trapný.“

Holder mě chytil za zápěstí a odtáhl mi ruku pryč. „Ale jdi.“ Starostlivost z jeho očí zmizela a nahradil ji potměšilý úsměv. „Náhodou jsem si to docela užil.“

Karen se vrátila do obýváku. „Už nesu ten obklad, zlato.

Chceš něco na bolest? Nechce se ti

zvracet?“ Podala namočený ručník Holderovi a vykročila do kuchyně. „Mám tady odvar z měsíčku nebo lopuchové kořínky.“

Bezva. Jako bych se už tak dost nestyděla, teď mě ještě musí ztrapňovat tím, že mě před ním bude léčit svými domácími lektvary.

„Nic mi není, mami. Jsem v pohodě.“

Holder přiložil mokrý ručník něžně na moji tvář a otřel mi ji.

„Teď tě to možná nebolí, ale začne,“

zašeptal, aby ho Karen neslyšela. Zkoumavě si prohlížel moji tvář. „Na tvým místě bych si něco proti bolesti vzal, pro všechny případy.“

Nevím, proč mi to z jeho úst připadalo mnohem přesvědčivější, než když o tom mluvila Karen, ale přikývla jsem. A polkla. A zadržela dech. A sevřela stehna k sobě. A zkusila se posadit, protože z toho, jak se Holder skláněl nad mým ležícím tělem, bych mohla zase omdlít.

Když viděl, oč se snažím, chytil mě za loket a pomohl mi zvednout se. Karen se vrátila do pokoje se sklenicí pomerančové šťávy. Její tinktury jsou tak hořké, že mi je musí míchat do džusu, jinak bych je vyprskla. Vzala jsem si medicínu a vypila ji rychleji než kdy v životě předtím. Hned jsem zase skleničku vrátila Karen, protože jsem chtěla, aby ji musela odnést do kuchyně.

„Promiňte,“ ozvala se moje adoptivní matka rozpačitě a natáhla ruku k mému zachránci. „Ani jsem se nepředstavila. Karen Davisová.“

Holder se postavil a potřásl jí pravicí. „Těší mě. Dean Holder, ale kamarádi mi říkají příjmením.“

Záviděla jsem Karen, že se může dotýkat jeho ruky. Chtěla jsem si taky stoupnout do fronty.

„Odkud se se Sky znáte?“ zeptala se matka.

Přejel mě pohledem ve stejnou chvíli, jako já přejela jeho.

Rty se mu nepatrně zvlnily úsměvem, ale

já si toho všimla. „Vlastně se neznáme,“ připustil a otočil se na mou mámu. „Asi jsem jen byl ve správnou chvíli na správným místě.“

„No, děkuju vám, že jste jí pomohl. Nechápu, proč omdlela, ještě nikdy se jí to nestalo.“ Karen se podívala na mě. „Jedla jsi dneska vůbec něco?“

„Jen kousek kuřete ve škole.“ Snickers před běháním jsem přiznat nemohla. „V jídelně vaří dost hnusně.“

Karen protočila panenky a rozhodila rukama. „Proč ses proboha nejdřív nenajedla?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Vždycky běhám ráno.“ Karen se vydala do kuchyně se skleničkou. Slyšela jsem, jak si ztěžka povzdychla. „Už nechci, abys běhala, Sky. Co kdyby ti nikdo nepomohl? Stejně běháš až moc.“

To snad nemyslí vážně. V žádném případě nepřestanu běhat. Nikdy.

„Heleďte,“ ozval se Holder, když viděl, jak se mi z tváří odplavily zbytky barvy. Otočil se ke kuchyni na Karen. „Bydlím tady kousek, na Ricker Street, a každé odpoledne běhám tady kolem vás.“

(Lhal. To bych si ho musela všimnout.) „Kdyby vás to uklidnilo, rád budu místo toho běhat se Sky ráno, třeba týden nebo tak. Normálně chodím ráno na běžeckou dráhu do školy, ale to je fuk. Víte, jen abyste měla klid, že se jí to zase nestane.“

Aha. Školní dráha. Není divu, že mi ty jeho svaly připadaly povědomé. Tak jeho jsem tam viděla dneska ráno!

Karen se vrátila do obývacího pokoje a zadívala se na mě.

Pak na něj. Věděla, že nejradši běhám

sama, ale podle jejího výrazu bylo jasné, že by se cítila mnohem líp, kdybych s sebou někoho měla.

„Já proti tomu nic nemám,“ prohlásila. „Jestli souhlasí Sky.“ Ano. Ano, souhlasím, ale jen když si můj parťák sundá tričko.

„Jo, jasně,“ odpověděla jsem a postavila se. V tu chvíli se mi zase zamotala hlava. Asi jsem zbledla, protože jsem na rameni ucítila Holderovu dlaň. Jemně mě zatlačil zpátky na pohovku.

„Žádný prudký pohyby,“ poradil mi. Otočil se na Karen.

„Nemáte nějaký sušenky? To by mohlo pomoct.“

Karen se vydala do kuchyně a Holder se zase zadíval na mě s ustaranou tváří. „Určitě ti nic není?“

Přejel mi palcem po tváři. Zachvěla jsem se.

Na rtech se mu objevil ďábelský úsměv, když viděl, jak se snažím zamaskovat husí kůži. Pohlédl na Karen v kuchyňském koutu, a zase na mě.

„V kolik hodin můžu zejtra přijít slídit?“ zeptal se šeptem.

„V půl sedmý?“ Bezmocně jsem se na něj podívala.

„Půl sedmý zní dobře.“

„Ale nemusíš to dělat, Holdere.“

Jeho modré oči mě několik vteřin mlčky hypnotizovaly.

Nemohla jsem si pomoct, abych se

nezadívala na jeho stejně fascinující rty, když promluvil. „Já vím, že to nemusím dělat, Sky. Dělám jen to, co chci.“ Naklonil se ke mně a zašeptal mi do ucha:

„A chci s tebou běhat.“ Pak se odtáhl

a prohlížel si mě. Vzhledem ke všemu tomu zmatku, co mi řádil v hlavě, jsem nedokázala odpovědět.

Karen se vrátila se sušenkami. „Sněz to.“ Položila mi je do dlaně.

Holder se postavil a rozloučil se s Karen. Pak se otočil ke mně. „Takže zejtra ráno?“

Přikývla jsem a dívala se, jak odchází. Nedokázala jsem odtrhnout pohled ode dveří, které za ním zapadly. Měla jsem pocit, že absolutně ztrácím sebekontrolu. Takhle se cítí Six, když je zamilovaná?

Tohle je touha?

Nesnášela jsem to. Ten nádherný, kouzelný pocit. Prostě jsem ho nenáviděla.

„Je tak milý,“ ozvala se Karen. „A hezký.“ Otočila se ke mně. „Takže vy se neznáte?“

Pokrčila jsem rameny. „Slyšela jsem o něm.“ Nic víc jsem už nedodala. Kdyby Karen věděla, jak beznadějný je to typ, asi by pro změnu omdlela ona. Čím míň toho bude o Deanovi Holderovi vědět, tím líp pro nás všechny.

Pondělí 27. srpna 2012

19.10

„Co se ti sakra stalo s tváří?“ zeptal se Jack, pustil mou bradu a zamířil k lednici.

Jack už rok a půl patřil do Karenina života. Pár dní v týdnu k nám chodil na večeře, a protože ta dnešní byla na rozloučenou se Six, rozhodl se nás poctít svou přítomností. Jack sice Six dával pořádně zabrat, ale věděl, jak moc mi bude chybět.

„Nakopala jsem zadek silnici,“ odpověděla jsem. Rozesmál se. „A já si říkal, co s tou silnicí je.“

Six se natáhla pro krajíček chleba a namazala si ho Nutellou. Já si vzala talíř a naložila si na něj Kareninu poslední veganskou směsku. Karen vaří jídla, kterým se musí přicházet na chuť postupně, a Six se to za čtyři roky pořád ještě nepodařilo. Zato Jack je zřejmě Karenino duchovní dvojče a její kuchyně mu nevadí. Dnešní menu tvořily chody, jejichž názvy jsem neuměla ani vyslovit. Všechny neměly vůbec nic společného se zvířecími produkty, tak jako vždycky. Mě ale Karen nenutila jíst vegansky, takže mimo domov jsem si dávala, co jsem chtěla. Zato Six jí jenom to, co se hodí k jejímu hlavnímu chodu, tvořenému zásadně Nutellou. Dneska měla sýr a sendvič s Nutellou. Nevím, jestli bych si na tohle někdy vypěstovala chuť já.

„Tak kdy se k nám nastěhuješ?“ zeptala jsem se Jacka. S Karen uvažovali o dalším kroku ve vztahu, ale vypadalo to, že Karenin zásadní odpor k moderním technologiím je pro Jacka nepřekročitelnou překážkou. A Karen v tomhle nepovolí.

„Jakmile tvoje máma dostane rozum a objedná kabelovku,“ odpověděl Jack.

Nehádali se kvůli tomu. Myslím, že jim to zatím oběma vyhovovalo tak, jak to je. Nikdo z nich ještě nechtěl obětovat vztahu svůj přístup k eletronice.

„Sky dneska na ulici omdlela,“ ozvala se Karen, aby změnila téma. „Takový okouzlující mladý muž ji přinesl domů.“

„Kluk, mami!“ Rozesmála jsem se. „Je to kluk.“

Six se na mě přes stůl zamračila a mně došlo, že jsem jí ještě nevylíčila svoje odpolední dobrodružství při běhu. Nevylíčila jsem jí zatím ani svůj první školní den. Dneska teda bylo hodně rušno. Ale komu budu vykládat o těch dalších rušných dnech, až Six zítra odjede? Z pomyšlení na to, že už za dva dny bude žít na opačném konci světa než já, mě jímala hrůza. Pevně jsem doufala, že mi ji Breckin nahradí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Jack. „To musel být pořádný pád, když máš takový monokl.“

Dotkla jsem se oka a ušklíbla se. Úplně jsem na něj zapomněla. „Tohle není od pádu. Six mě tam uhodila loktem. Dvakrát.“

Čekala jsem, že se ti dva začnou Six vyptávat, proč se to stalo, ale nezačali. To jen dokazovalo, jak ji mají rádi. Ani jim nevadí, že mě ztloukla. Asi si mysleli, že jsem si to něčím zasloužila.

„Nevadí ti, že máš místo jména číslo?“ zeptal se jí Jack. „To jsem nikdy nechápal. Je to, jako když rodiče pojmenují děti po dnech v týdnu.“ Zarazil se a podíval se na Karen. „Až budeme mít dítě, nic takového mu neprovedeme.“

Karen se na něj chladně zadívala. Pokud jsem mohla soudit z její reakce, tohle bylo poprvé, co se Jack zmínil o dětech. A jestli jsem dokázala správně číst její výraz, ona s ničím takovým do budoucnosti nepočítala. Vůbec ne.

Jack soustředil pozornost zase na Six. „Ale ty se doopravdy jmenuješ jinak, ne? Co je to správné číslo, sedm, nebo třináct, nebo kolik? Nechápu, proč sis vybrala zrovna šestku. To je to nejhorší z čísel.“

„Mně je jasný, proč mě urážíte,“ ozvala se Six. „Pokoušíte se zamaskovat svoje zoufalství nad mým brzkým odjezdem.“

Jack se rozesmál. „Uchovej si moje urážky v srdci, dítě. Až se za půl roku vrátíš, zahrnu tě dalšími.“

Když Jack a Six odešli, pomohla jsem Karen v kuchyni s nádobím. Od chvíle, kdy Jack začal o dětech, byla nezvykle tichá.

„Co tě na tom tak děsí?“ zeptala jsem se jí a podala jí opláchnutý talíř.

„Na čem?“

„Na tý Jackově poznámce o dětech. Je ti kolik, pětatřicet?

Dneska je to přece normální, mít dítě v tomhle věku.“

„Copak to na mně bylo tak vidět?“

„Já to viděla.“

Vzala si ode mě další talíř a vydechla. „Miluju Jacka. Ale taky miluju, jak se nám dvěma žije spolu, a nevím, jestli jsem připravená to změnit. Natož jestli do toho chci přivést další dítě. Ale Jack by chtěl.“

Otřela jsem si ruce do papírové utěrky. „Mami, za pár tejdnů mi bude osmnáct. I kdybys nechtěla měnit, jak spolu žijeme… stejně se to změní. Příští rok půjdu na kolej a ty bys tady zůstala sama.

Myslím, že by pro začátek neškodilo uvažovat aspoň nad tím, že bys ho sem nechala nastěhovat.“

Usmála se na mě tím bolestným úsměvem jako vždycky, když jsem začala mluvit o vysoké. „Já o tom uvažuju, Sky. Opravdu. Ale je to závažný krok, který se už nedá vzít zpátky.“

„Ale třeba ho nebudeš chtít vzít zpátky, mami. Třeba to bude krok, po kterém se ti bude chtít udělat další a další… a najednou poběžíš, ani nebudeš vědět jak.“ Karen se rozesmála. „Toho se právě bojím.“

Otřela jsem kuchyňskou linku dosucha. „Víš, někdy ti nerozumím.“

„Já tobě někdy taky ne,“ prohlásila a šťouchla mě do ramene. „Například nikdy nepochopím, proč jsi tak hrozně chtěla jít do školy. Já vím, myslela sis, že to bude legrace, ale řekni mi teď pravdu. Jak ses tam cítila?“

Pokrčila jsem rameny. „Dobře,“ zalhala jsem. Moje tvrdohlavost vždycky vítězí. V žádném případě nemůžu přiznat, jak moc školu po dnešku nenávidím, i když Karen by nikdy neodpověděla: Vidíš, já ti to říkala.

Máma si utřela ruce a usmála se na mě. „To ráda slyším. A až se tě zeptám zítra, mohla bys mi pro změnu povědět pravdu.“

Vytáhla jsem z batohu Breckinovu knížku a svezla se s ní na postel. Přečetla jsem dvě stránky, když ke mně oknem vlezla Six.

„Nejdřív škola, pak dárek,“ rozhodla. Uvelebila se na posteli vedle mě a já odložila knížku na noční stolek.

„Škola je příšerná. Kvůli tvý pověsti a tvý neschopnosti říct klukovi ne jsem dostala nálepku děvka.

Ale někdo tam nahoře se na to asi nemoh koukat a poslal mi božskou záchranu – Breckina, adoptovanýho gaye a mormona, co neumí hrát ani zpívat, ale rád čte, a momentálně je to můj nejvíc nejlepší kamarád na celým širým světě.“

Six našpulila pusu. „Tak já ještě ani neodjela, a ty už máš za mě náhradu? Fuj. A jen pro pořádek, já jsem schopná říct klukovi ne. Jenom neumím říct ne předmanželskýmu sexu. Spoustě a spoustě předmanželskýho sexu.“

Položila mi na klín krabičku. Nezabalenou.

„Vím, co si teď myslíš,“ ozvala se. „A musím podotknout, že nepřítomnost dárkovýho papíru nevypovídá o nepřítomnosti mých citů k tobě. Jsem jen líná.“

Vzala jsem krabičku a zatřásla s ní. „To ty odjíždíš. Já bych měla dát něco tobě.“

„Jo, to bys měla, ale s dárkama seš nemožná, a nečekám, že by ses kvůli mně změnila.“

Měla pravdu. Neumím dávat dárky, protože je neumím ani přijímat. Připadá mi to skoro stejně trapné jako plačící lidi. Našla jsem, kde se odtrhuje víčko, otevřela krabičku a vytáhla chuchvalec hedvábného papíru. Z něj na mě vypadl mobilní telefon.

„Six,“ vyhrkla jsem, „víš přece, že nemůžu –“

„Zmlkni. Nemůžu odjet přes půl světa a nemít možnost s tebou komunikovat. Vždyť ty nemáš ani mail.“

„Já vím, ale… nemám žádnou brigádu, nemůžu si ho platit. A Karen –“

„Klídek. Je předplacenej. Koupila jsem tolik kreditu, abychom si mohly napsat každej den jednu esemesku, dokud se nevrátím. Mezinárodní hovory si dovolit nemůžu, takže to máme smůlu. A abych se nezpronevěřila Kareninýmu krutýmu rodičovskýmu výnosu, není tam internet. Jen esemesky.“

Six mi vzala telefon z ruky, zapnula ho a naťukala do paměti svoje číslo. „Jestli si najdeš nějakýho úžasnýho frajera a budeš si s ním chtít psát, vždycky si můžeš přikoupit další kredit. Ale jestli s ním prokecáš ten náš, ušmiknu mu kulky.“

Vrátila mi telefon. Uložila svoje číslo pod Nejvíc nejlepší kámoška.

Neumím přijímat dárky a vážně se neumím loučit. Položila jsem telefon do krabičky a natáhla se pro batoh. Nejdřív jsem z něj vyndala knížky, naskládala je na podlahu, a pak jsem ho obrátila dnem vzhůru. Do klína Six se vysypal déšť dolarových bankovek.

„Je to třicet sedm dolarů,“ řekla jsem. „To by ti mohlo vystačit, než se vrátíš. Doufám, že chytíš nějakej dobrej směnnej kurz.“

Six chytila dolarové bankovky a vyhodila je do vzduchu.

„Jeden den ve škole, a ty mrchy už ti

připravily dolarovou sprchu?“ rozesmála se. „Tos musela udělat dojem!“

Položila jsem jí na hrudník pohlednici na rozloučenou, kterou jsem jí napsala. „Tak to bys mě měla vidět, když jsem to pak v jídelně rozjela u tyče.“

Six zvedla kartičku v obálce a přejela po ní prsty. Neotvírala ji, protože věděla, jak nesnáším emocionální scény. Zastrčila si ji pod tričko a opřela si hlavu o moje rameno.

„Ty seš taková mrcha,“ zašeptala a snažila se zadržet slzy. Ani jedna z nás se nechtěla rozbrečet.

„To už mi někdo říkal.“

Úterý 28. srpna 2012

6.15

Když mi zazvonil budík, začala jsem uvažovat, jestli nevypustím i dnešní ranní běhání. Ale pak mi došlo, kdo na mě venku čeká. Oblékla jsem se rychleji, než se mi to zatím kdy podařilo, a zamířila k oknu. Na parapetu ležel dopis nadepsaný Mrcha. Byl to rukopis Six. Usmála jsem se a hodila obálku na postel. Pak jsem zamířila ven.

Holder seděl na obrubníku a protahoval si nohy. Byl ke mně zády, což bylo jen dobře, protože jinak by si všimnul mého zamračení nad tím, že má zase na sobě tričko. Slyšel moje kroky a otočil se ke mně.

„Ahoj.“ Usmál se a postavil se. Všimla jsem si, že tričko už má propocené. Takže sem běžel. Přes tři kilometry sem, pak bude běhat další tři nebo čtyři se mnou, a tři domů. Vážně jsem nechápala, proč tohle pro mě dělá. Proč jsem připustila, aby to dělal.

„Potřebuješ se nejdřív protáhnout?“ zeptal se mě.

„Už jsem protažená.“

Natáhnul ruku a dotkl se palcem mé tváře. „Nevypadá to tak hrozně. Bolí to?“

Zavrtěla jsem hlavou. To si vážně myslí, že se zmůžu na slovní odpověď, když se mě dotýká? Je dost těžké mluvit a zároveň zadržovat dech.

Holder odtáhl ruku a zeptal se: „Fajn. Tak připravená?“ Vydechla jsem. „Jo.“

Vyběhli jsme. Chvíli jsme běželi vedle sebe, než se chodník zúžil. Pak se Holder zařadil za mě, což mě okamžitě znejistělo. Normálně při běhu vůbec nemyslím na to, jak vypadám, ale teď jsem si uvědomovala každou maličkost – od vlasů přes čůrky potu na zádech až po šortky, které mi najednou připadaly až moc krátké. Ulevilo se mi, když se chodník zase rozšířil a my mohli běžet vedle sebe.

„Měla bys zkusit závodit.“ Holderův hlas zněl klidně, jako by už za sebou neměl bůhvíkolik kilometrů běhu. „Máš lepší vytrvalost než většina kluků v družstvu.“

„Nevím, jestli mám zájem,“ zasupěla jsem neatraktivně.

„Vlastně ve škole nikoho neznám. Chtěla

jsem to zkusit, ale lidi ve škole jsou ke mně dost… zlí. Takže s nima asi nechci trávit další čas v běžeckým týmu.“

„Bylas ve škole teprve den. Dej tomu čas. Nemůžeš čekat, že po letech domácí výuky napochoduješ do školy, a hned budeš mít nový kamarády.“

Zastavila jsem se v půli kroku. Holder uběhl ještě kus, než si toho všiml. Když se otočil a uviděl mě stát na chodníku, rozběhl se zpátky a chytil mě za ramena.

„Je ti dobře? Nemáš závratě?“

Zavrtěla jsem hlavou a setřásla jeho ruce. „Nic mi není,“ pronesla jsem se zřetelným znechucením.

Naklonil hlavu ke straně. „Řek jsem něco špatnýho?“ Otočila jsem se a vydala se směrem k našemu domu, takže mě musel následovat. „Tak trochu,“

odpověděla jsem stroze a střelila po něm očima. „Včera jsem s tím slíděním napůl vtipkovala, ale tys přiznal, žes mě hledal na Facebooku. Pak ses nabídl, že se mnou poběžíš, i kdyžs to neměl při cestě.

A teď o mně najednou víš tolik věcí? Že jsem se učila doma, že jsem byla ve škole první den?

Upřímně řečeno, to mě trochu znervózňuje.“

Čekala jsem na vysvětlení, ale on místo toho jen přimhouřil oči a pozoroval mě. Šli jsme mlčky vedle sebe, ale Holder nepromluvil, dokud jsme nezahnuli za další roh. Když konečně promluvil, doprovodil to těžkým povzdechem. „Vyptával jsem se na tebe,“ přiznal. „Bydlím tady už od deseti let, mám kolem hodně kámošů. Byl jsem na tebe zvědavej.“ Chvíli jsem ho pozorovala a pak sklopila oči k chodníku.

Najednou jsem se na něj dál nedokázala

dívat, protože mi letělo hlavou, co všechno mu ještě jeho

„kámoši“ o mně pověděli. Vím, co se o mně

vykládá kvůli tomu, že jsme se Six nejlepší kamarádky, ale poprvé v životě mi to dělalo starosti a byla jsem z toho na rozpacích. Že byl Holder ochotný se mnou běhat, mohlo znamenat jen jedno: že ty drby slyšel a doufá, že se jejich pravdivost potvrdí.

Holder zřejmě vycítil můj neklid, protože mě najednou popadl za loket a zastavil mě. „Sky.“ Stáli jsme proti sobě, ale já měla oči sklopené k zemi. Dneska jsem toho měla na sobě víc než jen něco mezi topem a podprsenkou, ale stejně jsem si objala pažemi tělo v tričku. Jako bych se teprve teď cítila nahá.

„Asi jsme to včera vzali za špatný konec,“ ozval se. „Ty řeči o špehování – přísahám, že to byl jenom vtip. Nechci, aby ses se mnou cítila špatně. Pomohlo by, kdybys toho věděla víc o mně? Zeptej se, prosím. Na cokoli.“

Opravdu jsem doufala, že to myslí vážně, protože nepatřil k těm klukům, do kterých se holky jen tak zakoukají. Ne, patřil k těm, do kterých se zoufale zamilují, a to mě děsilo. Nechtěla jsem se do nikoho zamilovat, a už vůbec ne do kluka, který to na mě zkouší jen proto, že se doslechl o mé povolnosti. Už vůbec ne do někoho, kdo si nechá vytetovat, že je beznadějný. Jenže jsem byla zvědavá. Hrozně zvědavá.

„A když se zeptám, odpovíš mi upřímně?“

Sklonil ke mně hlavu. „Vždycky a za všech okolností.“

Z toho, jak ztišil hlas, se mi na chvíli zatočila hlava. Jestli bude dál takhle mluvit, nejspíš zase omdlím. Holder naštěstí ucouvl a čekal na můj výslech.

Chtěla jsem se zeptat na jeho minulost. Proč

byl pryč, proč provedl to, co se povídá, proč mu Six nevěří.

Jenže jsem si nebyla jistá, jestli chci tu pravdu znát.

„Proč nechals školy?“

Povzdychl si, jako by doufal, že zrovna téhle otázce se vyhne. Pak se dal do kroku, a tentokrát jsem já vykročila za ním.

„Technicky vzato… zatím nenechal.“

„No, já slyšela, že jsi tam rok nechodil, takže to by se dalo brát i tak, žes toho nechal.“

Otočil se ke mně. Vypadal rozpolceně, jako by mi chtěl něco povědět. Otevřel pusu – a po chvíli váhání ji zase zavřel. Štvalo mě, že se v něm vůbec nevyznám. Většina lidí je tak snadno čitelná. Jsou jednodušší. Holderova osobnost byla matoucí a komplikovaná.

„Přijel jsem domů teprve před pár dny,“ ozval se. „Měli jsme to s mámou mezi sebou dost napnutý, tak jsem se na rok přestěhoval k tátovi do Austinu. Chodil jsem do školy tam, ale začal jsem mít dojem, že je načase se vrátit domů. A tak jsem tady.“

O polepšovně se ani nezmínil, což mě přimělo zapochybovat o jeho upřímnosti. Chápala jsem, že o tom asi nechce mluvit, ale pak neměl prohlašovat, že za všech okolností bude mluvit pravdu a nic než pravdu.

„To moc nevysvětluje, proč už nechodíš do školy.“

Pokrčil rameny. „Nevím. Upřímně, zatím se snažím přijít na to, co bych chtěl vlastně dělat. Ten poslední rok byl příšernej. A taky tuhle školu nenávidím.

Takže uvažuju nad tím, že bych se na to vykašlal.“

Zastavila jsem se a podívala se na něj. „To je ale pitomá výmluva.“

Holder nazdvihl obočí. „Je pitomý, že nenávidím školu?“

„Ne, pitomý je, že chceš kvůli jednomu špatnýmu roku zahodit celou budoucnost. Máš už posledních devět měsíců do maturity, a ty chceš zahodit všechny ty roky školy? Toje pitomý.“

Rozesmál se. „No, zhodnotila jsi to velice výmluvně.“

„Jen se směj. Když přestaneš chodit do školy, znamená to, že se vzdáváš. Všem, kdo o tobě pochybovali, tak dáš najevo, že měli pravdu.“ Ukázala jsem na tetování na jeho ruce. „Chceš se vykašlat na školu a dokázat světu, že to tetování má pravdu? Tak to se ti teda povede.“

Sledoval můj pohled a na chvíli se zadíval na vlastní tetování. Pohyboval přitom pusou naprázdno, jako by v ní měl žvýkačku. Nechtěla jsem na něj tak útočit, ale vzdělání pro mě bylo citlivé téma.

A taky za to asi mohla Karen, která mně celá ta léta cpala do hlavy, že já jediná jsem zodpovědná za to, jak se můj život bude vyvíjet.

Holder odtrhnul oči od tetování, na které jsme oba zírali, a pokývl hlavou k našemu domu, kam jsme mezitím došli. „Seš tady,“ prohodil věcně. A odvrátil se ode mě, bez jediného úsměvu nebo mávnutí na rozloučenou.

Zůstala jsem stát na chodníku a dívala se, jak Holder mizí za rohem. Ani jednou se neohlédl.

A to jsem si myslela, že se dneska budu bavit jen s jednou polovinou jeho rozštěpené osobnosti. Jo.

To zrovna.

Úterý 28. srpna 2012

7.55

Napochodovala jsem na první hodinu a Breckin tam seděl v celé své růžové kráse. Nechápala jsem, jak jsem ho mohla včera do oběda přehlížet, protože ty růžové boty i kluk v nich zářili na dálku.

„Ahoj, fešáku,“ pozdravila jsem ho a posadila se vedle něj. Vzala jsem mu z ruky kelímek s kávou a napila se. Dovolil mi to, protože jsme se ještě neznali natolik, aby mohl protestovat. Anebo mě nechal, protože jsem mu už předtím vysvětlila, že jsem závislá na kofeinu, a nechtěl se stavět mezi mě a mou drogu.

„Včera večer jsem toho o tobě spoustu zjistil,“ pochlubil se mi. „Věčná škoda, že ti máma nedovolí chodit na internet. Je to úžasný místo, kde o sobě člověk může zjistit věci, který vůbec netušil.“

Rozesmála jsem se. „Chci to vůbec vědět?“ Zaklonila jsem hlavu, dopila jeho kafe a vrátila mu kelímek. Podíval se do něj a postavil ho na mou lavici.

„Podle Facebooku,“ začal, „jsi měla v pátek rande s někým jménem Daniel Wesley, ale vyděsila tě možnost otěhotnění. V sobotu jsi měla sex s nějakým Graysonem a pak jsi ho vykopla. Včera…“

Zabubnoval si prsty na bradu. „Včera jsi byla běhat s jistým Deanem Holderem, což mě trochu rozhodilo, protože se o něm povídá… že nesnáší mormony.“ Někdy jsem opravdu vděčná, že já na rozdíl od ostatních přístup k internetu nemám.

„Tak hele… kdo je Daniel Wesley, to netuším. Grayson u mě v sobotu vážně byl, ale sotva si stačil zout boty, vykopla jsem ho, protože byl ožralej. A jo, včera jsem byla běhat s Deanem Holderem, ale vůbec nevím, co je zač. Náhodou oba běháme stejnou trasu a bydlíme kousek od sebe, takže…“

Najednou jsem se cítila provinile, že ten běh s Holderem tak podceňuju. Jenže jsem ho zatím nedokázala odhadnout, a nechtěla jsem, aby někdo narušoval mou už čtyřiadvacetihodinovou alianci s Breckinem.

„Jestli to pomůže, o mně tam nějaká Shayna napsala, že jsem z nechutně bohatý rodiny. Samý starý peníze.“

Rozesmála jsem se. „Bezva. Takže mi můžeš každý ráno kupovat kafe.“

Dveře třídy se otevřely a my oba vzhlédli. Do místnosti vešel Holder. Na sobě měl volné bílé tričko a tmavomodré džíny, vlasy po ranním běhání čerstvě umyté.

Jakmile jsem ho uviděla, ten virus střevní chřipky/motýlků v břiše se vrátil.

„Sakra,“ zamumlala jsem. Holder přešel ke stolu pana Mulligana a položil na něj nějaký formulář.

Pak se vydal dozadu a pohrával si s mobilem. Posadil se na židli před Breckinem a mně vůbec nevěnoval pozornost. Vypnul si na telefonu zvonění a uklidil ho do kapsy.

Byla jsem tak v šoku, že se tady objevil, že jsem na něj ani nedokázala promluvit. To změnil názor?

A můžu za to nějak já? Chci, aby to bylo kvůli mně? Asi spíš ne, protože jsem cítila něco podobného lítosti.

Pan Mulligan vešel a položil svoje věci na katedru. Pak se otočil k tabuli a napsal na ni své jméno a datum. Nechápala jsem, jestli si opravdu myslí, že jsme od včerejška zapomněli, kdo je. Nebo nám tak chtěl naznačit, že v nás vidí jen bandu tupců.

„Deane,“ pronesl ještě k tabuli, ale pak se obrátil a zabodl do svého staronového žáka pronikavý pohled. „Vítej zpátky, i když o den později. Takže v tomhle pololetí už s tebou nebudou potíže?“

Spadla mi brada, když jsem tu pohrdavou poznámku uslyšela. Jestli se tady Holder musí s něčím takovým potýkat na každém předmětu, není divu, že se už nechtěl vrátit. Mě aspoň buzerovali jenom spolužáci. Učitel by se podle mě takhle chovat nikdy neměl, k nikomu. To by měla být hlavní zásada v učebnicích pedagogiky. A hned za ní ta, že učitelům je zakázáno psát svoje jméno na tabuli už od třetí třídy základní školy.

Holder si poposedl na židli a kousavě se zeptal: „Chcete říct, že letos nemíníte říkat nic, z čeho byste se mnou mohl mít potíže, pane Mulligane?“

No, možná by ty zásady mohly být oboustranné. Třeba bych mohla Holderovi připomenout, až spolu budeme příště mluvit, co to znamená respektovat autoritu. Pan Mulligan zaťal čelist a zamračil se na Holdera přes horní obroučky brýlí.

„Co kdybyste přišel k tabuli, Deane, a představil se svým spolužákům? Od té doby, co jste nás opustil, tu máme nějaké nové tváře.“

Holder nic nenamítal, i když jsem si byla naprosto jistá, že právě to od něj pan Mulligan čekal.

Místo toho málem vyletěl ze židle a svižně se vydal dopředu do třídy. Jeho náhlý výbuch energie pana Mulligana přiměl trochu ucouvnout. Holder se otočil ke třídě a v obličeji se mu neobjevil ani náznak nejistoty nebo rozpaků.

„Bude mi potěšením,“ pronesl rozjařeně a střelil očima po učiteli. „Jsem Dean Holder. Říká se mi Holder.“ Teď už se díval přímo do třídy. „Chodím sem už od prváku, až na jeden rok, kdy jsem si vzal vědeckou dovolenou. Pan Mulliagan má zato, že vyvolávám potíže, takže se v téhle třídě máte na co těšit.“

Pár studentů se rozesmálo, ale mně to moc humorné nepřipadalo. Už tak jsem dost pochybovala o všem, co mi řekl, ale tím, jak se teď choval, ukázal pravé barvy. Holder se nadechl k pokračování, ale vtom mě vzadu ve třídě uviděl a usmál se. Zamrkal na mě a mně se v tu chvíli chtělo zalézt pod lavici. Napjatě jsem se na něj pousmála a sklopila oči k lavici, když se ostatní ve třídě začali otáčet, na koho že to Holder mrká.

Před hodinou a půl mě nechal naštvaně stát na ulici a odešel bez rozloučení.

Teď se na mě usmívá, jako bychom byli nejlepší kamarádi. Jo. Ten kluk má sakra problém.

Breckin se ke mně naklonil. „Co to kruci bylo?“ zašeptal.

„Vysvětlím ti to na obědě.“

„Víc moudrých slov už pro nás nemáte?“ zeptal se pan Mulligan Holdera ironicky.

Ten zavrtěl hlavou a vydal se na své místo, ale nespouštěl ze mě pohled. Posadil se a zaklonil krk mým směrem. Pan Mulligan začal přednášet a všichni se pokusili soustředit na výklad. Všichni až na Holdera. Zadívala jsem se do učebnice a pokusila si najít tu správnou kapitolu. Doufala jsem, že mě napodobí. Když jsem vzhlédla, pořád na mě koukal.

„Co je?“ naznačila jsem rty a bezmocně mu ukázala zvednuté dlaně.

Přimhouřil oči a tiše mě pozoroval. „Nic,“ odpověděl nakonec. Otočil se na sedadle a otevřel si knížku.

Breckin mi zaťukal tužkou na klouby ruky a věnoval mi pátravý pohled. Pak se zase zakoukal do knihy. Jestli čeká vysvětlení toho, co se zrovna stalo, tak se načeká. Já to nechápu sama.

Několikrát jsem se během hodiny podívala Holderovým směrem, ale on už se ani jednou neotočil.

Když zazvonilo, Breckin vyskočil ze sedadla a zabubnoval mi prsty na lavici.

„Ty. Já. Oběd,“ pronesl stručně. Pak vyšel ze třídy a já se obrátila k Holderovi. Sledoval odcházejícího Breckina s tvrdým výrazem v očích.

Popadla jsem svoje věci a zamířila ven dřív, než mě Holder stačil oslovit. Byla jsem ráda, že si to s tou školou rozmyslel, ale štvalo mě, že se na mě kouká, jako bychom byli nejlepší kamarádi.

Nechtěla jsem, aby si Breckin – a vlastně kdokoli – myslel, že souhlasím s tím, co Holder dělá. Radši bych se s ním ve škole nebavila, ale tak nějak jsem tušila, že takhle to on brát nebude.

Šla jsem si do skříňky vyměnit učebnice. Teď jsme měli angličtinu. Napadlo mě, jestli mě Shayna/Shayla dneska ve třídě pozná. Asi ne. Byl to už celý den. Pochybovala jsem, že ta blondýna má dost mozkových buněk k tomu, aby udržela nějakou informaci tak dlouho.

„Hej…“

Chtělo se mi pevně zavřít oči. Nechtěla jsem se otáčet a dívat se, jak tam stojí Holder v celé své kráse. Bez ironie.

„Tak jsi dorazil.“ Srovnala jsem knížky a obrátila se k němu.

Přišel blíž a opřel se o sousední skříňku.

„Dala ses do pucu,“ prohodil a přejel mě očima. „Ale ta zpocená verze je taky dobrá.“

„Tos mě sem přišel sledovat, nebo ses fakt vrátil?“ Potměšile se pousmál a zabubnoval prsty na skříňku.

„Obojí.“

Budu s tím vtipkováním na téma slídění muset přestat. Bylo by zábavnější, kdybych nevěřila, že toho je opravdu schopný.

Rozhlédla jsem se kolem po hale, která se vyprazdňovala.

„No, musím do třídy. Tak… vítej zpátky.“

Přimhouřil oči, jako by vnímal mou nervozitu. „Chováš se divně.“

Protočila jsem panenky. Jak může vědět, jestli se teď chovám divně, když mě nezná natolik, aby věděl, co je u mě normální? Otočila jsem se ke skříňce, abych nemusela uvažovat nad některými opravdu divnými aspekty svého chování. Třeba proč mě Holderova minulost neděsí tak, jak by měla?

Jak se mohl tak rozzuřit, že někomu vážně ublížil? Proč se mnou chce běhat? Proč se na mě vyptával?

Místo abych si tyhle otázky přiznala, pokrčila jsem rameny.

„Jen mě překvapuje, že tě tady vidím.“

Opřel se o skříňku vedle jedním ramenem a zavrtěl hlavou.

„Houby, o to nejde. Co se děje?“

Povzdychla jsem si a opřela se o svoji skříňku. „Chceš slyšet pravdu?“

„Nic jinýho jsem nikdy slyšet nechtěl.“

Stiskla jsem rty pevně k sobě a přikývla. „Tak jo.“ Natočila jsem se k němu tak, abychom si viděli do tváří. „Nechci, aby sis o mně něco namlouval. Flirtuješ se mnou a tváříš se, jako bys měl nějaký úmysly, ale já nejsem ochotná ti je naplnit. A jsi…“ Pátrala jsem po tom správném výrazu.

„Co jsem?“

„Jsi tak… prudkej. Náladovej. Trochu mě děsíš. A pak je tady ta druhá věc.“ Pokrčila jsem rameny.

„Prostě nechci, aby sis myslel, že to tak je.“

„Jaká druhá věc? Co si nemám myslet?“ Pronesl to tak, jako by přesně věděl, o čem mluvím, ale neodvažoval se to sám pojmenovat.

Vydechla jsem a přitiskla záda ke skříňce. Zírala jsem na svoje nohy. „Ty víš.“ Nechtěla jsem o tom mluvit, stejně jako on. Když jsem vzhlédla, jeho tvář byla sotva pár centimetrů od mého obličeje.

„Ne, nevím, protože kolem toho pořád kličkuješ, jako by ses bála to vyslovit. Tak to prostě řekni.“

Když mě takhle polapil, vyděšeně jsem k němu vzhlédla a do hrudi se mi vrátil pocit paniky, který jsem tam cítila při našem prvním setkání.

„Vím o tom, cos udělal,“ vypravila jsem ze sebe. „Žes někoho zbil. Žes byl v polepšovně. Za ty dva dny, co se známe, už jsi mě několikrát vyděsil k smrti. A když už jsme u tý upřímnosti, taky vím, že pokud ses na mě vyptával, asi ses doslech o mý pověsti, což je možná jedinej důvod, proč se snažíš.

Nerada tě zklamu, ale já s tebou spát nebudu. Nechci s tebou dělat nic víc než to, co už děláme: běhat.

To je všechno.“

Čelist mu znehybněla, ale jinak se jeho rysy nezměnily.

Spustil paži a ustoupil ode mě, abych se

mohla zase nadechnout. Nechápu, proč se mi dech zastaví pokaždé, když se Holder dostane do mého osobního prostoru. A už vůbec nechápu, jak se mi ten pocit může zamlouvat.

Přitiskla jsem si knížky k sobě a chtěla se kolem něj protáhnout pryč, když jsem ucítila, jak se mi zezadu kolem pasu zahákla cizí paže a táhne mě od Holdera. Otočila jsem se a uviděla Graysona. Prohlížel si Holdera chladným pohledem a jeho stisk kolem mého pasu zesílil.

„Holdere, nevěděl jsem, že ses vrátil.“

Holder nedal nijak najevo, že by Graysona poznal. Ještě pár vteřin na mě zíral, na Graysonovu ruku kolem mého pasu. Trochu přikývl a usmál se, jako by mu něco došlo. Pak se mi zadíval přímo do očí.

„Jo, jsem zpátky,“ pronesl stručně, ale nedíval se přitom na Graysona.

Co to má sakra znamenat? Kde se tady Grayson vzal, a proč mě drží, jako by si kolíkoval zábor?

Holder ode mě odtrhnul oči a vydal se od nás pryč. Pak se najednou zastavil. Prudce se otočil a podíval se na mě. „Běžecký tréninky jsou ve čtvrtek odpoledne. Přijď.“

A byl pryč.

Grayson bohužel ne.

„Co děláš v sobotu večer?“ zavrkal mi do ucha a přitáhnul mě k sobě.

Opřela jsem se mu o hrudník a odtáhla se od něj. „Nech toho. Snad jsem ti to minulou sobotu řekla dost jasně,“ zavrčela jsem podrážděně.

Pak jsem přibouchla dvířka skříňky a vykročila. Nechápala jsem, jak můj život mohl skoro osmnáct let plynout tak poklidně, a teď najednou mám za poslední dva dny dramat na román.

Breckin se posadil naproti mně a přistrčil ke mně plechovku s kolou. „Kafe tady nemaj, ale nějakej kofein jsem našel.“

Usmála jsem se. „Díky, můj nejvíc nejlepší kamaráde na celým širým světě.“

„Neděkuj. Koupil jsem to se zákeřným úmyslem. Chci tě tím podplatit, abys mi vyprávěla všechny ty lechtivý podrobnosti o svým milostným životě.“ Rozesmála jsem se a odtrhla víčko. „V tom případě tě čeká zklamání, protože můj milostnej život neexistuje.“

Breckin si otevřel svoji kolu a zašklebil se. „O tom dost pochybuju, vzhledem k tomu, jak tě pořád pozoruje tamhle ten zlobivej chlapeček.“ Kývnul hlavou doprava.

Holder seděl o tři stoly dál od nás a zíral na mě. Byl s partou fotbalistů, kteří se tvářili nadšeně z toho, že se jim vrátil. Plácali ho po zádech a překřikovali se, kdo dřív s ním promluví. Holder se napil vody a díval se dál na mě. Pak trochu zprudka postavil sklenici na stůl, škubl bradou doprava a vstal. Otočila jsem se, na co ukazuje. Byl tam východ z jídelny. Holder vyšel do chodby a čekal, že půjdu za ním.

„No teda,“ hlesla jsem spíš pro sebe než pro Breckina.

„Jo – no teda. Běž sakra zjistit, co ti chce, ať to můžeš nahlásit.“

Napila jsem se z plechovky a zasalutovala. „Rozkaz, pane.“ Moje tělo se zvedlo a zamířilo za Holderem, ale srdce jsem nechala u stolu. Vyskočilo mi z hrudi ve chvíli, kdy na mě Holder kývl, abych šla za ním. Před Breckinem můžu předstírat, co chci, ale sakra, copak už opravdu nemám kontrolu nad vlastními orgány? Holder šel pár kroků přede mnou a létající dveře po něm zůstaly ještě rozhoupané. Přidržela jsem si je rukou a na chvíli zaváhala, než jsem vyšla do chodby.

Radši bych teď dostala školní trest, než se

s ním bavila. Žaludek se mi zauzloval tak, že by na to nestačili ani malí skauti.

Rozhlédla jsem se oběma směry, ale nikde ho neviděla. Obešla jsem roh, a byl tam – u skříněk.

Opíral se o jednu zády a pokrčenou nohou. Paže měl založené na hrudi a díval se přímo na mě. Ani světlemodrá barva jeho očí nedokázala skrýt hněv, který z nich sršel.

„Ty chodíš s Graysonem?“

Protočila jsem panenky, došla ke skříňce naproti němu a opřela se o ni. Jeho změny nálad mě už vážně začínaly unavovat, a to jsme se znali tak krátce.

„Záleží na tom?“ Nechápala jsem, proč by mě

kvůli tomu měl vyšetřovat. Holder se dlouze odmlčel.

Zjistila jsem už, že to dělá skoro vždycky, než něco pronese.

„Je to hajzl.“

„To ty někdy taky.“ Já si s odpovědí načas dávat nemusela.

„Není to kluk pro tebe.“

Ohromeně jsem se rozesmála. „A ty snad jo?“ Kdyby to byl slovní fotbal, myslím, že už jsem vedla tak dva nula.

Holder svěsil paže a otočil se ke skříňkám. Praštil do jedné plochou dlaně. Zvuk nárazu se rozlehl chodbou. A taky přímo do mého žaludku.

„Mě do toho netahej,“ zavrčel Holder a otočil se ke mně.

„Mluvím o Graysonovi, ne o sobě. Neměla

bys s ním chodit. Nemáš ponětí, co je to za člověka.“ Zasmála jsem se. Ne proto, že by řekl něco legračního… ale proto, že to myslel tak vážně. Tenhle kluk, kterého ani neznám, se mi pokouší radit, s kým mám a nemám chodit? Opřela jsem se zátylkem o skříňku a nadechla se.

„Dva dny, Holdere. Známe se dva dny.“ Nakopla jsem plechové dveře za sebou a vykročila k němu.

„Za dva dny jsem zažila asi pět tvejch nálad, a jen jedna byla příjemná. Tvoje představa, že mi můžeš mluvit do života, je naprosto absurdní. Směšná.“

Holder zahýbal naprázdno čelistí. Zíral na mě, paže už zase pevně propletené na hrudi. Popošel o krok blíž. Oči měl tvrdé a studené. Začínala jsem si říkat, že tohle je jeho šestá podoba. Ještě zlostnější, ještě víc majetnická.

„Nesnáším ho. Co si mám myslet, když na tobě vidím tohle?“ Naklonil se ke mně a něžně mi přejel palcem po modřině pod okem. „A pak ho vidím s rukou kolem tvýho pasu? Tak pardon, že mně to tak směšný nepřipadá.“

Dotek jeho prstů na lícní kosti mě připravil o dech. Bylo těžké nechat oči otevřené a neopřít se o jeho dlaň, ale udržela jsem se. Už jsem si vůči němu začínala pěstovat imunitu. Nebo jsem se o to aspoň snažila. Byl to můj nový cíl.

Ucouvla jsem od něj tak, aby se mě už nedotýkal. Holder sevřel prsty v pěst a svěsil ruku podél těla.

„Myslíš, že bych se měla držet dál od Graysona, protože by mi moh v záchvatu zlosti jednu vrazit?“

Naklonila jsem hlavu ke straně a přimhouřila oči. „Nesouvisí to náhodou s tím příslovím o potrefený huse?“

Holder si mě ještě pár vteřin prohlížel. Pak krátce vydechl. Podíval se stranou a zavrtěl hlavou.

Potom se chytil zezadu za krk a chvíli tak zůstal. I když se potom otočil ke mně, nedíval se mi do očí, ale sklopil je k podlaze, a zase si založil ruce na prsou.

„Uhodil tě?“ zeptal se bez náznaku emocí. Měl skloněnou hlavu, ale pozoroval mě skrz řasy.

„Uhodil tě někdy?“

Změna jeho chování mě přiměla změnit svoje. „Ne,“ odpověděla jsem tiše. „Už jsem ti řekla, že to byla nehoda.“

Zírali jsme na sebe naprosto mlčky, dokud nezačalo zvonit na konec polední pauzy. Hala se zaplnila studenty. Já se od něj odvrátila jako první a vydala se zpátky do jídelny. Ani jednou jsem se neotočila.

Středa 29. srpna 2012

6.15

Běhala jsem už tři roky. Nevím, proč jsem s tím začala ani co mě na tom tak chytlo. Proč jsem začala být tak disciplinovaná. Asi to má dost společného s tím, jak moc mě Karen chránila před světem. Snažila jsem se to vnímat z té lepší stránky, jako výraz její lásky, ale bylo dost těžké pozorovat vztahy mezi studenty ve škole, ze kterých jsem byla vyloučená. Nemít přístup k internetu bylo před pár lety jen trochu nešikovné, ale dneska to byla na střední škole doslova sociální sebevražda. Ne že by mi tak záleželo na tom, co si ostatní myslí.

Nepopírám, že jsem byla v silném pokušení zjistit si něco o Holderovi na síti. Když mě podobné nutkání přepadlo v minulosti, zašla jsem prostě za Six a podívaly jsme se na to na jejím počítači.

Jenže Six teď seděla v letadle nad Atlantikem, takže tahle možnost padla. Mohla jsem jen sedět na posteli a lámat si hlavu. Třeba s tím, jestli je Holder vážně tak špatný, jak naznačuje jeho pověst.

S tím, jestli na jiné holky působí stejně jako na mě. S tím, co dělají jeho rodiče, jestli má sourozence, jestli s někým chodí. S tím, proč jako by byl na mě naštvaný od první chvíle, kdy jsme se seznámili.

Nebo je tak naštvaný pořád? A když zapomene, že má být vzteklý, je vždycky tak okouzlující? Bylo by fajn vidět někdy jeho neutrální stránku. A má vůbec něco takového, nějakou polohu mezi nesnesitelností a neodolatelností? Lámala jsem si hlavu… protože nic jiného jsem dělat nemohla.

Mlčky jsem si lámala hlavu s beznadějným klukem, který zaujal přední místo v mých úvahách a odmítal ho vyklidit.

Vytrhla jsem se z transu a zavázala si tkaničky tenisek.

Aspoň že se mnou Holder kvůli té včerejší roztržce dneska nepůjde běhat. Cítila jsem úlevu.

Potřebovala jsem se trochu uklidnit. Nevím po čem. Asi po všem tom lámání hlavy.

S ním.

Otevřela jsem okno ložnice a vyplížila se ven. Byla větší tma, než obvykle touhle dobou po ránu bývá. Zvedla jsem hlavu a viděla, že obloha je zatažená.

Jako by zrcadlila moji náladu. Uvažovala

jsem, jestli si stačím zaběhat, než se ty mraky protrhnou.

„To vždycky chodíš oknem, nebo jen když se mi chceš vyhnout?“

Prudce jsem se otočila. Holder stál na kraji chodníku v šortkách a běžeckých botách. A dneska bez trička. Sakra.

„Kdybych se ti chtěla vyhnout, zůstala bych v posteli.“

Sebevědomě jsem se vydala k němu

a doufala, že se mi podaří zamaskovat, jak se mi z něj zježily všechny chloupky. Nějaká moje část byla zklamaná, že se tady dneska ukázal. Ale většina mé bytosti se cítila hloupě, pošetile šťastná.

Přešla jsem k němu na chodník, posadila se na kraj a začala se protahovat. Propnula jsem nohy, chytila se v předklonu za špičky a přitiskla čelo ke kolenům. Bylo to dobré pro svaly, a takhle jsem se na něj aspoň nemusela dívat.

„Nevěděl jsem, jestli se objevíš.“ Sklouzl na obrubník vedle mě.

Narovnala jsem se. „Proč ne? Já s těma pitomostma včera nezačínala. A tahle ulice nikomu z nás nepatří.“ Skoro jsem to vyštěkla. Ani nevím proč.

Zase se na mě podíval tak, jako by se odhodlával něco říct.

Už jsem si na to začínala tak zvykat, že

se mi to chtělo nějak pojmenovat. Jako by mě mlčky držel očima v šachu a úmyslně nedával znát, o čem přemýšlí. Ještě jsem nepotkala nikoho, kdo by tolik uvažoval nad svými slovy. Holder vypadal, jako by jeho celoživotní zásoba slov měla jistou hranici a on musel pečlivě vybírat ta, která vyplýtvá.

Přestala jsem se protahovat a otočila se k němu. Odmítala jsem uhnout pohledem a podrobit se těm myšlenkovým trikům ve stylu rytířů Jedi, které na mě zřejmě zkoušel, i když já bych je na něm vyzkoušela s radostí taky. Jenže mi připadal naprosto nečitelný a nepředvídatelný. A to mě štvalo.

Propnul nohy směrem ke mně. „Podej mi ruce. Potřebuju se taky protáhnout.“

Natáhl ke mně ruce. Když jsem vložila svoje do jeho nabídnutých dlaní, musela jsem se v duchu usmát tomu, jak musíme vypadat. Jako děti, co si spolu hrají na pískovišti. Radši bych nechtěla slyšet ty klepy, co by z toho vznikly.

Holder mě několik vteřin přitahoval k sobě. Pak povolil tlak, a byla řada na mně – pak jsem zase já přitahovala k sobě jeho.

„Jen pro pořádek,“ ozval se. „Já včera s žádnýma pitomostma nezačínal.“

Přitáhla jsem ho větší silou, spíš pomstychtivě, než abych mu dopřála pořádné protažení.

„Chceš tvrdit, že jsem to začala já?“

„A ne?“

„Upřesni to,“ zavrčela jsem. „Nemám ráda narážky.“ Podrážděně se zasmál. „Jestli chceš o mně něco vědět, Sky, tak já nikdy nemluvím v narážkách.

Mlhavý vyjadřování je pro mě totéž co neupřímnost.“ Zatáhl mě za paže a zaklonil se.

„To mi připadá jako dost mlhavá odpověď.“

„Odpověď na co? Na nic ses neptala. Už jsem ti říkal, jestli chceš o mně něco vědět, zeptej se. Ty myslíš, že mě znáš, ale sama se na nic nezeptáš.“

„Neznám tě.“

Rozesmál se, pustil mě a postavil se. „Zapomeň na to.“ Vykročil ode mě.

„Počkej.“ Vstala jsem a vydala se za ním. Jestli tady měl někdo nárok se naštvat, byla jsem to já.

„Co jsem řekla? Že tě neznám. Kvůli čemu ses zase naštval?“

Holder se zastavil, otočil se a několika rychlými kroky zamířil ke mně. „Myslel jsem, že po tom, co jsme spolu strávili trochu čas, na mě budeš ve škole reagovat jinak. Dal jsem ti spoustu šancí zeptat se, co bys o mně chtěla vědět, ale tys je nevyužila. Z nějakýho důvodu věříš všemu, co ti kdo navykládá, i když moji verzi sis nikdy nevyslechla. A vzhledem k tomu, že o tobě se taky vykládá hodně věcí, bych čekal, že nebudeš tak náchylná někoho odsoudit.“

O mně že se hodně povídá? Jestli si ten kluk myslí, že mě získá pod záminkou toho, kolik máme společného, tak to se šeredně plete.

„Tak kvůli tomu tě zajímám? Říkal sis, že holka s pověstí děvky bude sympatizovat s klukem s pověstí homofobního násilníka?“

Holder zasténal a projel si prsty vlasy. „Nedělej to, Sky.“

„Co nemám dělat? Říkat, že seš homofobní násilník? Tak jo, teď mi předveď tu svou upřímnost za všech okolností. Je nebo není pravda, žes někoho zmlátil tak, až tě kvůli tomu poslali na rok do polepšovny?“

Holder si založil ruce v bok a zadíval se na mě se zklamaným výrazem.

„Když jsem říkal, že to nemáš dělat, nemyslel jsem to ve vztahu k sobě. Myslel jsem to tak, že nemáš urážet sama sebe.“ Popošel o krok ke mně. „A jo, zmlátil jsem toho parchanta, a kdyby se mi dostal pod ruku znova, udělal bych to zase.“

Z očí mu sálal hněv tak, že mě to vyděsilo. Nedokázala jsem se zeptat, proč to udělal nebo kvůli čemu. Tohle možná byla upřímná odpověď… ale vyděsila mě tak, že už jsem se na nic víc ptát nechtěla. Oba jsme zmlkli a já si už začala říkat, jestli se přes tenhle bod nějak přeneseme.

„Dneska s tebou běhat nechci,“ řekla jsem.

„Já na to s tebou taky nemám chuť.“

Rozběhli jsme se každý jiným směrem – on k sobě domů, já zpátky k oknu ložnice. Dneska se mi už nechtělo běhat vůbec.

Vlezla jsem dovnitř a v tu chvíli se rozpršelo. Na okamžik jsem Holdera litovala, že v tomhle dešti musí běžet až domů. Ale jen na chvíli, protože osud je mrcha, co si dneska smlsla na něm. Zavřela jsem okno a vlezla si zpátky do postele. Srdce mi tlouklo tak, jako bych uběhla pět kilometrů. Ale teď mi tlouklo proto, že jsem byla tak hrozně naštvaná.

Znala jsem toho kluka jen pár dní, ale nikdy jsem se s nikým tolik nehádala, za celý život ne. Ani všechny hádky za čtyři roky přátelství se Six by nevyvážily počet těch s Holderem. Vůbec jsem nechápala, že mu to stojí za to. Ale po dnešním ránu mi už asi dá pokoj.

Zvedla jsem z nočního stolku obálku a roztrhla ji. Pak jsem vytáhla dopis od Six, položila si hlavu na polštář a podržela si ho před očima. Doufala jsem, že si jeho čtením trochu vyženu z hlavy ten současný chaos.

Sky,

doufám, že až tohle budeš číst (protože je mi jasný, že si to nepřečteš hned), budu už vášnivě zamilovaná do nějakýho úžasnýho Itala a na Tebe si ani nevzpomenu.

Ale zatím to není ten případ, protože na Tebe myslím pořád. Myslím na ty noci, kdy jsme byly spolu vzhůru – se zmrzlinou, s filmy, s kluky. Ale hlavně myslím na Tebe a na to, proč Tě mám ráda.

Tak jen pár důvodů: protože tak nenávidíš loučení a scény a emoce, a já taky. Mám Tě ráda, protože si v kbelíku s vanilkovo-čokoládovou vždycky vydlabáváš tu vanilkovou půlku, kvůli tomu, že já miluju čokoládu – i když Ty ji miluješ taky. Mám Tě ráda, protože nejseš divná a ujetá, i když Tě tak odstřihli od sociálních kontaktů, že Amishové proti Tobě vypadají děsně pokrokově.

Ale hlavně Tě mám ráda, protože mě nikdy neodsuzuješ.

Nikdy za celý čtyři roky jsi mi nedala

najevo, co si myslíš o mým (většinou žalostným) výběru kluků ani o tom, že nevěřím na stálý vztahy.

Mohla bych to brát tak, že mě nesoudíš, protože seš úplně stejná, ale obě víme, že to tak není. Takže Ti děkuju, že seš tak tolerantní kamarádka. Že se nikdy nechováš, jako bys byla lepší než já (i když obě víme, že seš). Sice je mi k smíchu, co o nás lidi vykládají, ale zároveň mám vztek, že to říkají i o Tobě.

To mě mrzí. Ale ne moc, protože vím, že kdyby sis měla vybrat, jestli budeš holka s dobrou pověstí, nebo moje lehká kámoška, přefikla bys kvůli tomu všechny kluky na světě. Protože mě máš ráda. A já bych Ti to dovolila, protože Tě mám ráda.

A ještě jedna věc, kterou mám na Tobě ráda – poslední, než toho nechám, protože mám sto chutí přestat psát a jít Tě k Tobě do pokoje ještě jednou obejmout. Miluju tvou povznesenost. To, že Ti je doopravdy srdečně jedno, co lidi vykládají. Že seš tak soustředěná na budoucnost, a jinak Ti všichni můžou políbit Ty-víš-co. Mám Tě ráda za to, jak jsi jen pokrčila rameny a usmála se, když jsem Ti oznámila, že poletím do Itálie – po tom, co jsem Tě ukecala, abys začala chodit do školy. I když tohle by většinu kamarádek definitivně rozdělilo. Opouštím Tě, abych si splnila svůj sen, a Tys mi to ani nedala sežrat.

Mám Tě ráda (tohle už bude fakt poslední, slibuju) za to, jak jsme se spolu dívaly na Živelnoupohromu, kdy Sandra Bullocková na konci odchází, a já vřískala na televizní obrazovku, co je to za blbej konec. Ale Ty jsi jen pokrčila rameny a řekla:

„Tak to v životě chodí. Nemůžeš zuřit na film,

že má realistickej konec. Něco končí dobře, něco špatně. Vlastně by tě spíš měly štvát ty falešný konce ,a žili šťastně, dokud neumřeli‘.“

Nikdy jsem na to nezapomněla, protožes měla pravdu. Vím, že to nebyl pokus mě poučovat, ale já se poučila. Všechno nepůjde vždycky tak, jak chci, a některý věci skončí špatně. V životě to tak chodí a člověk se s tím musí naučit zacházet. A já se s tím musím vyrovnat a nějak se od Tebe naučit trochu tý Tvý povznesenosti. A jít dál.

No, to už fakt stačí. Chci jen, abys věděla, že mi budeš chybět, a ten Tvůj nejvíc nejlepší přítel na celým širým světě by měl radši rychle zařadit zpátečku, až se za půl roku vrátím. Snad si uvědomuješ, jak moc seš úžasná, protože jestli ne, budu Ti to esemeskovat každej den. Připrav se, že Tě dalších šest měsíců budou bombardovat každodenní otravný zprávy s chvalozpěvy na Sky.

Mám Tě ráda 6

Složila jsem dopis a usmála se. Nebrečela jsem. Six by nechtěla, abych brečela, i když se o to snažila ze všech sil. Natáhla jsem se na noční stolek a vzala do ruky mobil, který mi dala. Už jsem v něm měla dvě nepřečtené zprávy.

Rekla jsem Ti nekdy v posledni dobe, ze ses bezvadna? Uz je den 2, tak mi koukej odepsat. Musim Ti povedet o Lorenzovi. A taky ses nechutne chytra.

Usmála jsem se a odpověděla jí. Musela jsem to zkusit asi pětkrát, než mi došlo, jak se to dělá. Je mi skoro osmnáct a právě posílám svou první esemesku.

Měli by mě zapsat do Guinnessovy knihy rekordů.

Na chvalozpevy si zacinam zvykat. Nezapomen mi taky pripomenout, jak jsem krasna, jak vybrany hudebni vkus mam a ze jsem nejrychlejsi bezkyne na svete. (Jen par napadu pro inspiraci.) Taky mi chybis. A o Lorenzovi nechci nic slyset, ty mrcho.

Pátek 31. srpna 2012

11.20

Dalších pár dní ve škole bylo stejných jako ty první dva.

Samá dramata. Moje skříňka byla neustále

polepená sprostými vzkazy a plná sprostých dopisů, i když jsem nikoho nepřistihla, jak je do ní nebo na ni dává. Nechápala jsem, proč si někdo dá tolik práce dělat něco takového, když se k tomu ani nedokáže přiznat. Jako autor(ka) vzkazu, který jsem našla dneska ráno. Stálo tam jen: „Kurvo.“

Ale vážně. Kde je v tom nějaká nápaditost? Proč k tomu nepřidat nějaké podrobnosti o mých neřestech? Když už to mám číst každé ráno, mohlo by to být aspoň zajímavější.

Kdybych já klesla tak nízko a chtěla někomu nechat sprostý vzkaz ve skříňce, dala bych si aspoň záležet, aby to bylo vtipné. Tak třeba: „Viděla jsem tě včera v posteli s mým klukem. Ten masážní olejíček na něj příště nepoužívej, smrdí mi to. Kurvo.“ Zasmála jsem se a cítila se divně. Kdo se chechtá vlastním myšlenkám? Ale v hale nikdo nebyl.

Vytáhla jsem z batohu pero, a místo abych přilepené papírky ze skříňky sundala, rozhodla jsem se je trochu vylepšit. Ať si kolemjdoucí počtou.

Breckin si položil tác naproti mně. Radši jsem si teď kupovala jídlo sama, protože ten kluk měl dojem, že se živím jenom saláty. Usmál se na mě tak, jako by věděl nějakou zajímavou novinku. Jestli je to další drb, tak vážně omdlím.

„Jak to včera šlo v běžeckým družstvu?“ zeptal se mě.

„Nešla jsem tam.“ Pokrčila jsem rameny.

„Jo, já vím.“

„Tak proč se ptáš?“

Rozesmál se. „Protože chci slyšet tvoji verzi, než tomu uvěřím. Pročs tam nešla?“

Znova jsem pokrčila rameny.

„Co to máš za tik? Nervy?“

Pokrčení ramen. „Prostě se mi nechtělo hlásit se do běžeckýho družstva, kde budou další lidi tady ze školy. Přestalo mě to lákat.“

Breckin se zamračil. „Tak zaprvý, běh je naprosto individuální sport. Zadruhý jsi sem začala chodit hlavně proto, aby sis mohla na přihlášky na vysokou zapsat mimoškolní aktivity, ne? Aspoň tak jsem to od tebe slyšel.“

„Nevím, proč sem chodím,“ přiznala jsem. „Možná jsem potřebovala zažít lidskou povahu z tý nejhorší stránky, než vstoupím do skutečnýho světa. Takhle to aspoň bude menší šok.“

Bendrick na mě namířil celerový řapík a nakrčil obočí.

„Tohle je pravda. Postupný seznamování se

zlem světa pomůže změkčit dopad. Nemůžeš vypustit do divočiny tvora, kterýho od narození opečovávali v zoo.“

„Krásná analogie.“

Zamrkal na mě a zakousl se do celeru. „Když už mluvíme o analogiích, co je to s tvou skříňkou?

Dneska je plná erotickejch analogií a metafor.“

Rozesmála jsem se. „Líbí se ti? Chvíli mi to trvalo, ale měla jsem zrovna kreativní náladu.“

Přikývl. „Zvlášť se mi líbí ten: ,Seš taková děvka, žes přefikla i teplouše Breckina‘.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Bohužel, to jsem nebyla já. Ten je originální. Ale že jsou srandovní? Teď, když jsem je tak vylepšila?“

„No, bylysrandovní,“ opravil mě Breckin. „Už nejsou.

Zrovna před chvílí jsem viděl Holdera, jak je strhává.“

Šlehla jsem po něm pohledem, ale Breckin se dál potměšile uculoval. Tak tohle bylo asi to tajemství, co mi toužil vyklopit.

„To je divný.“ Nechápala jsem, proč by se měl Holder s něčím takovým obtěžovat. Od toho posledního rozhovoru jsme spolu nebyli běhat. Vlastně jsme se už vůbec nebavili. Při první hodině seděl na druhé straně třídy a pak už jsem ho neviděla, jenom v jídelně. A i tam seděl na druhé straně místnosti se svou partou. Myslela jsem, že jsme se z té slepé uličky dokázali úspěšně dostat až k tomu, že jsme se navzájem jeden druhému vyhýbali. Ale asi jsem se spletla.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozval se Breckin.

Znova jsem pokrčila rameny, spíš abych ho namíchla.

„Jsou ty pověsti o něm pravdivý? O tom, že trpí nezvladatelnýma výbuchama vzteku? A to o jeho sestře?“

Snažila jsem se netvářit moc zaskočeně, ale to bylo poprvé, co jsem slyšela něco o Holderově sestře. „To nevím. Vím jen, že jsem s ním strávila dost času na to, aby mě stačil vyděsit a přimět k rozhodnutí, že s ním už víc času trávit nechci.“

Vážně jsem se chtěla zeptat na to s Holderovou sestrou, ale tohle byla jedna z těch situací, kdy si otěže převzala moje tvrdohlavost. Nechtěla jsem z nikoho tahat informace o Deanu Holderovi.

„Ahoj,“ ozvalo se za mnou. Hned jsem věděla, že to není Holder, protože moje tělo zůstalo naprosto lhostejné. Než jsem se stačila otočit, Grayson přehodil nohu přes lavičku a posadil se ke mně. „Máš po škole hodně naspěch?“

Namočila jsem řapík celeru do dresinku a ukousla si. „Asi jo.“

Grayson zavrtěl hlavou. „To není správná odpověď. Sejdeme se po poslední hodině u tvýho auta.“

Vstal a zmizel dřív, než jsem stačila zaprotestovat. Breckin na mě mrknul.

Pokrčila jsem rameny.

Netušila jsem, o čem se mnou chce Grayson mluvit, ale jestli o tom, že zase přijde za mnou do ložnice, tak asi potřebuje lobotomii. Chystala jsem se kluky na zbytek školního roku úplně odpískat.

Zvlášť když jsem tady teď neměla Six, se kterou bych si po jejich odchodu dala zmrzlinu. Tahle část nočních radovánek byla pro mě vždycky nejlepší.

Ale slovo dodržel. Když jsem dorazila na parkoviště, čekal u mého auta, opíral se o dvířka na straně řidiče. „Ahoj, princezno,“ pozdravil mě. Nevím, jestli za to mohl zvuk jeho hlasu nebo skutečnost, že mi právě dal tuhle přezdívku, ale škubla jsem sebou. Opřela jsem se o auto vedle něj a zavrčela: „Neříkej mi princezno. Už nikdy.“

Zasmál se, otočil se ke mně a chytil mě oběma rukama v pase. „Fajn. Tak co krásko?“

„A co takhle prostě Sky?“

„Proč jsi pořád tak naštvaná?“ natáhl se k mému obličeji, položil mi ruce na tváře a políbil mě.

Bohužel jsem ho nechala. Asi jsem měla pocit, že si tohle právo za uplynulý měsíc zasloužil. Ale nezasloužil si, abych mu to oplatila, takže jsem se od něj okamžitě odtáhla. „Co chceš?“

Znova mě objal kolem pasu a přitáhl k sobě. „Tebe.“ Políbil mě na krk. Opřela jsem se o něj a odstrčila ho. Konečně ucouvl. „Co?!“

„To máš tak dlouhý vedení, Graysone? Řekla jsem, že s tebou nebudu spát. Nesnažím se hrát si s tebou nebo tě manipulovat, abys mě sám začal uhánět, jak to některý ujetý holky dělají. Ty chceš víc, já ne, takže prostě musíme přijmout jako fakt, že to je patová situace. A musíme jít každej svou cestou.“

Zíral na mě. Pak mě k sobě zase přitáhl, povzdychl si a políbil mě. „Já nepotřebuju víc, Sky. Stačí mi to takhle. Nebudu na tebe tlačit. Prostě se mi to s tebou líbí tak, jak jsme to dělali u tebe v ložnici.

Můžu za tebou zejtra zase přijít?“ Pokusil se po mně zase blýsknout tím úsměvem, o kterém si myslel, že z něj holkám padají kalhotky. „A teď už nebuď naštvaná a pojď ke mně.“ Vzal mi obličej do dlaní a zase mě políbil.

Byla jsem sice podrážděná a napjatá, ale všechno ze mě spadlo, sotva se naše rty dotkly. Zase se mě zmocnila stará blažená otupělost a z nějakého záhadného důvodu jsem Graysonovi dovolila, aby mě líbal dál. Opřel si mě zády o auto a projížděl mi prsty ve vlasech. Líbal mě na bradu, pak na krk. Pod zátylkem jsem cítila horký plech, když jsem natáhla zápěstí za Graysonovými zády, abych zkontrolovala čas. Karen jela kvůli práci do města, takže musím nakoupit v samoobsluze dost sladkostí na to, abych přežila víkend. Netušila jsem, jak dlouho se mnou tohle Grayson hodlá dělat, ale dostala jsem hroznou chuť na zmrzlinu. Protočila jsem panenky a svěsila paže. A konečně jsem ucítila to, co cítí normální holka, když jí po těle náruživě putují rty atraktivního kluka. Polilo mě horko a srdce se mi rozbušilo třikrát rychleji.

Jenže ne ze rtů atraktivního kluka na svém těle, ale ze zlostných pohledů jiného atraktivního kluka, který stál na druhé straně parkoviště.

Holder měl otevřená dvířka auta, opíral se loktem o jejich horní hranu a pozoroval nás. Okamžitě jsem Graysona odstrčila a otevřela auto, abych si nastoupila.

„Můžu zejtra večer přijít?“ zeptal se.

Vklouzla jsem za volant, nastartovala a vzhlédla k němu.

„Ne. Je konec.“

Přibouchla jsem dvířka a vyjela z parkoviště. Nevěděla jsem, jestli jsem naštvaná, na rozpacích nebo se stydím. Jak to dělá? Jak kruci dokáže všechny tyhle pocity vyvolat přes celý parkoviště?

Myslím, že potřebuju terapii.

Pátek 31. srpna 2012

16.50

„Jack jede s tebou?“ zeptala jsem se Karen a otevřela jí dvířka, aby mohla hodit na zadní sedadlo svoje zavazadlo.

„Jo, jede. Vracíme se… vracím se… v neděli,“ opravila se.

Zřejmě pořád nedokázala mluvit o sobě

a Jackovi v množném čísle. A mě to štvalo, protože jsem měla Jacka ráda a věděla jsem, jak Karen miluje. To její zdráhání jsem vůbec nechápala. Za posledních dvanáct let měla víc partnerů, ale vždycky vzala nohy na ramena, sotva začalo jít do tuhého. Karen zabouchla dvířka a otočila se ke mně. „Vím, že ti můžu věřit, ale prosím –“

„Neotěhotni,“ přerušila jsem ji. „Já vím, já vím. To mi v posledních dvou letech říkáš pokaždý, když odjíždíš. Já nehodlám otěhotnět, mami. Jenom se chci pořádně zfetovat.“

Karen se rozesmála a objala mě. „Hodná holka. A taky se nezapomeň opít.“

„Nezapomenu, slibuju. Půjčila jsem si na víkend televizi a budu celý dva dna sedět u obrazovky, koukat na kraviny a jíst zmrzlinu.“

Karen se otočila a zamračila se na mě. „Tohle moc vtipný nebylo.“

Rozesmála jsem se a objala ji. „Měj se dobře. A prodej tam spoustu bylinkových lektvarů a mýdel a tinktur nebo jak tomu říkáš.“

„Měj se hezky, miláčku. Kdyby se něco dělo, zavolej mi od rodičů Six.“

Protočila jsem panenky, protože tenhle pokyn mi dávala pokaždé, když odjížděla. „Tak zatím ahoj.“

Dívala jsem se, jak její auto vyjíždí po příjezdové cestě na silnici. Čekal mě víkend bez rodičovského dozoru. Většina lidí v mém věku by v tu chvíli začala žhavit telefony a svolávat mejdan století. Já ne.

Ani náhodou. Místo toho jsem se rozhodla upéct sušenky, protože to byla ta nejrebelštější věc, kterou jsem dokázala vymyslet.

Hrozně ráda peču, ale netvrdím, že jsem v tom nějak zvlášť dobrá. Většinou skončím s mnohem větším množstvím mouky a čokolády ve vlasech než na plechu. Dnešní večer nebyl výjimkou.

Napekla jsem čokoládové sušenky, košíčky a něco, co jsem ani nedokázala pojmenovat. Zrovna jsem lila do mixéru suroviny na tradiční německý koláč, když se ozval zvonek.

Asi bych měla vědět, co v takové situaci dělat. Už je mi skoro osmnáct a zvonky se ozývají každou chvíli, ne? Ne. Ne u mě. Zírala jsem na dveře a přemítala, co se ode mě čeká. Když zvonek zazněl podruhé, odložila jsem odměrku, zastrčila si vlasy za ucho a vydala se ke dveřím. Ani mě nepřekvapilo, že tam vidím Holdera. No… překvapilo, ale ne doopravdy.

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho, protože jsem nevěděla, co jiného říct. Ani jsem nic jiného říkat nemohla, protože jsem zase zatraceně nemohla dýchat! Stál na horním schodu před vchodem do našeho domu, ruce zastrčené do kapes. Jeho vlasy by pořád potřebovaly zastřihnout… anebo spíš ne, nezastřihovat, protože to by si je nemusel odhrnovat z očí tím neodolatelným způsobem, jak to zrovna udělal.

„Ahoj.“ Rozpačitě se usmál. Vypadal nervózně a neskutečně přitažlivě. Měl dobrou náladu. Zatím.

Kdo ví, kolik vteřin bude trvat, než se zase naštve nebo urazí.

„Ehm.“ Rozpačitě jsem si odkašlala. Věděla jsem, že bych ho měla pozvat dovnitř, jenže jsem s ním nechtěla zůstat sama v domě.

„Máš práci?“ zeptal se.

Ohlédla jsem se do kuchyně na ten nepředstavitelný zmatek, co tam po mně zbyl. „No… tak trochu.“

Nebyla to lež. Vlastně mám fůru, fůru práce.

Odvrátil se a přikývl. Pak ukázal bradou na svoje auto. „No, tak já… radši pojedu.“ Ustoupil o schod níž.

„Ne!“ vyhrkla jsem možná moc rychle a moc hlasitě. Bylo to zoufalé ne,jen o jeden odstín nad tím, abych se musela propadnout hanbou. Ale nevěděla jsem, proč přišel, a tak jsem si to sama pro sebe svedla na zvědavost. Otevřela jsem dveře a ukázala do domu. „Pojď dál, jestli chceš, ale možná budeš muset přiložit ruku k dílu.“

Zaváhal, ale pak vešel. Zavřela jsem za námi dveře. Než to začalo být všechno ještě trapnější, vydala jsem se do kuchyně. Vzala jsem zase do ruky odměrku, jako by tu se mnou nestál ten záhadný, náladový, nádherný kluk.

„Chystáš se na charitativní prodej pečiva?“ Vydal se k lince, aby si prohlédl ty mísy s upečenými sladkostmi.

„Máma odjela z města. Je vášnivá bojovnice proti cukru, takže když tady není, trochu zlobím.“

Zasmál se a natáhl se pro sušenku, ale nejdřív se podíval na mě, jestli může.

„Dej si,“ vybídla jsem ho. „Ale musím tě varovat: sice hrozně ráda peču, ale to neznamená, že by mi to šlo.“ Nasypala jsem odměřenou mouku do mísy.

„Takže ty máš dům pro sebe a páteční večer trávíš pečením?“ rozesmál se. „Typická puberťačka.“

„Co na to mám říct?“ pokrčila jsem rameny. „Jsem prostě rebelka.“

Holder otevřel skříňku v kuchyňské lince a prohlédl si její obsah. Pak ji zase zavřel. Otevřel druhou, vylovil sklenici a zeptal se: „Máš mlíko?“ Zamířil k lednici.

Snažila jsem se na něj moc necivět, když

vytáhl karton, nalil si, jako by byl u sebe doma, a sklenici vypil. Otočil se ke mně, zjistil, že na něj třeštím oči, a usmál se. „Seš hrozná hostitelka, mlíko se má nabízet rovnou k sušenkám.“ Vzal si sojové mléko a další sušenku a posadil se k barovému pultu.

„Šetřím si svou pohostinnost pro zvaný hosty,“ odvětila jsem sarkasticky a otočila se k lince.

„Au.“

Zapnula jsem hnětač, abych měla záminku, proč s ním nemusím mluvit. Tři minuty, nejdřív na střední rychlost, pak na nejvyšší. Snažila jsem se představit si, jak asi vypadám. Byla jsem si celkem jistá, že mám mouku úplně všude. Vlasy jsem měla sepnuté na temeni pérkem a tepláky jsem měla na sobě už čtvrtý den bez praní. Pokusila jsem se nenápadně smést nánosy mouky, ale docházelo mi, že to je ztracený případ. Jenže asi jsem stejně nemohla vypadat hůř, než když jsem ležela s tváří na štěrku.

Vypnula jsem mixer a uvolnila hnětací vrtule. Jednu jsem olízla a druhou donesla k místu, kde seděl. „Nechceš ochutnat? Německý čokoládový těsto.“

„To je od tebe vážně pohostinný.“ Usmál se a vzal mi vrtuli z ruky.

„Mlč a lízej, nebo to olízám sama.“ Vrátila jsem se k lince a nalila si vodu. „Chceš taky vodu, nebo budeš předstírat, že ti chutná ten veganskej hnus?“

Holder se usmál a přistrčil ke mně sklenici. „Vodu, prosím.

Snažím se chovat zdvořile, ale další lok už bych nezvládnul.“

Rozesmála jsem se, vypláchla jeho hrníček a nalila mu sklenici vody. Pak jsem se posadila na stoličku naproti němu a zakousla se do koláčku. Čekala jsem na vysvětlení, proč sem přišel, ale zatím mlčel. Jen seděl a pozoroval mě, jak jím. Já se ho nezeptala, protože se mi to ticho mezi námi docela zamlouvalo. Bylo to tak lepší, protože všechny naše rozhovory zatím skončily hádkou.

Holder se postavil a bez vysvětlení se vydal do obýváku.

Zvědavě se rozhlédl kolem. Upoutaly ho fotografie na zdi. Přistoupil k nim blíž a pozorně je prozkoumal. Opřela jsem se na židli a dívala se, jak se dívá.

Připadalo mi, že nikdy nic nedělá uspěchaně. Jako by všechny jeho pohyby byly pečlivě naplánované a odměřené. Uměla jsem si ho představit, jak si večer v pokoji píše scénář pro příští den, vybírá si slova, kterými tak úzkostlivě šetří.

„Tvoje máma vypadá hodně mladě,“ poznamenal.

„Je mladá.“

„Nepodobáš se jí. Seš po tátovi?“ Otočil se a zadíval se na mě.

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Nepamatuju se, jak vypadal.“

Holder se otočil k fotografiím a přejel po jedné z nich prstem.

„Táta ti umřel?“ Vyslovil to tak nenuceně, jako by moc dobře věděl, že ne. Jinak by se tak neomaleně neptal.

„Nevím, od tří let jsem ho neviděla.“

Holder se vrátil ke mně do kuchyně a přitáhl si židli proti mně. „To je všechno? Není k tomu žádný příběh?“

„Ale jo, je. Jen ho nechci vykládat.“ Jsem si jistá, že k tomu patří nějaký příběh… jen ho neznám.

Karen neví vůbec nic o tom, jak jsem žila, než jsem přišla do dětského domova, a já nikdy neviděla důvod, proč po tom pátrat. Co záleží na pár ztracených letech, když jsem pak prožila třináct bezvadných?

Holder se znova usmál, opatrným úsměvem, který doprovázel tázavý výraz. „Ty sušenky jsou dobrý,“ změnil téma. „Neměla by ses jako pekařka tak podceňovat.“

Ozvalo se zapípání. Vrhla jsem se k troubě a otevřela ji, ale koláč vypadal ještě hodně nedopečeně.

Když jsem se otočila, Holder mi podával mobil. „To nebyla minutka. Přišla ti esemeska.“ Zasmál se.

Odhodila jsem chňapku na kuchyňskou linku a šla se posadit na židli. Holder si pročítal moje zprávy, jako by pro něj slovo soukromí nic neznamenalo. Ale mně to bylo jedno, tak jsem ho nechala.

„Kdo ti proboha píše něco takovýho?“ Holder ke mně natočil obrazovku a pak mi zprávu přečetl.

„Sky, jsi uzasna. Mozna nejuzasnejsi tvor ve vesmiru, a jestli ti nekdo bude tvrdit neco jinyho, zaskrtim ho.“ Nazdvihl obočí a podíval se na mě. Pak se vrátil k telefonu. „Proboha… všechny zprávy jsou takový. Prosím, řekni mi, že to neposíláš sama sobě jako denní motivaci!“

Rozchechtala jsem se, naklonila se přes pult a vytrhla mu telefon. „Přestaň, nebo mi úplně zkazíš ten požitek.“

„Cože?!“ Holder zaklonil hlavu a rozesmál se. „Prokrista, ty si to vážně posíláš sama sobě?“

„Ne!“ odsekla jsem vzdorovitě. „Jsou od Six. Je to moje nejlepší kamarádka, teď je na druhým konci světa a stejská se jí. A chce, abych nebyla smutná, takže mi každej den píše milý zprávy. Podle mě je to dojemný.“

„To není. Podle tebe je to trapný a většinou je ani nečteš.“

Jak to může vědět?

Odložila jsem telefon na pult a zkřížila ruce. „Myslí to dobře.“ Nechtěla jsem připustit, že mě ty zprávy hrozně dráždí.

„Tohle tě zničí. Tak ti to nafoukne ego, že exploduješ.“

Popadl mobil, rozsvítil obě obrazovky

a něco si naťukal do vlastního. „Musíme s tím něco udělat, než začneš trpět deziluzí o vlastní velkoleposti.“ Vrátil mi telefon, napsal něco na svůj a strčil si ho do kapsy. Můj přístroj vzápětí znovu pípl. Nová zpráva. Otevřela jsem ji a rozesmála se.

Tvoje susenky jsou hnusny. A tak uzasna zase nejses.

„Lepší?“ zeptal se posměšně. „Ego splasklo?“

Zasmála jsem se a položila mobil na linku. „Ty teda holce umíš zalichotit.“ Vydala jsem se do obýváku a otočila se k němu. „Chceš si prohlídnout dům?“ Vstal a vydal se za mnou. Zahrnula jsem ho nezajímavým výkladem o všech maličkostech.

Připadalo mi, že ho to musí nudit, ale důkladně si všechno prohlížel. Celou dobu neřekl ani slovo.

Když jsme se dostali k mému pokoji, otevřela jsem dveře a zatvářila se jako průvodkyně na zámku.

„Moje ložnice. Prosím, klidně se rozhlédněte, ale nezletilým osobám je zapovězeno přibližovat se k posteli. Tenhle víkend mám přísný zákaz otěhotnět.“

„Jenom tenhle víkend? Příští už by to nevadilo? Máš to v plánu?“ Holder došel až ke mně a naklonil hlavu ke straně. Pak prošel přes práh dovnitř.

Vykročila jsem za ním. „Ne, asi ještě pár týdnů počkám.“ Holder si pečlivě prohlédl zařízení pokoje a pomalu se ke mně otočil. „Mně už bylo osmnáct.“

Užasle jsem se na něj zadívala, protože jsem nechápala, proč mi tu důvěrnou informaci sděluje.

„No… tak to seš už velkej kluk…?“

„Říkalas, že nezletilým je zapovězeno přibližovat se k posteli. Tak jenom poukazuju na to, že pro mě to neplatí.“

Nelíbilo se mi, jak se mi plíce sevřely, když si Holder přeměřil moji postel. „Ehm, no hranicí zletilosti je tady míněno devatenáct let.“

Holder se otočil a zamířil k otevřenému oknu. Vyklonil se z něj ven a pak zase nasoukal tělo zpátky.

„Tak tohle je to nechvalně známý okno, co?“

Nedíval se na mě, a dělal dobře. Kdyby pohledy mohly zabíjet, už by to měl asi za sebou. Proč sem sakra musel přijít a plácnout zrovna tohle? Před chvílí mi v jeho společnosti bylo tak dobře. Holder se ke mně otočil a jeho hravý výraz byl tentam. Nahradil ho vyzývavý, jaký už jsem na něm viděla tolikrát.

Povzdychla jsem si. „Co chceš, Holdere?“ Ať to vybalí, nebo ať vypadne. Založil si ruce na prsou a zamračil se na mě.

„Řekl jsem něco špatnýho, Sky? Něco nepravdivýho? Nebo snad nepodloženýho?“ Jeho slova naznačovala, že ta poznámka o oknu byla naprosto promyšlená. Neměla jsem na jeho hry náladu.

Musela jsem hlídat koláč v troubě. A pak ho sníst.

Přešla jsem ke dveřím a podržela mu je dokořán. „Víš moc dobře, cos řek. Vyvolalo to reakci, po který zřejmě prahneš. Spokojenej? A teď už můžeš jít.“ Nešel. Svěsil paže a otočil se. Přešel k mému nočnímu stolku a začal důkladně zkoumat knížku, kterou mi půjčil Breckin. Tvářil se, jako by se poslední půl minuty nikdy neodehrálo.

„Holdere, prosím tě ve vší zdvořilosti, abys už šel.“

Odložil knížku na noční stolek a pak se položil na postel. Jo, lehnul si na postel. Jo, Dean Holder leží v mé posteli!

Přešla jsem k němu a se zaťatými zuby chytila jeho nohy.

Jestli ho budu muset z našeho domu

vypakovat fyzicky, tak to udělám. Pak jsem ho popadla za ruce, a to další se odehrálo rychleji, než to můj mozek stačil zpracovat. Holder mě stáhl k sobě a přetočil se nade mě. Přitiskl mi ruce k matraci.

Udělal to tak, že jsem se ani nesnažila bránit. Když jsem se na něj dívala, ani se mi nechtělo se prát.

Byla jsem rozpolcená. Mám začít vřískat, nebo si strhat šaty? Pustil mi paže a přejel mi něžně prstem po nose a tvářích.

Rozesmál se. „Mouka. To mě rajcuje.“

Posadil se se zády opřenými o čelo postele a skrčenýma nohama. Já zůstala ležet na zádech a dívala se na hvězdičky. A poprvé v životě jsem při pohledu na ně cítila něco… něco jiného než nic.

Nehýbala jsem se, protože jsem měla trochu strach, že Holder je cvok. To bylo jediné logické vysvětlení jeho chování. A to, že se mi pořád tak zatraceně líbil, znamenalo jen jediné. Že jsem taky cvok.

„Já nevěděl, že je gay.“ Jo. Je to magor.

Otočila jsem k němu hlavu, ale nic jsem neříkala. O čem se taky dá mluvit s člověkem, co tvrdohlavě odmítá opustit váš dům, a pak začne plácat něco z cesty?

„Zmlátil jsem ho, protože to je hajzl. Neměl jsem ponětí, že je taky gay.“

Opřel se lokty o kolena a díval se na mě. Čekal na moji reakci. Nebo otázky. Ale ničeho takového se nedočkal, protože jsem si to nejdřív v sobě musela zpracovat.

Zadívala jsem se na hvězdy a uvažovala. Jestli není blázen, pak se mě snaží o něčem přesvědčit.

Tak proto sem přišel? Aby obhájil svou pověst, a přitom mě urazil? Proč by se měl tak namáhat? Čím jsem tak důležitá, že by mu mělo záležet na mém mínění? Ledaže bych se mu líbila. Ta představa mě potěšila, ale zároveň jsem si připadala trapně a plytce.

Proč mi záleží na tom, abych se líbila takovému cvokovi?

Neměla jsem ho vůbec pouštět do domu, tak

to je. Mělo mě napadnout, jak to skončí, když jsem doma sama. A teď ví, že tady budu sama celý víkend. Kdybych měla posuzovat dnešní rozhodnutí podle chytrosti, miska vah těch pitomých by se svezla mnohem níž. Tohle mohlo skončit jen dvěma způsoby. Buď najdeme společnou řeč, nebo mě zabije, rozseká na kousky a zapeče do koláčů. Každopádně jsem začala litovat všech těch sladkostí, které jsem dneska napekla a které už nikdo nesní.

„Koláč!“ vyjekla jsem a vyletěla z postele. Pak jsem se rozběhla do kuchyně, abych zjistila rozsah poslední katastrofy. Trochu už byla cítit. Nasadila jsem si chňapky a vytáhla plech z trouby. Pak jsem ji vypnula. No… ještě to nebylo tak nejhorší. Citronová poleva by to mohla zachránit.

Zabouchla jsem dvířka trouby a usoudila, že si najdu jiný koníček. Mohla bych třeba vyrábět šperky. Co je na tom těžkého? Vzala jsem do ruky dvě sušenky a vrátila se do pokoje za Holderem.

Jednu jsem mu podala a vlezla si do postele vedle něj.

„Takže jsem o tobě neměla mluvit tak ošklivě, co? Nejseš homofobní magor, co tluče gaye a strávil za to minulej rok v pasťáku?“

Holder se ušklíbl. Zaklonil vedle mě hlavu a zadíval se na moje hvězdičky. „Ne. Minulej rok jsem strávil u táty v Austinu. Vůbec netuším, kde se ta historka o polepšovně vzala.“

„Tak proč se nebráníš, když se to o tobě vykládá, a není to pravda?“

Otočil ke mně na polštáři hlavu. „Proč se nebráníš ty?“ Stiskla jsem rty a přikývla. „Trefa.“

Chvíli jsme mlčky přežvykovali sušenky. Něco z jeho poznámek za poslední dny mi začalo dávat smysl a začalo mi připadat, že se chovám přesně jako lidi, kterými opovrhuju. Holder mi nabídl, že mi odpoví na všechny otázky, ale já místo toho radši věřila klepům. Není divu, že se na mě tak naštval.

Chovala jsem se k němu, jako se všichni chovali ke mně.

„Co ta poznámka o okně?“ ozvala jsem se. „Chtěls mě jenom upozornit, že člověk nemá věřit drbům? Nemyslels to zle?“

„Nemyslím to zle, Sky.“

„Ale jsi impulzivní.“

„Možná, ale ne zlej.“

„No, a já nejsem děvka.“

„A já nejsem homofobní násilník.“

„Takže jsme si to vyjasnili?“ Rozesmál se. „Asi jo.“

Zhluboka jsem se nadechla, pak vydechla, a chystala jsem se udělat něco, co moc často nedělám.

Omluvit se. Kdybych nebyla tak tvrdohlavá, mohla bych připustit, že jsem se minulý týden chovala úplně trapně, a on měl právo se na mě naštvat. Ale radši jsem to hodně zestručnila.

„Mrzí mě to, Holdere.“

Ztěžka si povzdychl. „Já vím, Sky. Já vím.“

Pak jsme vedle sebe seděli mlčky tak dlouho, že mi to připadalo jako celá věčnost, ale pořád mi to nepřipadalo jako dost dlouho. Připozdívalo se a já se bála, že Holder každou chvíli prohlásí, že už musí jít. Když jsme si to vysvětlili a nebylo už o čem mluvit.

Ale já nechtěla, aby odešel. Najednou mi

připadalo správné být tady s ním. Nevím proč, ale připadalo.

„Musím se tě na něco zeptat,“ ozval se Holder, když konečně přerušil ticho. Neodpověděla jsem, protože to podle mě odpověď nepotřebovalo. Jen si zase dával načas s tím, co chce vyslovit, jako obvykle. Nadechl se a přetočil se na bok ke mně. Cítila jsem, že mě pozoruje, ale já se dívala na hvězdy. Byl moc blízko, než abych se obrátila k němu. Srdce mi bušilo až v krku. Bála jsem se, že větší blízkost mezi námi už by mě mohla doslova zabít.

Nechápala jsem, jak se srdce může touhou tak hrozně rychle rozbušit. Bylo to horší než při běhu.

„Proč jsi nechala Graysona, aby s tebou dělal to, co na tom parkovišti?“

Chtělo se mi zalézt pod deku a přetáhnout si polštář přes hlavu. Doufala jsem, že o tom nezačne.

„Už jsem ti řekla, že s ním nechodím a že za tu modřinu nemůže.“

„Kvůli tomu se neptám. Ptám se proto, že jsem viděl, jak reaguješ. Bylas podrážděná. Dokonce trochu znuděná. Chci vědět, proč mu to všechno dovolíš, když vlastně nechceš, aby se tě dotýkal.“

Jako by mě chytil do lasa. Najednou jsem měla klaustrofobické pocity, potila jsem se… Nechtěla jsem o tom mluvit. Zneklidňovalo mě, že mi Holder tak dobře rozumí, kdežto on je pro mě tak nečitelný.

„To bylo tak vidět, že nemám zájem?“

„Jo. I na padesát metrů. Jen nechápu, že to nedošlo jemu.“ Tentokrát jsem se k němu otočila bez přemýšlení a podepřela si hlavu rukou. „Já vím. Nedokážu ani spočítat, kolikrát jsem mu řekla, ať mi dá pokoj, ale on toho nechce nechat. Je to k pláči. Nebo k smíchu. Rozhodně to nepůsobí přitažlivě.“

„Tak proč mu to dovoluješ?“ zeptal se ostře Holder. Leželi jsme oba na boku, s podepřenými hlavami, a pozorovali se navzájem. Jeho pohled, který sklouzával k mým rtům, mě nakonec přiměl obrátit se zase na záda. Nevím, jestli to cítil stejně, ale zaujal tutéž polohu.

„To je složitější.“

„Nemusíš mi to vysvětlovat. Jen jsem zvědavej,“ přiznal. „A máš pravdu, nic mi do toho není.“

Založila jsem si ruce za hlavu a vzhlédla ke hvězdám, které jsem už počítala tolikrát, že bych to ani nespočítala. S Holderem jsem ležela v posteli delší dobu než s kterýmkoli klukem před ním, ale ještě jsem nebyla v pokušení spočítat jedinou hvězdičku.

„Chodils někdy delší dobu s jednou holkou?“

„Jo,“ odpověděl. „Ale doufám, že netoužíš slyšet detaily, protože o tom nechci mluvit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Proto se neptám.“ Na chvíli jsem se odmlčela. „Cos cítil, když ses s ní líbal?“

Holder se na chvíli zarazil. Zřejmě mu připadalo, že to je nějaký trik.

„Stojíš o upřímnou odpověď?“

„Vždycky a za všech okolností.“

Koutkem oka jsem viděla, jak se usmívá. „Tak jo. Cítil jsem se… nadrženě.“

Snažila jsem se tvářit nevzrušeně, když jsem to slyšela, ale…

páni. Zkřížila jsem nohy a doufala, že

tak dokážu minimalizovat ty vlny horkosti, které se mi valily tělem. „Takže motýlci v břiše a zpocený dlaně a zrychlenej tlukot srdce, tohle všechno?“

Pokrčil rameny. „Jo. S každou holkou ne, ale s většinou jo.“ Naklonila jsem se k němu a snažila se neanalyzovat způsob, kterým to vyslovil. Otočil ke mně hlavu a zašklebil se.

„Tolik jich zase nebylo.“ Usmál se a ve tvářích se mu zase objevily dolíčky. Najednou jsem ztratila niť. „Kam tím míříš?“

Krátce jsem se setkala s jeho očima a rychle se vrátila pohledem ke stropu. „K tomu, že já to necítím. Nic z toho. Když jsem s nějakým klukem, necítím nic, jen otupělost. Proto někdy dovoluju Graysonovi, aby si se mnou dělal, co chce… ne proto, že by se mi to líbilo, ale protože při tom vůbec nic necítím.“ Holder mlčel a já se začala bát, že teď zase pro změnu on v duchu označuje mě za magora. „Vím, že to nedává smysl, a než se zeptáš – ne, nejsem lesba. Prostě mě před tebou ještě nikdy nikdo nepřitahoval. Nevím proč.“

Otočil se ke mně ve chvíli, kdy jsem si přitiskla ruce na obličej. Nechápala jsem, jak to, že jsem to najednou tak přiznala nahlas – že mě přitahuje. V tu chvíli bych nejradši umřela. Okamžitě, a ani to by nebylo dost rychle.

Cítila jsem, jak se postel pohnula. Holder mě chytil za zápěstí a odtáhl mi ruce z očí. Usmíval se na mě. „Já tě přitahuju?“

„Panebože,“ zasténala jsem. „Přesně tohle tvoje ego potřebovalo.“

„To je fakt,“ zasmál se. „Honem, něčím mě uraz, nebo se moje ego nafoukne stejně jako tvoje.“

„Potřeboval bys ostříhat,“ vyhrkla jsem. „Fakt zoufale, protože ti vlasy padají do očí a pořád si je musíš odhrnovat jako Justin Bieber, a člověka to fakt rozptyluje.“

Zrovna si pohrával prsty s vlasy. Ted se zamračil a svalil se do postele. „Sakra. To bolelo. Zní to, jako bys to už měla pořádně rozmyšlený.“

„Od pondělka,“ přiznala jsem.

„V pondělí jsme se poznali. Takže od chvíle, co jsme se potkali, myslíš na to, jak moc se ti nelíbí moje vlasy?“

„Ne pořád.“

Asi na minutu zmlknul. „Nemůžu uvěřit, že se ti líbím.“

„Sklapni.“

„Ty mdloby jsi nejspíš předstírala, abys ucítila moji mužnou, zpocenou náruč.“

„Sklapni.“

„Vsadím se, že si mě představuješ i v noci, když ležíš v týhle posteli.“

„Holdere, mlč už.“

„Možná že dokonce –“

Přitiskla jsem mu dlaň na pusu. „Líbíš se mi mnohem víc, když seš zticha.“

Konečně zmlknul. Odtáhla jsem ruku a založila si ji zase za hlavu. Nějakou dobu jsme se zase obešli bez mluvení. Holder se nejspíš v duchu škodolibě radoval nad tím, co jsem přiznala – že se mi líbí – a já se děsila toho, jak s touhle soukromou informací naloží.

„Nudím se,“ ozval se.

„Tak jdi domů.“

„Nechci. Co děláš, když se nudíš? Nemáš internet ani televizi. To tady jen tak sedíš a přemejšlíš, jak jsem neodolatelnej?“

Protočila jsem panenky. „Čtu si. Hodně. Někdy peču. Nebo chodím běhat.“

„Čteš, pečeš, běháš a fantazíruješ o mně. Vedeš vážně vzrušující život.“

„Mně se můj život líbí.“

„Mně vlastně taky.“ Natáhl se na můj noční stolek a vzal do ruky knihu. „Čti mi.“

Vzala jsem knížku do ruky. Záložku jsem měla na straně dvě

– dál jsem se zatím nedostala. „Chceš, abych to četla nahlas? To se až tak nudíš?“

„Nudím se děsně.“

„Je to romance,“ varovala jsem ho.

„Jak jsem řek. Děsně se nudím. Čti.“

Podložila jsem si záda polštářem, opřela se o čelo postele a začala číst.

Kdyby mi dneska ráno někdo řekl, že budu mít v posteli Deana Holdera a budu mu číst romanci, myslela bych si, že se ten dotyčný zbláznil. Ale já asi stupně bláznovství prostě nedokážu správně posoudit.

Když jsem otevřela oči, okamžitě jsem zašátrala rukou po druhé polovině postele, ale byla prázdná.

Posadila jsem se a rozhlédla se kolem. Světlo bylo zhasnuté.

Někdo mě přikryl. Knížka byla odložená

na nočním stolku, se záložkou asi ve třech čtvrtinách textu. Četla jsem, dokud jsem neusnula? Panebože. Já usnula.

Odhodila jsem pokrývku a vydala se do

kuchyně. Rozsvítila jsem a zděšeně se rozhlédla. Všechno nádobí bylo umyté, linka otřená, upečené sladkosti zabalené v igelitu. Našla jsem telefon, ležel na lince. Měla jsem v něm jednu nepřečtenou zprávu.

Usnulas, zrovna kdyz hrdinka chtela odhalit matcino tajemstvi. Ze se nestydis. Prijdu zejtra vecer, abys mi to docetla. Mimochodem, pachne ti z pusy a hrozne chrapes.

Rozesmála jsem se. Ještě dlouho jsem se pak šklebila jako idiot, ale naštěstí nebyl doma nikdo, kdo by to viděl. Podle hodin na sporáku byly teprve dvě ráno, takže jsem se vrátila do pokoje a vlezla do postele. Doufala jsem, že Holder opravdu zítra přijde.

Nechápala jsem, jak se tomu beznadějnému

klukovi podařilo vetřít se tak během týdne do mého života, ale rozhodně jsem ho z něj nehodlala pustit.

Sobota 1. září 2012

17.05

Dneska jsem se naučila neocenitelnou lekci o tom, co dělá s člověkem touha. Všechno se zdvojnásobí. Dala jsem si dvakrát sprchu místo jednou. Převlékla jsem se čtyřikrát místo dvakrát.

Jednou jsem uklidila (o jeden úklid víc než normálně) a asi tisíckrát jsem se podívala na hodiny.

A přibližně tolikrát jsem zkontrolovala i svůj mobil.

Holder bohužel ve včerejší esemesce nenapsal, v kolik hodin přijde, takže jsem od pěti odpoledne seděla a čekala na něj. Vlastně jsem nic jiného na práci ani neměla, protože jsem upekla tolik sladkostí, že by to vystačilo do konce roku, a uběhla šest kilometrů. Napadlo mě, že bych pro nás mohla uvařit něco k večeři, ale neměla jsem ponětí, v kolik hodin Holder dorazí, takže jsem ani nevěděla, na kolik hodin jídlo připravit. Seděla jsem na pohovce a zatínala si nehty do dlaní, když mi od něj přišla esemeska.

V kolik mam dorazit? Ne ze bych se na to tesil. Ses fakt hrozne, hrozne nudna.

Ježíši, proč mě to taky nenapadlo? Mohla jsem mu poslat esemesku už před pár hodinami a zeptat se, v kolik chce přijít. Pak bych si ušetřila tuhle nejistotu, to zoufalé čekání.

Prijd v sedm a dones neco k jidlu. Varit ti nebudu. Odložila jsem telefon a zadívala se na něj. Ještě hodina a čtyřicet pět minut. Co teď? Rozhlédla jsem se po prázdném bytě a poprvé v životě se začala opravdu nudit. Prozatím jsem byla se svým životem naprosto spokojená. Že by mě tak ovlivnila možnost používání moderní technologie? Nebo možnost, že přijde Holder? Možná to bylo obojí. Položila jsem si nohy na konferenční stolek před sebou.

Vzala jsem si džíny a tričko, protože jsem

usoudila, že je načase strčit tepláky do pračky. Taky jsem si nechala rozpuštěné vlasy, protože Holder mě zatím neviděl jinak než v culíku. Ne že bych na něj chtěla udělat dojem…

To rozhodně ne.

To rozhodně jo. Chci na něj udělat dojem.

Vzala jsem si časopis a začala v něm listovat, ale nohy se mi třásly. Dostávala jsem se do bodu, kdy už jsem se nemohla soustředit. Stejnou stránku jsem četla třikrát, než jsem odhodila časopis na konferenční stolek. Pak jsem zírala do stropu. Potom na stěnu. Potom na prsty na noze a uvažovala jsem, jestli si je nemám znova nalakovat. Přeskakovalo mi z toho.

Nakonec jsem zasténala a sáhla po telefonu.

Hned. Prijd hned. Desne se nudim, a jestli neprijdes, doctu tu knizku sama.

Držela jsem telefon v ruce a čekala, až zapípá. Holder mi hned odepsal.

LOL. Prinesu ti neco k jidlu. Jsem tam za dvacet minut. LOL? Co to má znamenat? Nějaké oslovení? Šifra? Co tím myslí? Sakra, co je LOL?

Přestala jsem se tím zabývat a soustředila jsem se na poslední výraz. Dvacet minut. Sakra.

Najednou mi to připadalo jako málo času. Rozběhla jsem se do koupelny a zkontrolovala si účes, šaty, dech. Rychle jsem proběhla domem a ještě jednou uklidila, co mi padlo pod ruku. Když se tentokrát ozval zvonek, věděla jsem už, co mám dělat. Otevřít. Holder stál venku se dvěma igelitkami ze samoobsluhy a vypadal velice domácky. Podezíravě jsem se zadívala na jeho nákupy. Zvedl mi je pod nos a pokrčil rameny. „Někdo z nás musí ctít zásady pohostinnosti.“ Prošel kolem mě do kuchyně a odložil tam tašky na pult. „Doufám, že máš ráda špagety a masový kuličky, protože na nic jinýho jsem suroviny nenakoupil.“ Začal to vytahovat z tašek a hledal v lince nádobí.

Zavřela jsem za ním vchodové dveře a přešla k barovému pultu. „Ty mi chceš uvařit večeři?“

„Vlastně chci uvařit pro sebe, ale můžeš si dát se mnou, jestli chceš.“ Podíval se na mě přes rameno a usmál se.

„Seš vždycky tak jízlivej?“ zeptala jsem se. Pokrčil rameny. „A ty?“

„To vždycky odpovídáš na otázku otázkou?“

„A ty?“

Hodila jsem po něm papírovou utěrkou. Holder uhnul a vydal se k lednici. „Dáš si něco k pití?“

Položila jsem lokty na bar a podepřela si bradu. Sledovala jsem ho. „Ty mi nabízíš pití v mým domě?“

Nevšímal si toho a prohlížel si obsah lednice. „Chceš mlíko, co chutná jako moč, nebo limonádu?“

„My máme dokonce limonádu?“ Byla jsem si skoro jistá, že jsem tu, co jsem koupila včera, už taky vypila.

Holder se naklonil k lednici a nazdvihnul obočí. „To budeme pořád jenom mluvit v tázacích větách?“

„Myslíš?“ zasmála jsem se.

„Jak dlouho nám to může vydržet?“ Našel limonádu a dvě sklenice. „Dáš si led?“

„Ty máš led?“ Nepřestanu dřív než on. Byla to otázka cti, a já jsem soutěživá.

Přešel ke mně a položil skleničky na pult. „Měl bych mít led?“ zeptal se vyzývavě.

„Máš rád led?“ oplatila jsem mu.

Přikývl, zřejmě na něj udělalo dojem, že s ním držím krok.

„Jestli máte dobrej?“

„Máš ho radši drcenej, nebo kostky?“

Přimhouřil na mě oči. Věděla jsem, že teď jsem ho chytila.

Na tohle se tázací větou odpovědět

nedalo. Odtrhnul víčko a začal mi lít limonádu do skleničky.

„Ty žádnej led nedostaneš.“

„Ha! Vyhrála jsem.“

Holder se rozesmál a vrátil se ke sporáku. „Nechal jsem tě vyhrát, protože se mi tě zželelo. Člověk, co chrápe tak strašně jako ty, potřebuje občas vlídný zacházení.“

Ušklíbla jsem se. „Některý urážky jsou srandovní jen v esemesce.“ Napila jsem se. Led to rozhodně potřebovalo. Přešla jsem k lednici, vytáhla zásobník a hodila si pár kostek do sklenice.

Když jsem se otočila, Holder stál těsně přede mnou a díval se na mě. Trochu potměšile, ale zároveň natolik vážně, aby se mi z toho rozběhlo srdce úprkem.

Popošel o krok a já ucouvla, až jsem narazila

zády do lednice. Holder zvedl ruku a opřel se dlaní o bílou plochu nad mou hlavou.

Nechápala jsem, proč už neležím na podlaze. Kolena jsem měla jako z vaty.

„Ty víš, že si z tebe utahuju, že jo?“ zeptal se mírně. Přejížděl mi očima po tváři a usmíval se tak, až mu byly vidět dolíčky.

Přikývla jsem a doufala, že ode mě odstoupí, protože jinak dostanu astmatický záchvat. A to ani nemám astma.

„Fajn,“ přikývl a přiblížil se ještě o pár centimetrů. „Protože ty nechrápeš. Vlastně vypadáš roztomile, když spíš.“

Tohle by vážně neměl říkat. Zvlášť když stojí tak blízko u mě. Naklonil se k mému uchu a já ostře vydechla.

„Sky, chci tě… poprosit, abys uhnula. Jinak nemůžu otevřít lednici.“ Odtáhl se a nespouštěl ze mě oči, čekal na moji reakci. V koutcích úst se mu rodil úsměv, i když se ho pokoušel ovládnout. Vzápětí už se chechtal, a já s ním.

„Ty seš ale zmetek!“ Praštila jsem ho do hrudi a podklouzla pod jeho rukou.

Holder otevřel lednici a pořád se smál. „Promiň. Ale když tě tak neodolatelně přitahuju, je těžký tě nepopichovat.“

Věděla jsem, že si dělá legraci, ale stejně jsem se za to hrozně styděla. Posadila jsem se na stoličku k baru a spustila hlavu do dlaní. Začínala jsem nenávidět tu holku, kterou ze mě Holder dělal. Jeho přítomnost by byla mnohem příjemnější, kdyby mi neujelo to přiznání, že mě přitahuje. A bylo by to mnohem lehčí, kdyby mi nepřipadal tak zábavný. A milý, když chtěl. A hezký. Proto je asi touha tak hořkosladká. Pocit je to nádherný, ale jeho potlačování dá tolik práce.

„Chceš něco vědět?“ ozval se. Vzhlédla jsem k němu a viděla, jak míchá něco na pánvi.

„Asi radši ne.“

Pár vteřin mě sledoval, než se vrátil pohledem k obsahu pánve. „Třeba by ses pak cítila líp.“

„Pochybuju.“

Znova do mě zabodl oči a hravý úsměv mu zmizel z tváře.

Vytáhl z linky hrníček, natočil do něj

vodu a vrátil se ke sporáku. Přilil vodu a zase zamíchal. „Ty mě možná taky trochu přitahuješ.“

Nenápadně jsem upustila trochu vzduchu. Pak jsem se dlouze nadechla a snažila se nedat najevo, jak mě jeho slova překvapila.

„Jen trochu?“ opáčila jsem a snažila se ze všech sil nepokazit tu chvíli svým sarkasmem.

Opět se usmál, ale díval se dál do pánve. Na pár minut jsme se odmlčeli. Holder se soustředil na vaření, já na něj. Dívala jsem se, jak se nenuceně pohybuje po kuchyni. Vypadal uvolněně, což jsem nechápala. Já byla u sebe doma, a cítila jsem daleko větší nervozitu. Pořád jsem se neklidně vrtěla a nemohla se dočkat, až zase promluví. Ale ticho se nad námi klenulo dál a já se ho potřebovala nějak zbavit.

„Co znamená LOL?“

Rozesmál se. „To jako vážně?“

„Jo, vážně. Napsals mi to v esemesce.“

„Znamená to chacha. Používá se to, když chceš napsat, že tě něco pobavilo.“

„To je teda blbý,“ zamumlala jsem.

„Je to blbý, ale když chceš rychle psát na mobilu nebo na počítači, začneš tyhle krátký výrazy automaticky používat, protože ti šetří čas. Třeba OMG a WTF a tak.“

„Ježíši, přestaň!“ zvedla jsem ruce, než na mě stačil vychrlit další zkratky. „Když takhle mluvíš, už mě vůbec nepřitahuješ.“

Mrknul na mě a vrátil se k vaření. „Tak to si dám bacha, abych to už nedělal.“

A zase ticho. Včera to bylo příjemné, ale dneska jsem si z nějakého důvodu připadala trapně. Asi jsem byla nervózní z toho, jak proběhne zbytek večera. Z chemie mezi námi bylo jasné, že se v jednu chvíli začneme líbat. A dost těžko se mi soustředilo na hovor s ním, když jsem v jednom kuse myslela jen na tohle. Na to, kdy s tím začne. Až po večeři? Jenže co když mi pak bude z pusy cítit česnek a cibule? Nebo si to nechá až na loučení? Radši bych to už měla za sebou. Odbyla si to, když je to stejně nevyhnutelné, abychom se pak mohli věnovat dalšímu věcem. Třeba konverzaci.

„Není ti něco?“ zeptal se. Zvedla jsem oči a Holder stál na druhé straně pultu, proti mně. „Kam ses to zatoulala? Na chvíli jsi vypadala úplně mimo.“

Potřásla jsem hlavou. „Ne, v pohodě.“

Holder vzal nůž a začal krájet rajče. Dokonce i tohle mu šlo naprosto dokonale. Je vůbec něco, co ten kluk neumí? Podívala jsem se na něj. Položil nůž na prkýnko a sledoval mě s vážným pohledem.

„Na cos myslela, Sky?“ Pár vteřin čekal na odpověď. Když žádnou nedostal, sklopil oči k zelenině.

„Slíbíš, že se nebudeš smát?“ hlesla jsem.

Zamžoural mým směrem. „Říkal jsem ti, že ode mě můžeš čekat upřímnost za všech okolností.

Takže ne, neslíbím ti, že se nebudu smát, protože seš zábavná a já to třeba nedokážu dodržet.“

„To je to s tebou vždycky tak těžký?“

Zašklebil se na mě, ale neodpověděl. Ale dál mě vyzývavě pozoroval, jako by mě pobízel, ať už mu to vyklopím. Bohužel jsem asi neměla na vybranou.

„No tak jo.“ Narovnala jsem se a zhluboka se nadechla. A přiznala se ke svým hlubokým myšlenkám. „Já v tomhle randění neumím moc chodit, a vlastně ani nevím, jestli je to rande, ale rozhodně je to víc, než když se sejdou dva kamarádi. Takže pořád uvažuju, jak bude probíhat tenhle večer, kdy odejdeš, a jestli mě chceš, nebo nechceš políbit. A protože nesnáším překvapení, znervózňuje mě to, protože já chci, abys mě políbil, ale třeba jsou to ode mě jen přehnaný očekávání, jenže tak trochu si myslím, že bys mě chtěl políbit, a tak mě napadlo, že by bylo lepší to udělat hned, aby ses pak moh věnovat vaření a já si mohla přestat lámat hlavu, co bude dál.“ Vydechla jsem tak prudce, že už mi v plicích určitě žádný vzduch nezbyl. Holder někde uprostřed mé tirády přestal krájet, jen nevím, kde přesně jsem v tu chvíli byla. Zíral na mě a rty měl trochu pootevřené. Nadechla jsem se. Teď jsem ho možná vyděsila tak, že rovnou uteče. Vlastně bych mu to ani neměla za zlé.

Holder položil nůž na prkýnko a opřel se oběma rukama o pult naproti mě. Pořád ze mě nespouštěl oči. Spojila jsem ruce v klíně a čekala na jeho reakci. Nic jiného už jsem dělat nemohla.

„Ještě jsem neslyšel nikoho používat tak dlouhý souvětí,“ prohlásil.

Protočila jsem panenky, sklouzla na židli níž, založila si paže na prsou. Tak já tady skoro žebrám, aby mě políbil, a on kritizuje moji gramatiku?

„Klídek,“ doporučil mi s úsměvem. Shrnul nakrájené kousky rajčat do pánve a odnesl ji na sporák.

Zesílil oheň na jednom hořáku a přilil do pánve vodu. Když všechno promíchal, ztlumil plameny, osušil si ruce do utěrky a vrátil se ke mně.

„Stoupni si,“ vyzval mě.

Obezřetně jsem ho pozorovala, ale udělala jsem, co po mně chtěl. Pomalu. Když jsem se zvedala, položil mi ruce na ramena a rozhlédl se kolem. Sklouzl rukama k mým zápěstím. „Líbilo se mi to lednicový pozadí.“ Popostrčil mě dál jako loutku, až jsem stála zády u lednice. On se opřel dlaněmi z obou stran mé hlavy a zadíval se na mě.

Nebylo to zrovna nejromantičtější prostředí, v jakém člověk může dostat pusu, ale asi si nemůžu vybírat. Chtěla jsem to už mít za sebou. Zvlášť teď, když z toho dělal takové divadlo. Začal se ke mně naklánět, takže jsem zavřela oči a čekala. Čekala.

A čekala.

Nic se nestalo.

Otevřela jsem oči a jeho tvář byla tak blizoučko, až jsem sebou polekaně škubla. To ho rozesmálo, ale neodtáhl se a jeho dech mě hladil na rtech jako prsty.

Voněl mátou a kolou. Nikdy by mě

nenapadlo, jak jdou tyhle dvě vůně dohromady, ale šly.

„Sky?“ ozval se tiše. „Nechci tě mučit nebo tak něco, ale rozhod jsem se ještě předtím, než jsem k tobě šel. Dneska večer tě nepolíbím.“

Tíha zklamání mě tlačila v žaludku jako balvan. Zbytky mého sebevědomí zrovna proletěly oknem a já nutně potřebovala nějakou povzbuzující esemesku od Six.

„Proč ne?“

Holder pomalu odtáhl jednu ruku a dotkl se mé tváře konečky prstů. Snažila jsem se nechvět, ale musela jsem vynaložit všechno sebeovládání, aby se mi to povedlo. Přejel mi prsty až k bradě a sledoval jejich pohyb očima. Pak jel níž, ke krku, a zastavil se u ramene. Když upřel oči do mých, byla v nich nepochybně touha. Touha, která moje zklamání maličko odlehčila.

„Chci tě políbit,“ ozval se Holder. „Věř mi.“ Vrátil se rukou k mé tváři a já se tentokrát opřela o jeho teplou dlaň. Připadalo mi, že jsem všechnu kontrolu nad situací svěřila do jeho rukou už ve chvíli, kdy prošel dveřmi dovnitř. A teď jsem byla jen modelína, kterou si mohl formovat, jak chtěl.

„Ale jestli to chceš udělat, tak proč to neuděláš?“ Děsilo mě jediné: že teď uslyším zdůvodnění, jehož jádrem bude mám holku.

Vzal mi obličej do obou rukou a naklonil ho k sobě. Přejel mi palci po lícních kostech a já cítila, jak se jeho hrudník rychle zvedá a klesá. „Protože se bojím, že bys to necítila,“ zašeptal.

Krátce jsem se nadechla a vydechla. V uších mi zněla slova, která padla včera v mé posteli. Nikdy jsem se mu s tím neměla svěřovat. Neměla jsem přiznat, že když se s někým líbám, cítím jen otupělost. Protože jsem si byla naprosto jistá, že Holder bude výjimka. Zvedla jsem pravičku a položila ji na jeho.

Cítila bych to, Holdere. Už teď to cítím. Chtěla jsem to vyslovit nahlas, ale nemohla jsem. Místo toho jsem jen kývla.

Holder zavřel oči a vydechl. Pak mě odtáhl od lednice, jednou rukou mě objal kolem zad a druhou mi položil zezadu na hlavu. Stála jsem pořád s rukama nemotorně podél boků, takže jsem je zvedla a objala ho kolem pasu. Najednou mě prostoupil hluboký klid. Cítila jsem se naprosto v bezpečí, když mě Holder takhle držel. Oba jsme se k sobě přitiskli ještě víc a on mě políbil na temeno. Nebyl to polibek, jaký jsem si představovala, ale byl stejně nádherný. Pořád jsme tak stáli, když cinkla minutka na sporáku. Holder mě hned nepustil a já se v duchu usmála. Když se jeho ruce uvolnily, sklouzla jsem očima k podlaze. Nedokázala jsem se na něj podívat. Jako by to pro mě po téhle mezihře najednou bylo ještě trapnější než předtím.

Holder jako by vycítil moje zahanbení. Vzal mě za ruce a propletl svoje prsty s mými. „Podívej se na mě.“ Zvedla jsem k němu oči a snažila se skrýt zklamání nad tím, že se sice navzájem přitahujeme, ale zřejmě na nějakých odlišných stupních. „Sky, dneska večer tě nepolíbím, ale věř mi, že ještě nikdy jsem tolik nechtěl líbat nějakou holku. Takže si nenamlouvej, že se mi nelíbíš, protože nemáš ani ponětí, jak moc je to naopak. Můžeš mě držet za ruku, hladit po vlasech, můžeš se ode mě nechat krmit špagetama, ale žádný líbání dneska nebude. A zejtra asi taky ne. Protože potřebuju jednu věc.

Potřebuju vědět s jistotou, že cítíš přesně to, co já, až tě políbím. Protože chci, aby tenhle tvůj první polibek byl jednička na žebříčku všech prvních polibků.“ Přitáhl si moji ruku k puse a políbil ji.

„A teď se přestaň špulit a pojď mi pomoct dovařit večeři.“ Ušklíbla jsem se, protože to byla vážně ta nejmilejší omluva pro odmítnutí. Může mě klidně odmítat den co den až do konce života, hlavně když to pokaždé ukončí takhle.

Zhoupl mi rukama. „Tak co, dobrý? Myslíš, že to pár dalších schůzek ještě takhle můžeš přežít?“

Přikývla jsem. „Jo, ale v jednom se pleteš.“

„V čem jako?“

„Mluvils o mým prvním polibku… ale tak to není. Já už se líbala. A ty to víš.“

Holder se zamračil a znovu mi vzal obličej do dlaní. Pak mě přistrčil zády k lednici a přiblížil rty nebezpečně k mým. Úsměv v jeho očích vystřídal velice vážný výraz. Výraz tak intenzivní, že jsem přestala dýchat.

Mučivě pomaloučku se skláněl, až se naše rty ocitly jen pár centimetrů od sebe. Ta blízkost mě paralyzovala. Nezavřel oči, a já taky ne. Chvíli takhle vydržel. Náš dech se mísil mezi našimi obličeji.

Nikdy jsem se necítila tak bezmocná. Připadalo mi, že jestli do tří vteřin něco neudělá, nejspíš se na něj vrhnu sama.

Zadíval se na moje rty. Vtáhla jsem si ten spodní mezi zuby, abych překonala pokušení ho kousnout.

„Dovol mi opravit tě,“ pronesl tiše. „V tu chvíli, kdy se moje rty dotknou tvých, to bude tvůj první polibek. Protože kdyžs předtím nikdy při líbání nic necítila, tak tě ještě nikdo doopravdy nelíbal. Ne tak, jak tě chci políbit já.“

Spustil ruce a díval se na mě, zatímco couval ke sporáku.

Pak se sklonil nad pánví a začal míchat

omáčku, jako by zrovna nezničil možnost, že bych ještě někdy mohla něco takového cítit s jiným klukem. Kdykoliv, do konce života.

Necítila jsem nohy. Opřela jsem se zády o ledničku a pomalu se svezla na zem. Teprve potom jsem vydechla.

Sobota 1. září 2012

19.15

„Ty špagety nestojej za nic.“ Strčila jsem si do pusy další sousto. Něco tak dobrého jsem snad v životě nejedla.

„Utloukla by ses po nich,“ prohlásil. Vstal od stolu, zašel pro dva ubrousky a jeden mi podal.

„A teď si utři pusu, protože máš všude tu omáčku, co ji tak hltáš.“

Po naší poslední debatě u ledničky už večer probíhal nečekaně klidně. Když jsem se svezla na zem, Holder mi přinesl sklenici vody, zvedl mě, plácl po zadku a přidělil mi úkoly. To přesně člověk potřebuje, aby se přestal cítit trapně, plácnutí po zadku.

„Hráls někdy Výslech u večeře?“ zeptala jsem se. Pomalu zavrtěl hlavou. „Měl bych?“

Přikývla jsem. „Lidi se tak líp poznají. A protože po příštím rande už se budeme jen muchlovat, měli bychom toho využít a zodpovědět si do tý doby všechny otázky.“

Holder se rozesmál. „To mi přijde fér. Jak se to hraje?“

„Položím ti nějakou nepříjemnou osobní otázku, a ty se nesmíš napít ani si strčit do pusy další sousto, dokud na ni neodpovíš. A naopak.“

„To mi připadá jednoduchý,“ pokrčil rameny Holder. „A když neodpovím vůbec?“

„Tak umřeš smrtí hladem.“

Zabubnoval prsty na stůl a odložil vidličku. „Tak jdeme na to.“

Měla jsem už mít asi otázku připravenou, ale vzhledem k tomu, že jsem si tuhle hru vymyslela před třiceti vteřinami, jsem to prostě nestihla. Napila jsem se zbytku koly, ze které už vyprchaly bublinky, a přemýšlela. Nechtěla jsem se ptát na něco hlubšího, protože to pro nás nikdy nedopadlo dobře.

„Tak já začínám.“ Postavila jsem sklenici a opřela se. „Pročs šel za mnou k autu tam u sámošky?“

„Už jsem ti to vysvětlil. S někým jsem si tě splet.“

„To vím, ale s kým?“

Neklidně si poposedl a bezděčně se natáhl po sklenici. Zarazila jsem ho.

„Zatím žádný pití. Až odpovíš.“

Povzdychnul si, ale nakonec ustoupil. „V první chvíli jsem nevěděl přesně, koho mi připomínáš, ale pak mi došlo… že moji sestru.“

Nakrčila jsem nos. „Připomínám ti sestru? Tak to je nechutný.“

Rozesmál se. „Ne, tak jsem to nemyslel. Nepřitahuješ mě proto, že vypadáš jako sestra, protože se jí vlastně ani nepodobáš. Nevím… prostě, když jsem tě viděl, něco mě přimělo na ni myslet. Sám nevím, proč jsem za tebou šel. Teď mi to připadá skoro neskutečný.

Celá ta situace byla bizarní, a když jsem

pak na tebe narazil před naším barákem…“ Zarazil se a sklopil oči ke svým prstům. „Jako by se to mělo stát,“ pronesl tiše.

Zhluboka jsem se nadechla, abych se s jeho odpovědí nějak popasovala. Hlavně s tou poslední větou. Radši jsem se tvářila, jako bych ji přeslechla. Holder se po mně nervózně podíval a mně došlo, že se bojí, jestli mě nevyděsil. Konejšivě jsem se na něj usmála a ukázala na jeho skleničku. „Už se můžeš napít. A položit mi otázku.“

„Tak to bude snadný,“ ušklíbl se. „Rád bych věděl, komu lezu do zelí. Dneska jsem dostal zajímavou zprávu. Od neznámého odesílatele. Stálo tam: Jestli chodíš s mou holkou, tak jí koukej zaplatit kredit na telefon a neplejtvej ten můj, blbečku.“ Rozesmála jsem se. „To bylo od Six. Tý autorky pozitivních denních poselství.“

„Doufal jsem, že to řekneš,“ přikývl Holder a naklonil se přes stůl ke mně. „Protože jsem dost soutěživej typ, a kdyby to bylo od kluka, odpověděl bych něco ostřejšího.“

„Tys jí odpověděl? A co?“

„To je tvoje další otázka? Protože jestli jo, dám si další sousto.“

„Brzdi a odpověz.“

„Jo, napsal jsem jí. Že to s předplacenýma kartama neumím, a jak se kupuje další kredit.“

Snažila jsem se ze všech sil neusmívat. Vážně je smutné, jak se mnou něco takového dokáže zacloumat. Zavrtěla jsem hlavou. „Jen jsem si dělala legraci.

To nebyla moje otázka. Teď je řada na mně.“

Holder si namotal špagety na vidličku a protočil panenky.

„Vystydne mi to.“

Položila jsem lokty na stůl a podepřela si bradu. „Chci slyšet o tvý sestře.“

Holder zaklonil hlavu a přejel si dlaní po obličeji. „Uf. Ty tedy umíš dloubnout hluboko.“

„Tak se to má hrát. Já si pravidla nevymyslela.“

Znova si povzdychl, usmál se na mě, ale tak smutně, že jsem si okamžitě začala přát, aby ta otázka šla vzít zpátky.

„Víš, jak jsem ti říkal, že naše rodina měla pekelnej poslední rok…?“

Přikývla jsem.

Odkašlal si a přejel prstem po obrubě talíře. „Umřela před třinácti měsíci. Zabila se, i když moje máma radši používá výraz ,úmyslně předávkovala‘.“ Nepřestal se na mě dívat, takže jsem mu oplácela stejně, i když bylo hrozně těžké koukat mu v tuhle chvíli do očí. Netušila jsem, jak na to mám odpovědět. Byla to moje vina, že jsem s tím začala.

„Jak se jmenovala?“

„Lesslie. Říkal jsem jí Les.“

Když jsem slyšela tu přezdívku, někde uvnitř mi vybublala vlna smutku. Najednou už jsem neměla hlad. „Byla starší, nebo mladší?“

Holder se naklonil, vzal do ruky vidličku, znova namotal špagety. „Byli jsme dvojčata,“ odpověděl nevýrazně a strčil si sousto do pusy.

Ježíši. Natáhla jsem se po skleničce, ale Holder mi ji vzal z ruky a zavrtěl hlavou. „Teď já,“

zahuhlal s plnou pusou. Rozkousal těstoviny, otřel si ubrouskem pusu a napil se. „Chci slyšet o tvým tátovi.“

Tentokrát jsem v duchu zasténala já. Zkřížila jsem před sebou na stole paže a přijala svůj úděl. „Jak jsem říkala, viděla jsem ho naposledy, když mi byly tři. Vůbec si ho nepamatuju. Aspoň myslím.

Nevím ani, jak vypadal.“

„Tvoje máma nemá žádný jeho fotky?“

Teprve teď mi došlo, proč se ptá: Holder vůbec neví, že jsem adoptovaná. „Víš, jaks mi říkal, že moje máma vypadá mladě? Ona je hodně mladá. Není to moje biologická matka. Adoptovala mě.“

Tohle pro mě ve skutečnosti nikdy nebylo stigma, se kterým bych se musela složitě vyrovnávat.

Nikdy jsem se za to nestyděla, necítila nad tím rozpaky, nesnažila jsem se to tajit. Ale Holder se na mě podíval, jako bych mu zrovna svěřila, že jsem podstoupila operativní změnu pohlaví. Zíral na mě tak, až jsem se neklidně zavrtěla. „Co je? Tos ještě neviděl nikoho adoptovanýho?“

Trvalo mu pár minut, než se vzpamatoval. Pokusil se zamaskovat svůj zmatek úsměvem. „Karen tě adoptovala, když ti byly tři?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Když mi byly tři, umřela mi máma a táta mě dal do dětskýho domova, protože mě nemoh vychovávat sám. Nebo nechtěl. No, to je fuk, mně to nevadí. Karen si mě odtamtud vzala, když mi bylo pět. Je bezvadná máma a nemám chuť pátrat po tom, kde táta je nebo jak to bylo.

A kdyby on chtěl zjistit, co se mnou je, našel by si mě sám.“ Podle Holderova výrazu bylo zřejmé, že s otázkami ještě neskončil, ale já už vážně potřebovala něco sníst, abych se zase vzpamatovala.

Ukázala jsem vidličkou na jeho tetování. „Co tohle znamená?“

Holder zvedl ruku a přejel si po písmenech prstem. „Je to připomínka. Nechal jsem si to udělat, když Les umřela.“

„Připomínka čeho?“

Zvedl sklenici a odvrátil ode mě pohled. Jako by už na tuhle otázku nemohl odpovídat a dívat se mi přitom do očí. „Připomínka všech lidí, který jsem zklamal.“

Napil se a odložil sklenici, ale pořád se mi vyhýbal pohledem.

„Ta hra není moc veselá, co?“

Tiše se zasmál. „To teda ne. Je naprosto příšerná.“ Podíval se na mě a usmál se. „Ale musíme s ní pokračovat, protože mám dotaz. Pamatuješ si něco z doby před adopcí?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nic moc. Jen útržky a střípky, ale když nemám nikoho, kdo by ti vzpomínky vysvětloval a potvrzoval, začnou se vytrácet. Mám na tu dobu jen jednu památku, takovej náramek.

Ani nevím, jak jsem k němu přišla. Nedokážu už rozlišit, co je opravdová vzpomínka, a co sen nebo něco z televize.“

„Pamatuješ se na mámu?“

Na chvíli jsem se nad jeho otázkou zamyslela. Maminku jsem si nepamatovala, vůbec ne, a to jediné mě na mé minulosti rozesmutňovalo. „Moje máma je Karen,“ řekla jsem vážně. „Teď já.

Poslední otázka, a dáme si dezert.“

„Jen jestli se tady najde něco sladkýho,“ zažertoval.

Zamračila jsem se na něj a položila poslední otázku. „Pročs ho zmlátil?“

Podle změny jeho výrazu jsem věděla, že to nemusím nijak upřesňovat. Zavrtěl hlavou a odsunul misku od sebe. „To bys radši vědět nechtěla, Sky. Přijímám trest. Už si nedám.“

„Ale já to chci vědět.“

Holder naklonil hlavu ke straně a přitiskl si dlaň k bradě. Pak si promasíroval krk. Zase se chytil za bradu. „Už jsem ti to řek. Zmlátil jsem ho, protože to byl hajzl.“

„To je neurčitý. Ty přece mlhavý odpovědi neuznáváš.“ Jeho výraz se nezměnil. Dál se mi díval přímo do očí. „Bylo to první tejden, kdy jsem se vrátil do školy po tom, co Les umřela,“ začal. „Chodila tam taky, a všichni tak věděli, co se stalo. Slyšel jsem, jak o ní ten hajzl něco říká, když jsem šel chodbou kolem něj. Nesouhlasil jsem s ním a dal mu to najevo, on nesouhlasil se mnou, a skončilo to tak, že jsem ho měl na zemi pod sebou a bylo mi jedno, jak to skončí. Mlátil jsem ho a mlátil, bylo mi jedno, jestli ho třeba zabiju. Nejhorší na tom je, že ten kluk bude nejspíš do smrti hluchej na levý ucho… a mně je to

pořádjedno.“

Zíral na mě, ale vlastně ne na mě. Takovým tvrdým, studeným pohledem, jaký jsem v jeho očích ještě neviděla… ale aspoň už jsem mu líp rozuměla.

„Co o ní říkal?“

Holder sklouzl očima na prázdné místo mezi našimi talíři na stole. „Slyšel jsem, jak se směje a říká svým kámošům, že Les to vyřešila jako sobec. Že udělala to nejsnadnější. Že kdyby nebyla zbabělá, tak by to vydržela.“

„Vydržela by co?“

Holder pokrčil rameny. „Život,“ pronesl vyhýbavě.

„Ale ty si nemyslíš, že udělala to nejsnadnější.“ Pronesla jsem to spíš jako konstatování než jako otázku.

Holder se ke mně naklonil přes stůl a vzal moji ruku do svých. Přejel mi palci po dlani, zhluboka se nadechl a zase vydechl. Opatrně mě pustil. „Les byla sakra ten nejstatečnější člověk, jakýho jsem znal.

To, co udělala, chtělo pořádnou odvahu. Skončit to, když člověk neví, co bude potom? Když ani neví, jestli vůbec nějaký potom existuje? Je mnohem snadnější žít dál, i když už se tomu život nedá říkat, než říct ,seru na to‘ a zabalit to. To si opakuju každej den, kdy jsem ještě naživu, protože nemám koule udělat to, co ona.“

Sevře mi znova ruku mezi svoje, a teprve když to udělal, uvědomila jsem si, že se třesu. Podívala jsem se na něj, on na mě. Na tohle se absolutně nedalo nic odpovědět, takže jsem se ani nesnažila.

Holder se postavil, naklonil se přes stůl a políbil mě do vlasů. Pak mě pustil a vydal se do kuchyně.

„Koláčky, sušenky nebo řezy?“ zeptal se přes rameno, jako by mě zrovna nezaklel věčným mlčením.

Otočil se ke mně. Dál jsem na něj šokovaně zírala. Nevěděla jsem, co mám říkat. Opravdu se zrovna přiznal, že má sebevražedný úmysly? Nebo to myslel metaforicky? Melodramaticky? Neměla jsem ponětí, co mám dělat s tou bombou, kterou mi upustil do klína.

Přinesl ke stolu misky s výběrem ze všeho, co jsem včera napekla, odložil je a klekl si vedle mě.

„Hej.“ Natáhl ruce a vzal můj obličej do dlaní. Tvářil se vážně. „Nechtěl jsem tě vyděsit. Nechci se zabít, jestli myslíš na tohle. Nejsem cvok, nepřeskočilo mi z toho, netrpím posttraumatickou stresovou poruchou. Jsem jen kluk, co přišel o sestru, kterou miloval víc než všechno na světě, takže to prožívám až moc ostře. A jestli mi pomáhá říkat si, že se zachovala jako charakter, i když to tak třeba nebylo, prostě je to můj způsob, jak se s tím snažím vyrovnat.“ Držel mě pevně a díval se mi do očí tak zoufale, až jsem začala přemítat, čím si asi musel projít.

„Měl jsem tu holku hrozně rád, Sky.

Musím věřit tomu, že udělala to jediný správný, co mohla.

Protože kdybych tomu nevěřil, nikdy bych

si neodpustil, že jsem jí nepomoh najít jiný řešení.“ Stáhnul si mou hlavu o něco níž a přitiskl svoje čelo k mému. „Chápeš?“

Přikývla jsem a odtáhla si jeho ruce z obličeje. Nechtěla jsem, aby mě takhle viděl. „Musím do koupelny.“ Holder uhnul, já se rozběhla do koupelny, zabouchla za sebou dveře a udělala něco, co jsem naposledy dělala v pěti letech. Rozbrečela jsem se.

Ne nahlas, se vzlykáním a kňouráním. Jen mi z každého oka stekla jedna slza. Rychle jsem si je otřela, protože i to bylo až moc a protože jsem chtěla zabránit dalším slzám, které se mi hromadily pod víčky.

Pořád jsem nevěděla, co mu mám říct, ale měla jsem pocit, že tímhle rozhovorem Holder zašrouboval téma pod nepropustné víčko. Usoudila jsem, že prozatím je asi po všem. Protřepala jsem si ruce, zhluboka se nadechla a otevřela dveře. Holder stál v chodbičce naproti s rukama nenuceně v kapsách. Narovnal se a popošel ke mně.

„Dobrý?“

Pokusila jsem se usmát a přikývla jsem. „Já ti říkala, že na mě seš moc výbušnej. Tohle to jen dokazuje.“

Usmál se a ukázal bradou k ložnici. Když jsem tam vykročila, objal mě zezadu kolem těla, opřel si bradu o moje temeno a postrkoval mě tím směrem. „Dneska už můžeš otěhotnět?“

„Ne, zákaz platí na celej víkend. A pak, nejdřív musíš holku políbit, než jí uděláš dítě.“

„Když se někdo učí doma, vypouští se sexuální výchova?“ podivil se Holder za mnou. „Protože otěhotnět jde i bez líbání. Chceš to předvíst?“

Skočila jsem na postel, popadla knihu a otevřela ji tam, kde jsme včera skončili. „Budu ti věřit.

Navíc myslím, že minulá kapitola byla jako sexuální výchova víc než dostačující.“

Holder se svalil vedle mě a já se natáhla k němu. Natáhl paži a přitiskl mě k sobě. Opřela jsem si hlavu o jeho hrudník a začala číst.

Věděla jsem, že to nedělá naschvál, ale rozptyloval mě celou dobu, co jsem mu četla. Pozoroval mě, díval se, jak se mi pohybují rty, natáčel si na prsty moje vlasy. Podívala jsem se na něj pokaždé, když jsem obracela stránku, a měl ve tváři pořád stejný výraz.

Sledoval pohyb mých rtů, ale tušila jsem, že

nevnímá ani slovo z toho, co jsem četla. Zabouchla jsem knihu a položila si ji na břicho. Myslím, že si toho ani nevšimnul.

„Proč už nemluvíš?“ zeptal se s očima pořád upřenýma na mou pusu.

„Nemluvím?“ opakovala jsem nechápavě. „Holdere, já čtu.

To je rozdíl. A vidím, že ty mě stejně vůbec nevnímáš.“

Podíval se mi do očí a zašklebil se. „To se teda pleteš. Já tě vnímám. Možná ne slova, co z tebe vycházejí, ale rozhodně vnímám tvoji pusu.“

Sundal si mě z hrudi, položil mě na záda, sklouznul vedle a přitáhl si mě blíž. Jeho výraz se nezměnil, pořád se díval, jako by mě chtěl sníst. Trochu jsem si přála, aby to udělal.

Zvedl mi prsty ke rtům a začal po nich přejíždět. Byl to neuvěřitelný pocit. Samým strachem, aby nepřestával, jsem zapomněla dýchat. Jeho prsty jako by měly klíč k těm nejcitlivějším místům mého těla.

„Máš krásnou pusu,“ prohlásil. „Nemůžu se na ni přestat dívat.“

„Tak bys ji měl ochutnat,“ popíchla jsem ho. „To by teprve bylo něco.“

Holder pevně zavřel oči a zasténal. Pak se ke mně naklonil a přitiskl si obličej na můj krk. „Mlč, pokušitelko.“

Zasmála jsem se. „To je tvoje hloupý pravidlo. Proč bych ho já měla dodržovat?“

„Protože víš, že mám pravdu. Nemůžu tě líbat, protože líbání vede k další věci a ta zase k další.

Takhle by nám všechny tvoje poprvý nevydržely ani do dalšího víkendu. To bys snad chtěla?“ Odtáhl mi hlavu z krku a zadíval se na mě.

„Všechny poprvý? Kolik jich je?“

„Moc zase ne, a právě proto si je chci šetřit. Dost jsme jich už stejně stačili rozfofrovat.“

Naklonila jsem hlavu ke straně, abych na něj líp viděla. „Jo? A který to byly?“

„Ty nejjednodušší. První objetí, první rande, první hádka, poprvé spolu v posteli, i když se nedá tvrdit, že jsme se spolu vyspali, když spalas jen ty. Ale moc už nám jich nezbejvá. První pusa. První vyspání se spolu, takový to, při kterým budeme oba vzhůru.

První svatba. První dítě. A konec. Pak už

bude náš život nudnej a všední, takže se s tebou rozvedu a vezmu si nějakou o dvacet let mladší ženu, abych si mohl užívat další poprvý. A ty už budeš jen trčet doma s dětma.“ Pohladil mě po tváři.

„Vidíš, zlato? Dělám to pro tebe. Čím dýl budu čekat, než tě políbím, tím delší doba uplyne, než tě budu muset opustit.“

Rozesmála jsem se. „Tvoje logika mě děsí. Už mi ani nepřipadáš tak přitažlivej.“

Vyhoupl se nad moje tělo a podpíral se přitom na pažích.

„Už tě anitak nepřitahuju? To znamená, že

ve skutečnosti tě pořád ještě přitahuju dost a dost.“ Zavrtěla jsem se smíchem hlavou. „Vůbec už mě nepřitahuješ. Jsi mi odpornej. Ještěže mě nechceš líbat, protože bych tě přitom nejspíš pozvracela.“

Rozesmál se a přenesl váhu na jednu ruku. Sklonil ke mně hlavu a přiblížil rty k mému uchu.

„Lhářko,“ zašeptal. „Pořádně tě přitahuju a hned ti to dokážu.“

Zavřela jsem oči a krátce vzdychla, když se mi jeho rty přitiskly ke krku. Zlehka mě líbal pod uchem a mně připadalo, jako by se celá místnost roztočila. Pomaloučku se vrátil k uchu a zašeptal: „Cítíš to?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale jen nepatrně.

„Mám to udělat znova?“

Jen z vrozené tvrdohlavosti jsem znova zavrtěla hlavou.

Doufala jsem, že je telepaticky nadaný

a slyší ten vřískot v mé hlavě, protože – jo, jo, sakra, cítila jsem to, líbilo se mi to, chtěla jsem, aby to udělal znova.

Zasmál se, když jsem pořád protestovala, a začal mě líbat na tvář, putoval droboučkými polibky až k uchu a zašeptal mi do něj: „A co tohle?“

Ach bože. Ještě nikdy v životě jsem nebyla tak neotupělá. Ještě jsme se ani doopravdy nepolíbili, a už to byl nejlepší polibek v životě. Zase jsem zavrtěla hlavou a nechala zavřené oči, protože jsem chtěla, aby mě překvapil. Ucítila jsem jeho ruku na vnější straně stehna. Pomalu mi s ní putoval k pasu. Tam mi vklouzl prsty pod tričko, přejel po opasku džínů, nechal ruku chvíli tam a pomalu pohyboval palcem po mém břichu. Vnímala jsem tak palčivě, co se mnou dělá, že bych to mohla komentovat do televize.

Přejel mi nosem po linii brady. Dýchal stejně ztěžka jako já, takže mi bylo celkem jasné, že nedokáže počkat s líbáním na příště. Aspoň jsem v to zoufale doufala.

Když se zase vrátil k uchu, tentokrát mlčel. Políbil mě tam, a v mém těle nezůstal jediný nerv, který by si to neuvědomoval. Celé moje tělo od hlavy až k patám vřískalo po jeho ústech.

Položila jsem mu ruku na krk a ucítila, jak ho zamrazilo.

Jako by ho můj dotek přiměl zapomenout

na odhodlání. Jeho jazyk se krátce dotkl kůže na mém krku.

Zasténala jsem, a ten zvuk ho posunul blíž k šílenství.

Přesunul mi ruku z pasu k hlavě a přisál se mi ke krku. Přestal se ovládat. Otevřela jsem oči, šokovaná tím, jak se jeho chování změnilo. Líbal mě a olizoval a škádlil po celém hrdle, a nadechoval se, jen když už to nemohl vydržet. Na chvíli jsem zahlédla hvězdy na stropě, ale nestačila jsem spočítat ani jedinou, když se mi oči protočily do lebky a já se musela kousnout do rtu, abych nekřičela nahlas.

Přesunul se rty blíž k mému hrudníku. Kdybych se nebála o všechna ta poprvé, nejradši bych ze sebe strhala tričko a pobídla ho, aby pokračoval. Ale Holder mi tuhle možnost nedal. Líbal mě směrem ke krku, na bradu, putoval něžnými polibky všude kromě mých úst. Zavřela jsem oči a cítila na rtech jeho horký dech. Věděla jsem, s čím zápasí. Když jsem se mu podívala do očí, zase zíral na moje rty.

„Jsou tak dokonalý,“ vydechl. „Jako srdce. Moh bych se na ně dívat celý dny, a stejně by mě to nepřestalo bavit.“

„Ne, to nedělej. Když se na ně budeš jen koukat, začne to nudit mě.“

Holder se ušklíbl. Očividně měl hodně co dělat, aby mě nepolíbil. Nevím, jak se cítil on, ale mě to jeho zírání vzrušovalo nejvíc. A pak jsem udělala něco, co jsem asi neměla. Olízla jsem si je. Pomalu.

Holder zaúpěl a opřel se čelem o moje. Ruka, o kterou se opíral, se mu podlomila. Zhroutil se na mě a já najednou cítila jeho tíhu všude, úplně všude. Oba jsme najednou zasténali nad tím, jak do sebe naše těla dokonale zapadla, a najednou bylo po hraní. Strhla jsem mu tričko, Holder si klekl a pomohl mi ho přetáhnout přes hlavu. Když bylo dole, objala jsem ho nohama kolem pasu a přitáhla si ho k sobě. Nic by mi neublížilo víc, než kdyby se teď ode mě odtáhl.

Holder si znovu opřel čelo o mé a naše těla do sebe zapadla jako dva kousky puzzle. Pomalu se pohupoval proti mně a jeho rty se při každém pohybu o něco přiblížily, až se zlehka otřely o moje.

Pořád ale mezi nimi zůstávala mezera, kterou jsem zoufale toužila zrušit. Když se ke mně zhoupl, vdechl mi do úst. Lapala jsem po každém tom doušku, jako bych ho nezbytně potřebovala k přežití.

Několik minut jsme se objímali a pohupovali, ale nikdo z nás nechtěl s polibkem začít jako první.

Bylo očividné, že to oba chceme stejně, ale tady moje tvrdohlavost konečně našla zdatného soupeře.

Holder mi přidržel ze strany hlavu a dál se ke mně tiskl čelem, ale odtáhl rty natolik, aby si je mohl olíznout. Když je nechal klesnout k mým, ucítila jsem jejich vlhkost, a to už byla poslední kapka.

Měla jsem pocit, jako by mě spodní proud vtahoval pod hladinu a já se už nikdy neměla nadechnout.

Holder se na mě posunul. Nevím, co se stalo, ale najednou jsem zaklonila hlavu do polštáře a zasténala „ach bože,“ i když jsem se od jeho úst vůbec vzdálit nechtěla. Ale tohle bylo tak nádherné.

Objala jsem ho kolem zad a přitiskla si obličej k jeho nahé hrudi, abych se nerozletěla někam pryč.

Připadalo mi, jako by se celý svět někam řítil a Holder byl jediný pevný bod v celém vesmíru.

Uvědomila jsem si, co se to děje, a zachvátila mě panika.

Kromě jeho svlečeného trička jsme byli

oba úplně oblečení, ještě jsme se ani nepolíbili… ale rytmické pohupování jeho těla mě přeneslo k okraji propasti. Jestli s tím nepřestane, zřítím se do ní, rozpadnu se na kusy tady, pod jeho tělem…

a to bude nejspíš ten nejtrapnější okamžik v mém životě.

Jenže když ho poprosím, aby přestal, a on

toho nechá, bude to nejbolestnější zklamání v mém životě.

Pokusila jsem se zklidnit dech a omezit steny, které se mi draly z pusy, ale úplně jsem ztratila sebekontrolu. Bylo jasné, že moje tělo si tohle mazlení užívá až moc. Nedokázala jsem to zastavit.

Musím říct jemu, aby to zastavil.

„Holdere,“ zaúpěla jsem udýchaně. Nechtěla jsem, aby přestal. Doufala jsem, že pochopí a přestane.

Potřebovala jsem, aby to udělal, aby toho nechal.

Jenže nenechal. Dál mě líbal všude možně a třel se tělem o moje tak, jak už mi to kluci dělali dřív, ale tohle bylo úplně jiné. Bylo to tak nádherně jiné a krásné, až jsem z toho úplně ztuhla.

„Holdere.“ Pokusila jsem se to vyslovit hlasitěji, ale nějak mi na to nezbývaly síly.

Líbal mě ze strany hlavy na spánek a trochu zpomalil, ale pohyboval se dál. „Sky, nechtěj po mně, abych přestal. Jestli si to opravdu přeješ, udělám to, ale nepřej si to, prosím.“ Odtáhl se dál a zadíval se mi do očí. Jeho tělo se dál nepatrně otíralo o moje. Díval se na mě a jeho pohled byl plný bolesti a touhy. „Nebudu tě nutit jít dál, ale prosím, nechtěj přestat s tím, co teď děláme. Musím se na tebe dívat a musím tě slyšet, protože tak vím, co přesně cítíš, a to je tak zatraceně úžasný. Cítíš se úžasně a tohle je úžasný, tak prosím. Jen… prosím.“

Sklonil ke mně hlavu a co nejněžněji se dotkl rty mých. Bylo to jako reklama na to, jaký bude opravdový polibek, a z toho pomyšlení jsem se zachvěla.

Holder se přestal pohybovat a nazdvihl se na rukou. Čekal na moje rozhodnutí.

Když se ode mě odtáhl, ucítila jsem takové zklamání, že jsem se pod jeho tíhou málem rozbrečela.

Ne proto, že přestal, ale protože jsem byla tak rozpolcená.

Protože jsem si neuměla představit, že by

se spolu dva lidé mohli cítit tak důvěrně, a že mi to připadalo tak neuvěřitelně správné. Jako by celý vývoj lidské rasy směřoval právě k tomuhle okamžiku. K nám dvěma. Všechno, co se kdy stalo nebo stane, bylo jen pozadím pro to, co se odehrávalo zrovna teď.

Nechtěla jsem přestat. Ne. Zavrtěla jsem

hlavou, zadívala se do jeho prosebných očí a zašeptala:

„Nenechávej toho. Dělej to dál.“

Holder mi vklouzl dlaní pod krk, nazdvihl mi hlavu a přitiskl se čelem ke mně. „Děkuju,“ vydechl, sklouzl na moje tělo a obnovil to spojení mezi námi.

Několikrát mě políbil do koutku úst, líbal mě na

bradu a na krk. Dýchal čím dál rychleji, a já s ním. A čím rychleji jsem dýchala, tím náruživěji mě zasypával polibky. Naše těla se pohybovala v horečnatém rytmu. Podle zběsilého úprku mého tepu už to nemohlo trvat dlouho.

Zabořila jsem paty do postele a nehty do jeho zad. Holder mě přestal líbat na krk a díval se na mě těma vzrušenýma očima. Čekal na mě. Znova se soustředil na moje rty. Chtěla jsem to vidět, ale zároveň jsem nedokázala udržet oči otevřené. Víčka mi samovolně klesla, sotva mým tělem zachvěla první vlna vzrušení, jako varování, co přijde potom.

„Otevři oči.“

Poslechla bych ho, kdybych mohla, ale cítila jsem se úplně bezmocná.

„Prosím.“

To jediné slovo stačilo, abych pod ním škubla víčky. Díval se na mě s tak prudkou touhou, že to bylo skoro důvěrnější, než kdybychom se opravdu líbali. Snažila jsem se ze všech sil dívat se na něj, zatínala jsem prsty do prostěradla a děkovala osudu za to, že mi toho beznadějného kluka přivedl do cesty. Protože až do téhle chvíle – do chvíle, kdy mi tělem začaly zachvívat první vlny čirého osvícení – jsem neměla ponětí, jak moc v něm chybí.

Začala jsem se pod ním otřásat, ale on ani na chvíli nepřerušil oční spojení. To já už nedokázala udržet víčka nahoře, ať jsem se snažila sebevíc. Bezmocně jsem je zavřela. Holderovy rty se přiblížily na milimetr k mým, ale nepolíbil mě. Dál dodržoval rytmus pohupování a byl tak blízko, jako by do sebe chtěl nasát moje poslední vzdechy a zrychlený dech a možná i mé tající srdce. Pomalu jsem se vracela na zem a Holder konečně znehybněl, ale dál mě držel v náručí. Umožnil mi vzpamatovat se z té zkušenosti, která díky němu vůbec nebyla trapná a zahanbující.

Když jsem se cítila úplně fyzicky i emocionálně vyčerpaná a jen jsem se chvěla, začal mě zase líbat všude kolem toho jediného místa, kde jsem jeho rty chtěla cítit nejvíc. Kolem mých úst.

Ale očividně byl rozhodnutý dodržet svoje předsevzetí a trumfnout mou tvrdohlavost. Přiblížil tvář k mé, ale nedotýkal se jí. Natáhl ruku a odhrnul mi zpocené vlasy z čela.

„Jsi báječná,“ zašeptal. Díval se mi do očí, ne na rty. Jeho slova mi to odmítání polibku úplně vynahradila. Musela jsem se usmát. Holder se zhroutil na postel vedle mě a pořád ještě oddychoval.

Věděla jsem, že se snaží zkrotit touhu, o níž jsem věděla, že ještě neuhasla.

Zavřela jsem oči a naslouchala tichu mezi námi. Náš dech zpomaloval na tiché, pravidelné odfukování. Byl to nejspíš ten nejpokojnější okamžik, jaký jsem kdy zažila.

Holder posunul ruku v mezeře mezi námi blíž ke mně a zahákl se malíčkem o můj, jako by neměl sílu chytit mě za celou ruku. Bylo to krásné, protože za ruce už jsme se drželi, ale malíčky…

Po další dlouhé odmlce se zhluboka nadechl, posadil se na posteli a podíval se na mě. „Musím jít.

Už s tebou nesmím v týhle posteli zůstat ani vteřinu.“ Naklonila jsem hlavu k rameni a sklíčeně sledovala, jak vstává a natahuje si tričko. Ušklíbl se, když viděl, jak jsem rozmrzelá, a sklonil se ke mně, až byly naše tváře nebezpečně blízko. „Když jsem říkal, že tě dneska ještě nechci líbat, Sky, myslel jsem to vážně. Ale ksakru, to jsem netušil, jak těžký mi to uděláš!“ Zabořil mi ruku do vlasů a já se mohla jen modlit, aby moje srdce zůstalo ještě v hrudi.

Políbil mě na tvář a já cítila váhání, s nímž se ode mě odtáhl. Vydal se k oknu a celou dobu mě pozoroval. Než ho otevřel, vytáhl z kapsy mobil a jeho prsty se na okamžik rozkmitaly nad dotykovou obrazovkou. Pak ho schoval do kapsy, usmál se na mě, prolezl oknem ven a zavřel ho za sebou.

Nějak jsem v sobě našla sílu vstát z postele a rozběhla jsem se do kuchyně. Popadla jsem telefon, a bylo to tam – zpráva od Holdera. Jedno slovo.

Uzasny.

Usmála jsem se, protože to bylo. Absolutně a nepochybně.

Před třinácti lety

„Hej.“

Dál si zakrývám hlavu rukama. Nechci, aby mě zase viděl brečet. Vím, že by se mi nesmál – nikdo z nich se mi nikdy nesmál. Ale doopravdy nevím, proč teď brečím. Chci, aby to přestalo, ale nepřestává. Nemůžu přestat a nenávidím to, nenávidím, nenávidím.

On sedí na chodníku vedle mě z jedné strany, ona z druhé. Nezvednu k nim hlavu a jsem pořád smutná, ale nechci, aby odešli, protože jsem ráda, že jsou se mnou.

„Tohle tě třeba trochu rozveselí,“ řekne ona. „Udělala jsem to dneska ve škole.“ Nechce, abych se na to podívala, tak to neudělám. Ale cítím, že mi dala něco na koleno.

Nehýbám se. Nerada dostávám dárky a nechci, aby se na mě dívala, až si to budu prohlížet.

Nechám hlavu sklopenou a pořád brečím. Kdybych tak věděla, co to se mnou je. Něco je špatně, jinak bych se necítila tak hrozně vždycky, když se to stane. Protože se to má stát. Aspoň táta to říká.

A já musím přestat brečet, protože on je moc, moc smutný, když mě vidí plakat.

Ti dva u mě sedí dlouho. Hodně dlouho, ale nevím přesně jak. Neumím ještě hodiny. On se ke mně nakloní a zašeptá mi do ucha: „Nezapomeň, co jsem ti říkal. Co máš dělat, když je ti smutno?“

Přikývnu, hlavu pořád zakrytou rukama, nepodívám se na něj. Dělám to, co mi radil, abych dělala, když budu smutná. Ale někdy to nepomáhá a já jsem smutná dál.

Zůstanou se mnou ještě chvíli, nevím jak dlouhou. Ona se pak postaví. Chci, aby se mnou zůstali ještě pár minut nebo hodin nebo čeho. Nikdy se mě neptají, co se stalo, a proto je mám ráda a chci, aby zůstali se mnou.

Zvednu loket a vykouknu zpod něj. Její nohy se ode mě vzdalují. Zvednu její dárek z kolene a ohmatám ho. Udělala mi náramek. Natahovací, červený, s polovinou srdíčka. Navléknu si ho na ruku a usměju se, i když pořád ještě brečím. Zvednu hlavu a on je pořád tady, dívá se na mě. Vypadá smutně a já se cítím špatně, protože je smutný kvůli mně.

Postaví se a dívá se na náš dům. Dívá se na něj dlouho a nic neříká. Vždycky hodně přemýšlí a já si musím říkat, o čem asi. Pak se přestane dívat na dům a podívá se na mě. „Neboj se,“ řekne a pokusí se usmát. „On taky nebude žít věčně.“ Pak se otočí a zamíří do jejich domu. Já zavřu oči a zakryju si zase obličej rukama.

Nevím, proč to řekl. Nechci, aby můj táta umřel… Jen chci, aby mi už neříkal princezno.

Pondělí 3. září 2012

7.20

Moc často jsem ho nevytahovala, ale z nějakého důvodu jsem se na něj dneska chtěla podívat. Asi kvůli tomu, že jsem v sobotu mluvila s Holderem o minulosti, jsem teď cítila něco jako nostalgii.

Holderovi jsem sice řekla, že jsem se nikdy nesnažila najít svého tátu, ale někdy mi to přece jen vrtalo hlavou. Jak může rodič vychovávat několik let dítě a pak ho dát prostě pryč. Nikdy jsem to nepochopila, ale možná jsem to chápat ani nepotřebovala. Proto jsem se o to nijak zvlášť nesnažila, nekladla jsem Karen žádné otázky. Nesnažila jsem se oddělit vzpomínky od snů a nemluvila jsem o tom… protože jsem to nepotřebovala.

Vytáhla jsem náramek z krabičky a nasadila si ho na zápěstí. Nevěděla jsem, kdo mi ho dal, a vlastně na tom ani nezáleželo. Dva roky jsem byla v dětském domově, za tu dobu jsem nejspíš dostala od kamarádů hodně věcí. Na tomhle dárku bylo důležité to, že mě spojoval s jistou vzpomínkou, s jedinou vzpomínkou, kterou jsem měla na tehdejší život. Ten náramek potvrzoval, že moje vzpomínka je opravdová. A že nějak dokazuje, že jsem byla někým jiným, než jsem se stala dnešní Sky. Dívkou, na kterou si nevzpomínám. Dívkou, která hodně brečela. Která se té dnešní v ničem nepodobala.

Jednou ten náramek zahodím, protože už ho nebudu potřebovat. Ale dneska jsem měla chuť si ho vzít na ruku.

S Holderem jsme se rozhodli, že si prozatím dáme od sebe oddech. Oddech je přesně to správné slovo, protože v sobotu večer v mé posteli jsme ani jeden nemohli popadnout dech. Navíc se v neděli vracela Karen, a rozhodně jsem jí nechtěla znova představovat mého náhodného známého z běhání, ze kterého se zatím stal… co vlastně? Nedostali jsme se tak daleko, abychom to mezi námi museli nějak pojmenovat. Měla jsem pocit, že ho ještě neznám tak dlouho, abych o něm mohla mluvit jako o svém klukovi, vzhledem k tomu, že jsme se ještě ani nelíbali. Ale to ani zdaleka neznamená, že mě nevytáčí k nepříčetnosti pomyšlení, že by se líbal s někým jiným. Takže je vlastně jedno, jestli spolu chodíme, nebo nechodíme – je můj a basta. Ale může se vztah říkat něčemu, kde ještě nedošlo ani na polibek?

Tomu bych se s chutí zasmála. Neboli lol.

Když jsem se včera ráno vzbudila, měla jsem dvě esemesky. Už jsem se do toho vážně dostala –když jsem viděla na obrazovce ikonku nové zprávy, byla jsem celá vzrušená, a ani jsem si neuměla představit, jak návykové asi musí být mít email a Facebook a všechno, co moderní technologie nabízejí. Jedna zpráva byla od Six a připomínala moje skvělé pekařské schopnosti. Plus tam byl podrobný pokyn, jak jí mám zavolat v neděli večer z pevné linky u nich doma a informovat ji o všech novinkách. Což jsem udělala. Mluvily jsme spolu asi hodinu a Six byla stejně rozrušená z toho, jaký je Holder doopravdy, jako já při vyprávění. Zeptala jsem se jí na Lorenza, ale už ani nevěděla, o kom mluvím, tak jsem se zasmála a nechala to plavat. Stýskalo se mi po ní a nechtěla jsem, aby byla pryč, ale Six se tam hrozně líbilo, a to jsem jí přála.

Druhá zpráva byla od Holdera a stálo v ní: Desi me, ze te v pondeli uvidim ve skole. Hruza.

Dřív bylo vrcholem dne běhání. Teď se na první místo dostaly urážlivé esemesky od Holdera. Spolu už jsme neběželi ani jednou. Za neděli jsme si vyměnili pár esemesek a dohodli se, že to tak asi bude moudřejší, protože vidět se spolu každý den by bylo až moc… v tomhle stadiu. Napsala jsem mu, že nechci, aby se to mezi námi zkazilo. Navíc se vážně stydím za to, jak vypadám, když jsem uřícená a zpocená a páchnu… a tak. Takže budu radši běhat sama. Teď jsem omámeně zírala do skříňky a nechtělo se mi jít do třídy. První hodina byla taky jediná, kterou jsem měla s Holderem společnou. Byla jsem nervózní z toho, jak to mezi námi bude vypadat.

Vytáhla jsem z batohu Breckinovu knížku a další dvě svoje, které jsem mu chtěla půjčit na oplátku.

Zbytek věcí jsem si zamkla a vydala se do učebny. Breckin tam ještě nebyl a Holder taky ne. Posadila jsem se a upřela pohled na dveře. Nevěděla jsem, proč jsem tak nervózní. Bylo to prostě něco jiného, než se s ním vidět jen ve dvou. Školy jsou na tohle moc… moc veřejné.

Dveře se otevřely a vešel Holder. Breckin hned za ním.

Holder se na mě usmál a zamířil uličkou ke

mně. Breckin se na mě usmál a zamířil taky ke mně, jen druhou uličkou. Nesl dva kelímky kávy.

Holder došel k místu vedle mě a chtěl si pověsit na židli batoh v tu chvíli, kdy dorazil Breckin a začal stavět na lavici kelímky. Podívali se na sebe. Pak se oba podívali na mě.

Trapas.

Pomohla jsem si tím jediným, co v sobě v trapných okamžicích dokážu vykřesat: sarkasmem.

„Vida, hoši, zřejmě tu máme patovou situaci.“ Usmála jsem se na oba a podívala se na Breckinův náklad. „Vidím, že tady mormom přinesl královně jako obětinu kávu. Velice působivé.“ Podívala jsem se na Holdera a nakrčila obočí. „Co přinášíš ty, beznadějný mladíku? Abych se mohla rozhodnout, komu z vás dovolím spočinout v záři trůnu?“

Breckin se na mě zadíval, jako bych se pomátla. Holder se rozesmál a přehodil si batoh zase přes rameno. „Tady si dneska někdo koleduje o urážlivou esemesku, která by otřásla jeho přebujelým egem.“ Hodil si batoh na prázdnou židli před Breckinem a usadil se na ni.

Breckin pořád držel v rukou kelímky a ve tváři měl naprosto zmatený výraz. Chňapla jsem po jednom kafi. „Gratuluju, panoši, dnes můžeš sloužit královně. Sedni si. To byl ale víkend.“

Breckin se pomalu posadil a postavil si kávu před sebe. Pak si stáhl z ramene batoh. Celou dobu mě ostražitě pozoroval. Holder se otočil a koukal na mě taky. Ukázala jsem na něj. „Breckine, tohle je Holder. Není to můj kluk, ale jestli ho nachytám, jak trénuje na můj první nejlepší polibek všech dob s jinou holkou, nebude to už nikdy ničí kluk.“

Viděla jsem, jak Holderovi zacukaly koutky. „Nápodobně.“

Jeho důlky mě dráždily. Musela jsem se

nutit, abych se mu dívala do očí – abych neudělala něco, kvůli čemu bych poprvé v životě zůstala po škole.

Ukázala jsem na svého souseda. „Holdere, tohle je Breckin, můj nejvíc nejlepší kamarád na celým širým světě.“

Breckin Holdera opatrně pozoroval. Ten se na něj usmál a podal mu ruku. Potřásli si pravicí.

Breckin se pak otočil ke mně a zamračil se. „Ví ten kluk, co není tvůj kluk, že jsem… mormon?“

Přikývla jsem. „Ukázalo se, že Holder proti mormonům

vůbec nic nemá. Jen nesnáší debily.“

Breckin se rozesmál a prohodil k Holderovi: „Tak vítej v naší alianci.“

Holder se pousmál, ale pozoroval kelímek s kávou na Breckinově lavici. „Myslel jsem, že mormoni mají zakázanej kofein.“

Breckin pokrčil rameny. „Rozhod jsem se to pravidlo ráno porušovat, protože potřebuju probudit gaye.“

Holder se rozchechtal, Breckin se usmíval, a všechno ve světě bylo v nejlepším pořádku. Aspoň ve světě první hodiny. Opřela jsem se na židli a potlačila úsměv. Kdo by to byl řekl? Začínám mít ráda střední školu.

Holder se mnou šel po hodině ke skříňce. Nemluvili jsme.

Odemkla jsem zámek a Holder zatím

strhal další lepicí papírky se sprostými vzkazy. Byly tam jen dva, což mě trochu rozesmutnilo. Proč to můj fanklub tak brzo vzdává? Teprve druhý týden školy. Holder papírky zahodil na podlahu. Zabouchla jsem skříňku a otočila se k němu. Oba jsme se opřeli o plech a navzájem se pozorovali.

„Ty ses nechal ostříhat,“ prohodila jsem. Teprve teď jsem si toho všimla.

Holder se ušklíbl a prohrábl si prsty vlasy. „No jo. Ta holka, se kterou teď trávím čas, si na to pořád stěžovala. Už mě to fakt otravovalo.“

„Líbí se mi to.“

Usmál se. „To je dobře.“

Stiskla jsem rty a zhoupla se na patách. Holder se na mě usmíval a vypadal neodolatelně. Kdyby kolem nás nebylo tolik lidí, přitáhla bych si ho za tričko k sobě a vysvětlila mu, jak moc neodolatelný mi připadá. Takhle jsem ty představy musela jen zaplašit a usmát se na něj. „Asi už bysme měli jít do třídy.“

Zvolna přikývl: „To jo,“ ale nepohnul se.

Stáli jsme tam ještě asi půl minuty, než jsem se rozesmála a kopnutím zabouchla skříňku. Pak jsem vykročila chodbou pryč. Holder mě chytil za ruku a otočil k sobě tak rychle, až jsem zalapala po dechu. Než jsem se stačila vzpamatovat, stála jsem zády přitisknutá ke skříňkám a on přede mnou, opřený dlaněmi z každé strany mého těla. Uličnicky se usmál, zvedl pravou ruku k mé tváři a přejel mi po ní až k bradě. Za tu mě chytil a palcem druhé ruky mi úmyslně pomalu přejel po rtech. Musela jsem si připomínat, že jsme na veřejnosti a že se nemůžu chovat, jak mi velí instinkty. Přitiskla jsem se ke skříňkám za sebou, aby se mi nepodlomila kolena.

„Škoda že jsem tě v sobotu nemoh políbit,“ ozval se Holder a sklouzl očima k mým rtům. „Pořád si musím představovat, jak asi chutnáš.“ Pevně přitiskl palec k mé puse a přiblížil svoje rty k mým, ale ruku přitom neodtáhl. A pak najednou byly jeho rty pryč a jeho ruka pryč, a já si sotva stačila uvědomit, že je pryč celý Holder. Došlo mi to, teprve když se se mnou chodba přestala točit.

Nevím, jak dlouho to ještě vydržím. Vzpomněla jsem si na svou nervózní tirádu v sobotu večer, kdy jsem chtěla, aby mě políbil hned tam u lednice. To jsem ještě neměla ani ponětí o tom, jaké mučení mě čeká.

„Jak?“

Bylo to jen jedno slovo, ale jakmile jsem položila tác před Breckina, věděla jsem, co tím myslí.

Rozesmála jsem se a rozhodla se vyklopit všechny podrobnosti dřív, než se Holder ukáže u našeho stolu. Pokud se u něj ukáže. Nejenže jsme neprobrali, jak nazvat náš vztah, ale neprodiskutovali jsme ani zasedací pořádek v jídelně.

„Přišel k nám domů v pátek a po pár prvotních nedorozuměních jsme si báječně porozuměli, a nakonec jsme došli k tomu, že všechno bylo jen nedorozumění. A pak jsme spolu pekli, četli slaďáky, a on šel domů. Přišel zase v sobotu a uvařil mi večeři. Pak jsme šli ke mně do pokoje a –“

Zarazila jsem se, když se Holder posadil vedle mě.

„Jen tak dál,“ vyzval mě. „Umírám touhou slyšet, co se dělo potom.“

Protočila jsem panenky a otočila se k Breckinovi. „A pak jsme porušili rekord nejlepšího prvního polibku všech dob, i když jsme se vlastně vůbec nepolíbili.“ Breckin opatrně přikývl, ale pořád mě tak nedůvěřivě pozoroval. Nebo zvědavě? „Zajímavý.“

„Byl to hrozně nudnej víkend,“ prohodil Holder výhradně k němu.

Zasmála jsem se, ale Breckin se na mě díval, jako by mi přeskočilo. „Holder se hrozně rád nudí,“

vysvětlila jsem mu. „Myslel to jako poklonu.“

Breckin zatěkal pohledem mezi námi, zavrtěl hlavou a nabodl si na vidličku sousto oběda. „Mě už toho moc nevyvede z míry,“ prohodil. „Ale vy dva jste výjimka.“

Přikývla jsem na souhlas.

Dali jsme se do jídla a pokračovali v konverzaci o neutrálních tématech. Holder a Breckin se začali bavit o knize, kterou jsem si od Breckina půjčila. Dostalo mě už to, že Holder diskutuje o romanci, a to nemluvím o tom, jak začal s Breckinem rozebírat zápletku. Občas mi položil dlaň na stehno nebo mě pohladil po zádech, občas mě políbil do vlasů. Dělal to, jako by to byla jeho druhá přirozenost, ale já si ukládala do paměti každou drobnost.

Snažila jsem se zpracovat ten posun od minulého týdne k tomuhle, ale nemohla jsem se zbavit pocitu, že to je až moc dobré na to, aby to byla pravda. To, co mezi námi bylo – i když jsme se to oba zdráhali nějak pojmenovat – bylo až moc dobré a správné a dokonalé. Takže mě to nutilo myslet na všechny ty knížky, které jsem přečetla, a kde se to všechno vždycky šíleně zvrtlo zrovna ve chvíli, kdy to hrdinům takhle připadalo. Jenže pak najednou –„Sky,“ ozval se Holder a luskl mi prsty před obličejem,

„kam ses zatoulala?“

Zavrtěla jsem hlavou a usmála se. Nevěděla jsem, jak si mám poradit s tímhle vnitřním záchvatem paniky. Holder mi přejel palcem pod uchem a po klíční kosti. „Přestaň se takhle tvářit. Děsí mě to.“

„Promiň,“ hlesla jsem. „To se mi prostě stává.“ Zvedla jsem jeho ruku ze svého krku a konejšivě mu stiskla prsty. „Ale jsem v pohodě, vážně.“

Pohled mu sklouzl na moje zápěstí. Otočil ho, až se mi vyhrnul rukáv.

„Odkud to máš?“

Sklopila jsem oči a uviděla náramek, který jsem si ráno natáhla. Holder se mi díval do očí. Pokrčila jsem rameny. Neměla jsem náladu mu to vysvětlovat. Bylo to tak složité a vyptával by se mě a přestávka na oběd už byla skoro u konce.

„Odkud je?“ zeptal se znovu, tentokrát naléhavěji. Jeho stisk kolem mého zápěstí se utáhl. Chladně na mě zíral a čekal na moje vysvětlení. Vyškubla jsem mu ruku. Nelíbilo se mi, že mě tak vyslýchá.

„Ty myslíš, že to mám od nějakýho kluka?“ zeptala jsem se, protože mě jeho reakce mátly.

Nepřipadal mi jako žárlivec, a tohle taky nebyla typická žárlivá otázka. Spíš bláznivá.

Neodpověděl mi. Mračil se na mě, jako bych mu tajila něco příšerného a odmítala to prozradit.

Nevím, co si myslel, ale když na mě někdo takhle tlačí, mnohem spíš dostane facku než vysvětlení.

Breckin se neklidně zavrtěl na židli. „Klídek, Holdere.“ Holderův výraz se nezměnil, jen možná ještě víc ztvrdnul.

Naklonil se ke mně a tichým, výhružným

hlasem se zeptal: „Kdo ti dal ten náramek, Sky?“

Jeho slova se proměnila v nesnesitelné závaží na mém hrudníku. V hlavě mi vyšlehly ty varovné záblesky, které jsem v ní měla, když jsem ho potkala poprvé, ale tentokrát svítily velkými neonovými písmeny. Věděla jsem, že mám pusu dokořán a oči vykulené, ale doufala jsem, že to nevidí všichni kolem.

Holder zavřel oči a naklonil se ke mně. Opřel si lokty o stůl, přitiskl dlaň na čelo a dlouze vydechl.

Netušila jsem, jestli se tak uklidňuje, nebo tím chce zabránit tomu, aby nezačal ječet. Prohrábl si rukou vlasy a chytil se zezadu za krk.

„Do prdele!“ vyhrknul. Trhla jsem sebou. Holder najednou vstal a vydal se od stolu pryč. Svůj tác tam nechal ležet. Sledovala jsem ho, jak rázuje přes jídelnu.

Ani jednou se na mě neotočil. Praštil do

létajících dveří dlaní a vyšel ven. Dokud se pohupovaly, zadržovala jsem dech a čekala, až se úplně uklidní.

Otočila jsem se k Breckinovi. Tušila jsem, jak šokovaně se asi tvářím. Zamrkala jsem a potřásla hlavou, když jsem si v ní přehrávala poslední dvě minuty.

Breckin se natáhl přes stůl po mé ruce

a pevně ji stiskl, ale mlčel. Tady se ani nic říct nedalo.

Oběma nám vzalo řeč, když druhý Holder zmizel v chodbě.

Pak zazvonilo a z jídelny se stala zmatená změť těl. Já se nemohla pohnout. Všichni odnášeli prázdné tácy a vycházeli ven, ale svět u našeho stolu se zastavil. Breckin konečně pustil mou ruku a postavil se. Posbíral naše tácy, i ten Holderův, a odnesl je k okénku. Pak vzal můj batoh, zase mě chytil za ruku a vytáhl mě z lavice. Hodil si moje věci přes rameno a vyšel se mnou z jídelny. Ne ke skříňkám, ne k mé třídě. Držel mě za ruku a táhl mě za sebou, až jsme vyšli z budovy na parkoviště.

Tam otevřel dvířka a strčil mě do nějakého neznámého auta. Sám vklouzl za volant a otočil se ke mně.

„Nebudu ti vykládat, co si myslím o tom, co se zrovna stalo. Ale vím, že se to podělalo, a nechápu, proč nebrečíš. Protože je mi jasný, že poranil tvoje srdce a možná i tvou hrdost. Takže kašleme na školu a jede se na zmrzlinu.“ Zařadil zpátečku a vycouval z parkoviště.

Nechápu, jak to udělal, protože ještě před vteřinou jsem chtěla začít neovladatelně vzlykat. Ale sotva to vyslovil, cítila jsem, že se skoro usmívám.

„Miluju zmrzlinu.“

Zmrzlina pomohla, ale zase ne tolik. Když mě Breckin odvezl zpátky na parkoviště a vyklopil u mého auta, posadila jsem se za volant a nemohla se pohnout. Byla jsem smutná a vyděšená a rozzuřená, cítila jsem všechno to, co člověk normálně v takové chvíli má, ale nebrečela jsem.

A nebudu.

Když jsem se vrátila domů, rozhodla jsem se udělat to jediné, co mi vždycky pomohlo. Jít si zaběhat. Teprve když jsem se vrátila zpocená a vlezla si pod sprchu, došlo mi, že ani tohle nijak moc nepomohlo.

Dělala jsem to, co jsem dělávala každý jiný večer. Pomohla jsem Karen s večeří. Najedla se s ní a Jackem. Udělala si úkoly. Četla jsem si. Snažila jsem se chovat, jako bych nebyla tak rozčilená, a vážně jsem si přála, abych nebyla. Jenže moje myšlenky se pořád někam rozbíhaly. Vlastně nerozbíhaly, jen přesouvaly k jednomu určitému tématu. Proč se mi sakra neomluvil?

Napůl jsem čekala, že Holder bude stát u auta, když jsme se s Breckinem vrátili z cukrárny, ale nestál. Když jsem zatáčela na naši příjezdovou cestu, myslela jsem, že bude tam, bude se přede mnou plazit a škemrat o odpuštění, nebo mi aspoň nabídne něco jako vysvětlení. Schovávala jsem v kapse mobil (Karen pořád nevěděla, že ho mám) a každou chvíli se dívala na jeho obrazovku. Ale dostala jsem jen zprávu od Six, a tu jsem si zatím přečíst nedokázala.

Když jsem si vlezla do postele, cítila jsem se provinile z toho, že nemám touhu házet na Holderův dům vejce, rozřezat mu pneumatiky a nakopnout ho mezi nohy. Přála jsem si to cítit. Přála jsem si být naštvaná a zuřivá a neoblomná, místo abych cítila zklamání nad tím, že ten kluk, který tady se mnou byl o víkendu… byl někdo jiný než tenhle Holder z jídelny.

Úterý 4. září 2012

6.15

Otevřela jsem oči, ale nevylezla jsem z postele dřív, než jsem spočítala všech sedmdesát šest hvězd na stropě. Pak jsem odhodila pokrývky a převlékla se do běžeckého. Když jsem vylezla oknem ven, zarazila jsem se.

Holder stál na chodníku zády ke mně. Ruce měl založené za hlavou, takže jsem viděla, jak se mu napínají svaly na zádech, když se namáhavě nadechoval. Byl uprostřed běhu a nevěděla jsem, jestli na mě čeká, nebo si tady jen dává pauzu. Zůstala jsem stát zvenku u okna a doufala, že se vydýchá a poběží dál. Ale ne.

Po pár minutách jsem konečně sebrala odvahu a vydala se k chodníku. Holder uslyšel moje kroky a otočil se. Zarazila jsem se, když jsme se na sebe zadívali.

Nemračila jsem se a rozhodně jsem se neusmívala, jen jsem na něj zírala.

Výraz v jeho očích byl novinka, a nejspíš se dal nazvat jako lítost. Ale mlčel, což znamenalo, že se nechce omluvit. A já neměla čas zrovna teď zkoumat jeho duševní pochody. Potřebovala jsem si zaběhat.

Přešla jsem kolem něj a dala se do běhu. Po pár krocích jsem slyšela, že dusá za mnou. Nepokusil se zařadit vedle mě a já se snažila nezpomalovat, protože jsem chtěla, aby to takhle zůstalo. Takže jsem běžela pořád rychleji a rychleji, až jsem skoro sprintovala. Ale Holder se mnou pořád držel tempo, jen byl o pár kroků za mnou. Když jsme se dostali ke značce, kterou jsem používala jako orientační bod a od které jsem se zase vracela domů, oběhla jsem ho a zamířila zpátky. Druhá polovina běhu probíhala úplně stejně jako první. Mlčky.

Už jsme byli jen dva bloky od našeho domu a já měla vztek. Vztek, že se tady dneska ukázal. Vztek, že se pořád neomluvil. Hnala jsem se pořád rychleji a rychleji. Takhle svižně jsem snad ještě neběžela. Holder se mě bez problémů držel, což mě naštvalo ještě víc. Když jsem zabočila do naší ulice, nasadila jsem vražedné tempo a řítila se k našemu domu. Ale pořád ne dost rychle, protože Holder byl dál za mnou. Už jsem nemohla, ale k oknu ložnice zbývalo posledních tak dvacet kroků.

Zvládla jsem jen deset.

Sotva se moje tenisky dotkly trávy, zhroutila jsem se na kolena, opřela se dlaněmi o zem a prudce oddychovala. Takhle vyčerpaná jsem po ranním běhu ještě nikdy nebyla. Svalila jsem se do trávy na záda a cítila, jak mě do nich přes tričko studí rosa. Supěla jsem tak nahlas, že jsem sotva slyšela Holderovo oddychování, ale slyšela jsem ho a věděla, že leží na trávě vedle mě. To, jak jsme leželi vedle sebe na zádech a prudce dýchali, mi připomnělo, jak jsme v sobotu takhle leželi v mé posteli.

Holder si na to asi vzpomněl taky, protože jsem ucítila, jak se jeho malíček zlehka zahákl o můj. Ale když to udělal tentokrát, neusmála jsem se. Trhla jsem sebou.

Odtáhla jsem ruku, přetočila se na břicho a zvedla se. Pak jsem zdolala posledních deset kroků k oknu, vlezla dovnitř a zabouchla ho za sebou.

Pátek 28. září 2012

12.05

Už to bylo skoro čtyři týdny. Holder už se u nás nikdy neukázal, když jsem ráno chodila běhat, a nikdy se neomluvil. Nesedal si vedle mě ani ve třídě, ani v jídelně. Neposílal mi urážlivé esemesky a neobjevoval se o víkendu ve svém lidském převtělení. Jen jedinou věc dělal dál, aspoň myslím: strhával sprosté vzkazy z mé skříňky. Vždycky tam ležely na zemi zmuchlané.

Existovala jsem dál, stejně jako on, jen jsme neexistovali spolu. Dny ale plynuly bez ohledu na něčí existenci. A čím víc dnů stálo mezi naším víkendem a současností, tím víc otázek se ve mně hromadilo. Jen jsem byla moc tvrdohlavá na to, abych je někomu položila.

Breckin se to už nesnažil analyzovat a já před ním předstírala, že už mě to nezajímá. Jenže jsem na to pořád myslela, celá ta záležitost ve mně hlodala. To, co bylo mezi námi u nás doma ten víkend, mi čím dál víc připadalo nereálné, jako sen. Začala jsem se ptát, jestli se to vůbec opravdu stalo, nebo je to jen další moje vzpomínka překroucená fantazií.

Celý ten měsíc jsem ve svých úvahách dospěla vždycky ke stejnému bodu (já vím, je to k pláči): že mě ani nepolíbil. Že jsem ho ani nepolíbila. Chtěla jsem ho políbit tak hrozně, a vědomí, že už k tomu nikdy nebudu mít šanci, mi zelo v hrudi jako díra. To, jak nenuceně do sebe naše těla zapadala, jak se mě dotýkal, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, jak mě líbal do vlasů, jako by to všechno byly drobné dílky větší skládanky… Něčeho opravdu velkého, i když jsme se nikdy nepolíbili. Ale i on by to měl tak chápat. A prokazovat tomu větší respekt. Jenže Holder se choval, jako by to všechno mezi námi byl omyl, a to bolelo. Protože jsem věděla, že to cítil taky. A protože to cítil jako já, musel to pořád cítit i teď.

Nezlomil mi srdce, to ne. A neukápla mi kvůli němu ani jediná slza. Ale nejsem zase tak hrdá, abych si nedokázala připustit, že mě to rozesmutňovalo. Věděla jsem, že ještě nějakou dobu potrvá, než se z toho dostanu, protože jsem ho začínala mít vážně ráda. Takže jsem byla trochu smutná, hodně zmatená… ale jinak v pohodě.

„Co je to?“ zeptala jsem se Breckina a podívala se na stůl.

Právě přede mě položil krásně zabalenou krabičku.

„Upomínka.“

Tázavě jsem se na něj zadívala. „Na co?“

Rozesmál se a přistrčil krabičku ke mně. „Na to, že máš zejtra narozeniny. Tak už to rozbal.“

Povzdychla jsem si a protočila panenky. Pak jsem krabičku odsunula stranou. „Doufala jsem, že na to zapomeneš.“

Breckin popadl kazetku a bouchnul s ní o stůl přede mnou.

„Rozbal ten pitomej dárek, Sky. Vím, že

nesnášíš něco dostávat, jenže já zase strašně rád něco dávám.

Tak přestaň dělat mrchu, rozbal to, ukaž

mi, jak moc se ti to líbí, chyť mě kolem krku a poděkuj mi.“ Pokrčila jsem rameny a odsunula prázdný podnos. Pak jsem si přitáhla krabičku blíž. „Umíš krásně balit.“ Rozvázala jsem mašli, roztrhla dárkový papír, zadívala se na obrázek na krabičce a užasle se k němu otočila. „Co to je? Malá televizka?“

Breckin se rozesmál a zavrtěl hlavou. Zvedl mi krabici k očím. „To není televize, truhlíku. To je čtečka.“

„Aha,“ přikývla jsem. Neměla jsem ponětí, o čem to mluví, ale tušila jsem, že tohle by u mě Karen taky viděla nerada. Ale telefon od Six jsem si taky vzala, tak si vezmu i tohle. Jenomže je to tak velké, že to do kapsy neschovám.

„Počkej.“ Breckin se ke mně naklonil. „To si děláš srandu, ne? Ty fakt nevíš, na co je čtečka?“

Pokrčila jsem rameny. „Mně to pořád připadá jako malá televize.“

Breckin se rozesmál, otevřel krabici, vytáhl z ní přístroj a zapnul ho. Pak mi ho podal. „Je to elektronický zařízení, do kterýho se vejde víc knih, než budeš kdy schopná přečíst.“ Stiskl tlačítko a obrazovka se rozsvítila. Naskákaly na ní maličký obálky knížek – deset, možná dvanáct. Jednoho z nich jsem se dotkla a obrazovka se změnila, obálka se zvětšila a celou ji zakryla. Breckin posunul obrázek ukazováčkem vlevo a přede mnou se objevila první kapitola. Mohla jsem začít číst.

Okamžitě jsem zkusila napodobit Breckinův pohyb. Stránky se přede mnou pohotově otvíraly, jedna za druhou. Byla to ta nejúžasnější věc, jakou jsem kdy viděla. Zkusila jsem otevřít další knížku, a ještě další, hrála si s tlačítky, zvětšovala písmo, zesilovala kontrast, a pořád jsem si byla jistá, že jsem nikdy nic velkolepějšího a užitečnějšího neviděla.

„Páni,“ zašeptala jsem. Zírala jsem na čtečku a doufala, že to od Breckina není nějaký krutý vtip. Že mi ji nevyškubne z ruky a nezaječí: „Apríl!“ Jenže kdyby to zkusil, utekla bych mu s ní.

„Líbí se ti?“ zeptal se Breckin hrdě. „Stáhnul jsem ti do ní dvě stě knížek, to by ti mohlo na chvíli vydržet.“

Podívala jsem se na něj. Šklebil se od ucha k uchu. Položila jsem přístroj na stůl, obešla ho na druhou stranu a popadla Breckina kolem krku. Tohle byl ten nejlepší dárek, co jsem kdy dostala, takže jsem dárce pořádně zmáčkla. Úplně jsem zapomněla na to, že neumím přijímat dary. Breckin se zasmál, oplatil mi objetí a políbil mě na tvář. Když jsem ho konečně pustila a posadila se zpátky, oči mi bezděčně zaletěly ke stolu, kterému jsem se vyhýbala pohledem už asi čtyři týdny.

Holder se otočil na židli a koukal se na nás. Usmál se. Ne šíleně, ani svůdně, ani děsivě, jen mile.

Když se ten úsměv dostal pod mou kůži, zalila mě vlna smutku. Odtrhla jsem oči od Holdera, vrátila se na svoje místo a soustředila se na Breckina.

Vzala jsem čtečku do ruky a upřímně prohlásila: „Breckine, ty seš tak zatraceně úžasnej.“

Usmál se a mrknul na mě. „To je ten mormon ve mně. My jsme obecně ušlechtilá cháska.“

Pátek 28. září 2012

23.50

Poslední den, kdy mi je sedmnáct. Karen se zase chystala o víkendu do města na trh, kde prodávala ty svoje bylinkové lektvary. Chtěla to zrušit, aby mohla být na moje narozeniny se mnou, ale nedovolila jsem jí to. Oslavily jsme je spolu včera. Její dárky byly fajn, ale čtečce se žádný nevyrovnal. Snad ještě nikdy jsem se víc netěšila, že budu o víkendu sama.

Tentokrát jsem neupekla zdaleka tolik věcí, jako když Karen odjela posledně. Ne že by mě přešla chuť na sladké, ale moje čtenářská závislost se s čtečkou evidentně dostala na nový stupeň. Byla už skoro půlnoc a oči jsem sotva udržela otevřené, ale dočítala jsem druhou knížku a rozhodně se chtěla dostat až na konec. Hlava mi klesla a chvíli jsem klimbala, ale pak jsem se s trhnutím probrala a pokusila se pustit do dalšího odstavce. Breckin měl vytříbený čtenářský vkus, a nemohla jsem mu odpustit, že zrovna tuhle knížku mi celý měsíc zatajoval. Nejsem sice velká fanynka šťastných konců, ale jestli dvě hlavní postavy k ničemu takovému nedospějí, vlezu k nim do čtečky a zamknu je v té zatracené garáži navždycky.

Víčka se mi pomalu zavírala. Snažila jsem se udržet je otevřená, ale slova na obrazovce se mi rozmazávala a nedávala smysl. Nakonec jsem čtečku vypnula, zhasla lampičku a myslela na to, jak můj poslední den nezletilosti mohl být ještě mnohem lepší, než doopravdy byl.

Otevřela jsem oči, ale nehýbala se. Pořád ještě byla tma a já ležela ve stejné poloze jako předtím, takže jsme věděla, že jsem usnula teprve před chvílí. Ztišila jsem dech a snažila se soustředit na ten zvuk, který mě probudil – zvuk otvíraného okna. Slyšela jsem, jak se závěs na tyči pohybuje a někdo leze dovnitř. Věděla jsem, že bych měla zavřísknout, rozběhnout se ke dveřím, nebo se aspoň chopit něčeho, co bych mohla použít jako zbraň.

Místo toho jsem zůstala ležet úplně strnulá. Ten někdo, kdo se ke mně dobýval, si vůbec nedával záležet na tom, aby byl tiše. Takže jsem mohla jen předpokládat, že je to Holder. Ale srdce mi stejně letělo jako splašené a všechny svaly v těle se mi napjaly, když se postel prohnula pod jeho tíhou.

Posadil se na kraj a já už věděla jistě, že to je on, protože na nikoho jiného by moje tělo takhle nereagovalo. Pevně jsem zavřela oči, přitiskla si dlaně k tvářím a cítila, jak se pokrývka vedle mě nazdvihla. Děsilo mě, že nevím, který Holder teď leze ke mně do postele.

Ležela jsem na boku zády k oknu. Vsunul ruku pod můj polštář, druhou mi přehodil přes tělo a šátral po mé ruce. Přitáhl si mě k hrudi a propletl prsty s mými a zabořil se mi obličejem do krku.

Palčivě jsem si uvědomovala, že na sobě nemám nic než tílko a spodní kalhotky, ale byla jsem si skoro jistá, že kvůli tomu sem nepřišel. Nevěděla jsem ale, kvůli čemu je tady, protože zatím nepromluvil, i když musel poznat, že jsem vzhůru. Musel to poznat, protože když se naše prsty propletly, zalapala jsem po dechu. Držel mě pevně v objetí, tiskl si mě k sobě a políbil mě do vlasů.

Měla jsem vztek, že sem přišel, a ještě větší sama na sebe, že nechci, aby odešel. Chtělo se mi začít vřískat, aby vypadnul. Chtělo se mi přitisknout se k němu ještě o něco víc. Chtěla jsem ho držet u sebe a zahodit klíč, protože on patří ke mně. A děsila jsem se, že mě zase opustí.

Štvalo mě, že v sobě má tolik podob, kterým nerozumím.

Ani jsem nevěděla, jestli se o to chci

snažit. Něco na něm jsem milovala, něco nenáviděla, něco mi nahánělo husí kůži a nad něčím jsem žasla. Ale bylo v něm i něco, co mi působilo jen zklamání… a přijmout tuhle jeho část bylo absolutně nejtěžší.

Leželi jsme mlčky dlouho, snad půl hodiny, nevím. Věděla jsem jen, že za tu dobu Holder nepovolil sevření, ani se nepokusil mi vysvětlit svou přítomnost. Ale copak se někdy choval jinak? Dokud jsem se ho přímo nezeptala, nic mi o sobě nesdělil. A já se zrovna teď ptát nechtěla.

Konečně mi pustil prsty a zvedl ruku k mé hlavě. Políbil mě na spánek, vytáhl druhou ruku zpod polštáře, vzal mi obličej do dlaní a zabořil mi tvář do vlasů.

Paže se mu třásly a držel mě tak křečovitě

a zoufale, až mi to trhalo srdce. Hruď se mi prudce zvedala, tváře mě pálily a slzy mi netekly jen proto, že jsem měla pevně zavřená víčka.

Už jsem to mlčení nemohla vydržet. Jestli neřeknu to, co musím vyslovit, začnu vřískat. Věděla jsem, že mi z hlasu bude slyšet bolest a smutek, a dokázala jsem sotva promluvit, jak jsem se snažila zadržovat slzy. Ale zhluboka jsem se nadechla a řekla to stejně. To nejupřímnější, co jsem měla na srdci.

„Mám na tebe takovej vztek.“

Pokud to vůbec šlo, přitiskl mě k sobě ještě pevněji. Přesunul rty k mému uchu a políbil mě tam.

„Já vím, Sky,“ zašeptal. Vklouzl dlaní pod tílko a položil mi ji na nahé břicho. „Já vím.“

Je zvláštní, co dokáže jen zvuk hlasu, který chtěl člověk už tak dlouho slyšet. Bylo to jen pár slov, ale jako by se mi při nich srdce sevřelo a zaškubalo sebou, jako by chtělo vyletět. Ale nakonec mi zůstalo v hrudi, a já mohla jen doufat, že si zase vzpomene, jak má správně tlouct.

Pohladila jsem tu ruku, která na mě ležela, a jemně jsem mu stiskla prsty. Nevěděla jsem, co to znamená, ale každá moje část se ho zoufale chtěla dotýkat a držet ho a ujistit se, že se mi to nezdá.

Potřebovala jsem vědět, že je to skutečnost.

Ucítila jsem jeho rty na rameni. Trochu je při polibku rozevřel. Dotek jeho jazyka mi vyslal vlnu horkosti do celého těla, stoupala mi ze žaludku, hromadila se ve tvářích.

„Já vím,“ zašeptal znova a pomalu zkoumal ústy moji klíční kost a krk. Měla jsem zavřené oči, protože mi jeho hlas a něha jeho dotyků způsobovaly závratě. Sáhla jsem za sebe a přejela mu rukou po vlasech, přitiskla jsem si ho k sobě ještě víc. Jeho horký dech na mé pokožce zrychlil a jeho polibky taky. Pokryl mi jimi celou plochu krku.

Pak ze mě zvedl ruku a otočil mě na záda. Zvedl mi ruku k obličeji a odhrnul mi vlasy z očí. Když jsem ho viděla najedou tak blízko, jako by se ve mně prudce probudily všechny ty emoce, které jsem k němu kdy cítila… ty dobré i ty špatné. Nechápala jsem, proč se tak chová, když lítost v jeho očích byla tak upřímná. Netušila jsem, jestli dokážu jeho výraz přečíst tak dokonale, nebo naopak tak špatně, ale v tu chvíli jsem věděla, že cítí to, co já… a jeho chování tehdy v jídelně mě tak mátlo ještě víc.

„Vím, že máš na mě vztek,“ prohlásil a díval se na mě. V očích měl pořád lítost, ale omluva nepřišla. „Chci, abys na mě měla vztek, Sky. Ale ještě víc chci, abys mě chtěla mít tady u sebe.“

Hruď se mi při jeho slovech sevřela a stálo mě hodně sil, abych se zase dokázala nadechnout. Lehce jsem přikývla, protože jsem ho chtěla mít u sebe… víc, než jsem ho chtěla odmítnout. I když mě to tak vytáčelo. Opřel se čelem o moje a drželi jsme si navzájem obličeje v dlaních, zoufale se dívali jeden druhému do očí. Nevěděla jsem, jestli mě chce políbit. Nebo jestli se chce zvednout a odejít. Věděla jsem jen, že od téhle chvíle už nebudu nikdy stejná jako dřív.

Jeho přítomnost byla jako magnet, který

změnil polaritu mého srdce. Jestli mi znova ublíží, už nebudu v pohodě. Budu zničená.

Naše hrudníky se zvedaly a klesaly, ticho a napětí houstly.

Měla jsem pocit, že se jeho ruce na mém

obličeji staly součástí mé bytosti. Jako by mě držel zevnitř.

Intenzita toho okamžiku mi znova vehnala

slzy do očí. Ty pocity u mě byly tak nečekané, že mě to úplně zaskočilo.

„Mám na tebe vztek, Holdere,“ pronesla jsem rozechvěle, ale slyšitelně. „Mám na tebe vztek, ale ani na vteřinu si nepřeju nic jinýho, než mít tě tady u sebe.“ Nějak se mu podařilo se zároveň usmát i zamračit. „Ježíši, Sky.“ Tvář se mu svraštila úlevou. „Tak

se mi po tobě stejskalo.“ Okamžitě přitiskl rty na moje. Ani jeden z nás to už nedokázal oddalovat víc.

Hned jsem otevřela ústa, nechala si je naplnit jeho omamnou vůní máty a koly. Takhle jsem si to vždycky představovala… a bylo to ještě víc, než jsem si kdy představovala. Něžné, drsné, láskyplné, sobecké… V jediném polibku jsem vycítila víc z Holdera, než by mi mohlo prozradit tisíc slov. Naše rty se konečně poprvé setkaly, nebo po dvacáté, nebo po milionté… Vlastně na tom nezáleželo. Na počítání nezáleželo, protože to bylo absolutně dokonalé.

Úžasné a nádherné, skoro to stálo za všechno to trápení s ním.

Naše rty se vášnivě spojovaly a my se zoufale snažili přitisknout se ještě blíž k sobě, aby naše těla napodobila to dokonalé splynutí našich úst. Pohyboval s nimi proti mým něžně a prudce zároveň, a mně se podařilo ho napodobit. Z úst mi uniklo několik zasténání, které do sebe Holder hladově vpíjel.

Líbali jsme se a líbali v každém možném úhlu, ale zároveň se snažili ovládat, abychom nezašli dál.

Líbali jsme se tak dlouho, až jsem už necítila rty a byla jsem tak vyčerpaná a udýchaná, že jsem ani nevěděla, jestli se ještě líbáme, nebo už ne. Holder si opřel čelo o moje.

A tak jsme usnuli, s čely u sebe a propletenými končetinami.

Bez jediného dalšího slova. Bez jediné omluvy.

Sobota 29. září 2012

8.40

Otočila jsem se na posteli, abych se podívala vedle sebe.

Napůl jsem byla přesvědčená, že se mi ta

včerejší noc jen zdála. Holder tam nebyl, ale na jeho místě ležel maličký balíček v dárkovém papíru.

Posadila jsem se se zády opřenými o čelo postele a přitáhla si balíček blíž. Chvíli jsem na něj jen tak zírala, než jsem roztrhla obal a nakoukla dovnitř. Vypadalo to jako kreditní karta.

Vytáhla jsem ji a zjistila, že mi Holder koupil předplacenou kartu na telefon. Na spoustu a spoustu esemesek.

Usmála jsem se, protože jsem pochopila, co to znamená. Že to je reakce na Sixinu zprávu – pokud chce se mnou chodit, ať si koupí kredit sám a neplýtvá jejím.

Usmála jsem se, protože jsem to

nedokázala potlačit, a natáhla se pro telefon na noční stolek. Byla v něm jedna nová zpráva – od Holdera.

Mas hlad?

Bylo to krátké a výmluvné – jeho způsob, jak mi dát najevo, že je pořád ještě tady. Někde. Dělá mi snídani? Nejdřív jsem zašla do koupelny a vyčistila si zuby.

Místo tílka jsem si oblékla letní šaty na

ramínka a stáhla si vlasy na temeni do copu. Když jsem se na sebe podívala do zrcadla, viděla jsem holku, která chce zoufale odpustit svému klukovi. Ale ne tak zoufale, aby ho nejdřív nedonutila škemrat.

Když jsem vyšla z koupelny, ucítila jsem vůni slaniny a uslyšela prskání tuku na pánvi. Prošla jsem chodbou až k rohu a tam se zastavila. Dívala jsem se na Holdera, který stál u sporáku zády ke mně a něco si pobrukoval. Byl bosý a na sobě měl džíny a bílé tričko bez rukávů. Už zase se tady choval jako doma a já nevěděla, jak to mám brát.

„Radši jsem ráno vypadnul brzo,“ prohodil bez ohlížení,

„protože jsem se bál, že se tvoje máma

vrátí a bude si myslet, že se tě pokouším oplodnit. Teprve když jsem si šel zaběhat a vrátil se k vašemu domu, došlo mi, že tady vůbec nemá auto. A žes mi vykládala, jak vždycky jeden víkend v měsíci jezdí prodávat do města na trh. Tak jsem skočil do sámošky, abych ti moh uvařit snídani.

A koupil jsem taky věci na oběd a na večeři. Nebo to dneska spojíme v jedno?“ Otočil se ke mně a pomalu mě přejel pohledem od hlavy k patám. „Všechno nejlepší k narozeninám. Ty šaty jsou suprový. Koupil jsem normální mlíko, dáš si?“

Přešla jsem k barovému pultu a nespouštěla z něj oči. Snažila jsem se rozkódovat ten příval slov, který se z něj valil. Odtáhla jsem si židli a posadila se na ni.

Holder mi nalil sklenici mléka, i když

jsem nic neříkala, a se širokým úsměvem na tváři mi ji podal. Než jsem se stačila napít, popošel ke mně a vzal mi bradu do prstů.

„Musím tě políbit. Včera byly tvoje rty tak zatraceně dokonalý, až mám pochybnosti, jestli se mi to jen nezdálo.“ Přitiskl ústa na moje. Když jsem ucítila špičku jeho jazyka, souhlasila jsem. Bylo to moc krásné na to, aby to nebyl jen sen.

Jeho rty a jazyk a ruce, všechno bylo tak zatraceně dokonalé.

Dokud je bude používat tímhle

způsobem, už se na něj nikdy nedokážu zlobit. Chytila jsem ho za tričko a přitáhla si ho ještě blíž.

Zasténal a zabořil mi ruce do vlasů. Pak se najednou prudce odtáhl a ucouvl. „Ne, nebyl to sen,“

prohlásil s úsměvem.

Vrátil se ke sporáku a vypnul hořáky. Pak přesunul slaninu na talíře, kde už ležely vejce a topinka.

Přinesl mně i sobě jídlo k pultu, posadil se proti mně a dal se do jídla. Celou dobu se usmíval, a mně to najednou došlo.

Už vím. Už vím, co s ním není v pořádku. Proč je najednou šťastný i vzteklý a náladový a úplně mimo. Najednou mi to dávalo smysl.

„Může se hrát Výslech u večeře i u snídaně?“ zeptal se. Napila jsem se mléka a přikývla. „Pokud můžu začít.“ Holder odložil vidličku na okraj talíře a usmál se. „Vlastně jsem myslel na to, že bych ti dneska přenechal všechnyotázky.“

„Potřebuju se zeptat jen na jedno.“

Holder si povzdychl a opřel se. Zadíval se na svoje ruce. Z toho, jak se vyhýbal mému pohledu, mi to bylo jasné. Už ví, že vím. Tvářil se jako ztělesněná vina. Narovnala jsem se a zamračila se na něj.

„Jak dlouho už fetuješ, Holdere?“

Střelil po mně pohledem. Tvářil se stoicky. Chvíli se na mě díval. Nehybně jsem čekala, s výrazem, který mu měl dát najevo, že se nespokojím s ničím jiným než s pravdou. Holder stiskl pevně rty a znova se zadíval na svoje ruce. Už jsem si začínala myslet, že se chystá vystartovat dveřmi ven z domu, aby se tomuhle hovoru vyhnul. Ale pak jsem najednou uviděla na jeho obličeji něco, co jsem tam vůbec nečekala. Dolíček.

Ušklíbl se. Snažil se zachovat stoickou tvář, ale nedařilo se mu to. Koutky rtů mu poškubávaly, až vybuchl hlasitým smíchem.

Smál se a smál, a mě to vážně štvalo.

„Fetuju?“vyrážel ze sebe mezi smíchem. „Ty si myslíš, že

fetuju?“ Pochechtával se, dokud mu

nedošlo, že mně to směšné nepřipadá. Ani trošku. Konečně přestal a zhluboka se nadechl. Pak se natáhl přes stůl a vzal moji ruku do své. „Neberu drogy, Sky, přísahám. Nevím, jak tě to napadlo, ale máš moje slovo, že ne.“

„Tak mi teda vysvětli, co je to s tebou?“

Při té otázce se jeho výraz změnil. Pustil mě. „Můžeš se vyjadřovat konkrétněji?“ požádal a založil si ruce na prsou.

Pokrčila jsem rameny. „Jasně. Tak co se to mezi náma dělo?

A proč se chováš, jako by se nic nestalo?“

Holder se opřel lokty o pult a sklopil oči. Pomalu si přejel prsty po tetování na předloktí. Vypadal zamyšleně. Kdyby se ticho řadilo mezi zvuky, tak to, které zavládlo mezi námi, bylo tím nejhlasitějším zvukem na světě. Holder konečně odtáhl ruce z pultu a podíval se na mě.

„Nechci tě zklamat, Sky. Zatím jsem zklamal každýho, kdo mě měl v životě rád. A ten den v jídelně jsem věděl, že jsem zklamal i tebe. A tak… jsem zmizel dřív, než bys mě mohla začít milovat. Protože jinak se můžu snažit, jak chci, abych tě nezklamal… je to prostě beznadějný.“

Jeho slova byla plná smutku a lítosti a omluvy, ale pořád ji nevyslovil. Choval se přehnaně a žárlivě, ale stačilo říct to jediné slovo, promiň, a ušetřil by nám celý měsíc trápení. Zavrtěla jsem hlavu, protože jsem nemohla pochopit, proč je tak těžké požádat o odpuštění.

„Proč to nemůžeš udělat, Holdere? Proč se nemůžeš normálně omluvit?“

Naklonil se přes stůl ke mně, vzal mě za ruku a tvrdě se mi podíval do očí. „Neomluvím se ti…

protože nechci, abys mi odpustila.“

Smutek v mých očích musel odrážet ten jeho. Nechtěla jsem, aby to viděl, takže jsem zavřela oči.

Slyšela jsem, jak vstává a obchází pult. Ucítila jsem zezadu jeho paže. Zvedl mě ze židle a posadil na desku pultu, takže jsme měli hlavy ve stejné úrovni. Obočí měl skoro u sebe a bolest v jeho rysech byla opravdová, syrová, trhala mi srdce.

„Sky, podělal jsem to. Podělal jsem to s tebou už tolikrát, já vím. Ale věř mi, tam v jídelně, to nebyla žárlivost nebo zuřivost, nebo co si o tom myslíš.

Chtěl bych ti to vysvětlit, ale nemůžu. Jednou

ti to řeknu, ale teď ne, a potřebuju, abys to tak vzala. Prosím. A nechci se ti omlouvat, protože nechci, abys zapomněla, co se stalo. Nikdy bys mi to neměla odpustit, Sky. Nikdy. Nevymýšlej si pro mě omluvy.“

Naklonil se a krátce mě políbil, než pokračoval: „Říkal jsem si, že se od tebe budu držet dál a nechám tě, abys byla naštvaná, protože zatím je toho tolik, co ti nemůžu říct. A snažil jsem se nechat tě na pokoji, vážně, ale nedokázal jsem to. Nemám v sobě tolik síly, abych se dokázal bránit tomu, co by mezi námi mohlo vzniknout. A když jsem tě včera viděl, jak objímáš Breckina a směješ se s ním…

měl jsem takovou radost, Sky, že jsi šťastná. Ale tak hrozně jsem tě chtěl rozesmávat sám. Bolelo mě, že si myslíš, že mi na tobě nezáleží, nebo že ten víkend s tebou pro mě nebyly nejlepší dva dny v životě. Protože záleží… a protože bylynejlepší. Byl to sakra nejlepší víkend v historii všech víkendů světa.“

Srdce mi prudce bušilo v rytmu slov, která se z něj řinula.

Pustil můj obličej, pohladil mě po

vlasech. Nechal ležet dlaně na mém krku, zhluboka se nadechl a pokračoval.

„Jsem z toho na dně, Sky,“ pronesl už klidnějším hlasem.

„Jsem na dně, ale už nechci, aby sis

musela myslet, že k tobě nic necítím. Netvrdím, že tě miluju, protože to ne – zatím ještě ne. Ale je to něco mnohem víc, než že tě mám jen rád. Mnohem víc.

Minulý tejdny jsem se na to snažil přijít. Na

to, jestli není nějaký slovo, který by to vystihovalo. Chci ti říct, co přesně cítím, jenže neexistuje žádný pitomý slovo, který by to popisovalo. A já ho potřebuju. Potřebuju, abys ho ode mě slyšela.“

Přitáhl si mou tvář a políbil mě. Krátkými povrchními polibky, byly to spíš letmé doteky rtů, mezi nimiž se ode mě odtahoval a čekal na mou reakci.

„Řekni něco,“ zaprosil.

Dívala jsem se do těch vyděšených očí a poprvé za celou dobu, co jsme se znali, jsem měla pocit, že mu rozumím. Že rozumím tomu, proč reaguje tak podivně.

Že v sobě nemá pět různých tváří, protože

to všechno jsou jen projevy jeho jediného rysu: Vášně.

Dean Holder měl v sobě vášeň k životu, k lásce, ke slovům, k Les… a ať se propadnu, jestli jsem se teď na jeho seznamu neocitla i já. Intenzita jeho citů byla zneklidňující… a nádherná. Tolik času jsem strávila snahou otupit svoje emoce, ale když jsem teď viděla horečnatost v jeho očích… otupělost byla najednou to poslední, oč jsem stála. Chtěla jsem všechno, co mi život může nabídnout. To dobré, to špatné, to nádherné, to ošklivé… radost i bolest, všechno.

Chtěla jsem to cítit stejně jako on. Jako ten

beznadějný kluk, který mi zrovna vylil svoje srdce a zoufale hledal slovo, které by bylo dokonalé.

Kluk, který mi pomohl najít zase city, vrátit se do života.

Ožít.

Pronesla jsem to slovo nahlas, jako bych ho právě vymyslela, protože to možná vystihovalo, co jsme k sobě s Deanem Holderem cítili. Opakoval ho po mně trochu užasle a pak se zasmál. Tentokrát ulehčením.

Pak mě objal a líbal, a pořád se tvářil ulehčeně. „Ožívám s tebou, Sky,“ šeptal mi proti rtům. „Tolik ožívám.“

Sobota 29. září 2012

9.20

Nevím, jak to dokázal, ale všechno jsem mu odpustila a byla jsem jako omámená a nemohla ho přestat líbat. Jak to za těch patnáct minut zvládnul? To tak někdo umí mluvit. Přestalo mi vadit, že se na ten projev musel měsíc připravovat. Holder se odtáhl od mých úst a usmál se. Chytil mě rukama kolem pasu.

„Tak jak chceš strávit svoje narozeniny?“ zeptal se a sundal mě z baru. Ještě jednou mě krátce líbnul na rty a vydal se do obýváku, kde si odložil peněženku a klíčky od auta.

„Nemusíme podnikat nic zvláštního. Nečekám, že mě budeš bavit jen proto, že mám narozeniny.“

Holder si zastrčil klíčky do kapsy kalhot a podíval se na mě.

Rty se mu trochu zvlnily potměšilým úsměvem. Dál na mě zíral.

„Co je? Proč se tak tváříš?“

„Zrovna si představuju, jak bych tě bavil, kdybychom zůstali tady doma. Právě proto musíme ven.“

Právě proto chci zůstat.

„Mohli bychom zajet za mámou,“ navrhla jsem.

„Za tvou mámou?“ Zatvářil se obezřetně.

Přikývla jsem. „Prodává ve stánku na trhu bylinky. Já s ní nikdy nejezdím, protože tam stojí čtrnáct hodin denně, od rána do večera, a mě by to nudilo. Ale je to jeden z největších trhů v zemi a vždycky jsem se tam chtěla jen tak podívat. Bleší trh, víš. Je to hodinu a půl cesty. Prodávají tam skvělý koláčky,“ dodala jsem, jako bych ho potřebovala na něco nalákat.

Holder se vrátil ke mně a objal mě kolem ramen. „Jestli chceš jet na blešák, pojedeme na blešák.

Zajedu se domů převlíknout a něco si zařídit. Vyzvednu tě za hodinu, jo?“

Vzrušeně jsem přikývla. Já vím, je to jen bleší trh…

Nevěděla jsem, jak bude Karen reagovat, když

se tam nečekaně objevím s Holderem. Ještě jsem jí o něm nic neřekla, takže možná nebylo fér jí ho tam bez varování přitáhnout. Ale za to si může sama. Kdyby se tak nebránila moderním technologiím, měla by mobil a já bych ji mohla varovat.

Holder mě ještě jednou krátce políbil a vydal se ke dveřím.

„Hej,“ ozvala jsem se, když už byl skoro u nich. Otočil se ke mně. „Mám narozeniny, a tys mě zatím vůbec pořádně nepolíbil. Jestli se mnou chceš strávit den, měl bys mě přestat líbat jako tetička a začít jako můj kluk.“

Vyklouzlo mi to z pusy samo a hned jsem se zarazila, protože naše debata mě k použití toho výrazu vážně neopravňovala. Můj kluk. „Teda, myslela jsem…“ zakoktala jsem a zmlkla. Z toho se nevymluvím.

Holder se na mě díval od venkovních dveří. Neusmíval se, jen držel můj pohled ve svém a mlčel.

Naklonil hlavu ke straně a nazdvihl obočí. „Že bys mě zrovna nazvala svým klukem?“

Neusmíval se tomu. Měla jsem pocit, jako by mi to chtěl začít vyčítat, což bylo směšné. Panebože, tohle je tak dětinské.

„Ne,“ odsekla jsem tvrdohlavě. „Není mi čtrnáct. To byl jen takovej slovní obrat.“

Vrátil se o dva kroky ke mně a napodobil můj postoj se zkříženými pažemi. Jeho výraz se nezměnil.

„Jen slovní obrat? To je škoda, protože když jsem to slyšel, dostal jsem chuť líbat tě tak, že mě budeš prosit, abych už přestal.“ Přimhouřil oči a mně se okamžitě ulevilo. „Tak za hodinu.“ Otevřel dveře a chystal se vyjít ven. Ještě se otočil, aby mě poškádlil těmi svými dolíčky a hravým úsměvem.

Vzdychla jsem si a protočila panenky. „Počkej.“ Opřel se s pyšným výrazem o dveře.

„To ani svou holku nepolíbíš na rozloučenou?“ Cítila jsem, jak hrozně lacině to zní. Holderova tvář zaplála vítězoslávou a vrátil se do obýváku. Sklouzl mi rukou na kříž a přitáhl mě k sobě. Milovala jsem, jak si mě přitom ochranitelsky držel. Přejel mi prsty po tváři, zabořil mi je do vlasů a přiblížil se rty k mým. Díval se mi do očí s výrazem, který jsem nedokázala přesně určit. Nebyla to touha. Ale bylo to víc než jen náklonnost.

Dál na mě zíral, ale nesnažil se zrušit vzdálenost mezi našimi rty. Neškádlil mě, nesnažil se o to, abych já dřív políbila jeho. Jen se na mě díval s tou vřelostí v očích, pod kterou moje srdce tálo jako máslo. Položila jsem mu ruce na ramena, přejela mu po krku a vklouzla jimi do vlasů. Užívala jsem si tu chvíli klidu a míru, který se mezi námi rozhostil.

Holderova hruď se už zase zvedala a klesala ve

stejném rytmu jako moje, jeho oči hltaly můj obličej, jako by si chtěly zapamatovat každou podrobnost. Z toho, jak se na mě díval, se mi podlamovaly nohy, ale jeho ruce mě naštěstí pevně přidržely v pase.

Sklonil se ke mně a téměř bolestně, dlouze vzdychl. Sklouzla jsem mu prsty na tváře a pohladila je, jako bych tím dotekem mohla jeho bolest zaplašit.

„Sky,“ pronesl a upřeně mě pozoroval. Znělo to, jako by za tím mělo následovat nějaké závažné přiznání. Jenže nic víc už neřekl. Pomalu se sehnul ještě níž, a naše rty se setkaly. Holder je pootevřel a zhluboka se nadechl, jako by mě chtěl do sebe vdechnout. Pak se odtáhl a zadíval se mi na chvíli do očí. Pohladil mě po tváři. Takhle se ke mně ještě nikdo nechoval, a bylo to nádherné.

Když mě znovu políbil, sevřel můj horní ret mezi své. Líbal mě co nejněžněji, vychutnával si má ústa tak opatrně, jako by se mohla při drsnějším doteku rozbít. Rozevřela jsem rty a pustila ho dovnitř, ale i pronikání jeho jazyka bylo opatrné. Jednu dlaň měl položenou zezadu v mém týle, druhá mi spočívala na boku. Pomaloučku ochutnával moje ústa, kousek po kousku. Ten polibek byl jako on sám – rozvážný, neuspěchaný.

Právě když se moje mysl přizpůsobila jeho tempu, rty na mých znehybněly a Holder se pomalu odtáhl. Prudce jsem otevřela oči a vydechla: „Panebože.“ Holder pozoroval mou reakci a ve tváři se mu objevil potměšilý výraz. „Takže tohle byl náš oficiálně první polibek od chvíle, kdys nás prohlásila za dvojici.“

Čekala jsem, kdy mě zachvátí pocit paniky, ale nic takového se nedostavilo. „Za dvojici,“

opakovala jsem tiše.

„To se ví.“ Pořád mě ještě držel za bok. Přitiskla jsem se k němu a zvedla oči k jeho, které se upíraly jen na mě. „Neboj se,“ dodal, „Graysona budu informovat osobně. Ještě jednou na tebe zkusí sáhnout a seznámí se znova s mou pěstí.“

Pohladil mě po tváři. „Teď už vážně musím. Vrátím se za hodinu.“ Krátce mě líbnul a obrátil se ke dveřím.

„Holdere?“ vyhrkla jsem, sotva se mi podařilo do plic dostat trochu vzduchu. „Jak to myslíš, znovaseznámí? Vy jste se už s Graysonem někdy poprali?“ Holder stiskl rty a krátce přikývl, nic víc. „Už jsem ti říkal, že je to zmetek.“ Zavřel za sebou dveře a nechal mě tam s rancem dalších nevyslovených otázek. Tak jako obvykle.

Rozhodla jsem se, že místo sprchování radši zavolám Six. Měla jsem jí toho tolik co povídat.

Vylezla jsem oknem ze své ložnice, otevřela její a nasoukala se dovnitř. Položila jsem mobil na její noční stolek a zvedla sluchátko pevné linky. Pak jsem začala hledat v paměti číslo Six do Itálie, které mi poslala v esemesce. Když jsem ho začala vytáčet, přišla mi na mobil nová zpráva od Holdera.

Desi me, ze mam s tebou stravit cely den. To teda nebude zadna zabava. A ty saty ti neslusi a jsou moc letni, ale rozhodne si je nech.

Ušklíbla jsem se. Ten kluk je opravdu beznadějný. Vytočila jsem číslo Six a položila se na záda na její postel. Ohlásila se ospale po třetím zazvonění.

„Ahoj, ty spíš?“

Slyšela jsem, jak zívá. „Už asi ne. Měla bys začít brát v úvahu časový rozdíly.“

Rozesmála jsem se. „Six? U vás je odpoledne. Takže i kdybych brala v úvahu časový rozdíly, u tebe je to stejně fuk.“

„Měla jsem těžký ráno,“ namítla vzdorovitě. „Chybíš mi. Co je novýho?“

„Nic moc.“

„Kecáš. Mluvíš nechutně šťastně. Že jste se s Holderem pobavili o tom, co se stalo tenkrát ve škole, a vyříkali si to?“

„Jo. A jako první ti oficiálně oznamuju, že já, Linden Sky Davisová, jsem ode dneška zadaná žena.“

Zasténala. „Nechápu, proč lidi dělají něco tak zoufalýho. Ale přeju ti to.“

„Díky, já –“ Chtěla jsem říct, že to oceňuju, ale přerušilo mě Sixino zaječení: „Ale do hajzlu!“

„Co se děje?

„Zapomněla jsem. Zapomněla jsem na tvoje pitomý narozky! Všechno nejlepší, Sky, a promiň, že jsem tak mizerná kamarádka.“

„V pohodě,“ zasmála jsem se. „Jsem vlastně ráda, žes zapomněla. Víš, jak nesnáším dárky a překvapení a všechno kolem narozenin.“

„Počkej. Zrovna jsem si vzpomněla, jak jsem vlastně skvělá. Koukni se v pokoji za svůj prádelník.“

Protočila jsem panenky. „Kouknu.“

„A řekni tomu svýmu novýmu mladýmu, že mu věnuju pár svejch minut.“

„Vyřídím. Hele, musím končit, nebo tvoji mámu klepne, až uvidí účet za telefon.“

„No jo. Měla by žít víc v souladu s kosmem jako tvoje máma, pak by ji to tak nerozházelo.“

Rozesmála jsem se. „Mám tě ráda, Six. Opatruj se, jo?“

„Já tebe taky. A Sky?“

„Co?“

„Mluvíš tak šťastně. Jsem šťastná, že seš šťastná.“

Usmála jsem se a zavěsila. Vrátila jsem se k sobě do pokoje.

Dárky sice nenávidím, ale zmocnila se

mě přirozená lidská zvědavost. Odtáhla jsem prádelník od stěny a podívala se za něj. Na zemi tam ležel balíček. Sáhla jsem pro něj, posadila se s ním na postel a rozbalila ho. Byla to krabice plná čokoládek Snickers. Mám ji tak ráda.

Sobota 29. září 2012

10.25

Stála jsem u okna a netrpělivě čekala, když Holder konečně zabočil na naši příjezdovou cestu. Vyšla jsem ze dveří, zamknula je a otočila se k autu. A strnula jsem. Nebyl sám. Dveře u spolujezdce se otevřely a někdo z nich vystoupil. Když se na mě podíval, můj obličej vyjadřoval něco mezi zkratkami OMG (panebože) a WTF (co to do prdele…) Jo, učím se rychle.

Breckin mi se širokým úsměvem podržel dvířka spolujezdce.

„Doufám, že ti dneska nebude vadit

křen. Můj druhej nejvíc nejlepší kamarád na celým širým světě mě pozval.“

Došla jsem k autu. Byla jsem úplně zmatená. Breckin počkal, až si nastoupím, a sám si pak vlezl dozadu za mě. Otočila jsem se k Holderovi, který se chechtal, jako by zrovna pochopil pointu hodně legračního vtipu. Vtipu, který mně ještě nedocházel.

„Nechtěl by mi někdo z vás sakra vysvětlit, co se to tady děje?“ navrhla jsem.

Holder si přitáhl mou ruku k puse a políbil mě na klouby prstů. „Nechám to na Breckinovi. Mluví mu to rychlejc.“

Otočila jsem se dozadu a Holder začal couvat na silnici. Nakrčila jsem na Breckina obočí.

Střelil po mně očividně provinilým pohledem. „V posledních čtrnácti dnech jsem se účastnil něčeho jako dvojitá aliance,“ prohodil plaše.

Zavrtěla jsem hlavou, jak jsem se to přiznání snažila vstřebat. Zatěkala jsem očima mezi nimi.

„Dva tejdny? Vy spolu mluvíte už dva tejdny, a beze mě? Pročs mi to sakra neřek?“

„Přísahal jsem, že to nevyzradím,“ odpověděl Breckin.

„Ale…“

„Otoč se dopředu a zapni si pás,“ napomenul mě Holder. Zamračila jsem se na něj. „Hned. Jen se pokouším zjistit, proč ses s Breckinem před čtrnácti dny začal bavit, ale se mnou až dneska.“

Krátce se po mně podíval, než se zase otočil na silnici.

„Breckin si zasloužil omluvu. Choval jsem se jako idiot.“

„A já si ji nezasloužila?!“

Tentokrát mi věnoval delší pohled. „Ne,“ odpověděl pevně.

„Ty sis nezasloužila slova, ale činy, Sky.“

Zírala jsem na něj a přemítala, jak dlouho mu trvá, než si sesumíruje tyhle dokonalé věty. Holder se soustředil na cestu a poplácal mě zlehka po stehnu. „Přestaň se tvářit tak příšerně vážně. Tvůj kluk a tvůj nejvíc nejlepší kamarád na celým širým světě tě berou na bleší trh.“

Rozesmála jsem se a plácla ho přes ruku. „Jak se mám tvářit, že se nic neděje, když se někdo infiltroval do mojí aliance? Vy dva toho dneska máte hodně co žehlit.“

Breckin si položil bradu na mou hlavovou opěrku a zadíval se na mě. „Myslím, že k politování jsem tady já. Tvůj kluk mi zkazil dva páteční večery za sebou, když pořád kňučel o tom, jak moc tě chce a jak moc tě nechce zklamat, bla bla bla. A já si ti na něj ani nemoh postěžovat u oběda! Hrůza.“

Holder se na něj podíval do zpětného zrcátka. „Tak teď už mě můžete spolu pomlouvat, co hrdlo ráčí, to dá rozum. Život už je zase v pořádku.“ Stiskl mi přitom ruku. Kůže mě zabrněla, nevím, jestli z jeho doteku, nebo z jeho slov.

„Stejně si to u mě budete muset žehlit,“ oznámila jsem jim oběma. „Takže mi na bleším trhu koupíte všechno, co se mi bude líbit. Je mi fuk, kolik to bude stát nebo vážit nebo jestli se to vejde do auta.“

„To dá rozum,“ odvětil Breckin.

Zasténala jsem. „Ježíši, Holder tě už nakazil.“

Breckin se rozesmál a chytil mě zezadu za ruku. „Asi jo, protože bych tě fakt chtěl mít vedle sebe tady vzadu a osahávat tě.“

„Jestli si myslíš, že bych ji na zadním sedadle jen osahával, tak to jsem tě moc nenakazil,“ zasmál se Holder a plácnul mě po stehnu, než jsem se definitivně obrátila dozadu k Breckinovi.

„To nemyslíš vážně,“ ozval se Holder a vzal si ode mě slánku, kterou jsem mu položila do ruky. Už přes hodinu jsme chodili po trhu a já trvala na svém zadostiučinění: koupí mi všechno, na co si ukážu.

A bude to chtít spoustu a spoustu nákupů, než se začnu cítit líp.

Podívala jsem se na keramiku v jeho ruce. „Máš pravdu, chtělo by to páreček.“ Vylovila jsem podobnou pepřenku a strčila mu ji taky. Ne že by to bylo něco, po čem bych toužila. Po něčem takovém nemohl toužit nikdo. Kdo může vyrábět keramické slánky a pepřenky ve tvaru tlustého a tenkého střeva?

„Vsadím se, že tohle patřilo nějakýmu doktorovi,“ ozval se Breckin, který si je prohlížel se mnou.

Sáhla jsem Holderovi do kapsy pro peněženku a zeptala se muže ve stánku: „Za kolik jsou?“

„Nevím,“ pokrčil lhostejně rameny. „Co dolar za každou?“

„Co dolar za obě?“ natáhla jsem k němu ruku s bankovkou, prodavač si ji vzal a kývl, že je to v pořádku.

„Tak takhle se smlouvá,“ prohodil Holder a zavrtěl nevěřícně hlavou. „Až příště přijdu, budeš je mít v kuchyni na stole, jasný?“

„Ježíš, fuj,“ otřásla jsem se. „Kdo by se chtěl koukat na střeva, když jí?“

Prošli jsme kolem dalších stánků a konečně se dostali i k tomu, kde postávali Karen a Jack. Když nás tři máma uviděla, vykulila oči.

„Ahoj,“ zahalekala jsem. „Překvapení!“

Jack vyběhl z budky, aby mě objal. Karen vyšla za ním a ostražitě mě sledovala.

„Jen klid,“ prohodila jsem, když jsem viděla, jak si zkoumavě prohlíží Holdera i Breckina. „Ani jeden z nich mě tenhle víkend neoplodní.“

Konečně se rozesmála a objala mě. „Všechno nejlepší k narozeninám.“ Pak se odtáhla, jak naskočily její mateřské instinkty – jen asi o patnáct vteřin později, než měly. „Počkej, proč jste tady?

Stalo se něco? Jsi v pořádku? A náš dům?“

„Jo, všechno v pořádku. Jen jsem se doma nudila, tak jsem poprosila Holdera, aby mě sem hodil.“

Holder se sám představil Jackovi. Breckin popošel k mámě a napřáhl pravičku. „Dobrý den, jsem Breckin. S vaší dcerou jsme vytvořili alianci s cílem ovládnout střední školu a zničit všechny její mrzké přisluhovače.“

„To bylo,“ zavrčela jsem na něj. „Naše aliance je minulost.“

„Stejně se mi líbíte,“ prohlásila Karen a usmála se na něj. S Holderem si potřásla pravicí. „Vítám vás tady,“ prohodila zdvořile.

„Díky,“ odpověděl zdrženlivě. Když jsem se na něj podívala, vypadal nervózně. Nevím, jestli to bylo tou slánkou a pepřenkou ve tvaru střev, nebo mu setkání s Karen připomnělo, že na rozdíl od toho minulého teď randí s její dcerou. Pokusila jsem se odlehčit atmosféru otázkou, jestli má Karen nějakou tašku, do které bychom mohli dát svoje nákupy. Sáhla pod pult a podala Holderovi igelitku.

Ten do ní uložil kořenky a máma mi věnovala tázavý pohled.

„Neptej se.“ Vzala jsem si tašku a podržela ji před Breckinem, aby do ní mohl narovnat svůj náklad.

Byl to malý obrázek s dřevěným rámečkem, kde bylo pod sklem slovo tání, napsané bíle na černé čtvrtce. Stálo to pětadvacet centů a bylo to úplně nesmyslné, takže jsem to samozřejmě musela mít.

Ke stánku přišla dvojice zákazníků, takže Karen a Jack museli jít obsluhovat. Otočila jsem se na Holdera a viděla, jak pozoruje mou mámu s tvrdým výrazem v očích. Takhle se tvářil naposledy ten den v jídelně. Trochu mě to zneklidnilo. Přešla jsem k němu a položila mu paži kolem zad.

Potřebovala jsem, aby se podíval jinam.

„Hej, dobrý?“ přitáhla jsem ho k sobě.

„Jo,“ přikývl a políbil mě na čelo. Pak mě objal kolem pasu a chlácholivě se na mě usmál. „Slíbilas mi koláčky.“ Přejel mi prsty po tváři.

Přikývla jsem. Ulevilo se mi, že je v pořádku, protože jsem nechtěla, aby dostal jeden z těch záchvatů vzteku zrovna před Karen. Nevím, jestli by k jeho vášnivé povaze přistupovala tak vstřícně, jako jsem teď začala já.

„Koláčky? Říkal tady někdo koláčky?“ ozval se Breckin. Otočila jsem se. Zákazníci byli pryč a Karen stála celá bledá u pultu. Zírala na Holderovy ruce kolem mého pasu.

Proč se dneska všichni chovají tak divně?

„Co je, mami?“ zeptala jsem se. Přece už jsem s kluky chodila předtím, a Karen to věděla. Matt ten měsíc, co jsem s ním strávila, skoro bydlel v našem domě. Podívala se na mě a pak rychle na Holdera. „Jen jsem netušila, že spolu vy dva chodíte.“

„Ehm, no… já bych ti to řekla, ale je to asi čtyři hodiny, co jsme s tím začali,“ pokrčila jsem rameny.

„Ach.“ Karen se nadechla. „No… sluší vám to spolu. Můžu s tebou na chvíli mluvit?“ Kývla bradou za sebe, aby mi naznačila, že v soukromí. Pustila jsem se Holdera a vydala se za ní za stánek. Karen se zastavila a zavrtěla hlavou.

„Nevím, jak to mám brát,“ zašeptala hlasitě.

„Jak bys to brala? Je mi osmnáct a mám kluka. No a co?“ Karen si povzdychla. „Ale zrovna teď? Když nejsem doma na noc? Co bude večer? Jak mám vědět, že u tebe nebude chtít přespat?“

Pokrčila jsem rameny. „To nemůžeš vědět. Musíš mi věřit.“ Hned jsem se za tu lež cítila provinile.

Kdybych teď přiznala, že u mě Holder spal už včera v noci, asi by z něj byla do pár vteřin mrtvola.

„Je to prostě divné, Sky. Nikdy jsme o tom nemluvily, ale vážně bych chtěla, aby k nám večer nechodili žádní kluci, když nebudu doma.“ Vypadala tak nervózně, že jsem ji chtěla nějak uklidnit.

„Mami, prostě mi věř. Začali jsme spolu chodit doslova před pár hodinama. Vůbec se neboj toho, že by se mezi námi tak rychle něco stalo. Nebude u nás přes noc, slibuju.“

Karen přikývla, ale netvářila se přesvědčeně. „To jen, když jsem vás dva viděla… jak na sebe reagujete… nepřipadalo mi to, že jste se sotva dali dohromady. Říkala jsem si, že už s ním asi nějakou dobu chodíš, ale bůhvíproč to přede mnou tajíš. Chtěla bych, abys se mnou mluvila o všem…

o čemkoli ve tvém životě.“

Natáhla jsem se po její ruce a stiskla ji. „Já vím, mami. A věř mi, kdybych ho sem dneska nevzala, pověděla bych ti to zejtra. Asi bych ti vymluvila díru do hlavy. Nic před tebou netajím, jasný?“

Karen se usmála a rychle mě objala. „Stejně doufám, že mi zítra tu díru vymluvíš.“

Sobota 29. září 2012

22.15

„Sky, vzbuď se.“

Zvedla jsem hlavu z Breckinova ramene a utřela si slinu, která mi vytekla z pootevřené pusy na tvář. Breckin se podíval na svoje mokré tričko a ušklíbl se.

„Promiň.“ Rozesmála jsem se. „To je tím, že se na tobě tak dobře leží.“

Přijeli jsme k němu domů po tom, co jsme osm hodin chodili po trhu. Kluci se nakonec poddali hře, a protože jsme všichni dost soutěživí, snažili jsme se hledat ty nejbláznivější předměty. Myslím, že jsem vyhrála s koktejlem z jačího mléka, ale Breckin mi šlapal na paty se sametovým obrázkem štěněte, jedoucího na hřbetu jednorožce.

„Nezapomeň si obrázek,“ připomněla jsem mu, když vystoupil z auta. Nahnul se pro něj a políbil mě na tvář.

„Tak v pondělí.“ Podíval se na Holdera. „A nemysli si, že mi obsadíš na první hodině místo jen proto, že s ní teď chodíš.“

Holder se rozesmál. „Já jí kafe každý ráno nosit nebudu, takže tvou pozici nic neohrozí.“

Breckin přibouchnul dvířka. Holder čekal, až náš kamarád zmizí ve dveřích domu. Pak se na mě usmál do zpětného zrcátka. „Co myslíš, že tam vzadu budeš dělat? Mazej dopředu.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Líbí se mi ten pocit, že mám osobního šoféra.“

Holder si ve stojícím autě odepnul bezpečnostní pás a otočil se ke mně. „Pojď sem.“ Natáhl se po mém zápěstí a nakláněl si mě k sobě, až byly naše tváře jen pár centimetrů daleko. Pak mi zlehka zmáčknul tváře, jako se to dělá malým dětem, a vlepil mi mlaskavou pusu na našpulené rty. „Dneska jsem si to užil,“ prohlásil. „Seš trochu trhlá, víš?“ Nakrčila jsem obočí, protože jsem netušila, jestli je to poklona, nebo ne. „No… díky?“

„Mám trhlý lidi rád. A teď koukej pohnout zadkem a sednout si vedle mě, nebo vlezu za tebou dozadu a nebudu tě jenom osahávat.“ Zatáhl mi za ruku a já přelezla mezi sedadly vedle něj. Zapnula jsem si pás.

„Tak kam teď? K tobě?“ zeptala jsem se. Zavrtěl hlavou. „Ještě jedna zastávka.“

„U mě?“

Další zavrtění hlavou. „Uvidíš.“

Dojeli jsme až na předměstí. Z okna jsem viděla, že jsme u místního letiště. Holder beze slova vystoupil, obešel auto a podržel mi dvířka. „Jsme tady.“

Ukázal mi na ranvej, která se táhla polem před námi.

„Holdere, tohle je to nejmenší letiště v okruhu tří set kilometrů. Jestli chceš čekat, až bude přistávat letadlo, můžeme tady strávit dva dny.“

Chytil mě za ruku a vedl mě dolů z nenápadného kopečka.

„Nejsme tady kvůli pozorování letadel.“

Šli jsme až k plotu, který ohraničoval území letiště. Holder s ním zatřásl, aby prověřil jeho pevnost, a znova mě chytil za ruku. „Zuj si boty, bude to snadnější.“ Podívala jsem se na plot. Pak na něj.

„Ty čekáš, že na to polezu?“

„Jo,“ kývl. „Moh bych tě vysadit a hodit na druhou stranu, ale to by asi trochu bolelo.“

„Mám šaty! Neříkals mi, že budeme lízt večer přes ploty. Navíc je to zakázaný.“

Protočil panenky a postrčil mě k plotu. „Pro ty, co mají nevlastního tátu ředitelem letiště, to zakázaný není. A neřek jsem ti to, protože jsem se bál, že by sis převlíkla tyhle suprový šaty.“

Chytila jsem za plot a zkusila jeho pevnost. Najednou jsem ucítila v pase jeho dlaně, vyletěla jsem do vzduchu a ocitla se za plotem.

„Ježíši, Holdere!“ vyjekla jsem, když jsem dopadla na zem.

„Jo, já vím, bylo to rychlý. Nějaks mi vyklouzla.“ Přehodil dlouhé nohy přes okraj a seskočil za mnou. Chytil mě za ruku. „Pojď už.“ Táhl mě do tmy.

Šli jsme až k ranveji. Zastavila jsem se a zamžourala na její působivou délku. Nikdy jsem neseděla v letadle a trochu mě to děsilo. Zvlášť když jsem si všimla, že na druhé straně ranveje je velké jezero.

„Spadlo někdy nějaký letadlo do vody?“ napadlo mě.

„Jen jedno.“ Holder mě táhl za sebou. „Ale to byla malá cessna a mizernej pilot. Jemu se nic nestalo, ale cessna je pořád na dně.“ Posadil se na ranvej a zatahal mě za ruku, abych ho napodobila.

„Co to děláme?“ Vyklouzla jsem z bot a vykasala si šaty.

„Pššt. Sedni si a koukej nahoru.“

Poslechla jsem ho, zvedla hlavu a zalapala po dechu. Nade mnou se do všech směrů táhla pokrývka posetá hvězdami. Tolik jsem jich ještě nikdy neviděla.

„Páni,“ vydechla jsem. „U nás ze dvorka jich tolik vidět není.“

„Já vím. Proto jsem tě vzal sem.“ Sáhl mezi nás a zaháknul si malíček o můj.

Dlouho jsme seděli mlčky, ale bylo to přátelské mlčení.

Holder tu a tam pohnul malíčkem

a pohladil mě s ním po hraně ruky, ale to bylo všechno.

Seděli jsme vedle sebe a já měla šaty, které

toho hodně odhalovaly, ale on se mě nepokusil ani políbit.

Bylo mi jasné, že mě nenalákal sem do

pustiny, aby si se mnou užil. Přivedl mě sem, aby mi něco ukázal. Něco dalšího, pro co cítí vášeň.

Na Holderovi mě pořád překvapovalo tolik věcí. Zvlášť těch, které jsem zjistila za posledních čtyřiadvacet hodin. Pořád mi nebylo jasné, co ho tam v jídelně tehdy tak rozčílilo. Ale on sám zřejmě věděl přesně, co to bylo, a rozhodl se, že už to nedopustí. A mě nezbývalo než mu věřit. Jen jsem doufala, že si uvědomuje svou šanci: tohle je poslední důvěra, které se ode mě dočká. Věděla jsem jistě, že kdyby mi ještě jednou ublížil tak, jako při té scéně s náramkem, bylo by to naposledy v životě.

Naklonila jsem hlavu ke straně a sledovala ho, jak se dívá na hvězdy. Obočí měl blízko u sebe, jako by nad něčím usilovně přemýšlel. Zajímalo by mě, jestli k jeho myšlenkám někdy dokážu proniknout.

Bylo toho tolik, co bych si o něm přála vědět – o jeho minulosti, rodině, sestře. Jenže kdybych o tom teď začala, když je tak zahloubaný, vytrhla bych ho z toho místa, kam se uchýlil… a to jsem nechtěla.

Věděla jsem přesně, kde je, když zírá na ten hvězdnatý prostor nad námi. V krajině zapomnění. Tak jako já, když jsem zírala na strop u mě v ložnici.

Dlouho jsem ho sledovala, než jsem obrátila pohled zpátky k obloze a unikla do vlastních myšlenek.

Holder je náhle přerušil podivnou otázkou.

„Máš dobrej život?“

Zamyslela jsem se nad tím. Ráda bych věděla, co ho k ní přimělo. A myslí opravdu na můj život, nebo přemýšlí o svém?

„Jo,“ odpověděla jsem upřímně. „Jo, mám.“

Ztěžka si povzdychl a sevřel moji ruku ve své. „To jsem rád.“

A pak další půlhodinu nikdo z nás nemluvil, až Holder prohlásil, že se vrátíme k autu.

Když jsme přijížděli k našemu domu, bylo pár minut před půlnocí. Oba jsme vystoupili, Holder vzal z auta moje igelitky s nákupy z blešího trhu a vydali jsme se ke dveřím. Tam se zastavil. „Dál už nejdu,“ prohlásil a odložil tašky na schody.

„Proč ne? Seš snad upír a potřebuješ povolení ke vstupu?“ Usmál se. „Prostě si myslím, že bych tady neměl zůstávat.“ Přešla jsem k němu, objala ho a políbila ho na bradu. „Proč ne? Chce se ti spát? Tak si můžeme hned lehnout. Já vím, že ses včera moc nevyspal.“ Vážně jsem nechtěla, aby odešel. Já se v jeho náruči vyspala líp než kdykoli předtím.

Odpověděl mi tím, že mě objal a přitáhl k sobě. „Nemůžu,“ prohlásil. „Z různejch důvodů. Třeba že tvoje máma na tebe bude pálit otázky, kde jsem byl v noci.

Nebo že jsem tě slyšel, co jí slibuješ. Nebo

že tě dneska celej den pozoruju a pořád myslím na to, co máš pod těma šatama.“

Položil mi dlaně na tváře a zadíval se na mou pusu. Víčka mu ztěžkla, hlas se změnil v šepot. „A to nemluvím o tvý puse,“ pronesl zastřeně. „Ty vůbec netušíš, jak těžký pro mě bylo dneska vnímat, co říkáš, když jsem jen vzpomínal na to, jak hebký máš rty. Jak nádherně chutnají. Jak perfektně se hodí k mým.“ Naklonil se a zlehka mě políbil. Ale odtáhl se zrovna ve chvíli, kdy jsem se k němu začala tisknout. „A ty šaty.“ Přejel mi rukou po zádech až k okraji látky a vykasal mi ji až na stehno. Pod dotekem jeho prstů jsem se zachvěla. „Tyhle šaty jsou hlavní důvod, proč nepřekročím váš práh.“

Vzhledem k tomu, jak na něj reagovalo moje tělo, jsem s jeho rozhodnutím souhlasila. Bez ohledu na to, jak moc ráda jsem s ním byla a jak hrozně se mi líbilo se s ním mazlit. Protože se mi to líbilo tak moc, že jsem v sobě nedokázala vydolovat žádnou pevnou vůli. Ale zároveň se mi nezdálo, že už bych byla připravená zdolat první metu.

Povzdychla jsem si, i když se mi spíš chtělo zakňučet.

Souhlasila jsem s tím, co Holder říkal, na

racionální rovině. Ale moje tělo bylo pořádně naštvané, že ho neprosím, aby zůstal. Jako by ten dnešní, společně strávený den jen prohloubil moji touhu být s ním pořád.

„Je tohle normální?“ hlesla jsem. V jeho očích jsem viděla ještě silnější touhu než předtím a chápala jsem, proč chce odejít. Protože on se k první metě řítil úprkem.

„Co jestli je normální?“

Opřela jsem si mu hlavu o hrudník a vyhýbala se mu pohledem, zatímco jsem mluvila. Někdy říkám nahlas i trapné věci, ale nemůžu si pomoct. „To, co k sobě cítíme? Vždyť se skoro neznáme. A většinu času, co se známe, jsme se sobě spíš vyhejbali. Já nevím, proč mi to s tebou připadá tak… jiný. Když spolu dva začnou chodit, většinou si měsíce budujou nějakej vztah.“ Zvedla jsem hlavu a podívala se na něj. „S tebou mám pocit, že už tohle máme dávno za sebou. Mám ho od první chvíle, kdy jsem tě uviděla. Jako by to všechno bylo tak přirozený. Jako bysme to už kdysi zažili, a teď se k tomu jen vraceli. A rozpomínali se na to, jak dobře se už známe. Nepřipadá ti to divný?“

Odhrnul mi vlasy z obličeje a zadíval se na mě úplně jinak.

Touhu a vzrušení vystřídala tíseň. Srdce mi ztěžklo.

„Ať je to, jak chce, nechci to analyzovat. A ty to taky nedělej, ano? Prostě je dobře, že jsem tě konečně našel.“

Zasmála jsem se. „Ty to říkáš, jako bys mě hledal.“ Zamračil se. Pak mi natočil obličej k sobě a vážně pronesl: „Hledám tě celej svůj podělanej život.“

Znělo to odhodlaně a slavnostně, a naše rty se setkaly ve chvíli, kdy domluvil. Políbil mě tvrdě a mnohem vášnivěji než za celý den. Nejradši bych ho vtáhla dovnitř, ale ucouvl ode mě ve chvíli, kdy jsem mu chtěla zabořit ruce do vlasů.

„Jak říkalas, že je to slovo? Ožít?“ Přiměl se vycouvat ze schodů na trávník. „Ožil jsem tebou, Sky.

Žiju tě. Tak v pondělí.“

„Já… taky tě žiju.“

Nezeptala jsem se, proč se neuvidíme zítra, protože jsem sama měla pocit, že nám den oddechu prospěje, abychom si mohli srovnat v hlavě poslední vývoj.

A Karen to taky prospěje, protože jí

musím povyprávět o svém novém milostném životě. Nebo prostě… o svém novém životě.

Pondělí 22. října 2012

12.05

Byl to už skoro měsíc, co jsme se s Holderem dali oficiálně dohromady. Zatím jsem u něj ještě neobjevila žádné zlozvyky, které by mě vytáčely. Právě naopak, různé maličkosti, které jsem odhalovala, mě jen přiměly mít ho ještě víc ráda. To, jak si mě pořád prohlížel, jako by mě důkladně studoval. Jak vysunoval bradu dopředu, když byl rozčilený. Jak si olizoval rty vždycky, když se smál.

To všechno mi připadalo neodolatelné. A to radši ani nemluvím o dolíčkách.

Holder byl naštěstí pořád stejný jako ten kluk, co ke mně vlezl v noci do ložnice. Od té chvíle jsem na něm nepozorovala žádnou náladovost, žádné výbuchy vzteku. Jako bychom si na sebe během našeho chození navzájem vylaďovali antény, a já už ho teď dokázala číst stejně dobře jako on mě.

Karen už teď byla o víkendech doma, takže jsme jen málokdy mohli být sami. Většinou jsme byli spolu ve škole a o víkendech jsme někam vyráželi. Holder měl z nějakého důvodu pocit, že by neměl lézt ke mně do ložnice, když je Karen doma, a nechtěl k nám chodit ani předními dveřmi. A kdykoli jsem navrhla, že bychom mohli jít k nim, vymyslel si nějakou výmluvu. Takže jsme většinou chodili do kina. Párkrát jsme si taky vyšli s Breckinem a jeho novým přítelem Maxem.

Bavilo nás to spolu všude, ale oba jsme začínali být trochu zoufalí z toho, že nikde nemůžeme najít ani trochu soukromí. Jeho auto bylo malé, ale muselo nám to stačit. Oba jsme ale počítali hodiny do víkendu, kdy Karen zase odjede na trh.

Seděla jsem u stolu s Breckinem a Maxem a čekala, až Holder přinese oběd pro sebe i pro mě. Max a Breckin se potkali před dvěma týdny v místní galerii, ale to netušili, že chodí do stejné školy. Byla jsem kvůli Breckinovi ráda, protože jsem měla dojem, že se s námi cítí jako páté kolo u vozu, a to jsem nechtěla. Bavilo mě to s ním, a když měl teď taky svou lásku, všechno se trochu zjednodušilo.

„Co děláte s Holderem v sobotu?“ zeptal se Max, když jsem se posadila.

„Zatím nevím, proč?“

„V galerii tady ve městě budou vystavovat jednu moji věc.

Rád bych, kdybyste se přišli podívat na vernisáž,“ prohodil rozpačitě.

„To je skvělý,“ ozval se Holder, který dorazil s podnosy a posadil se vedle mě. „A co tam budou vystavovat?“

„Vlastně nevím,“ přiznal Max. „Rozhoduju se mezi dvěma obrazama.“

Breckin protočil panenky. „Víš moc dobře, kterej jsem ti radil, a není to ani jeden z těch dvou.“

Max po něm loupl očima. „Žijeme ve východním Texasu.

Mezi zdejšíma lidma s homosexuálním námětem moc neuspěješ.“

Holder zatěkal očima mezi nimi. „A co je ti po lidech?“ Maxův úsměv se rozplynul. Odložil pomalu vidličku. „Třeba po našich dost.“

„Tví rodiče vědí, že seš gay?“ zeptala jsem se.

„To jo, a vím, že budou vždycky stát za mnou. Jenže pořád doufají, že se to nedozvědí jejich přátelé z kostela. Nechtějí, aby je všichni litovali, že jejich dítě propadne peklu.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jestli je Bůh homofobní, tak se mi s Ním taky nechce trávit věčnost.“

Breckin se rozesmál. „Vsadím se, že v pekle budou mít lepší kafe.“

„V kolik je v sobotu ta vernisáž?“ zeptal se Holder. „Určitě přijdeme, ale večer pak se Sky něco máme.“

„V sedm,“ odpověděl Breckin.

Podívala jsem se na Holdera. „My něco máme? A co?“

Ušklíbl se na mě a objal mě kolem ramen. Pak mi zašeptal do ucha: „Máma jede v sobotu pryč.

Chci ti ukázat svou ložnici.“

Naskočila mi husí kůže a v hlavě se mi vynořily představy, které byly pro jídelnu střední školy naprosto nevhodné.

„Radši ani nechci vědět, co ti šeptal, že se tak červenáš,“ zasmál se Breckin.

Holder se ode mě odtáhl a položil mi dlaň na stehno. Strčila jsem si do úst sousto a otočila se k Maxovi. „Co má mít na tu akci člověk na sobě? Mám jedny dobrý letní šaty, ale to je možná moc neformální.“ Holder mi stiskl nohu. Věděla jsem moc dobře, co to s ním udělá, když tohle řeknu.

Max mi začal odpovídat, když kluk u vedlejšího stolu prohodil něco, co dolehlo k Holderovi. Já to neslyšela, zato Holder se okamžitě otočil na lavici a zamračil se na něj. „Můžeš to zopakovat?“

Neotáčela jsem se. Nechtěla jsem vědět, co je to za kluka.

Kdo to zase probudil v Holderovi jeho vnitřní běsy.

„Asi jsem se nevyjádřil dost zřetelně,“ ozval se za mnou jasný hlas. „Říkal jsem, že to je zajímavá metoda – když je nemůžeš umlátit k smrti, proč se nedat rovnou k nim.“

Holder na chvíli znehybněl, což bylo dobře. Měla jsem tak aspoň čas chytit ho za ruku a otočit k sobě. „Ignoruj to. Prosím,“ požádala jsem ho pevně.

„Jo, ignoruj ho,“ přidal se ke mně Breckin. „Jen se tě snaží dožrat. Na nás s Maxem to ti blbečkové zkoušejí pořád, my už jsme na to zvyklí.“

Holder vysunul bradu dopředu a zase zpátky. Pomalu se nadechl nosem. Výraz v jeho očích pomalu tál. Obrátil se k našemu stolu a na toho za sebou se už nepodíval. „Jsem v pohodě,“ pronesl, jako by potřeboval ujistit spíš sebe než nás tři. „V pohodě.“

V tu chvíli se od stolu za námi ozval halasný smích, který se rozlehl celou jídelnou. Viděla jsem, jak se Holderova ramena napjala, a stiskla jsem mu nohu, abych mu připomněla, že má zůstat v klidu.

„To je hezký, že na tebe má ta děvka tak dobrej vliv,“ prohodil provokatér za námi. „A že ti na tvejch teplejch kamarádíčkách nezáleží tolik jako na Lesslie, jinak bych skončil stejně bídně jako chudák Jake vloni.“

I já jsem v tu chvíli měla co dělat, abych nevyskočila a nepraštila toho hajzla sama. Věděla jsem, že tohle už Holder nezvládne. Začal se otáčet a jeho tvář byla úplně bez výrazu. Ještě jsem ho neviděla tak napjatého. Až mě to děsilo. Cítila jsem, že se stane něco hrozného, a vůbec nevěděla, jak tomu zabránit. Ale než Holder stačil vystartovat a vrhnout se na toho idiota, udělala jsem něco, co mě samotnou šokovalo. Pleskla jsem Holdera vší silou přes tvář. Okamžitě se za ni chytil a vytřeštil na mě oči. Naprosto ho to zaskočilo. Ale díval se na mě, a to bylo dobře.

„Na chodbu,“ zavelela jsem tak odhodlaně, jak jsem to v sobě vydolovala, abych upoutala jeho pozornost. Vystrkala jsem ho na kraj lavice a pak ho pošťuchovala do zad až k východu z jídelny.

Když jsme vyšli do haly, Holder bouchl prudce pěstí do nejbližší skříňky, až jsem polekaně vyjekla.

Po jeho úderu zůstal v plechu nápadný důlek, takže jsem byla ráda, že to neschytal ten kluk v jídelně.

V Holderovi všechno vřelo. Obličej měl rudý a ještě jsem ho neviděla tak zuřit. Začal přecházet chodbou sem a tam a vrhal vražedné pohledy ke dveřím jídelny. Nebyla jsem si jistá, jestli mu dokážu zabránit, aby se tam vrátil. Asi ho budu muset dostat ještě dál.

„Pojď k tvýmu autu.“ Postrčila jsem ho k východu na parkoviště. Nechal se vytáhnout ven a šel se mnou k autu. Za celou dobu nepadlo ani slovo. Sedl si za volant, já vedle něj, a oba jsme přibouchli dvířka. Pořád jsem nevěděla, jestli Holder uvažuje, že se vrátí do jídelny a roztrhá toho blbce na kusy.

Ale nemohla jsem dělat nic, než se ho snažit udržet co nejdál, dokud trochu nevychladne.

Jenže se stalo něco, co jsem nečekala ani ve snu. Otočil se ke mně, přitáhl mě k sobě a začal se neovladatelně třást. Křečovitě mě držel a zabořil mi hlavu do krku.

Brečel.

Objala jsem ho a pevně držela, zatímco jsem čekala, až ze sebe vypustí všechno, co v sobě dusil.

Holder si mě posadil na klín tváří k sobě a já se zavrtěla, abych v malém prostoru dokázala pokrčit nohy kolem jeho boků. Pak jsem ho začala zlehka líbat ze stran na hlavu, znova a znova. Holder měl zabořenou hlavu do mého ramene a z úst mu unikaly jen tlumené vzdechy. Nechápala jsem, co se to v něm právě teď zlomilo, ale nic smutnějšího jsem ještě v životě neviděla. Dál jsem ho líbala do vlasů a hladila ho po zádech. Dělala jsem to několik minut, dokud se nepřestal třást. Ale pořád mě tak křečovitě objímal.

„Chceš si o tom promluvit?“ zašeptala jsem a pohladila ho po vlasech. Položil si hlavu na opěrku a zadíval se na mě. Oči měl zarudlé a plné bolesti. Musela jsem je políbit. Lehce jsem se dotkla rty obou víček. Pak jsem se od něj odtáhla a čekala, až promluví.

„Lhal jsem,“ ozval se. Jeho slova se mi zaryla do srdce a děsilo mě, co uslyším dál. „Říkal jsem ti, že bych to udělal zase. Že bych Jakea zmlátil znova, kdybych měl příležitost.“ Vzal mi obličej do dlaní a zoufale se mi zadíval do očí. „Neudělal bych to.

Nezasloužil si, co jsem mu udělal, Sky. A ten

kluk v jídelně… je to Jakeův mladší brácha. Nenávidí mě za to, co jsem jeho bratrovi proved, a má na to právo. Má plný právo říkat o mně všechny ty sračky, protože já si to zasloužím. Proto jsem se nechtěl vrátit do školy – protože jsem věděl, že ať tady o mně budou vykládat cokoli, bude to zasloužený. Ale nemůžu ho nechat, aby takhle mluvil o tobě a o Breckinovi. O mně nebo o Les ať si doprdele vykřikuje, co chce, protože jsme si to zasloužili, ale vy ne.“ Oči se mu zase zaleskly. Jeho trýzeň se snad ještě prohlubovala.

„Na tom nezáleží, Holdere. Nemusíš nikoho bránit. A ty si to

nezasloužíš. Jake neměl vykládat ty

rozumy o tvý sestře a jeho brácha měl zase držet pusu dneska.“

Holder zavrtěl hlavou. „Jake měl pravdu. Vím, že to neměl říkat, a rozhodně vím, že jsem se na něj neměl vrhnout. Ale Les nebyla statečná nebo šlechetná, nic takovýho. Byla sobecká a vůbec se to nepokusila zvládnout. Nemyslela na mě ani na mámu s tátou.

Myslela jen na sebe a na nás jí houby

záleželo. A já mám na ni proto vztek. Mám na ni hroznej vztek a už mě to unavuje. Tolik mě to unavuje, Sky, protože to ze mě dělá toho člověka, kterým nechci bejt. A Les si nezaslouží, abych byl na ni naštvanej. Udělala to kvůli mně. Protože jsem jí nepomoh. Měl jsem ji nejradši na světě a nevěděl jsem, že je na tom tak zle.“

Otřela jsem mu palcem slzu a udělala to jediné, co mě napadlo, protože na tohle se nedalo nic odpovědět. Začala jsem ho líbat. Líbala jsem ho zoufale, jako bych z něj chtěla dostat všechnu tu bolest, a tohle byl jediný způsob, který mě napadl. Mně ještě nikdy neumřel nikdo blízký, takže jsem si neuměla představit, čím si Holder prochází. Zabořil mi prsty do vlasů a líbal mě tak zoufale, až to skoro bolelo. Líbali jsme se pár minut, dokud jeho napětí nezačalo pomalu ustupovat.

Pak jsem odtáhla rty a podívala se mu přímo do očí.

„Holdere, máš plný právo se na ni zlobit za to,

co udělala. Ale máš taky plný právo ji dál milovat navzdory tomu, co udělala. Nemáš právo jen na jedno, něco si vyčítat. Stejně nemůžeš nikdy úplně pochopit, proč to udělala, tak si přestaň namlouvat, že bys tomu moh zabránit. Rozhodla se tak, jak si myslela, že je to pro ni nejlepší, i když to bylo to nejhorší rozhodnutí na světě. Ale na tohle nesmíš zapomínat… bylo to jejírozhodnutí. Ne tvoje.

A nemůžeš si vyčítat, žes nevěděl něco, co ti sama neřekla.“

Políbila jsem ho na čelo a pak se mu

zadívala znova do očí. „Musíš toho nechat. Můžeš si nechat svůj vztek i svoji lásku, ale nesmíš se z toho obviňovat. To tě ničí.“

Holder zavřel oči a přitáhl si mou hlavu k rameni.

Roztřeseně vydechl. Cítila jsem, jak se pomalu

uklidňuje. Políbil mě na ucho a dál jsme mlčeli. To, co bylo mezi námi až do téhle chvíle… se s tím teď nedalo ani srovnávat. Jako by se kousky našich duší propletly dohromady. A zároveň jako by to tak bylo odjakživa. Svým způsobem mě to uklidňovalo. Holder se na mě podíval a nakrčil obočí. „Pročs mi sakra dala facku?“

Rozesmála jsem se a políbila ho na to místo. Moje otisky prstů už trochu vybledly, ale pořád tam byly. „Promiň. Potřebovala jsem tě nějak dostat pryč a nic lepšího mě nenapadlo.“

Usmál se. „No, zabralo to. Nevím, jestli bych reagoval na něco nebo někoho jinýho. Díky, že si se mnou umíš tak poradit, protože já si se sebou často poradit neumím.“

Zlehka jsem ho políbila. „Já to taky neumím, Holdere. Jen se mi pro jednou povedlo dostat tě včas z místa činu.“

Pátek 26. října 2012

15.40

„V kolik myslíš, že se vrátíš?“ zeptala jsem se. Opírali jsme se spolu u mého auta a Holder mě objímal. Od pondělka jsme neměli moc příležitostí zůstat spolu. Ale ten kluk, co se Holdera snažil v jídelně vytočit, už to naštěstí znova nezkusil, takže to až na ten dramatický začátek byl docela pokojný týden.

„Vrátíme se asi hodně pozdě. Ten halloweenskej večírek v jejich firmě trvá obvykle dost dlouho.

Ale sejdeme se zejtra, jo? Můžeme zajít někam na oběd, jestli chceš, a pak něco podnikneme až do tý vernisáže.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Na oběd nemůžu, Jack má narozeniny a jdeme je slavit v poledne, protože večer musí do práce. Tak se pro mě stav třeba v šest.“

„Rozkaz, madam.“ Políbil mě a otevřel mi dvířka, abych si mohla nastoupit. Zamávala jsem mu a on zamířil ke svému vozu. Než jsem nastartovala, vytáhla jsem z batohu mobil. Byla v něm zpráva od Six, která mě potěšila. Už mi přestala posílat každodenní povzbuzující esemesky, jak slibovala, a mně by nikdy nenapadlo, že mi budou scházet. Ale když mi teď chodily jen tak jednou za tři dny, najednou mi to začalo trochu chybět.

Rekni svymu klukovi, ze ocenuju, jak ti koupil kredit. Uz ses s nim vyspala? Stejska se mi.

Rozesmála jsem se jejím prioritám a odepsala.

Ne, nevyspala. Ale jinak jsme delali skoro vsechno, takze jeho trpelivost bude asi brzo u konce.

Když se me zeptas v nedeli, budu uz mit mozna jinou odpoved. Mne se stejska vic.

Stiskla jsem tlačítko Odeslat a zadívala se na telefon. Až do téhle chvíle jsem si nepřipustila, že opravdu uvažuju o zdolání první mety. Ale věděla jsem, že když mě Holder zve k sobě domů, chce zjistit, jestli už jsem na to připravená.

Zařadila jsem zpátečku a chtěla vycouvat, když mi pípla nová zpráva. Zvedla jsem telefon. Byla od Holdera.

Neodjizdej. Jdu za tebou.

Vypnula jsem motor a stáhla okýnko. To už byl skoro u mě a sklonil se níž. Uhnul přede mnou pohledem a vůbec se tvářil tak, jako když mi chce říct něco, co bych radši nechtěla slyšet.

„Ehm…“ Konečně se na mě podíval. Slunce svítilo přímo na něj, osvětlovalo jeho dokonalé rysy.

Oči mu zářily, jako by se už nikdy nechtěl dívat na nic jiného než na mě. „Právě jsi mi poslala esemesku, která asi byla pro Six.“

Panebože, ne.Chňapla jsem telefon a podívala se na odeslané zprávy. Měl bohužel pravdu. Odhodila jsem mobil vedle, zkřížila paže na volantu a opřela o ně hlavu. „Prokrista,“ zasténala jsem.

„Sky, podívej se na mě,“ nařídil mi. Neposlechla jsem.

Čekala jsem na nějaký zázrak, na černou

díru, která se najednou objeví a vycucne mě z téhle trapné situace. Ucítila jsem, jak se jeho prsty dotkly mé tváře. Zvedl mi násilím hlavu a díval se na mě tím nejupřímnějším pohledem.

„Ať to bude zejtra večer, nebo třeba za rok, přísahám, že to bude nejhezčí noc v mým životě. Ale chci vědět, že ses k tomu rozhodla sama, rozumíš? Já tě chci, hrozně tě chci, ale nebudu tě k ničemu nutit, dokud si nebudeš na sto jedna procent jistá, že to chceš taky. A nic teď neříkej. Vrátím se ke svýmu autu a budeme dělat, že tenhle rozhovor nikdy neproběhnul, jo? Nebo se snad nikdy nepřestaneš červenat.“ Nahnul se do okýnka a rychle mě políbil. „Víš, že vypadáš neodolatelně?

A nauč se už prosím tě s telefonem pořádně zacházet.“

Mrknul na mě a vykročil pryč. Zaklonila jsem hlavu a v duchu zaklela.

Nenávidím moderní technologii.

Večer jsem strávila tím, že jsem se snažila vyhnat si tu trapnou esemesku z hlavy. Pomohla jsem Karen sbalit věci na další trh a zalezla si do postele s čtečkou. Sotva jsem ji zapnula, na nočním stolku se mi rozsvítil telefon.

Jdu k vam. Vim, ze je pozde a mama je doma, ale nemuzu cekat do zitrka. Musim te polibit hned.

Tak at nemas zajisteny okno.

Sotva jsem si to přečetla, vyskočila jsem z postele a zamkla dveře ložnice. Byla jsem ráda, že Karen už taky prohlásila, že si půjde brzo lehnout. Běžela jsem do koupelny a vyčistila si zuby, vykartáčovala vlasy a zalezla si do postele. Bylo už po půlnoci a takhle pozdě sem Holder nikdy nechodil. Byla jsem nervózní, ale příjemně nervózní. Zato výčitky svědomí jsem neměla žádné. Takže přijdu rovnou do pekla, to je jistota. Jsem ta nejhorší dcera pod sluncem.

O pár minut později moje okno vyjelo vzhůru a já slyšela, jak Holder leze dovnitř. Byla jsem tak ráda, že ho vidím! Rozběhla jsem se k oknu a objala ho kolem krku, a on objal mě, a políbili jsme se.

Holder mě pevně přidržel za zadek, zvedl a odnesl k posteli. Opatrně mě na ni položil.

„Taky ahoj,“ zašklebil se a trochu se zapotácel. Pak se svalil na mě a zase mě políbil. Pokusil se zout si boty, ale nedařilo se mu to. Rozesmál se.

„Tys pil?“

Přitiskl mi prsty na rty a snažil se přestat smát, ale nešlo mu to. „Ne. Jo.“

„Jak moc?“

Sklonil se ke mně a přejel mi rty po klíční kosti, až se mi tělem rozlila horkost. „Dost na to, abych s tebou chtěl dělat všechno,“ zašeptal. „Ale ne dost na to, abych to s tebou chtěl dělat opilej.“ Nadechl se. „A ne dost opilej, abych si to zejtra nepamatoval,

kdybychto dělal.“

Rozesmála jsem se, protože mi jeho odpověď připadala naprosto zmatená, ale zároveň vzrušující.

„Tak proto jsi sem přišel? Protožes pil?“

Zavrtěl hlavou. „Přišel jsem, protože potřebuju pusu na dobrou noc, a taky jsem naštěstí nemoh najít klíče. Ale mně se po tobě dneska večer tak stejskalo, Sky.“ Jeho rty chutnaly po limonádě.

„Cos to pil?“

„Ovocný koktejly. Pil jsem holčičí ovocný koktejly, miláčku.“ Zasmál se. „Já vím, že je to smutný.

A zženštilý.“

„Ale chutná to dobře.“ Přitáhla jsem si jeho rty zase zpátky.

Zasténal a přitiskl se ke mně, ponořil

mi jazyk do pusy. Sotva se naše těla na posteli propletla, Holder se odtáhl a vstal.

„Tak dost. Musím jít,“ prohlásil. „Protože jestli hned neodejdu, jsem moc opilej, než abych poznal, kam se řítím. Tak zejtra.“

Vyskočila jsem a běžela k oknu, abych mu zablokovala únikovou cestu. Postavil se přede mě a založil si ruce na prsou. „Zůstaň tady,“ zaprosila jsem. „Jen si spolu lehneme do postele. Můžeme si mezi sebe dát deku, a slibuju, že tě nebudu svádět, když seš opilej. Zůstaň tady aspoň ještě chvíli, prosím. Nechci, abys šel.“

Okamžitě se otočil a zamířil zpátky k posteli. „Tak jo.“

Svalil se na ni a vytáhnul zpod sebe pokrývku.

Tak to bylo snadné.

Vydala jsem se za ním a natáhla se vedle. Nedali jsme mezi sebe deku. Místo toho jsem ho objala a propletla si nohy s jeho.

„Dobrou noc,“ zašeptal a odhrnul mi vlasy z obličeje. Políbil mě na čelo a zavřel oči. Položila jsem si hlavu na jeho hrudník a poslouchala, jak mu tluče srdce. Po chvíli se jeho dech i tep zklidnily.

Usnul. Začala mě brnět paže, takže jsem se opatrně zvedla z jeho těla a odsunula se na bok, zády k němu. Snažila jsem se to dělat nenápadně, ale najednou jsem ucítila, jak mě zezadu objala jeho ruka.

Přehodil nohu přes moje. „Miluju tě, Hope,“ zamumlal.

Ach. Dýchej, Sky.

Prostě dýchej.

Na tom přece není nic těžkého. Nadechni se.

Pevně jsem zavřela oči a snažila se přesvědčit sama sebe, že jsem právě neslyšela to, co jsem slyšela. Ale řekl to úplně zřetelně. Nevěděla jsem, co zabolelo víc – jestli to, že mi řekl cizím jménem, nebo to, že jsem od něj poprvé slyšela vyznání lásky… ale nepatřilo mně.

Potlačila jsem nutkání odstrčit ho a vrazit mu další facku. Byl opilý a napůl spal, když to vyslovil.

Nevěřím tomu, že by měl jinou holku. Muselo se mu něco zdát. Ale… kdo je sakra Hope? A vážně ji miluje?

Před třinácti lety

Potím se, protože je mi pod dekou horko, ale nechci si odkrýt hlavu ani nic jiného. Vím, že jestli se otevřou dveře, nebudu v bezpečí, ale stejně se takhle cítím líp. Nazdvihnu prsty kousek pokrývky před očima. Dívám se na dveřní knoflík, tak jako každou noc.

Neotáčej se. Prosím, neotáčej se. Prosím.

V mém pokoji je vždycky tak ticho. Nenávidím to. Někdy uslyším šramot, jako teď, o kterém si myslím, že je to otáčení knoflíku, a srdce se mi rozběhne hodně rychle a zběsile, ale stejně dál zírám na dveře a prosím je, aby se neotvíraly. Ne, ne. Je tak ticho.

Takové ticho. Knoflík se neotáčí.

Srdce mi přestane tak tlouct, protože knoflík se neotočí. Mám těžká víčka. Konečně zavřu oči.

Jsem tak šťastná, že dneska není jedna z těch nocí, kdy se knoflík otočí.

Je ticho. Tak ticho.

A pak už ne, protože knoflík se pohne.

Sobota 27. října 2012

Někdy uprostřed noci

„Sky.“

Jsem tak těžká. Všechno je těžké. Ten pocit nemám ráda.

Nic na mě neleží, ale cítím na hrudi

takový tlak, jako ještě nikdy. A smutek. Smutek, který mě celou pohlcuje. Ramena se mi třesou a někde z pokoje se ozývají vzlyky. Kdo to brečí?

Já snad?

„Sky, vzbuď se.“

Ucítila jsem na sobě jeho ruku. Holder ležel za mnou, držel mě pevně u sebe. Popadla jsem jeho dlaň, shodila ji, posadila se na posteli a rozhlédla se kolem.

Venku byla tma. Nechápala jsem to. Proč brečím?

Holder se posadil vedle mě a otočil mě k sobě. Přejel mi palci pod očima.

„Vyděsilas mě.“ Starostlivě se mi zadíval do očí. Pevně jsem je zavřela a snažila se ovládnout, protože jsem neměla ponětí, co se to sakra stalo, proč jsem nemohla popadnout dech, proč jsem sama sebe slyšela, jak brečím a sípavě vzlykám.

Podívala jsem se na hodiny na nočním stoku. Byly tři. Začala jsem se trochu vzpamatovávat, ale…

proč jsem brečela?

„Proč brečíš?“ zeptal se Holder. Přitáhl mě k sobě a držel mě tam. Cítila jsem se v bezpečí. Jako bych se vrátila domů. Držel mě pevně a hladil po zádech.

Občas mě políbil do vlasů. A pořád

opakoval. „To nic, to nic.“ Připadalo mi, že tak sedíme věčně.

Ta tíha se mi konečně z hrudi zvedla, smutek se vytratil a slzy konečně vyschly.

Vyděsilo mě to, protože něco takového se mi ještě nestalo.

Nikdy v životě jsem necítila tak strašnou

sklíčenost, že ani nešla unést. Jak může člověk něco cítit tak opravdově, když je to jen sen?

„Lepší?“ zašeptal Holder. Přikývla jsem proti jeho hrudi.

„Co se stalo?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevím. Asi noční můra.“

„Chceš si o tom promluvit?“ Hladil mě po vlasech.

„Ne, nechci na to vzpomínat.“

Dlouze mě objal a políbil na čelo. „Nechci tě tady takhle nechávat, ale musím už jít. Nerad bych, abys kvůli mě měla malér.“

Přikývla jsem, ale nedokázala ho pustit. Chtěla jsem ho prosit, aby mě tady nenechával, ale to by znělo moc zoufale a vystrašeně. Lidi mají noční můry v jednom kuse. Nevím, proč jsem na to reagovala tak přehnaně.

„Zkus zase usnout, Sky. Nic se neděje. Jen se ti něco ošklivýho zdálo.“

Svezla jsem se na postel na záda a zavřela oči. Ucítila jsem, jak mi jeho rty přejely po čele, a byl pryč.

Sobota 27. října 2012

20.20

Na parkovišti před galerií jsem objala nejdřív Breckina a pak i Maxe. Vernisáž už skončila a já se chystala s Holderem odjet k němu domů. Myslela jsem, že budu nervózní z toho, co mě dneska večer čeká, ale nakonec jsem nebyla. Ani trošku. Všechno s ním mi připadalo tak správné. Totiž všechno až na tu jednu větu, která se mi v jednom kuse přehrávala v hlavě.

Miluju tě, Hope.

Chtěla jsem se ho na to zeptat, ale zatím nebyla příležitost.

Na vernisáži to vážně nebylo

nejvhodnější. Možná teď, ale když jsem pomyslela na to, že bych to měla vyslovit, do pusy mě chytila křeč. Asi jsem se tak bála toho, kdo je Hope a co pro něj znamená, že jsem neměla kuráž s tím vyrukovat. Ale čím víc to budu odkládat, tím delší dobu se budu trápit, než zjistím pravdu.

„Chceš se stavit někde na jídlo?“ zeptal se Holder, když vyjel z parkoviště.

„Jo,“ vyhrkla jsem. Byla jsem mu vděčná, že přerušil moje pochmurné úvahy. „Dala bych si cheeseburger. A hranolky. A čokoládovej koktejl.“

Zasmál se a zatahal mě za ruku. „Nejste trochu moc náročná, princezno?“

Vyškubla jsem mu ruku a otočila se k němu. „Neříkej mi tak!“

Podíval se na mě. Byla jsem si jistá, že i ve tmě musí vidět vztek na mé tváři.

„Hej!“ Chlácholivě zvedl dlaň z volantu. „Já si přece nemyslím, že seš náročná, Sky. To byl jen vtip.“

Zavrtěla jsem hlavou. „O to nejde. Neříkej mi princezno. Nesnáším to.“

Loupl po mně postranním pohledem a vrátil se očima k silnici. „Dobře.“

Otočila jsem se k okýnku a snažila se dostat si to slovo z hlavy. Nevím, proč mi to tolik vadí. Asi jsem reagovala přehnaně, ale Holder mi tak nikdy neříkal.

Ale taky mi nikdy předtím neříkal jménem své bývalé holky. Měl by radši zůstat u Sky.

Jeli jsme mlčky a mně bylo čím dál víc líto, že jsem tak vyletěla. Když už nic, mělo by mě mnohem víc naštvat, že mi řekl cizím dívčím jménem, než že mě oslovil princezno. Možná byla moje reakce právě proto tak přemrštěná – měla jsem na něj zlost kvůli něčemu jinému. Ale chtěla jsem už to drama včerejší noci nechat za sebou. Budu mít ještě spoustu času zeptat se ho na Hope. Ale až někdy jindy.

„Promiň, Holdere.“

Sevřel mi ruku a přitáhl si ji do klína, ale už nic neříkal. Když jsme přijeli k jejich domu, vystoupila jsem mlčky z auta. Na jídlo jsme se stavit zapomněli, ale nijak jsem to nekomentovala. Holder obešel auto, objal mě a přitiskl mě k sobě. Ucouvla jsem, až jsem stála zády k autu. Přitiskla jsem si hlavu k jeho rameni a nadechla se jeho vůně. Pořád mezi námi zůstávaly rozpaky po mém zbytečném výbuchu. Pokusila jsem se u jeho těla uvolnit a už na to nemyslet. Holder mě jemně hladil prsty po pažích, až mi nasakovala husí kůže.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozval se.

„Na cokoli.“

Povzdychl si a odtáhl se ode mě, aby na mě líp viděl.

„Vyděsil jsem tě v pondělí, jak jsme spolu

seděli v autě? Jestli jo, omlouvám se. Nevím, co to do mě vjelo. Nejsem ubulenec. Naposledy jsem brečel, když umřela Les. A rozhodně jsem nechtěl před tebou.“

Opřela jsem si mu hlavu o hrudník. „Víš, jak jsem se včera vzbudila po tý noční můře…?“

„Jo?“

„To bylo podruhý, co jsem brečela od svejch pěti let. Poprvé jsem brečela, kdyžs mi pověděl, co se stalo tvý sestře. Jak jsem utekla do koupelny… sice to byla jen jedna slza, ale stejně. Možná že když jsme spolu, naše emoce se nějak navzájem posilujou. A tak se z nás obou stanou ubulenci.“

Holder se zasmál a políbil mě na temeno. „To mě to ožití s tebou teda přijde draho. Mám pocit, že už budu muset začít používat to druhý slovo.“ Políbil mě ještě jednou a chytil za ruku. „Připravená na prohlídku?“

Šla jsem s ním k domu, ale myslela na to, co mi právě řekl.

To slovo… myslel tím to, které se tehdy

zdráhal použít – že mě miluje? Takže zrovna přiznal, že se do mě zamiloval – i když to nevyslovil?

A nejvíc šokující na tom všem bylo, že mě se jeho vyznání líbilo právě takhle.

Vešli jsme dovnitř a vůbec to tam nevypadalo tak, jak jsem čekala. Zvenčí mi stavba nepřipadala velká, ale měla halu. Obyčejné domky halu nemají. Vpravo byl oblouk, který vedl do obývacího pokoje. Všechny stěny pokrývaly police knih a já měla pocit, že jsem umřela a přišla do nebe. „Páni,“

hlesla jsem a přejížděla očima po stěnách, zaplněných knihami do posledního místečka.

„Jo,“ ozval se. „Máma měla vážně vztek, když vymysleli čtečku.“

„Tvoje máma se mi líbí už teď. Kdy mi ji představíš?“ Zavrtěl hlavou. „Já mámě svoje holky nepředstavuju.“

Pronesl to skoro nepřítomně, ale vzápětí ke

mně sklouzl pohledem a došlo mu, že ranil moje city. Rychle ke mně přešel a vzal můj obličej do dlaní. „Ne, tak jsem to nemyslel, Sky. Nechtěl jsem říct, že jsi pro mě jen tak nějaká holka, vůbec ne.

Není to tak.“

Slyšela jsem jeho omluvy, ale bolelo to. Chodíme spolu už takovou dobu, a jemu pořád připadá předčasné, že by mě měl představit matce? A bude mu to někdy připadat vhodné?

„A Hope se s ní seznámila?“ Vím, že jsem to neměla říkat, ale nedokázala jsem už mlčet. Zvlášť ne teď, když sám začal o „svých holkách“. Nejsem tak naivní, abych si představovala, že jsem jeho první.

Jen se mi nelíbilo to takhle slyšet. A už vůbec se mi nelíbilo, že mě oslovuje jejich jmény.

„Cože?“vyhrknul a svěsil ruce. Ucouvl ode mě. „Cos to řekla?“ Z obličeje mu zmizela barva a já začala okamžitě litovat, že jsem to vyslovila.

„To nic. Zapomeň na to. Nemusím se seznamovat s tvou mámou.“ Chtěla jsem to radši honem zamést pod koberec. Vždyť jsem se rozhodla, že o tom dneska nebudu mluvit. Chtěla jsem se vrátit k prohlídce domu a zapomenout na tenhle rozhovor. Holder mě chytil za ruce a opakoval: „Cos to řekla? Proč? Odkud máš to jméno?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To je fuk. Vím, že o nic nešlo. Byls opilej.“

Přimhouřil oči, zamračil se na mě, a já věděla, že tomu rozhovoru už neuniknu. Povzdychla jsem si a zdráhavě to vzdala. Odkašlala jsem si.

„Včera, než usnuls, jsi říkal, že mě miluješ… ale oslovils mě

Hope, takže to vlastně nepatřilo mně.

Ale já vím, žes pil a skoro spal a vážně mi to nemusíš vysvětlovat. Vlastně ani nevím, jestli bych to vysvětlení chtěla slyšet.“

Ruce mu vyletěly k hlavě a zasténal. „Sky.“ Přistoupil ke mně a objal mě. „Omlouvám se. Asi se mi něco zdálo. Neznám nikoho, kdo se jmenuje Hope. Žádná moje bývalá holka se tak nejmenovala, jestli si myslíš tohle. Je mi to líto a už nikdy za tebou nepřijdu opilej.“ Díval se na mě. Všechny moje instinkty trvaly na tom, že musí lhát, ale oči měl naprosto upřímné. „Musíš mi to věřit. Bolí mě, jestli si myslíš, že bych tohle moh cítit k někomu jinýmu. Nikdy dřív jsem to k žádný holce necítil.“

Jeho slova překypovala upřímností a pravdivostí. Vždyť já se sama vzbudila ze snu a nevěděla jsem, proč brečím! Copak nemohl na chvíli usnout a mít sen o nějaké neexistující Hope? Když jsem slyšela jeho vysvětlování, došlo mi, jak vážné to mezi námi začalo být.

Podívala jsem se na něj. Chtěla jsem mu něco odpovědět, otevřela jsem rty… ale nevyšlo z nich ani slovo. Jako bych najednou potřebovala víc času na to, abych si to v sobě všechno vyřešila.

Holder mi položil dlaně na tváře a čekal, až přeruším ticho, ale když se naše rty tolik přiblížily, došla mu trpělivost. „Musím tě políbit,“ pronesl omluvně a přitáhl si můj obličej. Stáli jsme pořád v chodbě, ale Holder mě najednou uchopil do náruče a posadil mě na schody do patra. Opřela jsem se o ty za sebou a Holder se znovu sklonil k mým rtům, opíral se dlaněmi o dřevěný stupínek za mou hlavou.

Klekl si mezi moje nohy, aby měl ke mně lepší přístup. Což by nebylo zase tak odvážné, kdybych na sobě neměla ty krátké letní šaty. Bylo by pro něj snadné vzít si mě rovnou tady na schodech, ale nějak jsem doufala, že se dostaneme aspoň do jeho ložnice.

Přemýšlela jsem, jestli to očekává – po té

esemesce, kterou jsem mu omylem poslala. Je to normální kluk, takže přirozeně chce, abychom se posunuli dál. Ví, že jsem panna? Měla bych mu to povědět? Měla. I když to už asi stejně poznal.

„Jsem ještě panna!“ vyjekla jsem proti jeho puse. Nechápala jsem, co to do mě sakra vjelo, že mluvím tak nahlas. Někdo by mi měl vypnout zvuk, vážně, protože dneska ze mě padají samé perly.

Holder mě okamžitě přestal líbat. Pomalu se ode mě odtáhl a zadíval se mi do očí. „Sky,“ pronesl vážně. „Líbám tě, protože si někdy nemůžu pomoct. Ty víš, co to se mnou dělá. Ale nic jinýho nečekám. Když tě můžu líbat, to ostatní může počkat, jasný?“ Zastrčil mi vlasy za uši a podíval se mi láskyplně do očí.

„Jen jsem myslela, že bys to měl vědět. Asi jsem si na to měla vybrat lepší dobu, ale občas mi něco vyletí z pusy dřív, než se stačím zarazit. Je to hrozná vlastnost, protože to nedovedu nijak ovládat a většinou se mi to stává v těch nejtrapnějších chvílích. Jako teď.“

Holder se zasmál a zavrtěl hlavou. „Ne, nepřestávej s tím.

Líbí se mi, když to děláš. Nebo když

spustíš nějakou dlouhou, nervózní, směšnou přednášku. Je to vzrušující.“

Zrudla jsem, protože mě to hodnocení… vzrušilo.

„A víš, co je taky vzrušující?“ zeptal se a znova se ke mně naklonil.

Jeho hravý výraz nějak zaplašil můj stud. „Co?“

Ušklíbl se. „Když se v kině snažíme navzájem neosahávat.“

Vstal, vytáhl mě na nohy a vedl mě po schodech nahoru.

V patře otevřel dveře, vešel dovnitř jako první a vyzval mě, abych zavřela oči. Místo toho jsem je protočila.

„Nesnáším překvapení.“

„Taky nesnášíš dárky a jistý oslovení. Už se to učím. Ale chci ti ukázat něco fakt dobrýho – a dárek to není. Tak se s tím prostě nějak vyrovnej a zavři oči.“ Poslechla jsem ho a on mě vtáhl za sebou do pokoje. „Sedni si.“ Zatlačil mi na ramena a já se posadila – nejspíš na postel. Pak jsem najednou ležela na zádech, protože mi Holder zvedl nohy.

„Neotvírej oči.“

Cítila jsem, jak mě posunuje na posteli, až jsem seděla s polštářem za zády. Narovnal mi šaty.

„Doufám, že takhle zůstanou, ve vší slušnosti. Nemůžeš mi ukazovat stehna, když jsi u mě v posteli.“

Zasmála jsem se, ale oči jsem měla pořád zavřené. Holder si vylezl za mnou, ale dával pozor, aby do mě nestrčil. Cítila jsem, jak si rovná polštář vedle mě.

„Tak jo. Otevři oči a udělej jé.“

Trochu jsem se bála, co uvidím. Pomalu jsem odloupla jedno víčko. Nejdřív jsem nevěděla, na co se to dívám. Vypadalo to jako televize, ale ta přece není tak obrovská, aby zabírala celou zeď. Holder namířil ovladač a obrazovka se rozsvítila.

„Jé. Páni. Jak to, že je to tak veliký?“

„Jo, tohle mi holky říkají vždycky.“ Šťouchla jsem do něj loktem a on se rozesmál. Namířil ovladač zase na televizi. „Kterej film máš ze všech nejradši? Mám Netflix.“

Otočila jsem se k němu. „Cože máš?“

Se smíchem zavrtěl hlavou. „Pořád zapomínám, jak seš technologicky zaostalá. To je něco jako čtečka, až na to, že tam máš uložený filmy a televizní pořady. Můžeš vidět skoro cokoli, na co si vzpomeneš.“

„A budou v tom reklamy?“

„Ne,“ odpověděl hrdě. „Tak co to bude?“

„Máš ten film Cvok se Stevem Martinem? Ten miluju.“ Ruce mu klesly. Stiskl ovladač a obrazovka potemněla.

Holder na několik minut zmlknul. Pak si

namáhavě povzdychl, odložil ovladač na noční stolek a otočil se tváří ke mně. „Už se nechci koukat na televizi.“

Je naštvaný? Co jsem zase řekla, proboha?

„Fajn, nemusíme se dívat na Cvoka. Vyber něco ty.“

Chvíli neodpovídal a dál na mě zíral. Pak zvedl ruku a přejel mi dlaní po břiše. Uchopil mě za pas a přitáhl k sobě. „Víš…“ Přimhouřil oči a začal mi s nimi důkladně přejíždět po těle. Přitom sledoval jedním prstem vzor na mých šatech a jemně mě tak hladil po břiše. „Dokážu se vyrovnat s tím, co se mnou dělají ty šaty.“ Zvedl pohled k mým očím. „Dokážu se vyrovnat i s tím, že musím pořád koukat na tvoje rty, i když je zrovna nelíbám. Dokážu se vyrovnat s tím, jak zní tvůj smích a jak ve mně vzbuzuje touhu přitáhnout si tě blíž a pít ti ho z pusy.“

Jeho hlas začal znít zpěvavě a nějak lyricky, až se mi z toho prudce rozbušilo srdce. Přitiskl mi rty k tváři a zlehka mě políbil. Jeho horký dech mě na tom místě zahřál, když se Holder znovu ozval.

„Dokážu se vyrovnat i s tím, že si pořád dokola přehrávám v hlavě náš první polibek. To, jak jsi chutnala. Jak jsi vzdychla. Jak ses na mě podívala těsně předtím, než se naše rty prvně dotkly.“

Překulil se na mě a zvedl mi paže nad hlavu, sevřel mi zápěstí. Hltala jsem každou jeho slabiku, aby mi nic neuniklo. Nechtěla jsem propást jediný jeho pohyb z těch, které teď se mnou dělal. Držel mě pod sebou jen zlehka, opíral se o kolena. „Ale víš, s čím se nedokážu vyrovnat, Sky? Co mě přivádí k šílenství a co ve mně probouzí chuť vrhnout se na tebe a zlíbat tě úplně všude? To, žes zrovna přiznala, že tvůj nejoblíbenější film je Cvok. Víš co?“ Spustil rty k mým, až se dotýkaly. „Tohle je tak zatraceně vzrušující, že se s tebou prostě musím hned teď pomilovat.“

Jeho hravý tón mě rozesmál. Svůdně jsem mu zašeptala do ucha: „Nenávidí ty konzervy.“

Holder se ode mě odtáhnul a zasténal. „Udělej to znova, prosím. Slyšet tě citovat filmový hlášky je tak hrozně vzrušující. Ještě víc než tě líbat.“

Rozesmála jsem se a přidala další: „Ruce pryč od konzerv!“ Foukl mi do ucha. „Jo, to je moje holka. Ještě. Ještě jednu poslední.“

„Nic víc nepotřebuju,“ začala jsem, „než popelník, tuhle hru, tenhle ovladač, lampu a… a to je všechno. Nic jinýho už nepotřebuju. Vůbec nic.“

Holder se nahlas rozesmál. Kdyby věděl, kolikrát jsme se Six na ten film koukaly, nedivil by se tolik. Pamatovala jsem si skoro každou větu.

„Vážně nic jinýho nepotřebuješ, Sky?“ Holderův hlas byl tak svůdný a vláčný, že kdybych se teď postavila, spadly by mi kalhotky samy od sebe.

„A tebe,“ zašeptala jsem. „Potřebuju popelník, tuhle hru, tenhle ovladač, lampu a tebe. Nic jinýho.“

Zasmál se, ale rychle přestal, když mu pohled znovu sklouzl na mou pusu. Zkoumal ji, jako by ji chtěl zmapovat. Jako by si plánoval, co přesně s ní další hodinu bude dělat. „Musím tě políbit.“ Naše rty se spojily a on byl v tu chvíli opravdu vším, co jsem potřebovala.

Skláněl se ke mně opřený o kolena a vášnivě mě líbal, ale já ho chtěla cítit na sobě. Jenže jsem se nemohla hýbat, protože mi pořád držel ruce za hlavou. A nemohla jsem vyslovit, co chci, protože moje rty se beznadějně spojovaly s jeho. Mohla jsem udělat jen jediné – podrazit mu svojí nohou kolena, aby na mě spadnul. A tak jsem to udělala.

V tu chvíli, kdy se jeho tělo zřítilo na moje, jsem vyjekla. Protože mi nedošlo, že když zvednu nohu, vyhrnou se mi šaty… a pořádně vysoko. Ve spojení s tvrdou látkou jeho džínů to bylo… prostě na vyjeknutí.

„Sakra, Sky,“ zavrčel do polibku. Tiskli jsme se k sobě sotva pár vteřin a už se začal pohybovat.

„Jsi tak krásná. Cítím tě tak… díky, že sis vzala ty šaty.“ Pořád mě líbal a přitom mi mumlal do pusy.

„To je vážně…“ Vydal se rty níž po mém krku. „Jsem z toho blázen.“ Dýchal tak prudce, že jsem mu už skoro nerozuměla. Zaklonila jsem hlavu, aby měl ke mně lepší přístup, abych mu dala najevo, že mě může líbat, kde chce. Pustil mi ruce, aby mohl sklouznout níž k hrudníku. Jednu dlaň mi položil na stehno a klouzal s ní vzhůru, vyhrnoval mi šaty až k pasu. Když se dostal až na okraj stehna, znehybněl, jako by musel přemlouvat svoje prsty, aby se nepouštěly dál.

Zavrtěla jsem se pod ním a doufala jsem, že to pochopí tak, jak jsem to myslela: jako pokyn, aby se s rukou posunul výš a dělal to, po čem touží. Chtěla jsem, aby se mnou dneska dobyl tolik „poprvé“, kolik chce. Protože ho potřebuju. A chci.

Pochopil to správně a posunul prsty k vnitřní straně stehna.

To čekání, až se mě dotkne, mi úplně

paralyzovalo dolní polovinu těla. Jeho rty se konečně vydaly na levý pahorek na mém hrudníku. Cítila jsem, že jako další krok by ze mě měl strhnout šaty, aby měl lepší přístup k tomu, co je pod nimi. Ale na to by potřeboval i druhou ruku, a tu jsem potřebovala přesně tam, kde byla. Nebo možná ještě o pár centimetrů výš. Ale rozhodně jsem nechtěla, aby ji odtáhl. Přitiskla jsem si jeho hlavu pevněji k tělu, aby mě líbal víc, a sklouzla mu na záda.

Pořád má tričko. To se mi nelíbí.

Chytila jsem látku za spodní okraj a přetáhla mu tričko přes hlavu, jenže mi nedošlo, že tím shodím jeho ruku ze svého stehna. Holder trochu zasténal a narovnal se. Pak mě líbl do koutku úst a usmál se.

Dívali jsme se na sebe a on mě něžně pohladil po tváři konečky prstů, jako by obkresloval moje rysy. Odtrhl ode mě pohled až ve chvíli, kdy se zase sklonil k mým rtům. Když se na mě díval, cítila jsem se tak… hledala jsem marně ten správný výraz, ale nemohla ho najít. Prostě jsem cítila. Byl to jediný kluk, který se kdy staral o to, jak se cítím nebo necítím, a už jen proto mu patřil kousek mého srdce. Jenže mi to najednou připadalo málo. Chtěla jsem mu dát celé.

„Holdere,“ vydechla jsem. Sklouzl mi rukama k pasu a přitiskl se blíž.

„Sky,“ napodobil můj tón. Políbil mě na rty a vklouzl mi jazykem do úst. Bylo to tak sladké a omamné, a už mi to chybělo, i když jsem to zažila nedávno. Dlaně mi přiložil k hlavě, jako by si dával pozor, aby se mě nedotýkal nikde jinde.

„Holdere,“ zamumlala jsem a odtáhla se od něj. Pohladila jsem ho po tváři. „Chci to. Dneska. Teď.“

Jeho výraz se nezměnil. Zíral na mě, jako by mě neslyšel.

Možná ne, protože se netvářil, jako by chtěl využít moji nabídku.

„Sky…“ ozval se váhavě. „Nemusíme to dělat teď. Chci, abys věděla absolutně jistě, že to chceš.

Ano?“ Teď hladil on mě. „Nechci tě do něčeho tlačit.“

„Já vím, ale říkám ti, že to chci. Nikdy jsem nic nechtěla tolik, jako teď tebe.“

Díval se na mě, jako by do sebe nasával každé moje slovo.

Buď byl v šoku, nebo tomu nevěřil, ale

nic z toho mi moc nepomáhalo. Zvedla jsem obě ruce, položila mu dlaně na tváře a přitáhla si je k sobě. „To neznamená, že říkám ano, Holdere. Znamená to, že říkám prosím.“

V tu chvíli spustil rty na moje a zasténal, a ten zvuk ještě upevnil moje rozhodnutí. Chtěla jsem ho.

A hned.

„Je to doopravdy?“ řekl mi do úst, zatímco mě horečnatě líbal.

„Ano, je to doopravdy. Nikdy jsem si v životě nebyla ničím jistější.“

Ruce mu sklouzly na moje stehna. Chytil mi kalhotky na bocích a začal je stahovat.

„Jen chci, abys mi slíbil jednu věc,“ ozvala jsem se. Něžně mě políbil, odtáhl ruce z mých kalhotek (sakra!) a přikývl. „Cokoli.“

Chytila jsem ho za ruku a přiložila ji zpátky tam, kde byla.

„Chci to, ale jen když mi slíbíš, že

zlomíme rekord. Že to bude nejlepší první milování v historii prvních milování.“

Usmál se na mě. „S tebou a se mnou, Sky… to ani jinak bejt nemůže.“

Vsunul mi paži pod záda a nazdvihl mě k sobě. Pak zahákl prsty za tenká ramínka šatů a shrnul mi je z ramen. Zavřela jsem pevně oči a přitiskla tvář na jeho.

Nabrala jsem do ruky jeho vlasy. Ucítila

jsem na rameni nejdřív jeho dech a pak rty. Líbal mě jen zlehýnka, ale jako by mě podpaloval na všech těch místech, kde se mé nahé pokožky dotkl.

„Stáhnu je.“

Nevěděla jsem, jestli se ptá na dovolení, nebo mi to oznamuje, ale přikývla jsem. Vyhrnul mi šaty a přetáhnul mi je přes hlavu. Moje nahá kůže jako by pod jeho rukama praskala. Pak mě něžně položil na polštář. Otevřela jsem oči a obdivně si prohlížela jeho krásné tělo. Holder po chvíli sklopil oči k mému pasu.

„Ježíši, Sky…“ Přejel mi dlaní po břiše, naklonil se tam a vtiskl mi na něj polibek. „Jsi nádherná.“

Ještě nikdy jsem nebyla před nikým nahá, ale prohlížel si mě tak obdivně, že jsem si nepřála nic jiného. Sklouzl rukama k podprsence, vsunul do ní palce… Zavřela jsem oči.

Bože, já ho chci. Hrozně, hrozně chci.

Přitáhla jsem si jeho tvář ke své a zvedla mu nohy kolem boků. Zasténal, vytáhl ruce z podprsenky a znovu mě uchopil v pase. Stáhl mi kalhotky na stehna, takže jsem musela uvolnit objetí nohou, aby sklouzly úplně. Podprsenka je rychle následovala. Když jsem byla úplně nahá, Holder sklouzl z postele a postavil se vedle ní. Sklonil se nade mnou a horečnatě mě líbal po celém těle, zatímco si svlékal kalhoty a spodní prádlo. Pak se vrátil a přilehl si ke mně. Naše nahá pokožka se poprvé dotýkala po celé délce, mezi námi nebyla žádná látka ani vzduch, a stejně se mi pořád zdálo, že ještě nejsme dost blízko. Holder se natáhl k nočnímu stolku a zašátral po zásuvce. Vytáhl kondom, položil ho na postel vedle nás a znovu se na mě položil. Tíha a tvrdost jeho těla mě přiměly trochu roztáhnout nohy. A pak jsem sebou škubla, když se horká touha v mém břiše najednou proměnila v chuchvalec hrůzy. Nevolnost. A strach.

Srdce mi uhánělo a dýchala jsem povrchně. V očích mě štípaly slzy. Viděla jsem, jak Holder šátrá po kondomu. Nahmatal ho a já slyšela, jak trhá obal, ale oči jsem měla pevně zavřené. Věděla jsem, že si ho natahuje, a co přijde potom. Věděla jsem, že to hrozně bolí a že budu brečet, až bude po všem.

Ale jak to vím? Jak to můžu vědět, když jsem to nikdy nedělala?

Když se Holder položil mezi má stehna, rty se mi začaly třást. Pokusila jsem se myslet na něco jiného, abych zahnala ten strach. Představila jsem si nebe a hvězdy, to, jak jsou krásné, snažila jsem se tak zkrotit paniku… Představovala jsem si něco krásného, abych nemusela myslet na tohle ošklivé.

Nechtěla jsem otevřít oči, jen jsem v duchu počítala.

Představila jsem si hvězdy nad svou postelí

a začala je počítat od toho chumlu uprostřed, postupovala jsem ke kraji.

Jedna, dva, tři…

Počítala jsem a počítala.

Dvacet dva, dvacet tři, dvacet čtyři…

Zadržela jsem dech a soustředila se, soustředila se na hvězdy.

Padesát sedm, padesát osm, padesát devět… Chtěla jsem, aby už skončil. Aby se ze mě svalil. Sedmdesát jedna, sedmdesát dva, sedmdesát –„Ježíši, Sky!“ vykřikl Holder. Odtáhl mi ruce z očí. Nechtěla jsem, aby mě nutil se dívat, takže jsem si přitiskla dlaně pevněji, abych viděla jen tmu a mohla nerušeně počítat dál.

Pak se najednou moje záda zvedla do vzduchu. Už jsem neležela na polštáři. Ruce mi ochable sklouzly z obličeje a jeho paže mě objímaly, ale já se nehýbala. Byla jsem tak slabá a brečela jsem tak silně, a Holder se mnou pohupoval. Nevím, proč jsem otevřela oči. Houpala jsem se dopředu a dozadu a najednou se mě zmocnila panika, že jsem se spletla, že ještě neskončil. Ale viděla jsem, že mě zabalil do pokrývek a drží mě kolem trupu a hladí mě dlaní po vlasech. Šeptal mi přitom do ucha.

„Miláčku, to nic. To je dobrý.“ Políbil mě na čelo a dál se mnou houpal. Za něco se mi omlouval.

Chtěl, abych mu něco odpustila.

Po chvíli se odtáhl a viděl, že jsem otevřela oči. Ty jeho byly rudé, ale neviděla jsem v nich slzy.

Třásl se. Nebo jsem se třásla já. Možná my oba.

Díval se mi do očí a něco tam hledal. Mě. Uvolnila jsem se v jeho náruči, protože jsem se tam cítila tak bezpečně. Už jsem nepadala přes okraj světa. „Co se stalo?“ hlesla jsem. Vůbec jsem to nechápala.

Holder zavrtěl hlavou. Oči měl plné smutku, strachu, lítosti.

„Nevím. Začalas počítat a křičet a třást

se. Chtěl jsem tě zarazit, ale nešlo to. Bylas tak vyděšená. Co jsem udělal? Řekni mi to, protože mně je to líto, ale vůbec tomu nerozumím. Je mi to hrozně, hrozně líto. Co jsem sakra udělal?“

A já jenom zavrtěla hlavou, protože jsem na to neuměla odpovědět.

Pokusil se usmát a opřel se čelem o moje. „Je mi to tak líto.

Neměl jsem připustit, aby to došlo tak

daleko. Nechápu, co se sakra stalo, ale ty na to ještě nejseš připravená, viď?“

Nejsem připravená?

„Takže my jsme… nemilovali jsme se?“

Jeho objetí povolilo. Cítila jsem, jak se jeho chování změnilo. V očích se mu objevil zklamaný, poražený výraz. Zamračil se a vzal mi obličej do dlaní.

„Kam ses zatoulala, Sky?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jsem pořád tady. Poslouchám tě.“

„Ne, já myslel předtím. Někam jsi musela zmizet, protože jinak bys věděla, že se nic nestalo. Viděl jsem na tobě, že je něco špatně, takže jsem to ani nezkusil.

Ale teď si zkus vzpomenout, co se s tebou

děje, protože jsi úplně zpanikařila. Dostalas záchvat hysterie.

A já chci vědět, co to spustilo, abych věděl, co mám udělat jinak.“

Políbil mě na čelo a pustil mě. Zvedl se z postele, natáhl si boxerky a džíny a zvedl moje šaty.

Vyklepal mi je, uhladil, přinesl je k posteli a přetáhl mi je přes hlavu a stáhl až k pasu. „Donesu ti vodu. Hned jsem zpátky.“ Napjatě mě políbil na rty, skoro jako by se mě bál dotknout. Když vyšel ven, opřela jsem si čelo o stěnu a zavřela oči.

Neměla jsem ponětí, co se stalo, ale bála jsem se, že ho kvůli tomu ztratím. Tu nejintimnější záležitost mezi dvěma lidmi jsem proměnila v úplnou katastrofu. To já způsobila, že si teď Holder připadá tak bídně, jako by udělal něco špatně. Teď se mi kvůli tomu začne vyhýbat. Asi už chce, abych radši šla. Nemohla jsem mu to vyčítat. Sama bych nejradši utekla… hlavně od sebe.

Odhodila jsem pokrývku a vstala. Stáhla jsem si šaty na stehna. Kalhotky jsem ani nehledala. Chtěla jsem najít koupelnu, abych se dala do pořádku a Holder mě mohl odvézt domů. Tohle bylo už podruhé v jednom týdnu, kdy jsem brečela a vůbec nevěděla proč – a dvakrát mě zachránil on. Tohle už mu nemůžu dělat.

Když jsem vyšla z pokoje, abych našla koupelnu, naklonila jsem se přes zábradlí. Holder stál v kuchyni opřený lokty o linku a hlavu měl zabořenou do paží. Nehýbal se a vypadal zoufale a rozčileně. Už jsem se na něj nedokázala dál dívat, takže jsem rychle otevřela první dveře.

Nebyla to koupelna.

Byla to Lessliina ložnice. Chtěla jsem zavřít, ale místo toho mě něco přimělo překročit práh a zabouchnout za sebou. Bylo mi jedno, že to není koupelna, potřebovala jsem prostě místo, kde budu sama… kde se budu moct zamyslet nad tím, co se to se mnou sakra děje. Začínala jsem si myslet, že možná začínám bláznit. Takhle mimo jsem ještě nebyla a vyděsilo mě to. Ruce se mi pořád třásly.

Sevřela jsem je před sebou a pokusila se soustředit na něco, čím bych se uklidnila.

Rozhlédla jsem se kolem a uvědomila si, že na téhle ložnici je něco znepokojujícího. Postel nebyla ustlaná, což působilo divně, protože jinak byl Holderův dům bez poskvrnky. Na podlaze ležely džíny, které vypadaly, jako by je ze sebe před chvilkou svlékla. Jinak to byl pokoj typické puberťačky.

Kosmetika na prádelníku, iPod na nočním stolku. Jako by tady pořád bydlela. Z pohledu na ten pokoj to vůbec nevypadalo, že už je rok mrtvá. Bylo zřejmé, že se ho od té chvíle nikdo nedotkl. Na zdi byly pořád pověšené její fotky, další měla zastrkané za zrcadlo. V šatně měla pořád oblečení, některé leželo na zemi. Připadalo mi, že ani po roce se rodina s její smrtí nedokázala smířit.

Působilo to trochu strašidelně, ale aspoň jsem nemusela myslet na to, co se mi stalo. Přešla jsem k posteli a zadívala se na fotky na stěně. Na většině byla Lesslie s kamarády, jen na pár ona a bratr.

Hodně se mu podobala, měla stejně tmavé vlasy a pronikavé, jasně modré oči. Překvapilo mě, že vypadala tak šťastně. Spokojená a plná života, na každé fotce, takže bylo těžké představit si, co se jí muselo honit v hlavě. Není divu, že Holder neměl ponětí, jak zoufalá se doopravdy cítí. Nejspíš nechtěla, aby to někdo věděl.

Zvedla jsem fotku v rámečku, která ležela na nočním stolku obrázkem dolů. A zalapala jsem po dechu. Byla na ní Lesslie, jak líbá Graysona na tvář.

Objímali se přitom kolem ramen. Šokovalo mě to a posadila jsem se na kraj postele, abych se z toho vzpamatovala. Proto ho Holder tak nenávidí? Proto nechtěl, abych s ním něco měla? Možná si myslí, že to Lesslie udělala kvůli Graysonovi?

Ještě jsem seděla na posteli a držela fotku v ruce, když se dveře pootevřely a dovnitř nakoukl Holder. „Co tady děláš?“ Neřekl to rozzlobeně, ale tvářil se nervózně. Nejspíš proto, co se mezi námi stalo předtím.

„Hledala jsem koupelnu,“ odpověděla jsem tiše. „Promiň.

Jen jsem si potřebovala na chvíli sednout.“

Opřel se o dveře a zkřížil paže na prsou. Rozhlížel se kolem jako já, jako by to pro něj bylo taky nové.

„Nikdo tady nebyl od –“

„Ne,“ vyhrkl rychle. „Proč taky? Je mrtvá.“

Přikývla jsem a vrátila fotku Lesslie a Graysona na noční stolek obrázkem dolů, jak byla. „Ona s ním chodila?“

Holder se váhavě vydal k posteli, posadil se vedle mě a opřel si lokty o kolena. Dlaně spojil k sobě.

Pomalu se rozhlížel kolem a hned mi neodpověděl. Po chvíli se na mě podíval, položil mi paži kolem ramen a přitáhl mě k sobě. To, že je tady se mnou, že mě má pořád rád, mi málem vehnalo slzy do očí.

„Rozešel se s ní večer předtím, než to udělala,“ odpověděl tiše.

Snažila jsem se nezalapat po dechu, ale šokovalo mě to. „Ty myslíš, že to udělala kvůli němu?

Proto ho tak nenávidíš?“

Zavrtěl hlavou. „Nenávidím ho, protože se s ní rozešel. Kvůli němu si prošla kupou sraček. Ne, nemyslím si, že se zabila kvůli němu, ale možná to byla poslední kapka, která ji přiměla udělat to, co chtěla už dávno. Les měla problémy už dávno před Graysonem, takže mu to za vinu nedávám. Nikdy jsem nedával.“ Postavil se a vzal mě za ruku. „Pojď, už tady nechci zůstávat.“

Naposledy jsem se rozhlédla po pokoji a vydala se za ním ke dveřím. Ale ještě než jsme k nim došli, zastavila jsem se. Holder se otočil a viděl, jak si prohlížím fotky na toaletním stolku. Byl tam zarámovaný snímek jeho a Lesslie, když byly děti. Zvedla jsem ho. Vidět Holdera jako dítě mě přimělo k úsměvu. Oba vypadali tak roztomile… a dojemně.

Ta nevinnost kolem nich, než na ně

zaútočila ohavná realita. Stáli před bílým domkem a Holder držel sestru kolem ramen. Ona se ho držela kolem pasu a usmívali se do hledáčku.

Sklouzla jsem očima k domu za jejich zády. Byl celý bílý, se žlutým štukováním. Obývací pokoj měli vymalovaný dvěma odstíny zelené.

Zavřela jsem prudce oči. Jak to můžu vědět? Jak můžu vědět, jakou barvou měli Holderovi rodiče vymalovaný obývák?

Ruce se mi začaly třást a nadechla jsem se. Totiž pokusila se nadechnout, ale nešlo to. Odkud znám ten dům? Ale znala jsem ho, stejně jako jsem nějak znala ty děti na fotce. Jak vím, že za domem visely dvě houpačky, bílá a zelená? A pár kroků od nich stará vyschlá studna, která zůstávala zakrytá od té doby, co tam spadla Lessliina kočka.

„Není ti něco?“ ozval se Holder. Pokusil se vzít mi snímek z ruky, ale vytrhla jsem mu ho a podívala se mu do očí. Starostlivě mě pozoroval. Ucouvla jsem od něj.

Odkud ho znám? Odkud znám Lesslie?

Proč mám pocit, jako by se mi po nich stýskalo? Potřásla jsem hlavou a soustředila se znova na fotku. Tentokrát mě upoutal náramek na Lessliině zápěstí. Stejný náramek, jaký jsem měla já.

Chtěla jsem se ho na to zeptat, ale nemohla jsem. Z pusy mi nevycházely žádné zvuky, jen jsem dál svírala fotku. Holder se na mě díval a v očích měl výraz, jako by mu zrovna puklo srdce. „Ne, Sky,“

zaprosil.

„Jak to?“ Můj hlas byl jen stěží slyšitelný. Zadívala jsem se na snímek. „Jsou tam dvě houpačky.

A vaše kočka… uvízla ve studni.“ Podívala jsem se mu do očí a vychrlila ze sebe všechno, nač jsem zrovna myslela. „Holdere, já znám ten obývák. Je zeleně vymalovanej. A v kuchyni je pult, na kterej nedosáhneme, a tvoje máma… Máma se jmenuje Beth.“

Pokusila jsem se zarazit, ale vzpomínky se

zastavit nedaly. Řítily se na mě a já nemohla dýchat.

„Jmenuje se tvoje máma Beth?“

Holder se zachmuřil a prohrábl si prsty vlasy. „Sky…“ Nedíval se na mě. Tvářil se rozervaně, zmateně a… lhal mi. Něco o mně věděl, ale děsilo ho, že by mi to měl říct.

Zná mě. Jak mě sakra může znát? Proč mi to nikdy neprozradil?

Najednou se mi udělalo zle. Vyběhla jsem kolem něj do chodby a rozrazila protější dveře, za kterými byla díkybohu koupelna. Zamkla jsem se, odhodila fotku do rohu a svalila se na zem.

Zůstala jsem tam ležet a mou mysl naplnily obrazy a vzpomínky jako povodňová vlna. Vzpomínky na něj, na ni, na nás tři. Jak si spolu hrajeme, jak večeříme v jejich domě, jak jsme s Les nerozlučné.

Milovala jsem ji. Byla jsem tak malá a nevím, odkud jsem je znala, ale Les jsem zbožňovala. Je oba.

Bolest ještě zesílila, když mi došlo, že ta Lesslie, kterou jsem znala a milovala jako malá holka, už tady není. Cítila jsem se smutná a deprimovaná z její smrti, ale ne kvůli sobě, kvůli Sky… Nějak jsem cítila smutek za tu holčičku, která o Lesslie přišla.

Jak jsem na to mohla zapomenout? Jak to, že jsem Holdera nepoznala hned, když jsem ho poprvé uviděla?

„Sky, otevři dveře. Prosím.“

Opřela jsem se dlaněmi o stěnu. Bylo toho příliš. Vzpomínek a pocitů a žalu… moc emocí najednou, než abych je dokázala vstřebat.

„Miláčku, prosím. Musíme si promluvit a přes dveře to nejde. Otevři mi.“

On to věděl. Tam v samoobsluze… Poznal mě. A když viděl ten náramek… věděl, že mi ho dala Lesslie. Když ho zahlédl na mé ruce, už to věděl s jistotou. Můj zmatek a zoufalství se brzy změnily v hněv. Zvedla jsem se z podlahy a rychle vykročila ke dveřím. Odemkla jsem je a otevřela. Holder se opíral roztaženýma rukama o dveřní rám a díval se přímo na mě. Měla jsem pocit, že vlastně netuším, kdo to je. Kdo je opravdový Holder a kdo falešný.

Nevěděla jsem, co ke mně cítí jako ke Sky a co kvůli citům, které choval k té malé holčičce.

Musela jsem to vědět. Musela jsem vědět, kdo byla. Kdo jsem. Potlačila jsem svůj strach a vyslovila otázku, na niž jsem už asi znala odpověď. „Kdo je Hope?“

Holderův kamenný výraz se nezměnil. Zeptala jsem se ho znova, tentokrát hlasitěji.

„Kdo je sakra Hope?!“

Díval se na mě a dál se opíral o rám, ale neodpověděl mi. Z nějakého důvodu nechtěl, abych to věděla. Zhluboka jsem se nadechla a snažila se potlačit slzy, které se mi draly do očí. Bála jsem se to vyslovit, protože… jsem to nechtěla vědět.

„Jsem to já?“ zeptala jsem se roztřeseným hlasem plným obav. „Holdere… jájsem Hope?“

Rychle vydechl a zvedl oči ke stropu. Skoro se mi zdálo, že potlačuje slzy. Zavřel oči, opřel se čelem o paži a zhluboka se nadechl. Pak se podíval na mě.

„Ano.“

Vzduch kolem mě zhoustl. Až moc na to, aby se dal dýchat.

Zůstala jsem stát úplně nehybně

a kolem nás všechno ztichlo. Do hlavy se mi tlačilo tolik vzpomínek a myšlenek a otázek, které mezi sebou zápolily, že jsem nevěděla, jestli mám začít brečet nebo vřískat nebo utíkat, nebo usnout.

Potřebovala jsem jít ven. Měla jsem pocit, jako by mě koupelna, tenhle dům i Holder svírali, a já potřebovala jít někam, kde je dost prostoru a vzduchu, kde bych si to všechno mohla vyhnat z hlavy.

Nic jiného jsem nechtěla.

Odstrčila jsem ho. Pokusil se mě chytit za ruku, ale vyškubla jsem se mu.

„Počkej, Sky!“ vykřikl za mnou. Rozběhla jsem se ke schodům a brala je dolů po dvou. Slyšela jsem ho za sebou, takže jsem se pokusila zrychlit a položila chodidlo jinam, než jsem měla. Zábradlí mi pod rukou podklouzlo a já spadla po hlavě. Přistála jsem na podlaze pod schodištěm.

„Sky!“ zavřísknul Holder. Chtěla jsem se zvednout, ale už byl u mě, klečel a držel mě kolem těla.

Pokusila jsem se ho odstrčit, abych se dostala ven na vzduch, ale nepouštěl mě.

„Ven,“ vydechla jsem slabě. „Prosím, Holdere, musím ven.“ Cítila jsem, jak bojuje sám se sebou. Nechtěl mě pustit.

Zdráhavě si mě přitáhl k hrudi a zadíval se

na mě. Pátral v mých očích. „Neutíkej, Sky. Půjdeme ven, ale prosím, neuteč mi. Musíme si promluvit.“

Přikývla jsem. Pustil mě a pomohl mi vstát. Když jsme vyšli na trávník před domem, založila jsem si ruce za hlavou a nadechla se chladného vzduchu. Zaklonila jsem hlavu a zadívala se na hvězdy.

Kdybych tak mohla být tam nahoře, radši než tady na zemi.

Nechápala jsem, odkud se moje

vzpomínky berou, ale s každým tím matoucím obrazem zároveň přicházela spousta otázek. Nechápala jsem, jak můžu Holdera znát. Nerozuměla jsem tomu, proč mi to tajil. Nechápala jsem, jak jsem se mohla jmenovat Hope, když si nepamatuju, že by mi někdo říkal jinak než Sky. A proč by mi Karen tvrdila, že jméno Sky mi dali biologičtí rodiče po narození, když to nebyla pravda. Všechno to, o čem jsem si myslela, že chápu, bylo najednou zahalené nějakým tajemstvím. Všichni mi lhali… a mě jen děsilo představit si, jaké tajemství mi nechtěli prozradit. Zůstala jsem stát snad celou věčnost a pokoušela se nějak přijít na to, na co se to snažím přijít.

Musela jsem si promluvit s Holderem a zjistit, co ví, ale ublížil mi. Nechtěla jsem se na něj ani podívat, když jsem věděla, že mi celou dobu tajil takovou věc. V tomhle světle jako by všechno, co se mezi námi vytvořilo, byla jen fasáda.

Cítila jsem se citově vyčerpaná. Dneska už žádná další odhalení nesnesu. Chtěla jsem jen jít domů a zalézt si do postele. Vyspat se na to, než se ho přímo zeptám, proč mi neprozradil, že jsme se jako děti znali. Nechápala jsem, proč by mi měl něco takového tajit.

Otočila jsem se na patě a vydala se zpátky do domu. Holder mě ode dveří pozoroval. Ustoupil, abych mohla projít. Zamířila jsem do kuchyně a otevřela ledničku. Vytáhla jsem lahvičku s vodou a několika loky ji vypila. V puse jsem měla úplně sucho. Tu slibovanou vodu, pro kterou šel předtím Holder do kuchyně, jsem nikdy nedostala.

Odložila jsem láhev na bar a požádala ho: „Odvez mě domů.“

Neprotestoval. Šel si na stolek v hale pro klíčky a kývl na mě, abych šla za ním. Vydala jsem se k jeho autu. Když jsme si nastoupili, Holder vycouval na silnici. Celou dobu nepromluvil ani slovo.

Když jsme přejeli odbočku do naší čtvrti, pochopila jsem, že nemá v úmyslu mě odvézt domů.

Podívala jsem se na něj. Oči měl tvrdě upřené na silnici.

„Odvez mě k nám.“

Odhodlaně se na mě zadíval. „Musíme si promluvit, Sky. Vím, že máš spoustu otázek.“

To jsem měla. Miliony otázek. Ale doufala jsem, že se na ně vyspím, abych je mohla předem protřídit a rozhodnout se, které si můžu zodpovědět sama a které mu položím. Ale Holder se zřejmě nestaral o to, čemu v tuhle chvíli dávám přednost. Zdráhavě jsem si rozepnula bezpečnostní pás, natočila se na sedadle k němu a opřela se zády o dvířka za sebou. Když mi nechce dát čas na rozmyšlenou, zeptám se ho hned. Ale udělám to rychle, protože už chci domů.

„Tak jo,“ ozvala jsem se tvrdohlavě. „Jdeme na to. „Pročs mi dva měsíce lhal? Proč tě ten náramek tak vytočil, žes se mnou měsíc nepromluvil? Pročs mi tenkrát u samoobsluhy neřekl, kdo si myslíš, že jsem? Protože já vím, že tys to věděl, Holdere. Věděls to, a z nějakýho důvodu tě bavilo napínat mě na skřipec a čekat, až na to sama přijdu. Máš mě vůbec rád? Co je tohle za hru, že ji se mnou hraješ bez ohledu na to, jak mi to ublíží? Že mi to ublíží víc než co jinýho v životě… protože tak se zrovna cítím,“ dodala jsem tak rozčileně, že už jsem se zase třásla. Nakonec jsem se přestala bránit slzám, protože už jsem na to prostě neměla sílu. Otřela jsem si je rukou z tváře a ztišila hlas. „Ublížils mi, Holdere. Hodně.

Protožes mi sliboval, že budeš vždycky

upřímnej.“ Mluvila jsem teď tak tiše, že jsem si ani nebyla jistá, jestli mě slyší. Zíral dál na silnici před námi. Jako by mi neměl co říct. Opřela jsem se o sedadlo a založila si ruce na prsou. A v duchu jsem proklela osud, že mi toho beznadějnýho kluka poslal do cesty, aby mi zničil život.

Když Holder řídil dál a nenabídl mi jediné slůvko odpovědi, dokázala jsem se jen suše, lítostivě zasmát. „Holdere, ty seš fakt beznadějnej,“ zamumlala jsem.

Před třinácti lety

„Musím čůrat,“ zahihňala se. Krčily jsme se pod jejich verandou a čekaly, až nás Dean přijde hledat. Ráda jsem si hrála na schovávanou, ale nejradši jsem byla ta, co se schovává. Nechtěla jsem, aby věděli, že neumím počítat při pikání, jak po mně chtěli.

Dean mi vždycky říkal, že mám napočítat

do dvaceti a pak je jít hledat, ale já to neuměla. Tak jsem jen stála se zavřenýma očima a předstírala, že počítám. Oni už oba chodili do školy. Já půjdu až příští rok. Pak se taky naučím počítat.

„Už jde!“ špitla a zalezla ještě trochu hlouběji. Hlína pod verandou byla studená. Snažila jsem se jí nedotýkat rukama jako ona, ale nohy už mě z toho sezení na bobku bolely.

„Les!“ zaječel. Šel přímo k verandě a ke schodům.

Schovávaly jsme se už dlouho a on vypadal, že ho

to přestalo bavit. „Už toho mám dost!“ Posadil se na schody, které byly přímo před námi. Když jsem zvedla hlavu, viděla jsem mu přímo do tváře.

Otočila jsem se na Lesslie, jestli je připravená vyběhnout.

Zavrtěla hlavou a přiložila si prst ke rtům.

„Hope!“ zakřičel ze schodů. „Vzdávám to!“ Rozhlédl se po dvorku a tiše si povzdychl. Pak chvíli kopal do hlíny a kamínků pod svýma nohama. Rozesmálo mě to, ale Lesslie se na mě zamračila, abych byla tiše.

Dean se začal smát. Myslela jsem, že nás uviděl, ale smál se tomu, co ho napadlo.

„Hope a Les,“ prohodil pro sebe. „To je vlastně slovo!

Hopeless. Beznadějný.“ Znova se zasmál

a postavil se. „Slyšely jste to, vy dvě? Jste naprosto beznadějný!“

Lesslie se rozhihňala a vylezla zpod verandy. Já za ní.

Postavily jsme se ve chvíli, kdy se Dean

otočil a uviděl nás, s koleny pokrytými špínou a pavučinami ve vlasech. Zavrtěl hlavou a znova se rozesmál. „Jo, jste beznadějný.“

Sobota 27. října 2012

23.20

Ta vzpomínka byla tak živá. Neměla jsem ponětí, odkud se vzala. Jak to, že jsem viděla jeho tetování, slyšela ho mluvit o Lesslie, vyslovit jméno Hope, a nic mi nenaskočilo? Chytila jsem Holdera za ruku, vyhrnula mu rukáv, a bylo to tam. Jenže teď jsem poprvé věděla, co to doopravdy znamená.

„Proč sis ho nechal udělat?“ Už mi to vysvětloval, jenže teď jsem chtěla slyšet pravý důvod.

Odtrhnul pohled od silnice a podíval se na mě.

„Říkal jsem ti to. Jako připomínku lidí, který jsem v životě zklamal.“

Zavřela jsem oči a svezla se na sedadlo. Tvrdil, že nemá rád narážky a neurčité vyjadřování, ale co jiného než neurčitost bylo tohle vysvětlení? Jak mě mohl zklamat? Nechápala jsem, co by mi v tak útlém dětství mohl udělat. A že by za to cítil takové výčitky, aby si kvůli tomu nechal udělat kryptické tetování, to už vůbec nedávalo smysl. Už jsem nevěděla, co mám udělat, abych ho přiměla odvézt mě domů. Stejně mi neodpovídal, jen si se mnou dál pohrával neurčitými a vyhýbavými tvrzeními. Chtěla jsem jít prostě domů.

Holder zajel k obrubníku. Doufala jsem, že to chce otočit. Místo toho vypnul motor a otevřel dvířka. Vyhlédla jsem z okna. Byli jsme zase na letišti.

Naštvalo mě to. Nechtěla jsem lézt přes plot

a dívat se na hvězdy. Chtěla jsem slyšet jeho odpovědi na moje otázky. A pak jít domů.

Vystoupila jsem, zabouchla za sebou dvířka a zdráhavě se vydala k plotu. Doufala jsem, že když se mu podřídím, podaří se mi dostat z něj něco reálného.

Pomohl mi přes plot a oba jsme se vydali

z kopce k ranveji, kde jsme se svalili na zem.

Zvedla jsem hlavu a zoufale vyhlížela padající hvězdy.

Splnění pár přání by se mi hodilo. Třeba

kdybych mohla přetočit čas o dva měsíce zpátky. Nikdy bych do té samoobsluhy nevstoupila.

„Připravená na odpovědi?“ zeptal se.

Otočila jsem se k němu. „Já jo. Pokud jsi ochotný být ke mně konečně upřímnej.“

Holder se přetočil na bok ke mně a podepřel se o loket. Zase mě mlčky pozoroval, jak to měl ve zvyku. Tentokrát bylo víc zataženo, takže jsem nedokázala rozeznat, jak se tváří. Ale věděla jsem, že je smutný. To nedokázal zamaskovat nikdy. Naklonil se ke mně a položil mi dlaň na tvář. „Potřebuju tě políbit.“

Málem jsem se rozesmála, ale asi by to byl šílený smích, který by mě spíš vylekal a ubezpečil v tom, že vážně ztrácím rozum. Zavrtěla jsem hlavou.

Šokovalo mě, jak si může myslet, že bych mu to

teď dovolila. Ne dřív, než zjistím, proč mi dva měsíce lhal.

„Ne,“ odmítla jsem pevně. Holder přiblížil obličej ke mně a vzal mě z obou stran za hlavu.

Nenáviděla jsem se za to, že můj mozek sice věděl o jeho zradě, ale moje tělo reagovalo na jeho doteky. Byl to starý známý vnitřní boj, při kterém se člověk nemůže rozhodnout, jestli má ta dokonalá ústa pár centimetrů před svým obličejem plácnout, nebo ochutnat.

„Potřebuju tě políbit,“ opakoval Holder a znělo to zoufale.

„Prosím, Sky. Bojím se, že až ti to

řeknu… už se nikdy nepolíbíme.“ Přitáhl se ke mně a hladil mě palcem po tváři. Nespouštěl ze mě oči.

„Prosím.“

Slabě jsem přikývla. Nechápala jsem, jak to, že jsem tak podlehla. Holder se naklonil ke mně a políbil mě. Zavřela jsem oči a pustila ho do svých úst, protože i já teď byla vyděšená, že je to naposledy. Naposledy, co něco cítím, protože Holder byl jediný kluk, kterému na tom záleželo.

Podepřel se na koleni a jednou rukou mi zvedl hlavu z betonové plochy. Natáhla jsem ruku, prohrábla mu vlasy a přitáhla si ho naléhavě blíž. Ochutnat ho, cítit, jak se jeho dech mísí s mým, byla najednou jediná možnost, jak odsunout na chvíli všechno, co přinesla dnešní noc. Jenže to nešlo. V tu chvíli jsem byla soustředěná jen na něj a na svoje srdce, na to, jak zároveň překypuje láskou a bolestí.

Skutečnost, co k němu pořád cítím bez ohledu na jeho lži, mě zraňovala ještě víc. V hlavě, v nitru, v hrudi, v srdci… v duši. Dřív jsem měla pocit, že jeho polibky všechno zhojí. Teď jako by mi spíš způsobovaly srdeční selhání.

Holder vycítil moji porážku ve chvíli, když už mi začaly z hrdla unikat trhané vzlyky. Přesunul se rty na tvář, pak ke krku. „Je mi to tak líto,“ ozval se a držel mě přitom v náručí. „Tak líto. Nechtěl jsem, abys to věděla.“

Zavřela jsem oči a odstrčila ho od sebe. Posadila jsem se a zhluboka se nadechla. Otřela jsem si slzy hřbetem ruky, přitáhla si pokrčené nohy k tělu a pevně je objala. Opřela jsem si čelo o kolena, abych se na něj nemusela dívat.

„Chci jen, abys už začal, Holdere. Na všechno jsem se tě už zeptala cestou, takže mi odpověz, ať můžeme jet domů.“ Můj hlas byl unavený a poraženecký. Holder mi zvedl ruce k hlavě a začal mi pročesávat vlasy, znovu a znovu, zatímco přemýšlel nad svými slovy. Odkašlal si. „Nebyl jsem si jistý, jestli jsi Hope, tam v samoobsluze, když jsme se viděli poprvý. Viděl jsem ji v každý cizí holce a umínil jsem si už před pár lety, že ji přestanu hledat. Ale když jsem se ti tam v obchodě podíval do očí… najednou jsem věděl jistě, že to jsi ty. A když jsem pak viděl tvoji průkazku a zjistil, že ne, připadal jsem si směšně. Bylo to jako facka osudu, abych se konečně vzpamatoval a přestal na ni myslet.“

Odmlčel se a sjel mi rukou z vlasů na záda, kde mě začal hladit v drobných kroužkách. Chtěla jsem ho odstrčit. Ale ještě víc jsem chtěla, aby s tím nepřestával.

„Rok jsme bydleli vedle tebe a tvýho táty. Ty, já a Les… byli jsme nejlepší kamarádi. Ale je tak těžký pamatovat si tváře z dětství. Myslel jsem, že jsi Hope.

Ale taky jsem si myslel, že kdybych ji

opravdu uviděl znova, věděl bych to s jistotou. Nepochyboval bych.

Když jsme se tehdy setkali v samoobsluze, doma jsem se hned podíval na tvoje jméno na internet.

Nemoh jsem o tobě vůbec nic najít, ani tvou stránku na Facebooku. Hledal jsem asi hodinu a nic. Tak mě to frustrovalo, že jsem si šel zaběhat… Když jsem se vracel, tys stála u našeho domu. Nemohl jsem dýchat, když jsem tě viděl tak vyčerpanou a zpocenou a…

Ježíši, Sky, tak krásnou. Pořád jsem

nevěděl, jestli jsi Hope. Ale v tu chvíli mi to bylo jedno. Jen jsem tě chtěl poznat líp.

Když jsme se spolu začali vídat, musel jsem za tebou přijít domů v noci. Ne proto, že bych chtěl něco vyšťourat o tvý minulosti nebo na tebe něco zkusit. Jen jsem ti chtěl ukázat, kdo opravdu jsem, na rozdíl od těch drbů. A když jsem byl s tebou nějakou dobu, nenapadalo mě nic lepšího, než že s tebou chci být zase, delší dobu. Ještě jsem nepoznal nikoho, s kým by mi bylo tak dobře jako s tebou.

Pořád jsem ještě uvažoval, jestli je to možné, jestli bys to mohla být ty. Zvlášť kdyžs mi svěřila, že jsi adoptovaná. Ale třeba to byla náhoda.

Ale když jsem viděl ten náramek…“ Zarazil se a odtáhl mi ruku ze zad. Vzal mě za bradu a zvedl mi hlavu z kolen, abych se na něj musela podívat. „Zlomilo mi to srdce, Sky. Nechtěl jsem, abys to byla ty. Chtěl jsem slyšet, že máš ten náramek od kamarádky nebo žes ho našla. Tolik let jsem tě hledal v každý dívce, a teď jsem tě najednou našel a… zničilo mě to. Nechtěl jsem, abys byla Hope. Chtěl jsem, ať jsi to ty.“

Zavrtěla jsem hlavou, stejně zmatená jako předtím. „Ale pročs mi to neřek? Co bylo tak těžkýho na tom, povědět mi, že jsme se znali jako děti? Já pořád nechápu, pročs mi lhal.“

Na chvíli se setkal pohledem s mýma očima, jako by hledal odpověď, která bude vyhovovat. Pak mi odhrnul vlasy z tváře. „Co si pamatuješ o adopci?“ Pokrčila jsem rameny. „Nic moc. Že jsem byla na chvíli v dětském domově, a když mi bylo pět, tak mě Karen adoptovala a odstěhovaly jsme se do jinýho státu. Jinak mám jen pár divnejch vzpomínek…

víc už nevím nic.“

Holder se otočil tělem ke mně a položil mi ruce pevně na ramena. „To jsou všechno věci, který víš od Karen. Já chci vědět, co si sama pamatuješ, Sky. Co je to?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nic. Nejstarší vzpomínky mám na to, jak jsem s Karen. Jedinou vzpomínku z doby předtím mám na ten náramek, protože mi zůstal a je s ním spojená. Ale nevěděla jsem ani, kdo mi ho dal.“

Holder mi vzal obličej do dlaní a políbil mě na čelo. Nechal rty tam, jako by se je bál odtáhnout, protože pak bude muset začít mluvit. A on mi nechtěl povědět, co ví.

„Prostě mi to řekni,“ zašeptala jsem. „To, co mi nechceš říct.“

Opřel se o mě čelem. Oči měl tak blízko a pořád mě držel za bradu. Vypadal tak smutně, že se mi ho navzdory zoufalství chtělo obejmout. Natáhla jsem ruku a udělala to. Holder okamžitě zareagoval, objal mě taky a přitáhl si mě na klín. Objala jsem ho nohama kolem pasu, čela jsme měli pořád spojená. Držel mě, ale spíš to vypadalo, že mu někdo sebral půdu pod nohama a on se drží jediného pevného bodu.

„Prostě mi to pověz, Holdere.“

Pohladil mě dole po zádech a odtáhl ode mě hlavu, aby mi viděl do očí.

„Ten den, kdy ti Les dala ten náramek, jsi brečela. Seděla jsi na dvorku u vašeho domu. My s tebou, ale tys pořád nechtěla přestat. Les ti dala náramek a šla k nám domů, ale já nemoh. Nechtěl jsem tě tam nechat, protože jsem věděl, že brečíš kvůli svýmu tátovi. Dělalas to často a já ho za to nenáviděl.

Bylo mi šest a nepamatuju si o něm nic, jen že jsem ho nenáviděl kvůli tomu, že brečíš. Myslím, že jsem ti řek něco jako – neboj se, on –“

„Nebude žít věčně,“ dokončila jsem za něj. „Já si ten den pamatuju. To, že mi Les dala náramek a ty jsi říkal, že nebude žít věčně. Tohle je má jediná vzpomínka. Ale nevěděla jsem, žes to byl ty.“

„Jo, tohle jsem ti řek.“ Položil mi dlaně na tváře a pokračoval: „A pak jsem udělal něco, čeho jsem pak už navždycky litoval.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nic jsi neudělal, Holdere. Já to vím. Odešels.“

„No právě,“ potvrdil hořce. „Odešel jsem k nám na dvorek, i když jsem věděl, že bych tam měl zůstat s tebou. Díval jsem se, jak si brečíš do ramene, když bys měla brečet na tom mým. A potom u vás najednou zastavilo auto, někdo stáhnul okýnko u spolujezdce a zavolal na tebe. Díval jsem se, jak si otíráš oči. Postavila ses, oprášila si šortky a šla jsi k autu. Díval jsem se, jak do něj nastupuješ, a věděl jsem, že bych tam neměl jen tak stát. Nikdy by se to nestalo, kdybych s tebou zůstal.“

Lítost a bolest v jeho hlase popohnaly moje srdce k trysku.

Nějak jsem v sobě našla sílu promluvit

navzdory strachu, který mě stravoval. „Coby se nestalo?“

Políbil mě na čelo a lehce mi přejel prstem po lícních kostech. Díval se na mě, jako by se bál, že mi zlomí srdce.

„Unesli tě. Nevím, kdo byl v tom autě, ale odvezli tě od táty, ode mě a od Les. Třináct let jsi pohřešovaná, Hope.“

Sobota 27. října 2012

23.57

Na knížkách mě vždycky fascinovalo, jak pár kapitol dokáže shrnout a popsat velkou část života hrdinů. Škoda že ve skutečnosti nemůžete přeskočit ty kapitoly, které číst nechcete, a nalistovat si něco, co líp vyhovuje vaší náladě. Život se nedá rozdělit do kapitol… jen do minut. Všechny události jsou nahromaděné do různých minut, ale ty jsou jedna po druhé, bez prázdných stránek nebo zarážek na konci úseku. Musíte žít dál bez ohledu na slova a pravdy, které vás zasypávají jako lavina a nenechají vás ani popadnout ten pitomý dech. Potřebovala jsem konec kapitoly. Potřebovala jsem chytit dech, ale netušila jsem, jak to mám udělat.

„Řekni něco,“ zaprosil Holder. Pořád jsem mu seděla na klíně, s nohama kolem jeho pasu. Chytil mě zezadu za hlavu, přiblížil rty k mému uchu a opakoval:

„Prosím. Řekni něco.“

Nevěděla jsem, co chce ode mě slyšet. Výraz překvapení? Šoku? Mám se rozbrečet? Začít vřískat?

Nic z toho jsem dělat nemohla, protože jsem se pořád ještě soustředila na to, co jsem si od něj vyslechla.

Třináct let jsi pohřešovaná, Hope.

V mé mysli se to vracelo jako poškrábaná nahrávka.

Pohřešovaná.

Doufala jsem, že to myslí obrazně – jako že jsem se ztratila ze života jemu a Lesslie. Ale asi ne.

Dívala jsem se mu do očí, když to říkal. Vůbec to nechtěl vyslovit. Věděl, co to se mnou udělá.

Možná myslel doslova pohřešovaná, ale třeba se plete. Byli jsme tak malí, nemůže si to pamatovat přesně. Ale vybavila jsem si poslední dva měsíce a všechno mi najednou začalo dávat smysl – jeho náladovost, jeho kryptická slova. Jako když říkal, že mě hledal celý svůj život. Myslel to doslova.

A tady na ranveji tehdy poprvé, jak se mě ptal, jestli jsem měla dobrý život. Dělal si starosti s tím, jak jsem těch třináct let žila. Taky to byla doslovná otázka… chtěl vědět, kde jsem skončila.

A jak se mi odmítl omluvit za ten výstup v jídelně, protože mi nemohl vysvětlit, kvůli čemu se to stalo. Nepátrala jsem po tom, protože Holder vypadal tak upřímně a já si byla jistá, že mi to jednou vysvětlí. Nikdy, ani za milion let by mě nenapadlo, že ho tak rozčílil ten můj náramek. Nechtěl, abych byla Hope, protože věděl, že mi to zlomí srdce. A měl pravdu.

Třináct let jsi pohřešovaná, Hope.

Ta slova mě znovu zamrazila po páteři, a něco mi došlo.

„Řekls mi Hope. Nedělej to. Já se tak nejmenuju.“

Přikývl. „Promiň, Sky.“

Teď mě zarazilo i tohle a mrazení na páteři bylo ještě pronikavější. Nechtěla jsem slyšet ani oslovení Hope, ani Sky, ani princezno… žádné, které by mě oddělovalo od ostatních částí mé bytosti.

Najednou jsem měla pocit, že je ve mně několik různých lidí najednou. Holek, které neví, kdo jsou a kam patří. Ještě nikdy v životě jsem se necítila tak osamělá. Jako by najednou na světě nezbyl nikdo, komu bych mohla věřit. Ani sobě už ne. Svým vzpomínkám. Holder vstal a vzal mě za ruce. Díval se na mě, čekal, jak budu reagovat. Tak to se načeká, protože já nijak reagovat nechtěla. Ne tady. Ne teď. Chtělo se mi rozbrečet se, když mě přitáhnul k sobě a zašeptal mi do ucha: „Neboj se.“ Chtělo se mi vřískat na něj za to, že mi tak dlouho lhal. Chtělo se mi přidat se k jeho svědomí a obvinit ho, že nezabránil tomu, co se před třinácti lety stalo. A nějaká jiná moje část to chtěla všechno pustit z hlavy a cítit zase jen otupělost. Chybělo mi to.

Vyškubla jsem mu svoje ruce a vydala se k autu. „Potřebuju konec kapitoly,“ zamumlala jsem si pro sebe.

Šel těsně za mnou. „Tomu nerozumím.“ Znělo to vyčerpaně a zoufale. Chytil mě za ruku, asi aby se zeptal, jak mi je, ale já se mu vyškubla. Nechtěla jsem, aby se na to ptal, protože jsem neměla ponětí.

Cítila jsem najednou tolik emocí, že jsem se v tom nevyznala. A tak jsem si přitáhla Holderovu tvář a tvrdě, drsně ho políbila. Chtěla jsem, aby mě začal taky líbat, ale neudělal nic. Nechtěl mi pomoct zahnat mou bolest. A tak jsem se od něj odtáhla a pleskla ho. Skoro se nepohnul, což mě rozzuřilo. Chtěla jsem, aby taky cítil bolest. Chtěla jsem, aby věděl, co se mnou jeho slova udělala. Uhodila jsem ho ještě jednou, a zase mě nechal. Strčila jsem do něj, a zase a zase, jako bych do něj chtěla přelít tu bolet, kterou překypovala moje duše. Začala jsem mu bušit pěstmi do hrudníku, ale ani to nezabralo. Pak jsem začala vřískat a zmítat sebou, snažila jsem se zbavit paží, kterými mě objal. Otočil si mě zády k sobě a pevně mě přidržel. Naše propletené paže mi ležely na břiše.

„Dýchej,“ zašeptal mi do ucha. „Uklidni se, Sky. Vím, že jsi zmatená a vyděšená, ale já jsem tady.

Tady s tebou. Hlavně dýchej.“

Jeho hlas byl klidný a chlácholivý. Zavřela jsem oči a nechala ho do sebe prosáknout. Sám se zhluboka nadechoval, jeho hrudník se pohyboval s mým, a já se poddala jeho vedení. Když jsem se mu přestala bránit, uvolnil sevření a otočil si mě tváří k sobě.

„Nechtěl jsem ti takhle ublížit,“ zašeptal mi do ucha. „Proto jsem ti to nechtěl říct.“

V tu chvíli jsem si uvědomila, že nebrečím. Nebrečela jsem od chvíle, kdy jsem od Holdera uslyšela pravdu. Protože slzy mi teď nepomůžou. Jen bych po nich byla ještě slabší.

Položila jsem mu dlaně na hrudník a lehce ho odstrčila. Bála jsem se, že v jeho náručí jsem náchylnější k slzám, protože byla tak konejšivá. Ale já jsem ničí útěchu nepotřebovala. Potřebovala jsem se naučit, jak zůstat silná, protože já jsem jediná osoba, které můžu věřit – a dokonce ani to nebylo tak jisté. Nevím, kdo o mně ví pravdu, kdo za tím vším stojí, ale najednou jsem už neměla v srdci ani gram důvěry. Ani v Holdera, ani v Karen… a nevěřila jsem ani sobě.

Ucouvla jsem od něj a podívala se mu do očí. „Chtěls mi vůbec někdy říct, kdo jsem?“ zeptala jsem se ho zamračeně. „Co kdybych si na to nevzpomněla? Pověděls bys mi to vůbec někdy? Nebo ses bál, že zmizím, a ty už si se mnou nezašukáš? Proto jsi mi celou dobu lhal?“

Oči mu uraženě zasvítily, sotva jsem to vypustila z pusy.

„Ne. Proto ne. Neřekl jsem ti to, protože

jsem se bál, co s tebou bude. Kdybych to ohlásil, než ti bude osmnáct, vzali by tě od Karen a poslali zpátky k otci. A ji by nejspíš uvěznili. To bys chtěla?

Miluješ Karen, jsi s ní šťastná. Nechtěl jsem vám to pokazit.“

Zavrtěla jsem hlavou a suše se zasmála. To nedávalo smysl. Nic nedávalo smysl. „Tak zaprvý, Karen nepůjde do vězení, protože ti zaručuju, že ta o tom vůbec nic neví. Zadruhý, osmnáct mi bylo už v září. Takže pokud jsi čekal, až budu plnoletá, máš měsíc zpoždění.“

Holder se chytil zezadu za krk a sklopil oči. Nenáviděla jsem tu nervozitu, která z něj tryskala.

Protože mi z ní bylo jasné, že svoje zdůvodňování ještě neskončil.

„Musím ti říct ještě něco, Sky.“ Vrátil se očima ke mně.

„Tvoje narozeniny nejsou v září. Máš je

sedmýho května. Takže ti osmnáct bude až za šest měsíců. A Karen?“ Přistoupil ke mně, vzal mě za obě ruce a podíval se mi do očí. „Musí to vědět, Sky. Musí.

Tak se nad tím zamysli. Kdo jinej by to moh udělat?“

Okamžitě jsem se mu vytrhla a otočila se k němu zády.

Věděla jsem, že to pro něj nejspíš byla

muka, když to přede mnou musel utajovat. Viděla jsem mu na očích, že ho bolí, i když mi to teď prozrazuje. Ale já se od začátku snažila přistupovat k němu bez předsudků, nevěřit všemu, co mi o něm navykládali. A on to teď všechno zkazí tím, že mi začne podsouvat, že je do toho nějak zapletená moje máma!

„Odvez mě domů,“ vyzvala jsem ho. „Už nechci slyšet nic dalšího. Dneska už ne.“

Zkusil mě zase vzít za ruce, ale odstrčila jsem mu je.

„ODVEZ MĚ DOMŮ!“ zaječela jsem.

Vykročila jsem k autu. Už jsem toho slyšela dost. Chci mámu. Chci ji vidět a obejmout a vědět, že nejsem na všechno úplně sama, tak, jak jsem si zatím myslela.

Dostala jsem se k plotu jako první a pokusila se vylézt nahoru, ale nešlo to. Ruce se mi klepaly a byla jsem zesláblá. Holder ke mně tiše přistoupil zezadu a vysadil mě. Seskočila jsem na druhou stranu a pokračovala k autu.

Holder se posadil za volant a přibouchl dvířka, ale nenastartoval. Zíral před sebe a ruku měl položenou na klíčku v zapalování. Dívala jsem se na jeho ruce se směsicí pocitů. Pořád jsem chtěla, aby mě objímaly, hladily, odhrnovaly vlasy. Ale taky jsem na ně hleděla znechuceně, když jsem si vzpomněla, jak důvěrně se mě dotýkal, a přitom mi celou dobu lhal. Jak mohl být se mnou a nechat mě věřit, že to myslí upřímně, když mě zatím zrazoval? Nevěděla jsem, jestli mu to dokážu odpustit.

„Vím, že je toho hodně, s čím se musíš vyrovnat,“ ozval se tiše. „Chápu to. Odvezu tě domů, ale probereme to zítra.“ Otočil se na mě a zabodl mi tvrdý pohled do tváře. „Sky, nesmíš o tom mluvit s Karen. Rozumíš? Ne dřív, než spolu přijdeme na to, jak to je doopravdy.“

Přikývla jsem, abych ho uklidnila. Snad ale nemůže vážně čekat, že bych to mámě neřekla?

Natočil se ke mně celým tělem a položil ruku na mou opěrku hlavy. „Myslím to vážně, Sky. Vím, že Karen podle tebe není ničeho takovýho schopná, ale dokud nezjistíme víc, musíš si to nechat pro sebe. Jestli to někomu povíš, změní se ti celej život. Nech si čas, ať se s tím můžeš vyrovnat. Prosím.

Prosím, slib mi, že počkáš do zítřka. Až si znova promluvíme.“

Hrůza v jeho hlase mi konečně pronikla do srdce a já přikývla. Ale tentokrát jsem to myslela vážně.

Holder mě ještě pár vteřin pozoroval, než nastartoval a rozjel se zpátky. Jeli jsme šest kilometrů do naší ulice a celou dobu nepromluvili ani slovo, dokud nezastavil u nás před domem. Otevřela jsem dvířka a začala vystupovat, když mě Holder chytil za druhou ruku. „Počkej.“ Zarazila jsem se, ale neohlédla se na něj. Jednu nohu jsem měla na příjezdové cestě, druhou na podlážce auta a dívala jsem se před sebe ven. Holder se naklonil a zastrčil mi pramínek vlasů za ucho. „Budeš dneska v pořádku?“

Povzdychla jsem si nad prostotou jeho otázky. „Jak?“ opáčila jsem bezmocně. „Jak bych ještě někdy mohla?“

Holder na mě zíral a dál mě hladil prsty po vlasech. „Mučí mě, že tě mám nechat takhle odejít.

Nechci tě nechat samotnou. Můžu se tak za hodinu vrátit?“ Věděla jsem, že chce vlézt dovnitř oknem a lehnout si ke mně do postele, ale zavrtěla jsem hlavou.

„Já nemůžu,“ vypravila jsem ze sebe. „Zrovna teď je hrozně těžký mít tě u sebe. Potřebuju přemejšlet.

Uvidíme se zejtra, jo?“

Holder přikývl a odtáhl mi ruku z tváře. Pak ji položil zase na volant. Cítila jsem jeho oči v zádech, když jsem vystoupila z vozu a vydala se k domu.

Neděle 28. října 2012

0.37

Prošla jsem předními dveřmi do obýváku a doufala, že tady ucítím útěchu, kterou jsem tak zoufale potřebovala. Konejšivou důvěrnost známého prostředí, kterou jsem do sebe tak potřebovala nasát, aby se mi už nechtělo brečet. Tohle je můj domov, kde žiju s Karen… ženou, která mě miluje, ať si Holder myslí, co chce.

Stála jsem v temném obýváku a čekala, až mě obklopí pocit bezpečí, ale to se nestalo. Rozhlížela jsem se kolem podezíravě a s pochybnostmi. Nelíbilo se mi to, ale najednou jsem na svůj život nahlížela z úplně jiného úhlu.

Prošla jsem obývákem kolem Kareniny ložnice. Napadlo mě, že bych si k ní mohla vlézt do postele, ale měla rozsvíceno. Nějak jsem nebyla připravená jí teď čelit. Vydala jsem se do chodby ke svému pokoji.

Škvírou pode dveřmi bylo vidět světlo. Stiskla jsem kliku a otevřela… Na mé posteli seděla Karen.

Když mě uslyšela, vzhlédla a okamžitě vyskočila.

„Kde jsi byla?“ Vypadala ustaraně, ale v hlase jí zazníval i hněv, a možná zklamání.

„S Holderem. Neřeklas mi, do kolika mám přijít.“

Karen ukázala na postel. „Sedni si. Musíme si promluvit.“ Najednou mi na ní všechno připadalo jiné. Ostražitě jsem ji pozorovala. Měla jsem pocit, že jen předstírám, hraju roli poslušné dcery, když jsem kývla. Bylo to jako scéna z nějakého dramatického filmu. Přešla jsem k posteli a posadila se. Netušila jsem, co Karen tak rozrušilo. Tak trochu jsem doufala, že právě zjistila to, co jsem dneska večer zjistila já.

Dost by mi pomohlo, kdybych s ní o tom mohla mluvit.

Karen si přitáhla židli proti mně a vážně pronesla: „Už se s ním neuvidíš.“

Dvakrát jsem mrkla, hlavně šokem nad tím, o čem to mluví. Nečekala jsem, že začne o Holderovi.

„Cože? Proč?“

Sáhla do kapsy a vytáhla z ní můj mobil. „Co je to?“ procedila skrz zuby.

Dívala jsem se na telefon, který křečovitě svírala v prstech. Zapnula ho a obrazovka se rozsvítila.

„Co je to sakra za zprávy, Sky? Jsou odporné. Píše ti tak sprosté, urážlivé věci.“ Upustila telefon na postel a natáhla se po mých rukou. „Nevychovala jsem tě, aby sis nechávala líbit něco takového!“

Předtím na mě skoro nikdy nezvýšila hlas. Teď prostě hrála roli rozrušené matky.

Konejšivě jsem jí stiskla ruce. Věděla jsem, že jsem v maléru kvůli mobilu, ale ze všeho nejdřív jsem ji potřebovala ujistit, že ty esemesky nejsou takové, jak si myslí. Vlastně jsem se teď kvůli nim cítila dost hloupě. Když jsem to vnímala ve světle dnešních odhalení, připadalo mi to tak dětinské.

„Mami, to nebylo doopravdy. Myslel to z legrace.“

Karen ze sebe vyrazila nedůvěřivý smích a zavrtěla hlavou.

„Je na něm něco divného, Sky. Nelíbí se

mi, jak se na tebe dívá. A na mě. A to, že ti koupil přes můj zákaz mobil, jen dokazuje, jak málo respektuje jiné lidi. Je mi jedno, jestli ty zprávy myslel jako vtip, já mu nevěřím. A myslím, že ty bys taky neměla.“

Mluvila dál, ale v mé hlavě se ozývaly jiné hlasy, stále hlasitější, až úplně přehlušily Kareniny výčitky. Dlaně se mi začaly potit a cítila jsem, jak mi v uších buší krev. V paměti se mi míhaly všechny Kareniny zákazy a podivné zvyky. Pokusila jsem se je oddělit do jednotlivých kapitol, ale sbíhaly se pořád dohromady. Sáhla jsem do první hromádky otázek a zeptala se:

„Proč nesmím mít mobil?“

Zašeptala jsem to tak, že jsem v první chvíli nevěděla, jestli to Karen vůbec slyšela. Ale přestaly se jí pohybovat rty, takže asi ano.

„A internet,“ dodala jsem. „Proč nechceš, abych měla přístup na internet?“

Ty otázky v mé hlavě byly jako jed, musela jsem se jich zbavit. Všechno se mi začalo skládat dohromady, ale já pořád věřila, že to může být náhoda.

Věřila jsem, že mě Karen celý život tak

posedle ochraňuje před světem, protože mě miluje a chce, abych měla hezké dětství. Jenže teď mi připadalo pravděpodobnější, že mě ochraňuje před světem, protože mě schovává.

„Proč jsi mě učila doma?“ zeptala jsem se hlasitěji.

Karen vykulila oči. Zřejmě nechápala, proč se jí najednou ptám na tohle. Vstala a podívala se na mě. „Nesnaž se to obracet proti mně, Sky. Bydlíš pod mou střechou, takže budeš dodržovat moje pravidla.“ Chňapla po telefonu a vykročila ke dveřím. „Máš domácí vězení. Už žádné telefony.

A žádní kluci. Promluvíme si zítra.“

Zabouchla za sebou dveře a já se zhroutila na postel. Teď mi bylo ještě hůř, než když jsem před chvílí přišla.

To nemůže být pravda. Je to jen náhoda. Nemůže to být pravda. Něco takového by Karen neudělala.

Stiskla jsem pevně víčka, abych pod nimi udržela slzy.

Odmítala jsem tomu uvěřit. Musí to mít nějaké

jiné vysvětlení. Třeba to Holder nějak popletl. Třeba to popletla Karen.

Nebo se pletu já.

Svlékla jsem si šaty, natáhla si dlouhé tričko, zhasla světlo a vlezla si pod deku. Doufala jsem, že se zítra vzbudím s tím, že dnešní noc byl jenom zlý sen.

Protože pokud ne, nevím, kolik toho ještě

vydržím, než mě úplně opustí zbytky sil. Zírala jsem na hvězdičky, zářící nad mou hlavou, a začala jsem je počítat. Všechno ostatní jsem odsunula a soustředila se, soustředila, soustředila… na hvězdy.

Před třinácti lety

Dean se vrátí na jejich dvorek a ohlíží se po mně. Zabořím si hlavu do ramene a snažím se přestat brečet. Vím, že když přestanu, stačíme si ještě všichni tři zahrát na schovku, než budu muset jít domů.

Takže se snažím vzpamatovat, abych si s nimi mohla hrát.

„Hope!“

Zvednu hlavu. Dean už se na mě nekouká. Myslela jsem, že to na mě volá on, ale hlas vychází z auta, které u mě zastavilo. Jedno okénko se spustilo.

„Pojď sem, Hope,“ vyzve mě ta paní. Usmívá se a kývá na mě, abych šla k ní. Mám pocit, že ji znám, ale nemůžu si vzpomenout, jak se jmenuje. Postavím se, abych zjistila, co chce. Opráším si šortky a vydám se k autu. Ona se pořád usmívá a vypadá moc hezky. Když dojdu k ní, odemkne tlačítkem dvířka.

„Připravená, zlatíčko? Tatínek chce, abychom si pospíšily.“ Nevěděla jsem, že někam jedeme. Táta nic neříkal.

„Kam pojedeme?“

Paní se usměje a otevře mi. Ukazuje na sedadlo vedle sebe.

„Povím ti to cestou. Pojď a zapni si pás, ať nepřijedeme pozdě.“

Vidím, že se opravdu bojí, aby nepřijela pozdě, a já to taky nechci. Nastoupím k ní na přední sedadlo, i když jinak sedávám jen vzadu, a přibouchnu dvířka. Paní zavře tlačítkem okýnko a auto se rozjede.

Podívá se na mě a usměje se. Pak sáhne pro něco na zadní sedadlo, a podá mi krabičku s džusem a brčkem. Vezmu si ji a brčko odtrhnu od víčka.

„Jsem Karen,“ řekne paní. „Zůstaneš teď na čas se mnou. Vysvětlím ti to, až se tam dostaneme.“

Napiju se. Je to jablkový džus. Ten miluju.

„A co táta? Přijede za námi?“

Karen zavrtí hlavou. „Ne, zlatíčko, budeme tam jenom spolu.“

Strčím si brčko zase do pusy, protože nechci, aby viděla, že se usmívám. Nechci, aby věděla, jak moc jsem šťastná, že s námi táta nejede.

Neděle 28. října 2012

2.45

Posadila jsem se na posteli.

Byl to jen sen. Byl to jen sen.

Cítila jsem, jak mi srdce prudce buší, tak hlasitě, že jsem to skoro mohla slyšet. Sípavě jsem se nadechovala a tričko mi lepil k tělu pot.

Byl to jen sen.

Pokusila jsem se o tom sama sebe přesvědčit. O tom, že to nebyla opravdová vzpomínka. Ne, to je nesmysl.

Jenže nebyl. Pamatovala jsem si to najednou tak jasně, jako by se to stalo včera. Jako by s každou novou vzpomínkou, kterou jsem si v posledních hodinách vybavila, vyskočilo pět dalších. Věci, které jsem potlačovala, nebo na které jsem byla moc malá, než abych si je pořádně zapamatovala. Věci, které jsem nechtěla vědět. Které jsem nikdy nevěděla. Shodila jsem ze sebe pokrývku a rozsvítila si lampičku. Když místnost zalilo světlo, vyjekla jsem.

Někdo byl se mnou v posteli. Sotva můj výkřik dozněl, prudce se posadil.

„Co tady sakra děláš?“ zašeptala jsem hlasitě.

Holder se podíval na hodinky a promnul si oči rukama. Když se probudil úplně, položil mi konejšivě dlaň na koleno. „Nemoh jsem tě tady nechat samotnou. Musel jsem se postarat, abys byla v pořádku.“ Položil mi prsty do prohlubně za uchem. „Tvůj pulz.“ Cítila jsem, jak mu horečnatě naráží do bříšek prstů. „Jsi vyděšená.“

Když jsem ho viděla, jak leží v mé posteli, jak se o mě bojí… nemohla jsem se na něj zlobit. I když jsem chtěla, ale nemohla jsem. Vždyť neudělal nic špatně a sám se obviňoval ze všeho, co se mi stalo.

Začínala jsem si říkat, že možná potřebuje utěšit stejně jako já. Kvůli tomu jsem byla ochotná dát mu další kus svého srdce. Chytila jsem ho za ruku, kterou mi měřil tep.

„Holdere… už si vzpomínám.“ Hlas se mi třásl a cítila jsem, že mám slzy na krajíčku. Polkla jsem a potlačila je vší silou, jakou jsem v sobě našla. Holder se ke mně na posteli přisunul a vzal mě za tváře. Zadíval se mi zblízka přímo do očí.

„Na co si vzpomínáš?“

Zavrtěla jsem hlavou, nechtěla jsem mu to říct. Ale on se nevzdal. Držel mě v šachu očima a zlehka přikyvoval, jako by mě chtěl přesvědčit, že to je v pořádku.

Zašeptala jsem tak tichounce, jak jen jsem

mohla: „V tom autě byla Karen. Udělala to ona. Ona mě unesla.“

V obličeji se mu objevila bolest i úleva. Přitáhl mě k sobě a zašeptal mi do vlasů: „Já vím, miláčku.

Já vím.“

Chytila jsem ho za košili a přitáhla si ho k sobě, abych z jeho náruče načerpala co nejvíc útěchy.

Zavřela jsem oči, ale jen na vteřinku. Odstrčil mě od sebe ve chvíli, kdy se na prahu pokoje objevila Karen.

„Sky?!“

Otočila jsem se na posteli. Stála na prahu a mračila se na Holdera. Pak šlehla pohledem po mně.

„Co to má znamenat?“

Sklouzla jsem očima k Holderovi. „Dostaň mě pryč,“ zašeptala jsem. „Prosím.“

Přikývl a přešel ke skříni. Vyskočila jsem, a když mi přidržel dveře, natáhla jsem na sebe první džíny, které jsem nahmátla.

„Sky?“ ozvala se Karen od prahu. Nedívala jsem se na ni. Nemohla jsem. Vykročila do pokoje, když Holder našel ve skříni pytlovou tašku a hodil ji na postel.

„Sbal si nějaký oblečení. Přinesu ti věci z koupelny.“ Jeho hlas byl klidný a vyrovnaný, což trochu krotilo moji paniku. Přešla jsem ke skříni a začala strhávat z ramínek oblečení.

„Nikam nepůjdeš. Zbláznila ses?“ Karenin hlas povyskočil náznakem hysterie, ale já se na ni pořád nedívala. Dál jsem házela věci do tašky, přešla jsem k prádelníku, vytáhla ponožky, spodní prádlo.

V tu chvíli mi Karen zastoupila cestu, položila mi ruce na ramena a přiměla mě podívat se na ni.

„Sky,“ opakovala ohromeně. „Co to děláš? Co to do tebe vjelo? Nikam s ním nepůjdeš.“

Holder se vrátil do ložnice s náručí toaletních potřeb, hodil je do tašky a zamířil k nám. „Karen, doporučuju vám, abyste ji hned pustila,“ pronesl klidně, ale se spodním tónem výhrůžky.

Karen si odfrkla a otočila se prudce k němu. „Nikam ji neodvedeš, rozumíš? Jestli vyjdete z domu, volám policii.“

Holder neodpověděl. Podíval se na mě, vzal mi věci z ochablých rukou a nacpal je do tašky. Pevně ji zavřel. „Hotovo?“ Přikývla jsem.

„Já to myslím vážně!“ vyjekla Karen. Po tvářích se jí začaly koulet slzy. Zběsile zatěkala pohledem mezi námi. Když jsem viděla tu bolest v jejím obličeji, trhalo mi to srdce. Byla to moje máma a já ji milovala. Ale nemohla jsem přehlížet, že mi třináct let života lhala a manipulovala se mnou.

„Zavolám policii!“ vykřikla znova. „Sky nikam nepůjde!“ Sáhla jsem do Holderovy kapsy, vylovila z ní jeho mobil a natáhla ruku ke Karen. Pokusila jsem se vyslovit co nejklidněji: „Zavolej, mami. Zavolej policii.

Prosím!“ To už jsem skoro škemrala. Kdyby

je zavolala, dokázala by mi, že jsem se spletla, že nemá co skrývat. Že neskrývá mě. „Prosím,“

opakovala jsem tiše. Všechno v mém srdci a mé duši volalo po tom, aby Karen vzala ten telefon a dokázala mi, že se pletu.

Udělala krok směrem ke mně a zatajila dech. Začala vrtět hlavou a já si byla téměř jistá, že ví, že já vím. Ale nechtěla jsem tam zůstat tak dlouho, abych to zjistila. Holder mě chytil za ruku a táhl k oknu.

Nechal mě vylézt jako první a pak se vyhoupl ven za mnou.

Slyšela jsem, jak na mě Karen volá, ale

nezastavila jsem se, dokud jsem nedošla k autu. Nastoupili jsme a Holder nastartoval. A odvezl mě pryč od jediné rodiny, jakou jsem kdy poznala.

Neděle 28. října 2012

3.10

„Tady nemůžeme zůstat,“ prohlásil Holder, když zabočil k jejich domu. „Karen by tě sem mohla přijít hledat. Počkej tady, sbalím si pár věcí a hned jsem zpátky.“

Naklonil se ke mně a přitáhl si mou tvář k sobě. Políbil mě a vystoupil z auta. Celou dobu, co byl uvnitř, jsem seděla s hlavou položenou na opěrce a zírala z okna. Na obloze nebyla jediná hvězda, ale blýskalo se. Připadalo mi, že se to k dnešní noci hodí líp. Holder dorazil do auta o pár minut později a hodil tašku na zadní sedadlo. Do dveří vyšla jeho matka a zůstala tam stát. Vrátil se k ní, vzal její tvář do dlaní, tak jako moji, a něco jí řekl. Na tu dálku jsem to neslyšela. Přikývla a objala ho. Holder se vydal k autu a nastoupil.

„Cos jí řek?“

„Že ses pohádala s mámou a já tě vezu k příbuznejm v Austinu. Že tam zůstanu pár dní u táty a pak přijedu.“ Usmál se na mě. „To je v pohodě, máma je už zvyklá, že nečekaně odjíždím. Když ví, že jsem s tátou, nevadí jí to.“

Otočila jsem se k okýnku. Právě když Holder začal couvat z příjezdové cesty, zabubnovaly na sklo první kapky. „A jedeme k tvýmu tátovi?“

„Pojedeme, kam budeš chtít. Ale ty bys do Austinu asi nechtěla.“

Podívala jsem se na něj. „Proč myslíš?“

Stiskl rty a pustil stěrače. Položil mi ruku na koleno a pohladil ho prstem. „Protože odtamtud jsi.“

Zadívala jsem se oknem do deště a povzdychla si. Bylo toho tolik, co nevím. Tolik. Přitiskla jsem si čelo k okýnku a zavřela oči. A pak jsem vyslovila to, nač jsem myslela celou noc, ale neodvažovala jsem se zeptat.

„A můj táta? Pořád tam bydlí?“

„Nevím, nejspíš jo.“

„A moje máma? Vážně umřela, když mi byly tři?“

Odkašlal si. „Jo. Zabila se při bouračce pár měsíců předtím, než jsme se vedle vás přistěhovali.“

„Chci tam jet. Chci to vidět.“

Holder hned neodpověděl. Zajel ke straně ulice a vypnul motor. Pak se na sedadle otočil ke mně.

„Sky, to není dobrej nápad. Víš to jen pár hodin. Potřebuješ si to pořádně rozmyslet, než uděláš něco, co už nejde vrátit. Kdyby tě táta viděl a poznal, Karen půjde do vězení. Tohle si musíš pořádně a důkladně promyslet. Představ si ten poprask. Novináři, televize, bulvár. Když jsi zmizela, měsíce tábořili u vás před domem. Já byl asi dvacetkrát u výslechu na policii. Tvůj život se teď stejně změní, bez ohledu na to, jak se rozhodneš. Ale chci, aby ses rozhodla co nejlíp. Odpovím ti na všechno, nač se mě zeptáš. Někam tě odvezu a pár dní tam zůstaneme. Jestli pořád budeš chtít vidět tátu, tak pojedeme za ním. Když budeš chtít jít na policii, půjdeme tam. A když budeš chtít od všeho utýct, utečeme. Ale zatím chci, aby sis nechala čas to promyslet. Tohle je tvůj život. Jde o celej zbytek tvýho života.“

Pod náporem jeho slov se mi hrudník sevřel jako ve svěráku. Nevěděla jsem, co jsem si myslela…

jestli jsem myslela… Holder to měl promyšlené z tolika úhlů a já pořád neměla ponětí, co dělat. Co mám doprdele dělat.

Otevřela jsem dvířka a vystoupila do deště. Stáli jsme na odpočívadle u dálnice. Začala jsem pochodovat sem a tam, snažila se na něco soustředit, abych nedostala panický záchvat. Byla zima a už nepršelo – lilo. Obrovské kapky mi bičovaly kůži a nedokázala jsem ani nechat oči otevřené. Když Holder vystoupil a obešel auto, vrhla jsem se k němu a zabořila obličej do jeho promáčené košile. „Já nemůžu!“ vykřikla jsem, aby mě v hukotu deště vůbec slyšel. „Nechci, aby tohle byl můj život!“

Sklonil se ke mně a políbil mě do vlasů. „Já taky nechci, aby to byl tvůj život,“ řekl. „Je mi to líto.

Je mi tak líto, že jsem dovolil, aby se ti to stalo.“

Podržel můj obličej za bradu zvednutý. Jeho tělo mě chránilo před největším náporem lijáku, ale jemu po tvářích stékaly kapky, hromadily se v koutcích úst a padaly na krk. Vlasy měl promočené a přilepené k hlavě. Potřebovaly by ostříhat.

„Víš co? Dneska to nebude tvůj život,“ navrhnul. „Vrátíme se do auta a budeme předstírat, že jedeme pryč, protože chceme… ne musíme. Že tě beru na nějaký úžasný místo. Někam, kam jsi vždycky chtěla jet. Budeš se ke mně tulit a budeme se těšit a lichotit si, jak jsme oba báječný. O tom důležitým si promluvíme až pak. Ale dneska… dneska to nebude tvůj život.“

Zvedla jsem rty k jeho a políbila ho. Políbila jsem ho za to všechno, co říkal. Za to, že tady byl pro mě. Za to, že mě podpoří bez ohledu na to, jaké bude moje rozhodnutí. Za to, že byl tak trpělivý, než jsem se s tím dokázala srovnat. Políbila jsem ho, protože mi připadalo, že vlézt si spolu do auta a bavit se o Havaji je to nejlepší, co se dá udělat.

Odtáhla jsem rty od jeho a v tom nejhorším dnu svého života jsem v sobě nějak našla sílu se usmát.

„Děkuju ti, Holdere. Hrozně moc. Bez tebe bych to nikdy nezvládla.“

Zlehka mě líbl na rty a usmál se. „Ale jo. Zvládla.“

Neděle 28. října 2012

7.50

Jeho prsty pomalu putovaly mými vlasy. Hlavu jsem měla položenou v jeho klíně. Jeli jsme už přes čtyři hodiny. Holder ve Waco vypnul telefon, protože mu na něj neustále přicházely prosebné esemesky od Karen – posílané z mého mobilu –, aby mě přivezl domů. Až na to, že já už vůbec netušila, kde mám domov.

Milovala jsem Karen, ale nedokázala jsem pochopit, co udělala. Neexistuje žádná polehčující okolnost pro to, když někdo ukradne na ulici dítě. Takže jsem nevěděla, jestli se k ní chci vrátit. Měla jsem v úmyslu zjistit si co nejvíc informací o tom, co se stalo, než se rozhodnu. Věděla jsem, že správně bych se měla hned přihlásit na policii. Ale jednat správně nemusí být vždycky to nejlepší rozhodnutí.

„Jezdit k mýmu tátovi by asi nebylo nejlepší,“ ozval se polohlasně Holder. Nevím, jak poznal, že už nespím. „Dneska se ubytujeme v hotelu a pak se rozhodneme, co dál. Když jsem se od něj v létě stěhoval zpátky k mámě, nerozešli jsme se moc v dobrým. A dramat už jsme teď měli dost.“

Přikývla jsem s hlavou pořád na jeho klíně. „Jak chceš. Potřebuju jen postel, jsem úplně mrtvá.

Nechápu, jak vydržíš tak dlouho vzhůru.“ Posadila jsem se a protáhla se právě ve chvíli, kdy Holder zajel na hotelové parkoviště.

Když jsme se zapsali na recepci, Holder mi dal klíč od pokoje a zašel do auta pro naše věci. Strčila jsem kartu do otvoru, otevřela dveře a vešla. Byla tam jen jedna velká postel, takže jsem předpokládala, že to tak objednal schválně. Spali jsme už v jedné posteli tolikrát, že by bylo trapnější, kdyby objednal dvě oddělené.

Holder se po pár minutách vrátil a postavil na zem naše tašky. Zalovila jsem ve své a hledala něco na spaní. Pyžamo jsem si nevzala, takže jsem popadla dlouhé tričko a čisté kalhotky.

„Musím do sprchy.“ Přibrala jsem pár toaletních potřeb a vydala se do koupelny, kde jsem si dopřála nezvykle dlouhou sprchu. Pak jsem si zkusila vysušit vlasy fénem, ale byla jsem na to moc vyčerpaná. Stáhla jsem si vlasy do vlhkého culíku a vyčistila si zuby. Když jsem se vrátila do pokoje, Holder už vybalil naše tašky a pověsil věci do skříně.

Podíval se na mě, a pak ještě jednou. Měla jsem

na sobě jen dlouhé tričko a spodní kalhotky. Holder si mě chvíli prohlížel, než rozpačitě uhnul pohledem. Asi se snažil chovat s respektem k tomu, co jsem měla za sebou, ale já nechtěla, aby ze mě dělal nějakou křehkou květinku. Jindy by okamžitě okomentoval, co mám a nemám na sobě, a jeho ruce už by přistály na mém těle. Teď se ke mně otočil zády a dál si vytahoval z tašky oblečení.

„Jdu se taky osprchovat,“ ozval se. „Koupil jsem pár limonád a naplnil jsem zásobník na led.

Nevěděl jsem, jestli budeš chtít minerálku, nebo kolu, tak jsem vzal obojí. Jsou v lednici.“ Popadl svoje trenýrky a vydal se kolem mě do koupelny. Dával si pozor, aby se mi vyhýbal pohledem. Když procházel kolem mě, chytila jsem ho za zápěstí. Zarazil se a opatrně se mi zadíval do očí.

„Můžeš pro mě něco udělat, prosím?“

„Cokoli,“ odpověděl upřímně.

Propletla jsem prsty s jeho a zvedla si jeho ruku k puse.

Zlehka jsem ho políbila do dlaně a položila

si ji na tvář. „Vím, že si o mě děláš starosti. Ale jestli to všechno, co se stalo, navíc ještě znamená, že už tě nepřitahuju ani polonahá a vyhýbáš se mi pohledem, zlomí mi to srdce. Ty už jsi to jediný, co mi v životě zbylo, Holdere. Prosím, nechovej se ke mně jinak.“ Zkoumavě se na mě zadíval a odtáhl si ruku. „Chceš říct, že mám tvoje svolení, abys mě vzrušovala i teď, když se tvůj život proměnil na takovou sračku?“

„Jo. A jestli mě pořád chceš, je to pro mě teď ještě důležitější než před proměnou mýho života na sračku.“

Zasmál se a sklonil se k mým rtům. Pak mi přejel dlaní na záda, druhou rukou mi podepřel hlavu a začal mě dlouze, hluboce líbat. Přesně tohle jsem potřebovala. Byla to jediná dobrá věc na světě plném těch nejhorších věcí.

„Vážně musím do sprchy,“ prohlásil, když se na chvíli odtáhl. „Ale když po tobě teda smím toužit…“ Chytil mě za zadeček a přitáhl si mě k sobě.

„Neusínej, než se umeju, jo? Protože až za tebou přijdu, chci ti ukázat, jak hrozně moc mě přitahuješ.“

„Tak jo,“ zašeptala jsem proti jeho puse. Pustil mě a vydal se do koupelny. Zalezla jsem do postele a uslyšela, jak za dveřmi hučí voda.

Pustila jsem si televizi a snažila se na ni koukat, protože mi to bylo tak vzácné, ale nedokázala jsem se na to soustředit. Posledních čtyřiadvacet hodin bylo příšerných. Venku už vycházelo slunce, a my se ještě ani nedostali do postele. Zatáhla jsem žaluzie a závěsy, vrátila se do postele a zakryla si obličej polštářem. Když už jsem začala usínat, cítila jsem, jak Holder vlezl do postele ke mně. Přitiskl se zezadu, vsunul mi jednu ruku pod polštář a druhou mě objal kolem těla. Cítila jsem na zádech jeho teplo.

„Žiju tě,“ zašeptala jsem.

Políbil mě zezadu do vlasů a foukl mi do nich. „Já tebe už ne. Myslím, že to už mám za sebou.

Řeknu ti, jak to se mnou je, ale až jindy. Nechci to dělat dneska. Nechci, aby sis to pamatovala v souvislosti s tímhle.“

Přitáhla jsem si jeho ruku k puse a zlehka ji políbila. „Já taky.“

A v tom světě trýzně, bolesti a nočních můr mě ten beznadějný kluk už podruhé přiměl k úsměvu.

Neděle 28. října 2012

17.15

Prospali jsme snídani i oběd, a odpoledne, když Holder dorazil do pokoje s jídlem, jsem skoro umírala hlady. Ani jsem si už nepamatovala, kdy jsem naposledy něco snědla. Holder přitáhl ke stolu dvě křesílka a začal z tašek vybalovat jídlo a pití. Koupil mi přesně to, co jsem po něm chtěla tam po vernisáži, kdy mě oslovil princezno. Sundala jsem víčko z čokoládového koktejlu a pořádně se napila.

Pak jsem si rozbalila cheeseburger. Když jsem z něj odstraňovala obal, na stůl vypadl nějaký papír.

Zvedla jsem ho a začal číst.

Sice už nemáš mobil a tvůj život se zbláznil, ale to neznamená, že nechám přebujet tvý ego. V tom tričku a kalhotkách vypadáš tak ordinérně. Vážně doufám, že si dneska koupíš pořádné slušné pyžamo, abych se zase celou noc nemusel dívat na tvoje vyzáblý nohy.

Odložila jsem vzkaz a podívala se na něj. Holder se na mě usmíval a jeho dolíčky byly vážně neodolatelné. Naklonila jsem se k němu a jeden olízla.

„Co to bylo?“ zeptal se se smíchem.

Ukousla jsem si žemle a pokrčila rameny. „Tohle jsem chtěla udělat od chvíle, kdy jsem tě viděla v tý sámošce.“

Zatvářil se potměšile a pohodlně se opřel. „Chtělas mi olíznout obličej, sotva jsme se poprvý uviděli? Tohle se ti stává běžně, když tě přitahuje nějakej kluk?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne obličej. Dolíčky. A ne, jsi jedinej, koho jsem kdy chtěla olíznout.“

Sebevědomě se usmál. „To je dobře. Protože ty jsi jediná, koho jsem kdy chtěl milovat.“

Ježíši. Nebylo to, jako kdyby přímo řekl „miluju tě“, ale stejně se mi srdce rozbušilo a zaplnilo celou hruď. Kousla jsem si burgeru, abych potlačila úsměv, a nechala jeho prohlášení viset ve vzduchu. Ještě jsem o tom nedokázala mluvit.

Oba jsme se mlčky najedli. Uklidila jsem ze stolu papíry a kelímky, vrátila se k posteli a vklouzla do tenisek.

„Kam jdeš?“ Holder se díval, jak si zavazuju tkaničky.

Neodpověděla jsem mu, protože jsem sama

nevěděla. Jen jsem se chtěla dostat ven z hotelu. Když jsem si zavázala boty, vstala jsem a přešla k Holderovi. Objala jsem ho.

„Chci jít na vzduch,“ oznámila jsem mu. „A chci, abys šel se mnou. Protože mám spoustu otázek.“

Políbil mě na čelo a vykročil ke dveřím. Vyndal kartu z otvoru. „Tak jdeme.“ Když zamknul dveře, natáhl ke mně ruku a naše prsty se propletly.

Kolem hotelu nebyly žádné parky ani trasy pro chodce, takže jsme zamířili dozadu k bazénu. Kolem něj bylo několik dřevěných převlékacích kabinek, všechny prázdné. Holder mě zavedl k jedné z nich.

Posadili jsme se a já mu položila hlavu na rameno. Dívali jsme se na bazén. Na říjen panovalo dost mírné počasí. Protáhla jsem si paže rukávy trička k tělu a objala si hrudník. Opřela jsem se o Holdera.

„Chceš, aby ti vypravoval, co si pamatuju?“ zeptal se. „Nebo se chceš ptát?“

„Obojí. Nejdřív povídej.“

Vzal mě kolem ramen a hladil mě dvěma prsty. Pak mě políbil do vlasů. Bylo mi jedno, kolikrát to udělal, vždycky to bylo jako poprvé.

„Musíš pochopit, jak je to pro mě všechno neskutečný. Pořád jsem myslel na to, co se s tebou stalo, celejch třináct let. A pak zjistím, že jsem sedm let bydlel pár kilometrů od tebe! Pořád si to nemůžu srovnat v hlavě. A teď tě mám tady a můžu ti to všechno povídat…“ Zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Když to auto s tebou zmizelo, šel jsem domů a pověděl Les, že jsi někam odjela. Ptala se s kým, ale to já nevěděl. Máma byla v kuchyni, tak jsem to řekl i jí, ale moc mě nevnímala. Vařila večeři a nejspíš jí připadalo, že to jsou nějaké dětské záležitosti.

Byla zvyklá poslouchat nás na půl ucha. A já

jsem pořád nevěděl, jestli se stalo něco, co se stát nemělo, takže jsem to neříkal nijak vyděšeně.

Poslala nás s Les, ať si jdeme hrát ven. A když to mámě nepřišlo divný, uklidnil jsem se. Bylo mi šest, myslel jsem, že dospělí vědí všechno nejlíp. Hráli jsme si s Les ještě tak hodinu, možná dvě, než vyšel na verandu tvůj táta a začal tě volat. V tu chvíli mi došlo, že nemá ponětí, že jsi s někým odjela. A že je něco špatně.“

„Holdere,“ přerušila jsem ho, „nemohlo ti to dojít dřív. Bylo ti šest, proboha.“

Vypadal, jako by mě nevnímal. „Tvůj táta přešel přes dvůr k nám a zeptal se, jestli vím, kde jsi.“

Odmlčel se a odkašlal si. Trpělivě jsem čekala, až bude pokračovat, ale zdálo se, že si potřebuje utřídit myšlenky. Mně to vyprávění připadalo, jako by mi povídal vzdálený příběh cizích lidí. Ne něco, co se týká mě, mého života.

„Sky, musím ti něco vysvětlit. Tvýho táty jsem se hrozně bál. Bylo mi šest a věděl jsem, že jsem proved něco hroznýho, že jsem tě nechal odjet samotnou. A najednou nade mnou stál tvůj táta, policejní důstojník, ještě v uniformě, na opasku měl zbraň. Zpanikařil jsem. Rozběh jsem se k nám do domu, vletěl do svýho pokoje, zamknul za sebou dveře a schoval se pod postel. Tvůj táta a moje máma mi asi půl hodiny bušili na dveře, ale měl jsem strach jim otevřít a přiznat, že vím, co se stalo. Moje reakce je oba vyděsila. Tvůj táta zavolal svým kolegům.

Slyšel jsem, jak před domem zastavuje

policejní auto. Pořád jsem nerozuměl tomu, kam jsi odjela, ale než se mámě povedlo vytáhnout mě z pokoje, od tvýho odjezdu už utekly tři hodiny.“ Pořád mě držel za rameno, ale teď jeho stisk zesílil.

Provlékla jsem ruce ven z trička, abych ho mohla vzít za ruku a chlácholivě ji stisknout.

„Odvezli mě na stanici a tam mě hodiny vyslýchali. Chtěli vědět, jestli jsem si všiml poznávací značky auta, co to bylo za typ vozu, kdo ho řídil, co ti ta osoba řekla… ale Sky, já nic nevěděl.

Nevzpomněl jsem si ani na barvu auta. Dokázal jsem jim povědět jedině to, cos měla na sobě, protože to mi utkvělo v hlavě. Tvůj táta zuřil. Slyšel jsem ho, jak na chodbě řve, že kdyby ten pitomý kluk hned někomu řekl, co se stalo, mohli tě ještě najít. Myslel si, že to je moje vina. A když si něco takovýho myslí policajt, dítě usoudí, že je to pravda. Les ho taky slyšela a taky tomu uvěřila, myslela si, že za tvůj únos můžu já, a celý dny se mnou nepromluvila. Oba jsme se snažili pochopit, co se stalo. Šest let jsme žili ve světě, kde dospělí mají vždycky pravdu a dobrým lidem se nestávají špatné věci. A pak se během pár hodin ukázalo, že to všechno byl jen falešný obraz života, který nám vykreslili naši rodiče. Ten den nám došlo, že i dospělí dělají strašné věci. Že děti můžou mizet. Že můžeš přijít o nejlepší kamarádku a nemít ani ponětí, jestli je vůbec naživu.

Pořád jsme se dívali na televizi, čekali na zprávy, jestli se o tobě něco nedozvíme. Ukazovali tě v nich celý týdny, žádali diváky, aby podali zprávu, jestli tě někde neviděli. Jenže tvůj táta měl tvoji poslední fotku z doby, kdy ti byly tři, ještě než ti umřela máma. Pamatuju si, jak mě vytočilo, že tě za celý dva roky nikdo nevyfotil. Ukazovali taky záběry vašeho domu, někdy i našeho… a občas se zmínili o tom, že chlapec ze sousedství událost viděl, ale nepamatuje si nic o únoscích. Pamatuju si, jak to bylo naposledy, kdy máma dovolila televiznímu štábu natáčet náš dům. Reportér stál na naší zahradě a říkal do mikrofonu, že já jsem byl jediný svědek, a že kvůli mně malá Hope zmizela moc daleko dřív, než ji začal někdo hledat. Moje máma tehdy dostala záchvat, vyběhla ven a vřískala na reportéry, ať mě nechají na pokoji, ať nás nechají na pokoji.

Táta ji musel násilím vtáhnout zpátky do domu.

Naši se ke mně snažili chovat normálně. Po pár měsících to televize přestalo zajímat, moje nekonečný výslechy na policii skončily a všechno se začalo vracet do starých kolejí. Až na Les a na mě. Jako by nám s tebou… s Hope… zmizela všechna naděje.“

Když jsem slyšela to zoufalství v jeho hlase, cítila jsem jenom vinu. Vypadalo jen logicky, že by tahle událost měla traumatizovat hlavně mě, ne lidi z mého okolí. Nicméně já si o tom vůbec nic nepamatovala. Pro mě to znamenalo tak málo, že jsem to zapomněla, kdežto Holdera a Lesslie to skoro zničilo. Karen byla tak klidná a milá, a když mi pak pořád vyprávěla o dětském domově a adopci, přijala jsem to za svou verzi a nikdy jsem to nezpochybňovala. Jak říkal Holder – malé děti věří, že dospělí vědí všechno nejlíp a říkají vždycky pravdu.

„Tolik let jsem měla vztek na tátu, že mě prostě odložil do dětského domova a nabídl k adopci,“

ozvala jsem se tiše. „Nemůžu uvěřit, že ona mě prostě ukradla. Jak to mohla udělat? Proč? Jak může někdo udělat takovou věc?“

„To nevím, Sky.“

Posadila jsem se rovně a natočila se tak, abych se Holderovi dívala přímo do očí. „Musím vidět ten dům,“ prohlásila jsem. „Potřebuju v sobě vyvolat nějaké vzpomínky, ale nemůžu je tam najít.

Nepamatuju si skoro na nic, tátu už vůbec ne. Chci tam zajet a podívat se z auta na ten barák. Musím ho vidět.“

Zamnul mi paže a přikývl. „Hned?“

„Jo. Chci tam zajet, než bude tma.“

Celou cestu autem jsem mlčela. V puse jsem měla sucho a žaludek se mi svíral. Byla jsem vyděšená. Vyděšená, že uvidím ten dům. Vyděšená, že je můj otec doma, a já třeba uvidím i jeho. To jsem nechtěla. Chtěla jsem se jen podívat na místo, kde jsem bydlela v prvních letech života.

Nevěděla jsem, jestli mi to pomůže ve vzpomínání. Ale bylo to něco, co jsem musela udělat.

Holder zpomalil a zajel k chodníku. Zadívala jsem se na řadu domů v ulici před sebou, protože mě děsilo pomyšlení, že bych měla vykouknout postranním oknem.

„Jsme tady,“ ozval se Holder tiše. „Vypadá to, že nikdo není doma.“

Ukázal doleva a já se přes něj podívala ven na svůj první domov. Bylo už pozdě odpoledne, ale obloha byla ještě jasná a já to stavení viděla naprosto zřetelně. Vypadalo povědomě, ale žádné vzpomínky ve mně neprobudilo. Dům byl žlutohnědý, s tmavohnědými okenními rámy. Ta barva mě zarazila. Holder se ozval, jako by mi četl myšlenky: „Dřív byl natřený bíle.“

Naklonila jsem se k oknu a dívala se na dům, snažila se na něco si vzpomenout. Představit si, jak vcházím předními dveřmi dovnitř a vidím před sebou obývací pokoj… Jenže nic takového jsem neviděla. Jako by mi někdo vymazal z paměti úplně všechny vzpomínky na tenhle dům a tenhle život.

„Jak to, že si pamatuju, jak vypadala vaše kuchyně a váš obývák, ale naše ne?“

Na to mi neuměl odpovědět, ale to jsem ani nečekala. Položil ruku na mou dlaň a pevně ji stiskl, zatímco jsme se dívali na dům, který navždycky změnil cesty našich životů.

Před třinácti lety

„Udělá ti táta narozeninovou oslavu?“ zeptala se Lesslie. Zavrtěla jsem hlavou. „Já žádný oslavy narozenin nemám.“ Lesslie se zamračila. Posadila se na mou postel a zvedla nezabalenou krabičku, která mi ležela na polštáři. „A tohle je dárek k narozeninám?“

Vzala jsem jí krabičku z ruky a vrátila ji na polštář. „Ne. Táta mi kupuje dárky pořád.“

„Nepodíváš se dovnitř?“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nechci.“

Lesslie si vzdychla. Pak si založila ruce v klíně a rozhlédla se po pokoji. „Máš tolik hraček. Proč si sem nikdy nechodíme hrát? Pořád si hrajeme jen u nás, a to je taková nuda.“

Posadila jsem se na podlahu a začala si obouvat boty. Neřekla jsem jí, že nenávidím tenhle pokoj.

Že nenávidím náš dům. Neřekla jsem jí, že chodíme pořád k nim, protože se tam cítím víc v bezpečí.

Vzala jsem tkaničky do prstů a posunula se blíž k posteli.

„Můžeš mi to zavázat?“

Lesslie mě chytila za nohu, položila si ji do klína a přísně prohlásila: „Hope, musíš se už naučit zavazovat si sama boty. Je ti pět. My s Deanem už jsme to v pěti uměli.“

Sklouzla na podlahu a posadila se vedle mě. „Hele, koukej. Vidíš tu tkaničku? Udělej z ní očko.“

Pak mi ukázala, jak mám druhou rukou očko omotat a protáhnout kličku. Když mi dvakrát pomohla boty zavázat, zase mi je rozvázala a vyzvala mě, ať to udělám sama. Pak vstala a šla k mému prádelníku. Já se zatím lopotila se zavazováním.

„To je tvoje mamka?“ zeptala se a zvedla fotku. Podívala se znova na moje boty.

„Jo.“

„Stejská se ti po ní?“

Přikývla jsem a soustředila se na kličky, protože jsem nechtěla myslet na to, jak moc mi maminka chybí. Hrozně moc.

„Hope, tys to zvládla!“ vyjekla Lesslie. Posadila se zase na podlahu vedle mě a objala mě.

„Zavázala sis je úplně sama! Vidíš. Už si umíš zavazovat tkaničky.“

Podívala jsem se na boty a usmála se.

Neděle 28. října 2012

19.10

„Lesslie mě naučila zavazovat tkaničky,“ ozvala jsem se tiše a dál se dívala na dům.

Holder se na mě usmál. „Vzpomněla sis na to?“

„Jo.“

„Byla na to tak hrdá,“ prohodil a zadíval se přes ulici. Otevřela jsem dvířka a vystoupila. Vzduch byl už chladnější.

Natáhla jsem se dozadu pro mikinu s kapucí a přetáhla si ji přes hlavu.

„Co to děláš?“ zeptal se Holder.

Věděla jsem, že by to nepochopil a nejspíš se mi to snažil rozmluvit, a to bylo poslední, co jsem v tuhle chvíli potřebovala. A tak jsem neodpověděla, jen jsem zabouchla dvířka a vydala se přes silnici. Holder se rozběhl za mnou a volal na mě. „Potřebuju vidět ten pokoj,“ řekla jsem mu přes rameno, ale nezastavila jsem se. Nějak jsem věděla, kudy se jde do domu, i když vědomě jsem si to nevybavovala.

„To nemůžeš, Sky. Nikdo tady není. Je to moc riskantní.“ Zrychlila jsem. Za chvíli už jsem běžela. Udělám to, ať s tím Holder souhlasí, nebo ne. Když jsem se dostala k oknu, o kterém jsem nějak věděla, že vede do mé ložnice, otočila jsem se. „Musím to udělat. Možná je tam ještě mámina fotka. Já vím, že nechceš, abych tam vlezla, ale já musím.“

Holder mi položil ruce na ramena. Tvářil se ustaraně.

„Nemůžeš se tam jen tak vloupat, Sky. Je policajt. Co chceš dělat? Rozbít okno?“

„Technicky vzato je to pořád můj domov, ne? Takže to není vloupání,“ připomněla jsem. Ale jinak měl pravdu. Jak se dostanu dovnitř? Stiskla jsem rty a horečnatě přemýšlela. Pak jsem luskla prsty.

„Ptačí budka! Na zadní verandě je ptačí budka a v ní klíč.“ Rozběhla jsem se dozadu na dvorek a překvapilo mě, že budka je opravdu tam, kde jsem si ji vybavila. Sáhla jsem dovnitř – a byl v ní klíč. Paměť je zvláštní.

„Sky, ne.“ Holder už skoro škemral.

„Půjdu tam sama. Vím, kde je můj pokoj. Počkej pod oknem, a kdyby někdo šel, budeš mě varovat.“

Holder si ztěžka povzdychl. Pak mě chytil za ruku, zrovna když jsem strkala klíč do zadních dveří.

„Pokus se, aby nikdo nepoznal, žes tam byla. A pospěš si.“

Rychle mě objal a díval se, jak vcházím

dovnitř. Strčila jsem klíč do zámku, otočila s ním a odemkla dveře.

Vešla jsem dál.

Když jsem za sebou zavřela, dům mi připadal temný a trochu strašidelný. Zatočila jsem doleva a ocitla se v kuchyni. Nevím jak, ale prostě jsem věděla, kudy se jde do mého pokoje. Zadržela jsem dech a snažila se nemyslet na následky toho, co dělám. Představa, že by mě přistihli, mě děsila, protože jsem pořád ještě nevěděla, jestli vůbec chci být nalezená. Šla jsem opatrně, jak chtěl Holder, abych po sobě nenechala žádné stopy. Když jsem se dostala až ke dveřím pokojíčku, zhluboka jsem se nadechla a položila ruku na dveřní knoflík. Pomalu jsem s ním otočila… Když se dveře otevřely a místnost se objevila před mýma očima, rozsvítila jsem, abych viděla líp.

Až na pár krabic naskládaných v rohu všechno vypadalo známě. Vypadalo to jako pokoj malé holčičky, kterého se třináct let nikdo nedotkl. Vzpomněla jsem si na Lesslie a jak se nikdo ani nedotkl jejího pokoje od chvíle, kdy umřela. Je asi těžké odklízet věci po lidech, které člověk miloval.

Přejela jsem prsty po prádelníku a nechala stopu v prachu. V tu chvíli mi došlo, že nemám nechávat stopy. Stáhla jsem ruku k sobě a setřela prach cípem trička. Fotka mé biologické matky nebyla na prádelníku, kde jsem si ji pamatovala. Rozhlédla jsem se po pokoji, jestli tam na mámu nenajdu jinou památku, kterou bych si mohla odnést. Vůbec jsem si na ni nevzpomínala a toužila jsem po čemkoli, co by mě s ní nějak spojovalo – nemusela by to být ani fotka.

Ale ráda bych viděla, jak vypadala, abych měla aspoň nějakou zprostředkovanou vzpomínku.

Přešla jsem k posteli a posadila se na ni. Všechno v pokoji bylo laděné do tématu nebe, což byla vážně ironie – vzhledem k tomu, že právě tohle jméno, Sky, mi dala Karen… Na záclonách i stěnách byly obláčky a měsíčky, přehoz na posteli pokrývaly hvězdy.

Ty byly všude, i ty plastové, přilepené na

stěnách a stropě, které září ve tmě. Stejně jako v mé ložnici v domě Karen… Ale o ty jsem jí řekla já, jednou jsem je před pár lety viděla v obchodě a hrozně jsem žadonila, ať mi je koupí. Karen to připadalo dětinské. Tehdy jsem ani netušila, proč je tak hrozně chci, ale teď už mi to dávalo smysl. Ty hvězdičky jsem asi milovala jako malá.

Břicho se mi svíralo nervozitou, když jsem si lehla na postel a zadívala se ke stropu. Najednou mě zalila vlna známého strachu a já se otočila ke dveřím ložnice.

Spatřila jsem ten dveřní knoflík, který

jsem tak zapřísahala, aby se neotáčel… ve své noční můře. Zadržela jsem dech a zavřela víčka. Chtěla jsem tu vzpomínku zahnat. Třináct let se mi ji podařilo někde zamknout, ale když jsem se zase ocitla v téhle posteli… už jsem ji pod zámkem neudržela. Z očí mi vytryskly slzy a začala jsem si přát, abych poslechla Holdera. Nikdy jsem se neměla vracet.

Kdybych se sem nevrátila, nikdy bych si na to nevzpomněla.

Před třinácti lety

Pravidelně oddechuju a doufám, že to bude vypadat, jako bych spala. Jenže to není k ničemu, protože jemu je jedno, jestli spím, nebo ne. Jednou jsem se snažila zadržet dech, aby si myslel, že jsem mrtvá. Ale to taky nefungovalo, protože on si ani nevšiml, že zadržuju dech.

Dveřní knoflík se otočí a já vím, že žádné triky nepomůžou. Snažím se na něco přijít, rychle přijít, ale marně. Zavře za sebou dveře a já slyším, jak se jeho kroky blíží k posteli. Sedne si ke mně a já stejně zadržím dech, ne abych vypadala mrtvá, ale abych nebyla tak strašně vyděšená.

„Ahoj, princezno,“ řekne táta a zastrčí mi vlasy za ucho.

„Mám pro tebe dárek.“

Zavřu pevně oči, protože ten dárek moc chci. Miluju dárky a táta mi kupuje ty nejkrásnější, protože mě miluje. Ale nenávidím, když mi je nosí v noci, protože je nedostanu hned. Nejdřív mu musím poděkovat.

Takže tenhle dárek nechci. Ne.

„Princezno?“

Z tátova hlasu mě vždycky rozbolí bříško. Mluví se mnou tak sladce a mně se vždycky začne stýskat po mamince. Nepamatuju si, jak zněl její hlas, ale táta říká, že jako můj. Taťka taky říká, že by maminka byla smutná, kdybych si od něj nechtěla brát dárky.

Protože ona tady už není, aby si je mohla

brát. To mě vždycky rozesmutní. A tak se otočím a podívám se na něj.

„Můžu dostat dárek až zejtra, taťko?“ Nechci, aby byl smutný, ale taky nechci dostat dárek dneska v noci. Nechci.

Táta se usměje a odhrne mi vlasy z obličeje. „To víš, že můžeš. Ale nechceš taťkovi poděkovat za to, že ti ho koupil?“

Srdce mi začne bít hodně nahlas. To nesnáším. Nesnáším, když mi srdce tak poskakuje, a nesnáším ten děsivý pocit v bříšku. Přestanu se dívat na tátu a podívám se radši na strop. Dívám se na hvězdy a snažím se myslet na to, jak jsou krásné. Když budu myslet na hvězdy a na oblohu, třeba mi to pomůže, aby mi srdce netlouklo tak rychle a bříško mě tolik nebolelo.

Pokusím se je spočítat, ale zastavím se u čísla pět. Nemůžu si vzpomenout, jaké číslo je po pětce, tak začnu zase znova. Musím počítat hvězdy znova a znova, vždycky jen do pěti, protože teď nechci tátu cítit. Ani cítit, ani slyšet, ani nic, a tak musím počítat a počítat, až už ho necítím a neslyším a nic.

Když táta konečně myslí, že jsem mu dost poděkovala, stáhne mi noční košilku a zašeptá: „Dobrou noc, princezno.“ Otočím se ke zdi, přetáhnu si peřinku přes hlavu a stisknu pevně víčka. Snažím se nebrečet, ale brečím. Brečím jako pokaždé, když mi táta v noci přinese dárek.

Nenávidím dárky.

Neděle 28. října 2012

19.29

Postavila jsem se a zadívala se na postel. Zadržela jsem dech, protože jsem měla strach z toho, co za zvuky by ze mě mohlo uniknout.

Nebudu brečet. Nebudu brečet.

Pomaloučku jsem se svezla na kolena, opřela si ruce o okraj postele a přejela prsty po žlutých hvězdách, rozesetých po tmavomodrém podkladu prošívané pokrývky. Zírala jsem na ně, dokud se mi před uslzenýma očima nezačaly rozmazávat a mihotat. Pevně jsem zavřela oči a zabořila hlavu do postele. Nabrala jsem pokrývku do hrsti. Tělo se mi otřásalo vzlyky, které jsem se v sobě snažila dusit, ale teď se divoce draly ven. Prudce jsem se zvedla, zavřískla a strhla pokrývku z postele. Hodila jsem ji přes pokoj na zem.

Zaťala jsem prsty v pěst a horečně se rozhlížela, nač bych ještě mohla zaútočit. Strhla jsem z postele polštáře a hodila je do zrcadla, na odraz holky, kterou jsem už nepoznávala. Viděla jsem dojemně vzlykající cizinku, která na mě zírala z jeho plochy.

Slabost jejího pláče mě popouzela. Vrhly

jsme se proti sobě a naše pěsti se setkaly. Zrcadlo se roztříštilo. Dívala jsem se, jak se ta neznámá holky sype v tisících lesklých střípků na koberec.

Chytila jsem okraj prádelníku a prudce ho odstrčila. Vyrazila jsem ze sebe další výkřik, který jsem tak dlouho polykala. Když se skříňka svalila na zem, začala jsem zběsile vytahovat jednu zásuvku za druhou, vysypávala jejich obsah a kopala do něj. Vzala jsem za modré závěsy a škubla jimi tak, že tyč praskla a látka se snesla na mě. Vrhla jsem se ke komínku z krabic v rohu, popadla tu horní, ani jsem se nepodívala, co je uvnitř, a mrskla jsem s ní proti stěně vší silou, kterou mi moje drobná sto šedesát dva centimetrů vysoká postava umožňovala.

„Nenávidím tě!“ zaječela jsem. „Nenávidím, nenávidím, nenávidím!“

Házela jsem vším, co mi přišlo pod ruku, vším, co jsem před sebou viděla. Když jsem otevřela pusu, pokaždé jsem cítila slanou příchuť slz, které mi stékaly po tvářích.

Najednou jsem cítila, jak mě Holder objal a přidržel mě tak silně, že mě znehybněl. Škubala jsem sebou, házela, ječela, ale už to ani nebylo úmyslné, byla to jen reakce na jeho zásah.

„Přestaň,“ vyzval mě klidně se rty u mého ucha, ale nepouštěl mě. Slyšela jsem ho, ale předstírala jsem, že nevnímám. Nebo že na něj kašlu. Dál jsem se zmítala v jeho sevření, jenže Holder mě jenom chytil ještě pevněji.

„Nešahej na mě!“ zaječela jsem z plných plic a zaťala nehty do jeho kůže. Ani to s ním nehnulo.

Nedotýkej se mě. Prosím, prosím, prosím.

Stačilo, aby se mi v hlavě ozval ten slabý hlásek, a hned jsem v jeho náruči ochabla. Síly mi ubývaly, slzy houstly. Měla jsem pocit, že mě ten pláč pohltí. Jako bych se stala jen nádobou na potoky slz, které nešly nijak zastavit. Jsem slabá. Nechám ho vyhrát.

Holder mě přestal svírat tak pevně a místo toho mi položil ruce na ramena. Otočil si mě tváří k sobě. Nedokázala jsem se na něj ani podívat. Vyčerpaně a poraženecky jsem se zhroutila na jeho hruď a nabrala do hrsti jeho košili. Vzlykala jsem dál a tiskla si tvář k jeho srdci. Položil mi dlaň zezadu na hlavu a sklonil se znovu k mému uchu.

„Sky,“ zašeptal klidně, jako by se ho ta scéna nijak nedotkla,

„musíš pryč. Hned teď.“

Nemohla jsem se hýbat. Tělo se mi tak třáslo, až jsem si byla jistá, že mě nohy neunesou, i kdybych je k tomu nutila. Holder jako by to věděl. Chytil mě do náruče a vynesl mě z ložnice, nesl mě celou cestu z domu. Přes ulici a k autu, kde mě posadil na sedadlo spolujezdce. Vzal mě za ruku, podíval se na mě a natáhl se na zadní sedadlo pro svoje sako. „Na, otři si s tím krev. Já se tam vrátím a zkusím narovnat, co pude.“ Zabouchnul dvířka a rozběhl se přes ulici. Dívala jsem se na svou ruku a překvapilo mě, že mi krvácí. Vůbec jsem to necítila. Zabalila jsem si ránu do rukávu Holderova saka, zvedla si skrčené nohy na sedadlo, objala je a dala se do pláče.

Nedívala jsem se na Holdera, když se vrátil. Tělo se mi třáslo vzlyky, které proudily odněkud z hloubi mé bytosti. Holder nastartoval a rozjel se. Pak natáhl pravičku, položil mi ji zezadu na hlavu a jemně mě hladil po vlasech. Dělal to celou cestu do hotelu. Tam mi pomohl vystoupit z auta a vedl mě do pokoje. Ani jednou se mě nezeptal, co se mi stalo.

Věděl, že teď to nemá smysl. Když za námi zavřel dveře, odvedl mě k posteli a já se na ni posadila.

Pomalu mi tlačil na ramena, až jsem ležela na zádech. Pak mi zul boty. Šel do koupelny, vrátil se s namočeným ručníkem a zvedl mi ruku. Omyl mi ji dočista, prohlédl ji, jestli v ní nejsou střípky, a pak mi ji něžně políbil.

„Je to jen pár škrábanců,“ prohlásil. „Nic moc hlubokýho.“

Podložil pode mě polštáře, zul si boty

a vylezl na postel vedle mě. Pak přes nás přetáhl pokrývku a přitiskl mě k sobě, přidržel si moji hlavu na hrudi. Objímal mě a ani jednou se nezeptal, proč brečím. Stejně jako když jsme byli děti.

Snažila jsem se vyhnat z hlavy vzpomínky na to, co se mi dělo v tom pokoji, ale odmítaly se hnout.

Jak může vlastní otec dělat něco takového své malé holčičce… to jsem prostě nemohla pochopit.

Snažila jsem si říkat, že se to nikdy nestalo, že jsou to jenom fantazie, ale najednou jsem pevně věděla, každičkou buňkou své bytosti, že se to opravdu stalo. Každičkou buňkou jsem si pamatovala, jak jsem byla šťastná, že sedím v autě s Karen. A každičkou buňkou jsem si pamatovala všechny ty večery ve své nové ložnici s nějakým klukem, kdy jsem se dívala na strop, počítala hvězdy a nic necítila. A ten záchvat paniky, když jsme se s Holderem chtěli milovat… Všechno jsem si to pamatovala. A dala bych nevím co za to, abych to zapomněla. Nechtěla jsem si vzpomínat, co mi táta tehdy v noci dělal, ale s každou další vteřinou byly ty vzpomínky živější a živější. Takže pro mě bylo čím dál těžší přestat plakat.

Holder mě líbal na spánek a opakoval, že to bude dobré, určitě to bude dobré. Jenže on neměl ponětí. Neměl ponětí, na kolik věcí jsem si vzpomněla a co to dělá s mým srdcem a mou duší a mou myslí… a mou vírou v lidstvo.

Když si pomyslím, že mi tyhle věci prováděl jediný člověk, kterého jsem na světě měla – není divu, že jsem si všechno vytěsnila z paměti. Z toho dne, kdy mě Karen odvezla pryč, jsem si skoro nic nepamatovala, ale teď už jsem věděla proč. Tehdy mi to nepřipadalo, jako by se mi dělo něco hrozného. Té malé vyděšené holčičce to naopak muselo připadat, že ji Karen zachraňuje.

Zvedla jsem oči k Holderovi. Díval se na mě. A trápil se pro mě. Viděla jsem mu to na očích. Setřel mi prstem slzy a zlehka mě políbil na rty. „Je mi to líto. Je mi líto, že jsem tě nechal jít dovnitř.“

Už zase si to vyčítal. Pořád si něco kladl za vinu, i když podle mě neudělal nic špatně. Naopak. Pro mě to byl můj hrdina, protože mě tímhle vším provedl, uklidňoval mě, když jsem měla záchvaty paniky nebo zuřila, všechno se mnou vydržel. Vždycky tady byl pro mě, a stejně měl pořád pocit, že všechno je jeho vina.

„Holdere, tys neudělal nic špatně. Přestaň s tím,“ ozvala jsem se skrz slzy. Zavrtěl hlavou a zastrčil mi pramínek vlasů za ucho.

„Neměl jsem tě tam vozit. Je toho na tebe moc, tak brzo po tom, co ses všechno dozvěděla.“

Zvedla jsem se o loket a podívala se na něj. „To není tak, že by toho na mě bylo moc. Jen jsem si vzpomněla až na moc věcí. Tys nemoh za to, co mi táta dělal, takže se přestaň obviňovat. Nesmíš si vyčítat všechno špatný, co se stane lidem kolem tebe, protože nad tím prostě nemáš kontrolu.“

Vklouzl mi rukou do vlasů a ustaraně se na mě zadíval. „O čem to mluvíš? Co ti táta dělal?“ Ale vyslovil to tak váhavě, že už mu to nejspíš došlo. Asi jsme oba dobře věděli, co se mi jako dítěti dělo.

Jen jsme to oba popírali.

Svěsila jsem paže, opřela si čelo o jeho hrudník a neodpověděla. Znova se mě zmocnily divoké vzlyky. Holder mě k sobě pevně přitiskl, vytáhl si mě výš a opřel si tvář o moji. „Ne, Sky,“ odpověděl zděšeně na to, co jsem nevyslovila. „Ne.“ Jako by tomu odmítal věřit. Chytila jsem ho za košili a brečela, a cítila jsem, jak zuřivě mě k sobě tiskne. V tu chvíli jsem ho milovala i za to, že nenávidí mého tátu stejně jako já.

Políbil mě na temeno a dál mě držel. Neříkal mi, jak je mu to líto nebo že to bude dobré, protože jsme oba věděli, že to nejde. V tuhle chvíli jsem věděla jen jedno: že nemám kam jít. Nemůžu se vrátit k otci, který na mě má podle zákona nárok. Nemůžu se vrátit k ženě, která mě unesla. A protože jsem zřejmě ještě nezletilá, nemůžu se starat ani sama o sebe. Holder byl tím jediným bodem v mém životě, který mi dodával nějakou naději.

Jenže i když jsem se v jeho náruči cítila tak v bezpečí, vzpomínky a emoce z mé hlavy nezmizely, i když jsem se je tak snažila zaplašit. A tak jsem nemohla ani přestat brečet. Holder mě držel v náručí a já nemohla přestat myslet na to, jak s tím skoncovat.

Potřebovala jsem, aby ode mě Holder ty

vzpomínky a emoce vzal, aby mi pomohl nést to, co jsem sama neunesla. Nechtěla jsem si vzpomínat, co se dělo o těch nocích, kdy za mnou přicházel do pokoje táta. Nenáviděla jsem ho. Celým svým srdcem jsem nenáviděla toho muže, který mi ukradl moje poprvé.

Zvedla jsem svou tvář z Holderovy a naklonila se nad něj.

Vzal mi hlavu do dlaní a pátravě mě

pozoroval, jako by se chtěl ujistit, že jsem v pořádku.

Nejsem.

Vyhoupla jsem se na něj celým tělem a políbila ho. Chtěla jsem, aby mi pomohl od těch hrozných emocí. Radši bych necítila nic než ten smutek a nenávist, které mě teď stravovaly. Chytila jsem okraj Holderovy košile a pokusila se mu ji přetáhnout přes hlavu, ale odstrčil mě, až jsem z něj zase sklouzla na záda. Opřel se o loket a zeptal se: „Co to děláš?“ Vklouzla jsem mu dlaněmi za krk a přitáhla si jeho obličej k polibku. Když ho budu dost dlouho líbat, nedá mu to a zareaguje stejně. A pak to všechno zmizí. Udělal to okamžitě, zapojil se do polibku. Ale když jsem se odtáhla a začala si svlékat tričko, chytil mě za ruce. „Sky, přestaň. Proč to děláš?“

V očích měl starost i zmatek. Nemohla jsem mu odpovědět, protože jsem sama nevěděla. Jen jsem věděla, že nechci nic cítit, ale nešlo jen o to. Nějak jsem věděla, že jestli Holder nenapraví to, co mi udělal ten muž, už nikdy v životě se nebudu moct smát nebo bavit nebo dýchat.

Potřebovala jsem, aby to napravil.

Zhluboka jsem se nadechla a podívala se mu do očí.

„Pomiluj se se mnou.“

Jeho výraz ztvrdnul. Okamžitě vstal z postele a začal pochodovat po pokoji. Nervózně si prohrábnul vlasy, udělal pár kroků ode mě a zase se vrátil. Zastavil se u postele.

„Sky, to nemůžu. Nechápu, proč to po mně chceš zrovna teď.“

Posadila jsem se. Najednou jsem dostala strach, že ho nepřemluvím. Posunula jsem se po kolenou na kraj lůžka, abych dosáhla na jeho košili, a zase jsem ji chytila za okraj. „Prosím. Prosím, Holdere, potřebuju to.“

Odstrčil mi ruce z košile a ucouvl. Vrtěl hlavou, naprosto zmatený. „To neudělám, Sky. To neuděláme. Jsi v šoku nebo tak něco… já nevím. Já vůbec nevím, co ti mám říct.“

Poraženě jsem se posadila a z očí mi už zase vyhrkly slzy. Zírala jsem na něj úplně zoufale.

„Prosím.“ Sklouzla jsem očima ke svým rukám, spojila je v klíně. Nedokázala jsem se na něj ani podívat, když jsem promluvila. „Holdere… on je jediný, kdo mi to kdy dělal.“ Zvedla jsem pomalu pohled k němu. „Prosím, ať to tak není. Prosím.“

Jestli někdy slova mohla někomu zlomit srdce, tak ta moje to právě udělala. Rysy mu povolily a do očí mu vhrkly slzy. Věděla jsem, co po něm chci, a nenáviděla se za to, ale potřebovala jsem to. Byla to jediná věc, která mě mohla trochu zbavit té trýznivé bolesti a nenávisti. „Prosím, Holdere.“

Nechtěl, aby naše poprvé vypadalo takhle. Já taky ne, ale někdy za člověka rozhodují jiné faktory než láska. Třeba nenávist. Aby se člověk zbavil nenávisti, chová se zoufale. Holder ví, co je to nenávist. Ví, co je to bolest, a zrovna teď ví, jak moc to potřebuju, i když s tím nesouhlasí.

Klekl si k posteli tak, abychom měli oči ve stejné úrovni. Chytil mě za pas a přitáhl ke kraji lůžka.

Vsunul mi ruce pod kolena a já ho objala nohama. Stáhl mi tričko přes hlavu, ale nespouštěl oči z mých. Když bylo dole, svlékl si košili. Pak se se mnou v náručí vztyčil a opatrně mě položil na matraci. Vyhoupl se na moje tělo, opřel se dlaněmi vedle mé hlavy a nejistě mě pozoroval. Přejel bříšky prstů po mém obličeji a nabral na ně zasychající slzy.

„Dobře,“ řekl něžně, i když jeho oči nesouhlasily.

Nazdvihl se na kolenou a vzal z nočního stolku peněženku. Vytáhl z ní kondom a svlékl si kalhoty.

Pořád jsme se navzájem dívali do očí. Měla jsem pocit, že Holder nechce přehlédnout sebemenší náznak, že jsem změnila názor. Anebo se možná bál, že dostanu další panický záchvat. Ani já nevěděla, jestli to nehrozí, ale musela jsem to udělat.

Nechtěla jsem už ani vteřinu cítit, že tuhle moji část vlastní můj otec.

Holderova ruka se zarazila na knoflíku mých džínů.

Rozepnul mi poklopec a stáhl je ze mě. Zvedla jsem oči ke stropu a cítila, že s každým jeho dalším pohybem kloužu někam pryč.

Napadlo mě, že jsem možná prokletá. Že už nedokážu nikdy cítit potěšení z toho, že jsem s ním.

Holder se už neptal, jestli jsem si jistá, že to chci. Věděl to.

Sklonil se ke mně a líbal mě, zatímco

mi rozepínal podprsenku a stahoval kalhotky. Byla jsem ráda, že mě líbá, protože jsem měla aspoň důvod zavřít oči. Nelíbilo se mi, jak se na mě dívá… jako by si zrovna teď přál být někde úplně jinde.

Nechala jsem oči zavřené, když se jeho rty odtáhly, aby si nasadil kondom. Když se vrátil ke mně, přitáhla jsem ho prudce blíž. Potřebovala jsem, aby to udělal, než změní názor.

„Sky.“

Otevřela jsem oči a viděla pochybnosti v těch jeho. Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nemysli na to. Prostě pokračuj, Holdere.“

Teď zavřel oči on a zabořil mi obličej do krku, jako by se na mě už nemohl dál dívat. „Já prostě nevím, jak to mám brát. Nevím, jestli je to špatný. Jestli to opravdu potřebuješ. Děsí mě, že pak to pro tebe třeba bude ještě horší.“

Jeho slova se mi zaryla do srdce, protože jsem přesně chápala, jak mu je. Já taky nic z toho nevěděla. Třeba tohle zničí všechno, co je mezi námi. Ale v tu chvíli jsem byla tak zoufalá touhou zbavit se vědomí, že tahle věc patří mému otci, že jsem to byla ochotná riskovat. Křečovitě jsem objala Holdera kolem těla a rozbrečela se. Měl dál hlavu zabořenou do mého krku a cítila jsem, že bojuje s vlastními slzami. Viděla jsem, že je stejně zoufalý jako já, protože mi rozuměl. Zvedla jsem se tělem proti němu v tiché prosbě, aby to už udělal.

A Holder mi vyhověl. Posunul se proti mně, políbil mě na spánek a pomalu do mě vstoupil.

Navzdory bolesti jsem nevydala ani hlásku. A nedýchala jsem.

Nemyslela jsem na to, co se mezi námi děje, protože jsem nemyslela vůbec. Představovala jsem si hvězdy na svém stropě a také to, jestli ty pitomé krámy už můžu strhat ze stropu, když je nikdy nebudu muset počítat.

Dokázala jsem se oddělit od toho, co se mi dělo, když Holderovo tělo na mém náhle znehybnělo.

Přitiskl mi hlavu ke krku a ztěžka oddychoval. Po chvíli se ode mě oddělil úplně. Podíval se na mě, zavřel oči a sklouzl z mého těla. Posadil se na kraj postele zády ke mně.

„Já nemůžu,“ vypravil ze sebe. „Nemůžu, Sky, protože mi to připadá tak špatný, i když s tebou je to tak krásný, jenže toho každou podělanou vteřinu lituju.“ Prudce se postavil, natáhl si kalhoty, košili, a bez jediného dalšího slova a bez jediného ohlédnutí vyšel z pokoje.

Okamžitě jsem vyskočila z postele a běžela do sprchy, protože jsem si připadala špinavá. Cítila jsem se provinile kvůli tomu, k čemu jsem Holdera přiměla, a doufala jsem, že sprcha ze mě ten pocit nějak smyje. Drbala jsem si mýdlem každý centimetr těla, až mě bolela kůže, ale nepomáhalo to.

Navždycky jsem pro něj zničila něco, co mělo být nejdůvěrnějším okamžikem našeho vztahu. Viděla jsem zahanbení v jeho tváři, když odcházel. Když se na mě odmítl už jen podívat.

Vypnula jsem vodu a otřela se. Pak jsem si vzala z koupelnových dveří župan a oblékla si ho.

Vykartáčovala jsem si vlasy a uložila toaletní věci do kosmetické taštičky. Nechtěla jsem odejít předtím, než si promluvím s Holderem, ale nemohla jsem zůstat tady. A taky bych se mu už po tom, co se tady stalo, nedokázala podívat do očí. Zavolám si taxík a nechám se odvézt na autobusové nádraží. Než se vrátí, budu pryč. Pokud se vůbec chce vrátit.

Otevřela jsem dveře koupelny. Vůbec jsem nečekala, že ho najdu sedět v pokoji na posteli. Zarazila jsem se v polovině kroku a zírala na něj. Oči měl zarudlé a ruce si tiskl mezi koleny. Když jsem se podívala líp, viděla jsem, že jednu ruku má omotanou improvizovaným obvazem z trička, ze kterého prosakovala krev.

„Holdere, cos to udělal?!“ Přiskočila jsem k němu, přitáhla si jeho ruku blíž a odmotala z ní tričko.

Po hřbetě dlaně se mu táhla dlouhá řezná rána. Holder mi ji vytrhnul a zabalil znova do trička.

„To nic není,“ zamumlal a vstal. Čekala jsem, že zase zamíří ke dveřím, ale místo toho se zastavil těsně přede mnou.

„Promiň mi to. Je mi to tak líto,“ zašeptala jsem. „Neměla jsem to po tobě chtít, já –“

Holder mě chytil za obě tváře a přitáhl si mě k polibku, takže mě přerušil v půli věty. „Mlč,“ okřikl mě a díval se mi do očí. „Nemáš se vůbec za co omlouvat.

Neměl jsem vztek na tebe. Měl jsem vztek na sebe.“

Vymanila jsem se z jeho objetí, protože jsem už nesnesla, aby se za něco obviňoval. „Nech toho.“

Vrátila jsem se k posteli a odhrnula pokrývku. „Neměla jsem čekat, že mě budeš chtít takhle, v takovou chvíli. Bylo to sobecký a špatný, že jsem to po tobě chtěla, a je mi to hrozně líto.“ Vlezla jsem si pod deku a otočila se na bok zády k němu, aby neviděl moje slzy. „A teď budeme spát, jo?“

Můj hlas byl mnohem klidnější, než jsem čekala. Protože jsem tolik nechtěla, aby se cítil špatně.

Celou dobu stál za mnou, pomáhal mi, a já pro něj neudělala nic. To nejlepší, co pro něj teď můžu udělat, je skončit to mezi námi. Aby už necítil povinnost mi s tou hrůzu dál pomáhat. To si nezasloužil.

„Ty si snad myslíš, že jsem tě nechtěl?“ Obešel postel a klekl si vedle mě. „Sky, mně je hrozně kvůli tomu, co se ti stalo. Protože mě ničí vidět, jak trpíš, a já ti nemůžu nijak pomoct. Chci ti pomáhat, ale jako by bylo špatný všechno, co řeknu.

Pokaždý, když se tě dotknu nebo tě políbím, se

bojím, že ty to nechceš. A když ses chtěla milovat, naprosto jsem chápal tvoje důvody, jenže ani tak to nešlo, nemoh jsem to dělat, když ses mi přitom ani nedokázala podívat do očí. Tolik mě to bolelo, protože ty si nezasloužíš, aby to pro tebe bylo takový.

Nezasloužíš si tenhle život a já nemůžu udělat

jedinou pitomou věc, která by ti to ulehčila. Chci to udělat, ale nemůžu, a připadám si tak bezmocnej.“

Během toho projevu se posadil na postel a nějak si mě přitáhnul k sobě, ale já byla tak pohlcená jeho slovy, že jsem to ani nevnímala. Objal mě, přitáhl si mě na klín a já se na něj obkročmo posadila.

Vzal mi hlavu do dlaní a díval se mi přímo do očí.

„Neměl jsem to dělat, ale hlavně jsem to neměl dělat dřív, než ti řeknu, jak moc tě miluju. Miluju tě. Hrozně moc. Nezasloužím si dotýkat se tě, dokud ti naprosto jasně neřeknu, že to dělám z lásky, ne z nějakýho jinýho důvodu.“

Přitiskl rty na moje dřív, než jsem mu stačila povědět, že ho taky miluju. Milovala jsem ho tolik, až mě to fyzicky bolelo. Najednou jsem nemyslela na nic jiného než na to, jak ho miluju, jak on miluje mě, a že bych navzdory všemu tomu, co se mi v životě stalo, nechtěla být s nikým jiným a nikde jinde.

Snažila jsem se mu to tlumočit polibkem, ale to nestačilo.

Odtáhla jsem se a líbala ho na nos, na

bradu, na čelo, na slzu, která mu stékala po tváři. „Taky tě miluju. Nevím, co bych dělala, kdybych tě teď neměla, Holdere. Hrozně moc tě miluju a je mi to hrozně moc líto. Chtěla jsem, abys byl můj první, ale on nám to ukradl, a mně je to tak líto.“ Holder prudce zavrtěl hlavou a zavřel mi pusu dalším polibkem. „Tohle už nikdy neříkej. Nikdy už na to takhle nemysli. Tvůj táta ti udělal něco strašnýho, ale nedokázal ti nic vzít. Protože jsi silná, Sky. Jsi úžasná a zábavná a chytrá a krásná a plná síly a odvahy. Nic z toho sis od něj nenechala sebrat ani tenkrát, a nedopustíš to ani teď. Ty to zvládneš. Já vím, že jo.“

Položil mi dlaň na srdce a přitáhl si moji ruku ke svému.

Upřel oči do mých, aby si byl jistý, že ho

vnímám. „Do hajzlu se všema poprvý, Sky. Pro mě je důležitý jen to, že s tebou je to navždycky.“

Políbila jsem ho. Sakra jsem ho políbila. Líbala jsem ho s každým douškem emocí, které mi zachvívaly tělem. Holder mi zezadu podpíral hlavu a pomalu mě položil na postel. Sám si lehnul na mě. „Miluju tě,“ vypravil ze sebe. „Miluju tě tak dlouho, jenže jsem ti to nemoh říct. Nepřipadalo mi správný nechat se od tebe milovat, když jsem ti toho tolik zamlčoval.“

Zase mi vyhrkly slzy, jenže tyhle byly úplně nové. Nemohlo za ně zlomené srdce ani bolest… tohle byly slzy z toho, co mě najednou zavalilo jako lavina. Slzy štěstí, že mě tolik miluje.

„Já myslím, že sis pro to nemohl vybrat lepší chvíli než dnešní večer. Jsem ráda, žes počkal.“

Holder se usmál a okouzleně mě pozoroval. Sklonil hlavu a zlehka ochutnal moje rty. Líbal mě a líbal, a vklouzl přitom rukama pod můj župan. Rozvázal mi pásek a hladil mě něžně po břiše. Jeho doteky jsem teď cítila úplně jinak než před půl hodinou. Tohle jsem chtělacítit.

„Panebože, já tě miluju,“ hlesl Holder a přejel mi dlaní níž, po boku na stehno. Zasténala jsem mu do úst a on mě políbil ještě vášnivěji. Jeho ruka mi zůstala ležet na vnitřní straně stehna. Cítila jsem slabý tlak, jako by mi chtěl rozevřít nohy od sebe, a napjala jsem se. Holder vycítil moje zaváhání, odtrhnul se od mých rtů a zadíval se na mě. „Víš přece, proč se tě dotýkám. Protože tě miluju.

Z žádnýho jinýho důvodu.“

Přikývla jsem a zavřela oči. Pořád jsem se bála, že zase ucítím tu starou otupělost a odtažitost.

Holder mě políbil na tvář a přitáhl klopy županu k sobě.

„Otevři oči.“ Když jsem poslechla, natáhl prst a nabral na něj mou slzu. „Ty brečíš.“

Konejšivě jsem se na něj usmála. „To nic. Brečím štěstím.“ Holder přikývl, ale neusmál se. Vzal mě za ruku a propletl prsty s mými. „Chci se s tebou milovat, Sky. A myslím, že ty to taky chceš. Ale potřebuju, abys nejdřív pochopila jednu věc.“ Stiskl mi ruku a sklonil se, aby zlíbal mou slzu. „Já vím, jak je pro tebe těžký tohle cítit. Naučila ses už dávno svoje pocity zablokovat pokaždé, když se tě někdo dotkne. Ale musíš pochopit, že tobě nejvíc neublížilo to fyzický, co ti táta dělal. Ublížilo ti to, že jsi mu věřila, a on tě zradil. To ti zlomilo srdce. Trpěla jsi tím nejhorším, co se dítěti může stát, a dělal ti to tvůj hrdina, člověk, kterej byl pro tebe vším… a já si ani neumím představit, jak strašný to pro tebe bylo. Jenže ty věci, který ti dělal, vůbec nesouvisejí s tím, co děláme my dva. Když se tě dotýkám, chci, abys byla šťastná. Když tě líbám, dělám to, protože máš nejúžasnější rty na světě, a když je vidím, prostě je nemůžu nelíbat. A když se s tebou miluju, je to milování – protože tě mám tak rád. To negativní, co v tobě celej život probouzely cizí doteky, se mnou nemá nic společnýho. S náma. Mazlím se s tebou, protože tě miluju, pro nic jinýho.“

Jeho něžná slova mi zaplavila srdce a ulevila mým nervům.

Lehce mě políbil a já se pod jeho rukou

uvolnila – pod rukou, která se mě dotýkala jen z lásky. Přitiskla jsem se k němu celým tělem, propletla si prsty s jeho, odpovídala na jeho polibky. Rychle jsem se vzrušila a chtěla ho – chtěla ho cítit a zkoumat a hladit, protože jsem ho chtěla. Pro nic jinýho.

„Miluju tě,“ zašeptal.

Celou dobu, kdy se mě dotýkal, zkoumal mě svýma rukama a rty a očima, mi to opakoval, znova a znova. A já pro tentokrát zůstala s ním, cítila jsem všechno, co se mnou dělal, slyšela každé jeho slovo. Když odhrnul pokrývku a přilehl si ke mně, usmál se a pohladil mě konečky prstů po tváři.

„Řekni mi, že mě miluješ,“ vyzval mě.

Dívala jsem se mu do očí a přála si, aby z nich vyčetl, jak opravdově to myslím. „Miluju tě, Holdere. Hrozně moc. A jen abys věděl… Hope taky.“ Zamračil se a prudce vydechl, jako by v sobě tenhle dech zadržoval třináct let, jako by třináct let čekal právě na tohle. „Kéž bys mohla vědět, cos pro mě teď udělala.“ Přitiskl rty na moje, cítila jsem, jak se do mě vpíjí jeho sladká omamná vůně, a v tu chvíli do mě vstoupil. Vyplnil mě nejen svým tělem, vyplnil mě svou láskou, upřímností, pevností… a taky kouskem toho navždycky. Chytila jsem ho za ramena, pohybovala se s ním a cítila všechno. Všechno to nádherné.

Pondělí 29. října 2012

9.50

Přetočila jsem se na bok. Holder seděl na posteli vedle mě a díval se na obrazovku mobilu. Když jsem se protáhla, všiml si, že jsem vzhůru, a naklonil se, aby mě políbil. Ucukla jsem.

„Ranní dech,“ zamumlala jsem a vylezla z postele. Holder se zasmál a vrátil se k telefonu. V noci jsem se nějak dostala do spacího trička, ale ani teď jsem netušila, jak k tomu došlo. Stáhla jsem si ho a vklouzla pod sprchu. Pak jsem si vyčistila zuby a vrátila se do pokoje. Holder balil naše věci.

„Co to děláš?“ Dívala jsem se, jak skládá moje tričko na spaní a dává ho do tašky. Krátce se na mě podíval, a zase se sklonil nad hromádkou věcí na posteli.

„Nemůžeme tady zůstat navždycky, Sky. Musíme se rozmyslet, co dál.“

Popošla jsem k němu a srdce mi prudce bušilo v hrudi. „Ale já… já nevím. Zatím to nevím.

A nemám ani kam jít.“

Slyšel paniku v mém hlase a hned vyskočil, aby mě chlácholivě objal. „Máš mě, Sky. Uklidni se.

Pojedeme k nám a něco vymyslíme. Oba chodíme pořád do školy, nemůžeme se na to vykašlat.

A rozhodně nemůžeme zůstat navždycky v tomhle hotelu.“ Pomyšlení na to, že bych se měla vrátit do města a do domu jen tři kilometry od Karen mě zneklidnilo. Bála jsem se, že když k ní budu tak blízko, budu v pokušení ji konfrontovat, a na to jsem ještě nebyla připravená. Potřebovala jsem ještě den. Chtěla jsem ještě jednou vidět náš starý dům v naději, že to ve mně probudí další vzpomínky. Už jsem nemohla spoléhat na to, že mi Karen řekne pravdu. Potřebovala jsem toho co nejvíc zjistit sama.

„Ještě den,“ ozvala jsem se. „Prosím, zůstaneme ještě jeden den, pak odjedeme. Potřebuju se pokusit zjistit, jak to všechno doopravdy bylo. A proto se tam musím ještě jednou vrátit.“

Holder se ode mě odtáhl, podíval se na mě a zavrtěl hlavou.

„V žádným případě,“ pronesl pevně.

„Nedovolím, abys tím procházela znova. Nevrátíš se tam.“ Konejšivě jsem ho pohladila po tváři. „Já to potřebuju, Holdere. Přísahám, že tentokrát

nevystoupím z auta. Ale musím ten dům vidět, než odjedeme. Když jsem byla vevnitř, vybavilo se mi tolik vzpomínek. Potřebuju jich ještě pár, abych to líp pochopila. Abych se mohla rozhodnout, co budu dělat dál.“

Holder si povzdychl, pustil mě a začal nervózně přecházet po pokoji. Nechtěl mi ustoupit.

„Prosím.“ Věděla jsem, že když vydržím žadonit, nedokáže mi to odepřít. Holder se otočil k posteli, sebral z ní naše tašky a odhodil je ke skříni.

„Tak jo. Uděláme to, když si myslíš, že to tak potřebuješ.

Ale zapomeň na to, že budu ty hadry znova věšet na ramínka.“

Rozesmála jsem se a vrhla se k němu. Chytila jsem ho kolem krku. „Ty jsi ten nejvíc nejchápavější přítel na celým širým světě.“

Povzdychl si a vrátil mi objetí. „Ne, to nejsem,“ namítl a políbil mě na čelo. „Jsem jenom ten nejvíc nejomotanější kolem prstu.“

Pondělí 29. října 2012

16.15

Ze všech minut dne jsme si vybrali zrovna tyhle, abychom zastavili na druhé straně ulice. Zrovna ty, kdy na příjezdovou cestu k domu zabočilo tátovo auto.

Když zastavilo před garáží, Holden se natáhl po klíčku v zapalování.

Natáhla jsem se třesoucí rukou po jeho a zakryla ji dlaní.

„Neodjížděj,“ hlesla jsem. „Chci vidět, jak vypadá.“

Holder si povzdychl a opřel se temenem o sedadlo. Věděl moc dobře, že bychom měli rychle zmizet. Ale taky věděl, že mu to nedovolím.

Odtrhla jsem od něj oči a zadívala se na policejní auto, které stálo u garáže. Dvířka se otevřela a vystoupil z nich muž v uniformě. Měl telefon u ucha a s někým se bavil, takže se zastavil na dvorku a pokračoval v konverzaci, nezamířil dovnitř. Když jsem ho pozorovala, nic se ve mně nedělo. Až do chvíle, než se otočil k nám a já uviděla jeho obličej.

„Panebože,“ zašeptala jsem. Holder se na mě tázavě zadíval.

„Ne, nic, jenom… vypadá tak…

povědomě. Vůbec jsem se na něj nepamatovala, ale kdybych ho potkala na ulici, věděla bych, že je to on.“ Oba jsme ho dál pozorovali. Holder držel pevně volant a kluby měl bílé. Podívala jsem se na svoji ruku, sevřenou kolem pásu, a viděla, že vypadá stejně.

Otec odtáhnul telefon od ucha a strčil ho do kapsy. Vydal se směrem k nám a Holder okamžitě spustil ruku k zapalování. Polkla jsem a modlila se, aby si otec nevšiml, že ho sledujeme. Ale oběma nám došlo, že jde jen ke schránce na konci příjezdové cesty, a zároveň se nám ulevilo.

„Tak už ti to stačilo?“ procedil Holder skrz zuby. „Protože jestli tady budeme ještě chvíli, vyletím z toho blbýho auta a půjdu mu rozbít hubu.“

„Skoro.“ Nechtěla jsem, aby udělal nějakou hloupost, ale taky jsem ještě nechtěla odjet. Dívala jsem se, jak táta probírá poštu a vrací se k domu, a najednou mi to došlo.

Co když se znova oženil? Co když má další děti?

Co když jim dělá totéž?

Dlaně se mi začaly potit. Odtáhla jsem je od pásu a otřela si je o džíny. Klepaly se mi ještě víc než předtím. Najednou jsem nedokázala myslet na nic jiného, než že mu to nesmím dovolit. Nesmím dovolit, aby mu tohle prošlo, jinak by to mohl udělat nějakému dalšímu dítěti. Musela jsem to udělat.

Musela jsem se přesvědčit, že jsem jediné dítě, které měl můj otec tak ve své moci. Že to není taková zrůda jako v mých vzpomínkách. Že nechodí světem a nerozsévá zlo. A abych se o tom přesvědčila, musela jsem s ním promluvit. Musela jsem zjistit, proč mi to udělal.

Když táta odemkl hlavní dveře a zmizel uvnitř, Holder si zhluboka vydechnul.

„Takže?“ otočil se na mě.

Věděla jsem, jak by reagoval, kdybych mu svěřila, co mám v úmyslu udělat, nikdy by mi to nedovolil. Usmála jsem se a přikývla.

„Jo, už můžeme jet.“

Položil ruku na klíček. V tu chvíli, kdy s ním otočil, jsem rozepnula přezku pásu, otevřela dvířka a rozběhla se k domu. Řítila jsem se přes ulici, přes tátův dvorek a na verandu. Holdera za sebou jsem vůbec neslyšela. Pohyboval se naprosto neslyšně, ale najednou kolem mě obemkl ruce, zvedl mě ze země a snesl z verandy zase na trávník. Pořád mě držel, i když jsem se kroutila, kopala ho a snažila se rozpáčit jeho ruce.

„Okamžitě mě pusť, Holdere! Nebo začnu vřískat! Přísahám, že začnu!“

Po té výhrůžce mě k sobě prudce otočil a zatřásl se mnou. Díval se mi do očí s hlubokým pocitem zklamání. „Nedělej to, Sky. Nemusíš se s ním už nikdy setkat. Ne po tom, co ti udělal. Dej si víc času, rozmysli se!“

Podívala jsem se na něj a věděla jsem, že vnímá bolest v mém srdci, která se tam zrcadlila. „Musím vědět, jestli to dělá někomu dalšímu. Musím vědět, jestli má další děti. Nemůžu se na to vykašlat, když vím, co by jim moh provádět. Musím s ním mluvit.

Musím vědět, že už to nedělá – dřív, než

nastoupím do tvýho auta a odjedu navždycky pryč.“ Zavrtěl hlavou. „Nedělej to. Ne hned. Můžeme o něm nejdřív něco zjistit na síti, někomu zavolat…

prosím, Sky.“ Sklouzl rukama k mým dlaním a pokusil se mě odtáhnout k autu. Zaváhala jsem. Pořád jsem cítila, že potřebuju otce vidět tváří v tvář. Cítila jsem, že nic z toho, co bych o něm mohla najít na síti, se nevyrovná tomu, dívat se mu přímo do očí.

„Co se to tady děje?“

S Holderem jsme oba škubli hlavou směrem k mluvčímu. Na schodech na verandu stál táta. Díval se na Holdera, který mě držel za paže. „Obtěžuje vás ten muž, slečno?“

Při zvuku jeho hlasu se mi podlomila kolena. Holder asi cítil, jak slábnu, protože si mě přitáhnul k sobě. „Běž,“ zašeptal mi a postrčil mě směrem k autu.

„Nehýbejte se!“

Strnula jsem. Holder mě znovu postrčil pryč, s ještě větší naléhavostí.

„Otočte se!“ vyzval nás nesmlouvavě otcův hlas. Holder strnul. Oba jsme věděli, co to znamená, když v Texasu někdo neposlechne policistu.

„Zkus to zahrát do autu,“ zamumlal Holder. „Třeba tě nepozná.“

Zhluboka jsem se nadechla a oba jsme se pomalu otočili.

Táta teď stál pod verandou, tvrdě nás

pozoroval a ruku měl položenou na pouzdru s pistolí. Uhnula jsem očima, protože jsem v jeho tváři spatřila prozření. Zastavil se pár kroků od nás. Holder mě chytil ještě pevněji a já zírala na zem. Byla jsem tak vyděšená, že jsem stěží dokázala dýchat.

„Princezno?!“

Pondělí, 29. října 2012

16.35

„Nepřibližuj se k ní, ty hajzle!“

Slyšela jsem Holderův výkřik a cítila jeho paže kolem sebe.

Když jsem pohnula prsty, měla jsem pod nimi trávu.

„Miláčku, otevři oči. Prosím.“ Holder mě hladil po tváři a nad námi se skláněl můj otec. „To nic.

Omdlela jsi. Pomůžu ti postavit se, a musíme pryč, ano?“ Zvedl mě na nohy a objal kolem pasu. Prakticky mě přinutil, abych se zvedla.

Táta stál přede mnou a zíral na mě. „Jsi to ty. Hope. Pamatuješ se na mě?“ V očích měl slzy.

Já ne.

„Jdeme,“ sykl Holder. Ignorovala jsem jeho postrkování a napřímila se. Zadívala jsem se na otce, který vypadal, jako by mě kdysi musel milovat… na toho hajzla.

„Hope,“ opakoval rozechvěle a přistoupil blíž. „Pamatuješ si na mě?“

„Jak bych na tebe mohla zapomenout?“

Ironické bylo, že jsem na něj zapomněla. Úplně. Na něj, na to, co mi dělal, na to, jak jsem žila tady.

Ale nechtěla jsem, aby to teď věděl. Chtěla jsem, aby si myslel, že si ho pamatuju, i každou věc, kterou mi udělal.

„Jsi to ty,“ vyrazil ze sebe a ruka nad pouzdrem mu klesla.

„Jsi živá. Jsi v pořádku.“ Třesoucími se

prsty vytáhl vysílačku, ale než mohl někam zavolat, Holder mu rádio vyrazil z ruky. Táta se pro něj sehnul na zem a ucouvl od nás. Pravička mu už zase sjela k pouzdru.

„Na vašem místě bych to nikomu nevolal,“ ozval se Holder.

„Pokud nechcete číst na prvních

stránkách novin, jakej jste zasranej pedofil.“

„Cože?!“ Z tátovy tváře zmizela všechna barva. Otočil se ke mně, a tentokrát měl v očích strach.

„Hope, ten, kdo tě unesl… ať ti namluvil cokoli… je to lež. Neřekl ti o mně pravdu.“ Popošel ke mně.

Oči měl zoufalé a prosebné. „Kdo tě odvezl, Hope? Kdo to byl?“

Popošla jsem mu odvážně vstříc. „Pamatuju si všechno, cos mi dělal. Ale když mi dáš to, proč jsem tady, přísahám, že odejdu a už o mně nikdy neuslyšíš.“

Táta dál kroutil hlavou, jako by nemohl uvěřit tomu, že před ním stojí jeho dcera. Nejspíš nemohl uvěřit ani tomu, že se jeho život najednou ocitl v takovém ohrožení. Jeho kariéra, pověst, svoboda.

Pokud to vůbec šlo, zbledl ještě víc. Nejspíš mu došlo, že nemůže nic zapírat. Že já vím.

„A co chceš?“

Podívala jsem se k domu. Pak na něj. „Odpovědi. A všechno, co patřilo mámě.“

Holder mě pevně objal kolem pasu. Natáhla jsem se po jeho ruce. Potřebovala jsem ujištění, že v tom nejsem sama. Moje odvaha rychle vyprchávala, čím delší dobu jsem byla v otcově přítomnosti.

Z jeho pohledu, výrazu, z jeho pohybů i všeho dalšího se mi svíraly vnitřnosti.

Táta se krátce podíval na Holdera, pak na mě. „Promluvíme si uvnitř,“ navrhl tiše a zatěkal očima kolem. Byl tak nervózní, až jsem pochopila, že zvažuje svoje možnosti, ale moc východisek nevidí.

Ukázal bradou k předním dveřím a vykročil na schody.

„Zbraň nechte tady,“ ozval se Holder.

Otec se zarazil, ale neotočil se. Pomalu sáhl do pouzdra a vytáhl revolver. Položil ho na schody verandy a šel dál.

„Obě zbraně,“ dodal Holder.

Táta se znovu zarazil. Sklonil se ke kotníku, vykasal si nohavici a vytáhl druhý revolver. Když obě zbraně ležely na schodech, vydal se dovnitř a nechal pro nás otevřené dveře. Než jsem se vydala za ním, Holder mě k sobě prudce otočil.

„Zůstanu tady, u těch dveří. Nevěřím mu. Nechoď dál než do obýváku.“

Přikývla jsem a on mě prudce, tvrdě políbil. Pak mě pustil.

Vstoupila jsem do obýváku. Táta seděl

na pohovce a ruce měl sepnuté v klíně. Zíral na podlahu.

Přešla jsem k nejbližšímu křeslu a posadila

se na krajíček. Nedokázala jsem se v něm úplně uvolnit. Z toho, že jsem v tomhle domě a s tímhle člověkem, se mi svírala hruď. Pokusila jsem se několikrát nadechnout, abych tak potlačila svůj strach.

Využila jsem to ticho mezi námi k tomu, abych pátrala v jeho rysech po nějaké podobě se mnou.

Možná barva vlasů? Byl mnohem vyšší než já a oči, pokud se na mě občas krátce zadíval, byly temně zelené, jiné než moje. Možná jsme měli společnou karamelovou barvu vlasů, jinak nic.

„Ještě než začneš,“ ozval se přiškrceně otec. „Měla bys vědět, že jsem tě miloval. A litoval jsem toho, co jsem ti udělal, každou vteřinu svého života.“

Na to jsem nedokázala verbálně odpovědět, ale fyzicky jsem se od toho doslova odtáhla. Může se mi omlouvat až do konce života, a stejně nevymaže jedinou noc z těch, kdy se dveřní knoflík otočil.

„Chci vědět proč,“ pronesla jsem rozechvělým hlasem. Měla jsem vztek, že zrovna teď mluvím tak slabě a žalostně. Jako ta holčička, která ho prosila, aby přestal. Jenže už jsem nebyla holčička, a sakra, nechtěla jsem před ním vypadat slabá.

Táta se zaklonil a zamnul si rukou oči. „Nevím,“ pronesl vyčerpaně. „Když tvoje máma umřela, začal jsem hrozně pít. Asi rok po tom jsem se ráno vzbudil a věděl jsem, že jsem udělal něco hrozného. Doufal jsem, že to byl jen zlý sen, ale když jsem tě šel ráno vzbudit… byla jsi jiná. Už ne ta šťastná malá holčička jako dřív. Přes noc se z tebe stalo dítě, které se mě děsilo. Nenáviděl jsem se.

Nevěděl jsem ani přesně, co jsem ti udělal, protože jsem byl tak opilý. Ale věděl jsem, že to bylo něco strašného, a bylo mi to tolik, tolik líto. Už se to nikdy nestalo a udělal jsem všechno, abych ti to vynahradil. Kupoval jsem ti dárky, snažil jsem se to napravit. Chtěl jsem, abys na tu noc zapomněla.“ Chytila jsem se za kolena, abych nepodlehla pokušení vrhnout se k němu přes pokoj a zaškrtit ho.

To, co se mi snažil namluvit – že to udělal jen jednou, v opilosti – ve mně probudilo ještě větší nenávist, pokud to vůbec bylo možné. Choval se, jako by to byla nějaká zatracená nehoda. Jako by rozbil hrníček na kávu.

„Byla to jedna noc za druhou,“ ozvala jsem se. Snažila jsem se ovládat, abych nezačala vřískat.

„Bála jsem se jít spát a bála jsem se probuzení a bála jsem se koupání a bála jsem se s tebou mluvit.

Nebyla jsem holčička, která se bojí příšery pod postelí nebo ve skříni. Já se bála příšery, která mě měla milovat! Tys mě měl před něčím takovým chránit!“ Najednou se vedle mě objevil Holder. Klečel u mě a držel mě za ruku, zatímco já vřískala na toho muže na druhé straně pokoje. Hladil mě po pažích, líbal mě na rameno, snažil se mě uklidnit. Ale nesnažil se mi zabránit v tom, co jsem potřebovala říct. Táta se zabořil zády do opěradla a z očí mu vytryskly slzy.

Ale neřekl nic, aby se bránil, protože

věděl, že mám pravdu. Brečel kvůli tomu, že jsem ho obvinila, ne proto, že by mu to bylo líto.

„Máš další děti?“ zeptala jsem se ho a dívala se mu do očí. Byly tak plné hanby, že se mi vyhýbaly.

Hlava mu klesla do dlaní, ale neodpověděl mi. „Máš?!“ vykřikla jsem. Musela jsem vědět, že to nedělá nikomu jinému. Že to nedělá dál.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Co umřela tvoje matka… už jsem se nikdy neoženil.“ Jeho hlas zněl poraženě.

Sám vypadal poraženě.

„Takže já jsem jediná, komu jsi to dělal?“

Díval se do země, dál se vyhýbal mým otázkám. „Dlužíš mi odpověď,“ ozvala jsem se. „Jsem jediná, nebo jsi tohle dělal i někomu jinýmu?“

Cítila jsem, že se přede mnou uzavírá. Tvrdost v jeho očích mi napověděla, že mi nehodlá prozradit pravdu. Svěsila jsem hlavu do dlaní. Nevěděla jsem, co dál.

Připadalo mi špatné nechat ho žít jeho

život. Ale děsila jsem se i toho, co by se stalo, kdybych to ohlásila. Toho, jak moc by se změnil můj život. Bylo to už tak dávno. Možná by mi to nikdo nevěřil.

Jenže nejvíc ze všeho mě děsilo, že ho

pořád miluju natolik, abych mu nechtěla zničit zbytek života.

Když jsem se teď ocitla v jeho

přítomnosti, nejen že mi to připomnělo všechny ty strašné věci – připomnělo mi to i toho tátu, který tam byl bez ohledu na ně. Vnitřek domu ve mně probouzel celou bouři emocí. Viděla jsem kuchyňský stůl, a vzpomínala si na všechny ty rozhovory, které jsme u něj vedli. Dívala jsem se na zadní dveře a vzpomínala si, jak jsme se spolu běhali dívat na mašinky, které projížděly za naším domem.

Všechno kolem mě bylo plné protichůdných vzpomínek.

Nechtěla jsem ho milovat. A nechtěla jsem ho ani nenávidět.

Otřela jsem si slzy z očí a podívala se na něj. Díval se mlčky na podlahu, a já to nechtěla, ale stejně jsem v něm viděla svého starého tátu. Toho muže, který mě miloval tak, jak měl… dlouho předtím, než jsem se začala bát, že se dveřní knoflík začne otáčet.

Před čtrnácti lety

„Pššt,“ broukala mi do ucha. Ležely jsme u mě na posteli, ona za mnou, tiskla si mě k hrudi. Celou noc mi bylo špatně. Nesnášela jsem, když mi bylo špatně, ale líbilo se mi, jak se o mě přitom mamka stará.

Zavřela jsem oči a pokusila se usnout, aby se mi ulevilo. Už jsem skoro spala, když se dveřní knoflík otočil a já zase otevřela oči. Do pokoje vešel táta a usmál se na mamku i na mě. Ale když mě viděl, přestal se usmívat, protože asi poznal, že mi není dobře. Táta mě miloval a nesnášel, když jsem byla nemocná, protože mě tak litoval.

Klekl si k mé posteli a položil mi dlaň na čelo. „Jak se má moje holčička?“ zeptal se něžně.

„Špatně, taťko,“ zašeptala jsem. Zamračil se. Dostala jsem na sebe vztek. Měla jsem tvrdit, že je mi dobře, aby nebyl smutný.

„A co moje druhá holčička?“ Táta se zadíval na mámu a pohladil ji po tváři.

Cítila jsem, že se dotkla jeho ruky. „Jsem unavená. Byla jsem s ní vzhůru celou noc.“

Táta vstal a mámu vytáhl k sobě. Viděla jsem, jak ji objímá a líbá na tvář. „Já se o ni už postarám, ano?“ řekl jí. „Běž si lehnout.“

Mamka přikývla, políbila ho a vyšla z pokoje. Táta obešel postel a lehnul si na to místo, kde předtím ležela mamka. Objal mě a prohlásil, že mi zazpívá svou oblíbenou písničku. Má ji rád, protože je o mně.

Tu tichounkou píseň o naději

zpívají dívky, když všechno opouštějí. V očích slunce, co pálí do závějí, píseň o tichu, píseň o naději…

Usmála jsem se, i když mi bylo tak špatně. Táta mi dál tichounce zpíval, dokud jsem nezavřela oči a nepropadla se do spánku…

Pondělí, 29. října 2012

16.57

To byla moje nejstarší vzpomínka na dobu předtím, než se mi začaly dít ty špatné věci. Jediná vzpomínka z doby předtím, než umřela máma. Pořád jsem si nepamatovala, jak vypadala, protože ta vzpomínka byla jen rozmazaná. Ale pamatovala jsem si, jak mi přitom bylo. Milovala jsem je. Oba.

Táta se na mě teď díval a tvář se mu utápěla ve smutku. Jenže já ho nelitovala, protože… proč taky?

Věděla jsem, že je zrovna teď v ošemetném postavení. A že toho můžu zneužít, abych z něj vytáhla pravdu. Musím to tak udělat.

Postavila jsem se a Holder mě zkusil vzít za ruku. Podívala jsem se na něj a zavrtěla hlavou. „To je dobrý.“ Zdráhavě mě pustil a nechal mě přejít k tátovi. Když jsem došla až k němu, klekla jsem si před něj na podlahu a zadívala se do jeho očí, které teď byly plné lítosti. Když jsem se ocitla tak blízko něj, celé tělo se mi napjalo a v srdci se zase začal hromadit hněv. Jenže jsem věděla, že to musím zvládnout. Jinak se od něj nedozvím, co potřebuju.

Musela jsem mu dát najevo, že ve mně není jen nenávist. Že s ním soucítím.

„Vzpomínám si, jak jsem byla nemocná,“ pronesla jsem tiše.

„Máma… máma byla se mnou

v posteli, a tys přišel z práce. Byla unavená, tak ses nabídnul, že ji vystřídáš, aby si mohla odpočinout.“

Přikývl. Z oka se mu skoulela slza.

„Držel jsi mě v náručí tak, jako má táta držet dceru. Zpíval jsi mi. Pamatuju si to… byla to písnička o naději.“ Otřela jsem si slzy z očí a vzhlédla k němu. „Než maminka umřela… než ti to zlomilo srdce… nic špatnýho jsi se mnou nedělal, že ne?“

Zavrtěl hlavou a natáhl ke mně ruku. „Ne, Hope. Tolik jsem tě miloval. Tebe i tvoji maminku.

Miloval jsem vás víc než svůj život, a když tvoje matka zemřela… to nejlepší ve mně umřelo s ní.“

Zaťala jsem ruku v pěst, když jsem ucítila jeho prsty na tváři. Ale nějak se mi podařilo zachovat klid. „Je mi líto, cos musel vytrpět,“ řekla jsem vážně a myslela to tak… bylo mi ho líto. Pamatovala jsem si, jak moc mámu miloval. A navzdory tomu, jak se vyrovnával se svým zármutkem, jsem mu přála, aby takovou bolest nemusel nikdy zažít.

„Vím, žes ji miloval. Pamatuju si to. Ale nepomáhá mi to, když pro tebe chci v srdci najít odpuštění. Nevím, proč jsi tam uvnitř jinej než ostatní lidi… natolik, že sis dovolil dělat se mnou to, cos dělal. Ale i tak vím, žes mě miloval. A i když je to těžký přiznat… já tě taky milovala. Všechno to dobrý v tobě.“

Postavila jsem se a dívala se mu do očí. „Vím, žes nebyl jen špatnej. To vím. Ale jestli jsi mě miloval tak, jak tvrdíš… jestli milovals moji mámu… tak mi musíš pomoct, abych se z toho dostala.

To nám dlužíš. Chci od tebe jen to, abys ke mně byl upřímnej. Tak, abych mohla najít něco jako klid.

Proto jsem tady, rozumíš? Pro nic jinýho. Chci najít mír v duši.“

Táta vzlykl a zabořil si hlavu do dlaní. Vrátila jsem se k Holderovi, který mě pevně objal v pase, když jsem se posadila. Sám zůstal klečet vedle mě. Založila jsem si paže na hrudníku, abych se tak netřásla. Holder cítil, co to se mnou dělá. Pohladil mě po paži, nahmátl můj malíček a zahákl se do něj svým. Bylo to tak nepatrné gesto, ale nemohl pro mě udělat nic lepšího. Nic, co by ve mně víc vzbudilo pocit bezpečí a jistoty, že je se mnou.

Táta si ztěžka povzdychl a svěsil hlavu do dlaní. „Když jsem poprvé začal pít… bylo to jen jednou.

Udělal jsem něco své mladší sestře… jen jednou.“ Vzhlédl ke mně. „To bylo léta předtím, než jsem poznal tvou matku.“

Srdce se mi sevřelo nad jeho krutou upřímností i nad tím, jak si myslel, že je to v pořádku, když se to stalo jen jednou. Ztěžka jsem polkla. „A co po mně? Dělal jsi to s někým po tom, co mě unesli?“

Táta sklopil oči k podlaze a jeho provinilý výraz byl jako rána do žaludku. Zalapala jsem po dechu.

„Kdo? Kolik jich bylo?“

Zavrtěl mírně hlavou. „Už jen jedna. Před pár lety jsem přestal pít, a pak už jsem se nikoho nedotkl.“ Zadíval se na mě zoufale i s nadějí. „Přísahám.

Bylo to jen třikrát, když jsem byl na tom

v životě nejhůř. Když jsem střízlivý, dokážu se ovládat. Proto už nepiju.“

„Kdo to byl?“ Chtěla jsem, aby aspoň jednou pohlédl pravdě do tváře. Pár minut předtím, než navždycky odejdu z jeho života.

Pokývl hlavou vpravo. „Bydlela v sousedním domě. Když jí bylo asi deset, odstěhovali se, a pak už jsem ji neviděl. Je to už hrozně moc dávno, Hope. Věř mi, od té doby jsem nic takového neudělal.“

Moje srdce najednou ztěžklo o tisíc kilogramů. Stisk mé ruky povolil a já se zadíval na Holdera, který se mi rozpadal před očima.

Viděla jsem, jak se jeho tvář svraštila do masky agonie.

Odvrátil se ode mě a ruce mu vylétly

k hlavě. „Les,“ zašeptal a zabořil si prsty do vlasů.

„Panebože, ne.“ Přešel ke dveřím, opřel se o ně

čelem a chytil se oběma rukama za krk. Okamžitě jsem vstala a přešla k němu. Položila jsem mu dlaně na ramena. Měla jsem strach, že se rozletí na tisíc kousků. Začal se třást a tekly mu slzy, ale nevydal ani hlásku. Nevěděla jsem, co mám říct, co mám udělat. Holder pořád opakoval „ne“ a vrtěl hlavou. Srdce mě pro něj bolelo, ale neměla jsem ponětí, jak bych mu teď mohla pomoct. Už jsem chápala jeho pocit, že všechno, co mi řekne, vyzní špatně – protože teď jsem nemohla přijít na absolutně jedinou věc, která by mu pomohla. Přitiskla jsem mu čelo k zádům. Holder se otočil a vzal mě do náruče.

Cítila jsem, jak se prudce nadechuje, a poznala, že se snaží držet svůj hněv na uzdě. Sevřela jsem ho pevně a doufala, že mu tak pomůžu ovládnout se. Bez ohledu na to, jak moc jsem chtěla, aby se vrhnul na mého tátu za to, co udělal mně a Les… cítila jsem, že v Holderovi je v tu chvíli tolik nenávisti, že by se nedokázal zarazit včas.

Pustil mě, položil mi ruce na ramena a odstrčil mě od sebe.

Oči měl temné. Postavila jsem se

honem mezi něj a tátu, ale stejně jsem nevěděla, co udělám, jestli Holder zaútočí. Bylo to, jako bych tam ani nestála, protože ty temné oči se dívaly skrz mě. Slyšela jsem, jak táta za mnou vstává, a otočila se k němu, abych na něj zaječela, že má vypadnout. V tu chvíli mě Holder prudce odstrčil stranou.

Upadla jsem na podlahu. Když jsem zvedla hlavu, spatřila jsem tátu, jak se pomalu zvedá z pohovky s revolverem v ruce. Mířil s ním na Holdera. Nemohla jsem mluvit. Nemohla jsem křičet. Nemohla jsem se pohnout. Nemohla jsem ani zavřít oči, musela jsem se dívat.

Otec si přiložil k puse vysílačku. Druhou rukou držel pevně zbraň a ve tváři měl nehybný výraz.

Nespouštěl oči z Holdera, když promluvil do praskání mikrofonu. „Hlídka, tři pět, Oak Street dvacet dva, ihned.“

Zalétla jsem očima k Holderovi. Pak k otci. Ten upustil vysílačku na zem, takže sklouzla ke mně.

Pokusila jsem se zvednout. Pořád jsem nebyla schopná promluvit. Otcovy oči poraženě ulpěly na mně a pomalu obrátil zbraň. „Je mi to tak líto, princezno.“

Zvuk výstřelu zaplnil celý prostor. Byl tak hlasitý. Zavřela jsem oči a zakryla si uši. Slyšela jsem pronikavý vysoký vřískot, ale netušila jsem, odkud přichází. Bylo to z mých úst.

To já jsem vřískala.

Otevřela jsem oči a spatřila tátovo nehybné tělo přímo před sebou. Holder mi přitiskl ruku k puse a vytáhnul mě do stoje. Vlekl mě ke dveřím a pak ven na trávník. Nepokusil se mě vzít do náruče, i když jsem se vzpouzela. Podpatky jsem ryla do země. Holder mi jednou rukou držel pusu a druhou mě objímal kolem pasu. Dostali jsme se k autu. Pořád mi držel ruku na puse. Horečnatě se rozhlédl kolem, jestli nás někdo nesleduje. Měla jsem vytřeštěné oči a zběsile jsem vrtěla hlavou, jako bych doufala, že z ní tak vymažu poslední minuty svého života.

„Přestaň. Potřebuju, abys přestala vřískat. Hned teď.“ Horlivě jsem přikývla. Nějak se mi podařilo vypnout zvuk, který bezděčně vycházel z mých úst.

Snažila jsem se dýchat a poslouchat vlastní rychlé supění.

Hrudník se mi rychle zvedal. Když jsem si

všimla krvavého stříkance na Holderově tváři, pokusila jsem se nezavřísknout znova.

„Slyšíš to?“ ozval se Holder. „Sirény, Sky. Ani ne za minutu jsou tady. Teď tě pustím, abys mohla nastoupit do auta, a ty budeš zticha, protože se odtud musíme rychle dostat.“

Znova jsem přikývla. Holder mi odtáhl ruku z pusy. Mlčela jsem. Strčil mě do auta, obešel ho a rychle si nastoupil. Pak vyrazil. Zabočili jsme za roh, právě když se proti nám po druhé straně silnice přehnala dvě policejní auta. Ujížděli jsme pryč. Hlava mi klesla na kolena a snažila jsem se popadnout dech. Nemohla jsem myslet na to, co se právě stalo. Nemohla. Nestalo se to. Nemohlo se to stát. Soustředila jsem se na myšlenku, že je to jen příšerná noční můra. Soustředila jsem se na dýchání. Dýchala jsem tak, abych se ujistila, že jsem naživu. Protože tohle mi doprdele vůbec nepřipadlo jako život.

Pondělí 29. října 2012

17.29

Oba jsme se pohybovali po pokoji jako oživlé mrtvoly. Ani jsem si nepamatovala, jak jsem se dostala z auta do hotelu. Když Holder došel k posteli, posadil se na ni a zul si boty. Já ušla jen pár kroků a zůstala jsem stát. Chytila jsem se za hlavu a zadívala se z okna. Žaluzie byly roztažené, ale na druhé straně ulice nebylo vidět nic než cihlovou budovu. Jen cihlovou stěnu bez oken a dveří. Jen cihly.

Výhled z okna jako by symbolizoval, jak mi teď připadá můj život. Snažila jsem se dívat do budoucnosti, ale přede mnou byla zeď. Neměla jsem ponětí, co se teď bude dít, kde budu žít, co se stane s Karen, pokud někde ohlásím, co se stalo. Nemohla jsem ani hádat. Mezi mnou a příště stála neprostupná zeď, bez nejmenšího vodítka nastříkaného sprejem.

Tahle cihlová zeď byla v mém životě celých sedmnáct let a oddělovala moje první léta od zbytku života. Můj život Sky od života Hope. Slyšela jsem o tom, jak si lidé blokují traumatické zážitky, ale vždycky jsem si myslela, že se k tomu musí vědomě rozhodnout. Jenže já uplynulých třináct let prostě neměla ponětí, kdo jsem. Vím, byla jsem malá, když mě Karen odvezla, ale stejně… člověk by myslel, že mi zůstane aspoň pár vzpomínek. Jako bych se vědomě rozhodla, že si nic pamatovat nebudu. Když mi Karen začala vyprávět ty pohádky o „dětském domově“, přijala jsem je za své. Asi pro mě bylo snadnější věřit jim, než si vybavovat ošklivou pravdu.

Vím, že tenkrát bych nedokázala nikomu vysvětlit, co se mi děje, protože jsem to sama nechápala.

Věděla jsem jenom to, že to nenávidím. A když člověk neví, co nebo proč nenávidí… tak spoléhá na pocity. Já vím, že jsem se nikdy nesnažila vydolovat informace o své minulosti. Nebyla jsem nijak zvlášť zvědavá na svého otce. Nevyptávala jsem se, co to bylo za člověka, proč mě „dal k adopci…“

Teď už vím, že jsem asi někde v mysli měla schovanou svou nenávist a strach, takže pro mě bylo snadnější vztyčit cihlovou zeď. A neohlížet se.

Pořád jsem v sobě měla nenávist a strach, i když už se mě nikdy nemohl dotknout. Nenáviděla jsem ho a děsil mě k smrti, ale zároveň mě zničilo, že už nežije.

Nenáviděla jsem ho za ty příšerné

vzpomínky a zároveň jsem pro něj truchlila. Nechtěla jsem.

Toužila jsem, aby se mi jeho smrtí ulevilo, ale tohle ve mně prostě nebylo.

Cítila jsem, jak mi sako sklouzlo z ramen. Odvrátila jsem pohled od cihlové stěny a spatřila Holdera, jak stojí za mnou. Odložil mi sako na židli a stáhnul ze mě tričko postříkané krví. Zaplavil mě smutek z vědomí, že ta krev na mém oblečení a těle je se mnou geneticky propojená. Holder mě obešel a natáhl se po poklopci mých džínů. Rozepnul mi je. Sám už byl jenom v trenýrkách. Ani jsem si nevšimla, kdy si svlékl šaty. Podívala jsem se mu do očí a všimla si kapek krve na jeho pravé tváři. Oči měl unavené a soustředěné na moje kalhoty, které mi opatrně stahoval.

„Potřebuju, abys z nich vystoupila, miláčku.“ Podržela jsem se jeho ramen a vytáhla z nohavice nejdřív jednu a pak druhou nohu. Když jsem se o něj opírala, všimla jsem si, že má stříkance krve i ve vlasech. Mechanicky jsem mu projela prsty jeho hřívu a zvedla si ji k očím. Mezi prsty jsem měla krev. Byla hustá, hustší než normálně. Protože to nebyla jen krev.

Začala jsem si otírat prsty o břicho, jak jsem se jí zoufale snažila zbavit. Hrdlo se mi stahovalo a nemohla jsem vřískat. Bylo to jako ve snu, v tom nejhorším ze špatných snů – ztratila jsem schopnost vydat ze sebe zvuk. Holder ke mně vzhlédl.

Chtěla jsem křičet, ječet, vřískat, ale dokázala

jsem jen vytřeštit oči, vrtět hlavou a zuřivě si otírat ruku o tělo. Když Holder viděl, jak se mě zmocňuje panika, zvedl mě do náruče a rychle mě odnesl do sprchy. Postavil mě do kouta, vlezl za mnou a pustil vodu. Když začala téct teplá, zatáhnul kolem nás závěs. Pak mě chytil za zápěstí, kterými jsem se pořád zoufale snažila otřít krev, a přivinul mě k sobě. Stáli jsme spolu pod horkým proudem. Když mi natekla do očí, zalapala jsem po vzduchu. Holder se sklonil pro kostku mýdla a roztrhnul jeho obal.

Pak se vyklonil ze sprchy pro ručník. Tělo se mi třáslo, i když voda byla horká.

Když mi Holder začal něžně otírat obličej, zavřela jsem oči a kývla. Nechala jsem je zavřené, protože jsem nechtěla vidět krvavý ručník. Objala jsem si rukama tělo a pokusila se nehybně stát.

Trvalo mu několik minut, než otřel všechnu krev z mého obličeje, paží, břicha. Když skončil, sáhl mi na zátylek a uvolnil moje vlasy z ohonu.

„Sky, podívej se na mě.“ Otevřela jsem oči. Položil mi prsty na rameno. „Potřebuju ti stáhnout podprsenku, jo? Chci ti umejt vlasy, tak aby se to na ni nedostalo.“

Co aby se na ni nedostalo?

Uvědomila jsem si, že mluví o tom, co mi nejspíš uvízlo ve vlasech. Začala jsem zase panikařit.

Stáhla jsem si ramínka a strhla si podprsenku přes hlavu.

„Dej to pryč,“ zamumlala jsem tiše a naklonila hlavu do proudu. Pokusila jsem se pročesat si prameny pod vodou pomocí prstů. „Dej to ze mě pryč.“ V hlase se mi už zase ozývala panika.

Holder mě chytil za zápěstí a odtáhl mi ruce z vlasů. Položil si je kolem pasu.

„Já to udělám. Jen klidně stůj. Postarám se o to.“

Pevně jsem se ho chytila a opřela si o něj čelo. Cítila jsem vůni šamponu, který si vymáčkl do dlaně a nanesl mi ho do vlasů. Kousek s námi postoupil, aby mi voda tekla přímo na hlavu, a pak mi jemně masíroval a mnul vlasy. Opakovaně je opláchl a nanesl do nich další šampon. Ani jsem se ho neptala proč, nechala jsem ho to opakovat, kolikrát uzná za vhodné. Když skončil, natočil se tak, aby sprcha tekla do vlasů jemu, a umyl si vlasy sám. Pustila jsem ho a ucouvla od něj, aby se na mě z jeho těla něco dalšího nedostalo. Když jsem se podívala na paže a břicho, už jsem tam kousky svého otce neviděla. Holder si třel mokrým ručníkem zátylek. Dívala jsem se, jak ze sebe smývá pozůstatky toho, co se stalo ani ne před hodinou.

Když skončil, zadíval se na mě s náznakem lítosti. „Sky, potřebuju vědět, že jsem nic nepřehlídnul.

Prosím, podívej se pořádně, a když tak mi to otři.“

Mluvil tak opatrně, jako by měl strach, abych se nezhroutila. Nebo nezešílela.

Bála jsem se, že možná opravdu něco přehlédl, takže jsem mu vzala mokrý ručník z prstů a začala zkoumat jeho tělo. Trochu krve měl ještě nad pravým uchem, tak jsem mu ji tam otřela. Zadívala jsem se na tu poslední krvavou skvrnu a pak nastavila ručník pod proud vody.

„Je to pryč,“ zašeptala jsem. Ani jsem netušila, jestli mluvím o krvi. Holder mi vzal mokrý ručník a hodil ho na kraj sprchového koutu. Oči měl pořád zarudlé.

Nevěděla jsem, jestli pláče, protože mu

po obličeji tekla voda. Když jsem se teď zbavila všech fyzických pozůstatků na minulost, vzpomněla jsem si zase na Lesslie.

Srdce se mi sevřelo, tentokrát nad Holderem. Z úst mi unikl vzlyk a ramena se mi roztřásla. Holder mě přitáhl zase k sobě.

„Holdere, je mi to tak líto. Panebože, je mi to tak líto.“

Brečela jsem a držela ho. Kéž by se jeho

smutek dal umýt stejně snadno jako krev. Držela jsem ho tak křečovitě, že jsem sotva dokázala dýchat. Ale on to potřeboval. Potřeboval vědět, že cítím jeho bolest, jako on cítil moji.

Vybavila jsem si každé slovo, které jsem od otce dneska slyšela, a pokusila se ho ze sebe vybrečet.

Nechtěla jsem si pamatovat ani jeho tvář, ani jeho hlas.

Nechtěla jsem si pamatovat, jak moc jsem ho

nenáviděla, a už vůbec ne, jak moc jsem ho milovala. Když člověk miluje zlo, nevzbuzuje to v něm nic jiného než pocit viny.

Holder si přitiskl moji hlavu k rameni. Položil mi tvář na temeno a cítila jsem, jak pláče. Brečel tiše a snažil se to v sobě potlačit. Tolik ho bolelo vědomí, co můj táta udělal Lesslie, a já si nemohla pomoct, abych část viny nesvalovala na sebe. Kdybych zůstala doma, táta by se soustředil na mě a Lesslie by se nikdy nedotkl. Nikdy by nemusela tak trpět. Kdybych nenastoupila do auta ke Karen, moje kamarádka by byla ještě naživu.

Chytila jsem Holdera za ramena, zvedla k němu obličej a políbila ho na krk. „Je mi to tak líto.

Nikdy by se jí nedotkl, kdybych…“

Holder mě od sebe odstrčil s takovou silou, až jsem vytřeštila oči překvapením. „Už nikdy se to neopovažuj říkat.“ Chytil mě za ruce a zvedl si je k tváři.

„Ať tě už nikdy ani nenapadne omlouvat se

za něco, co ten chlap udělal. Slyšíš mě? Ty za to nemůžeš.

Nic z toho nebyla tvoje vina. Slib mi, že už

si nikdy nebudeš namlouvat nic takovýho.“ Jeho oči byly zoufalé a plné slz.

Přikývla jsem. „Slibuju,“ hlesla jsem tiše.

Nespouštěl ze mě oči, jako by chtěl vypátrat, jestli mluvím pravdu. Z jeho reakce se mi rozbušilo srdce. Jak rychle odmítl jakýkoli náznak toho, že bych za něco mohla! Škoda že takhle nedokáže odmítnout i ty svoje věčné pocity viny.

Nechtěla jsem se mu dívat do očí. Chytila jsem ho kolem krku a on mě objal s bolestnou naléhavostí. Pravda o Lesslie a to, co jsme oba viděli tak zblízka, na nás těžce dolehlo, a zoufale jsme se drželi v náručí, jako bychom na světě nic jiného neměli.

Holder už se přestal snažit být „tím

silným“, jak se v něm svářil hněv nad tím, co se stalo jeho sestře, a jeho láska k ní.

Nesnažila jsem se ho konejšit, protože jsem měla pocit, že to Lesslie dlužím. Oba jsme pro ni plakali, protože tehdy nad ní nikdo neplakal. Líbala jsem Holdera na spánek, hladila ho po krku.

Kdykoli se ho moje rty dotkly, přidržel mě pevněji. Jeho rty mi přejížděly po rameni a brzy se zvedly k mým. Jako bychom se ze sebe snažili vylíbat všechnu tu bolest, kterou si ani jeden z nás nezasloužil.

Jeho rty mě líbaly čím dál tvrději. Odtáhl se a chvíli mě pozoroval. Ramena se mu prudce zvedala a klesala, jak se snažil popadnout dech.

Jediným pohybem přitiskl divoce rty na moje, chytil mě za vlasy a zaklonil mi hlavu. Opřel mě o stěnu sprchového koutu a sjel mi dlaní mezi stehna. Cítila jsem, jak z něj proudí zoufalství, když si mě zvedl a já mu obemkla nohy kolem pasu. Chtěl, abych ho zbavila bolesti, tak jako já včera.

Chytila jsem ho kolem krku, přitáhla si ho k sobě a nechala ho, aby ve mně utopil svou trýzeň.

Nechala jsem ho dělat, co chtěl, protože jsem to potřebovala stejně zoufale jako on. Potřebovala jsem zapomenout na všechno ostatní.

Nechtěla jsem, aby tohle byl náš život. Ne teď.

Jeho tělo mě tisklo na stěnu. Položil mi dlaně na tváře a ústy zoufale hledal ulehčení v polibku.

Přidržela jsem se jeho zad, když mi horečnatě sklouzl rty na krk.

„Řekni mi, že to je v pořádku,“ vyhrkl udýchaně. Zvedl tvář ke mně a zoufale pátral v mých očích.

„Řekni, že je v pořádku, že chci zrovna teď do tebe… protože mě to po všem, co jsme dneska zažili, správný nepřipadá.“

Chytila jsem ho za vlasy a přitáhla si ho blíž. Přitiskla jsem rty na jeho a líbala ho s přesvědčivostí, kterou by slova nikdy neměla. Holder zasténal, odtáhl mě od stěny sprchového koutu a vydal se do ložnice, pořád se mnou v náručí a s mýma nohama kolem pasu. Když mě hodil na postel a ponořil se jazykem do mých úst, nebyl něžný. Ale já ani nevěděla, jestli by moje srdce zrovna teď něhu sneslo.

Holder zůstal stát nad postelí a nakláněl se nade mnou.

Odtrhnul se od polibku, jen aby si navlékl

kondom. Pak mě chytil, přitáhl mě k okraji lůžka a zvedl mi pokrčené nohy. Sotva mě uchopil za ramena a jeho oči se vpily do mých, prudce do mě vstoupil.

Zalapala jsem šokovaně po dechu, jak mě

překvapila prudká vlna slasti, která rychle odnesla počáteční bolest. Objala jsem Holdera kolem trupu a pohybovala se s ním. Zvedla jsem hlavu, abych ho mohla políbit. Pak jsem zavřela oči, zaklonila hlavu a nechala naše milování na chvíli odnést všechnu trýzeň a trápení.

Holder mě přidržel za boky, zaryl mi nehty do kůže, zatímco horečnatými rytmickými pohyby narážel do mého těla. Uvolnila jsem se a nechala se od něj vést. Odtáhl ode mě ústa a otevřel oči ve chvíli, kdy jsem je otevřela i já. Ty jeho byly pořád plné slz, takže jsem zvedla ruku a pokusila se ulevit mu od bolesti svým dotekem. Holder mě políbil do dlaně a sklouzl na moje tělo. Náhle znehybněl.

Oba jsme lapali po vzduchu. Cítila jsem ho dál v sobě, naléhavého a tvrdého. Díval se mi do očí, když mi přejel rukama po zádech a zvedl mě k sobě, oba nás zvedl. Sklouzl na podlahu, aniž jsme se rozdělili, opřel se zády o postel a mě držel v objetí na klíně. Cítila jsem, jak se jeho tělo zase pohybuje, tentokrát s ochranitelskou něhou. Jako by byl tohle úplně jiný Holder než ten před třiceti vteřinami. Před chvilkou byl vášnivý a divoký, teď jemný a ohleduplný. Už jsem ty jeho nečekané proměny začínala znát a milovat.

Cítila jsem, že teď ode mě chce, abych se ujala iniciativy, ale byla jsem nervózní. Ani jsem nevěděla, jak to mám dělat. Holder vycítil moji nejistotu, uchopil mě v pase a jemně mě vedl, lehce pohyboval mým tělem nahoru a dolů. Díval se mi do očí, aby viděl, jestli to pořád chci.

A já chtěla. Chtěla jsem ho tolik, že jsem nedokázala myslet na nic jiného.

Holder mi zvedl jednu ruku k tváři. Druhou si mě dál nazdvihoval. „Ty víš, co k tobě cítím,“

zašeptal. „Víš, jak moc tě miluju. Víš, že udělám všechno, abys necítila bolest. Ano?“

Přikývla jsem, protože jsme to věděla. A když jsem se teď dívala do jeho očí a viděla v nich tu naprostou upřímnost, věděla jsem, že tohle ke mně cítí už hodně dlouho.

„Potřebuju, abys to teď udělala ty pro mě. Potřebuju to hned teď. Ježíši, Sky… potřebuju vědět, že mě taky tak miluješ.“

Jeho hlas, výraz v jeho očích… všechno vypadalo tak zmučeně. Propletla jsem si prsty s jeho, druhou ruku mu položila na srdce. Sbírala jsem odvahu ukázat mu, jak moc ho miluju. Pomalu jsem se na něm nazdvihla a zase klesla. Dívala jsem se mu přitom do očí.

Holder zasténal, víčka mu klesla a zvrátil hlavu dozadu na postel.

„Otevři oči,“ zašeptala jsem. „Chci, aby ses na mě přitom díval.“

Poslechl mě a zvedl trochu víčka. Dál jsem se pomalu pohybovala a snažila se, aby Holder cítil, kolik pro mě znamená. Ovládat sama milování bylo něco úplně jiného, ale ten pocit se mi zamlouval.

Když se na mě Holder díval, cítila jsem něco, co jsem ještě nikdy s nikým jiným nepocítila. Cítila jsem, že jsem pro něj důležitá… ne, nezbytná. Jako by mu jen moje existence umožňovala tohle všechno přežít.

„Už ode mě neodvracej pohled.“ Nazdvihla jsem se a zase spustila. Holder zasténal nad intenzitou toho pocitu stejně jako já, ale oči měl pevně zaklesnuté do mých. Už jsem nepotřebovala, aby mě vedl, moje tělo si našlo vlastní rytmus.

„Víš, kdy jsme se poprvé políbili?“ zeptala jsem se. „Když ses mě dotkl rty, ukradl jsi mi kus srdce.“ Pohybovala jsem se rychleji a z Holderových očí zaplál horečnatý žár. „A když jsi mi řekl, že se mnou ožíváš, protože jsi mi ještě nechtěl povědět, že mě miluješ? To byl další ukradený kus srdce.“

Přitiskl mi otevřenou dlaň na srdce a já udělala totéž jemu.

„A tu noc, kdy jsem zjistila, že jsem

Hope? Řekla jsem ti, že chci jít domů a být sama. A když jsem se vzbudila a viděla tě u sebe v posteli, Holdere, chtělo se mi brečet. Chtělo se mi brečet, protože jsi věděl, jak hrozně tě ve skutečnosti potřebuju. V tu chvíli jsem věděla, že tě miluju. Že miluju, jak mě miluješ. Jak mě objímáš a držíš v náručí. Věděla jsem, že ať se v mém životě stane cokoli, ty jsi můj domov. Tu noc sis ukradl největší kus mýho srdce.“

Sklonila jsem se k němu a jemně ho políbila. Zavřel oči a opřel si znova hlavu o postel. „Dívej se,“

zašeptala jsem, když jsem se odtáhla od jeho rtů. Jeho víčka se zvedla a zahleděl se na mě s prudkostí, která mi pronikla až do morku kostí. „Chci, aby ses díval… protože teď ti dám poslední kus svýho srdce.“

Holder dlouze vydechl a já skoro viděla, jak ho část bolesti opouští. Hleděl mi do očí, držel mě v pase a jeho pohled se změnil od čiré beznaděje v čirou vášeň. Začal se pohybovat se mnou, ale nespouštěl ze mě zrak. Stala se z nás jediná bytost, když jsme si mlčky svými těly a pohledy sdělovali to, co slova nemohla vyjádřit.

Zůstali jsme spojení pohledy až do posledního okamžiku, kdy Holderovi víčka ztěžkla, zvrátil hlavu dozadu a tělo se mu rozechvělo prudkým uvolněním. Když se úprk jeho srdce pod mou dlaní přibrzdil, vzal mě za hlavu a přitáhl si ji k sobě k nelítostně vášnivému polibku. Položil mě na záda na podlahu a začal mi putovat po těle svými rty.

Zbytek noci jsme si dávali najevo, co k sobě cítíme, a nepadlo přitom jediné slovo. Když už jsme byli tak vyčerpaní, že jsme se nemohli ani hnout, začala jsem mu usínat v náručí a cítila nával nevíry.

Právě jsme si navzájem vyměnili srdce i duše. Nikdy by mě nenapadlo, že budu někdy v životě tolik věřit nějakému muži. Že se mu tak úplně odevzdám.

Pondělí 29. října 2012

23.35

Když jsem se probrala a šátrala vedle sebe, Holder tam nebyl. Posadila jsem se na posteli. Venku byla tma. Natáhla jsem se na noční stolek a rozsvítila lampičku. Holderovy boty nebyly tam, kde je nechal. Natáhla jsem si oblečení a vydala se ho hledat. Vyšla jsem na nádvoří, ale nikde u převlékacích kabinek ho neviděla. Už jsem se chtěla otočit a zkusit parkoviště, ale pak jsem ho uviděla. Ležel na zemi vedle bazénu s rukama za hlavou a díval se na hvězdy. Vypadal tak klidně, že jsem se rozhodla ho nerušit a vydala se radši ke kabinkám.

Posadila jsem se do jedné z nich, schovala si ruce do rukávů svetru, opřela hlavu o košatinu za sebou a pozorovala ho. Na nebi svítil měsíc v úplňku a všechno bylo zalité jeho přízračnou září, takže Holder vypadal skoro andělsky. Díval se na nebe s uchváceným, vážným výrazem, a já cítila vděk nad tím, že v sobě dokáže najít klid bez ohledu na to, co se dneska dozvěděl. Věděla jsem, kolik pro něj Lesslie znamenala. Věděla jsem, co to muselo udělat s jeho srdcem. Věděla jsem přesně, jak mu je, protože mi bylo stejně. Teď už to nešlo jinak. Cítila jsem to, co on. On cítil to, co já. Když se tohle dvěma lidem stane, už to není jen láska. Je z nich jediná bytost, která společně cítí i bolest, smutek, trýzeň.

Můj život se proměnil v katastrofu, ale dneska v noci jsem v Holderově blízkosti cítila něco jako útěchu. Ať se stane cokoli, Holder mě tím provede… a občas možná i pronese. S ním se už nikdy nebudu cítit beznadějně, dokud bude se mnou.

„Pojď si lehnout ke mně,“ oslovil mě, ale neodtrhl oči od oblohy. Usmála jsem se, vstala a vydala se k němu. Když jsem tam došla, stáhnul si bundu a položil ji na tvrdý beton, abych si na ni mohla lehnout a schoulit se k němu. Hladil mě po vlasech a dívali jsme se na oblohu, mlčky počítali hvězdy.

V mysli mi bleskla nějaká vzpomínka a já rychle zavřela oči. Tentokrát jsem si ji chtěla vyvolat, protože mi připadala šťastná, a takových vzpomínek jsem potřebovala co nejvíc. Pevně jsem Holdera objala a dovolila si ponořit se vědomě do paměti.

Před třinácti lety

„Proč nemáš televizi?“ zeptala jsem se. To už jsem s ní byla několik dní. Byla na mě moc hodná a líbilo se mi tam, ale televize mi vážně chyběla. I když mnohem víc mi chyběli Dean a Lesslie.

„Nemám televizi, protože lidi se stávají závislí na technologických vynálezech a pak jsou líní,“ odpověděla Karen. Nevěděla jsem, co to znamená, ale tvářila jsem se, jako bych tomu rozuměla.

V jejím domku se mi líbilo a nechtěla jsem, aby to vypadalo, že se toužím vrátit domů k tátovi. Na to jsem ještě nebyla připravená.

„Hope, pamatuješ si, jak jsem ti před pár dny říkala, že ti musím povědět něco moc důležitého?“

Vlastně jsem si to nepamatovala, ale zakývala jsem hlavou.

Karen si přitáhla židli ke stolu

a zadívala se na mě. „Teď mě dobře poslouchej, ano? Je to moc, moc důležité.“

Zase jsem přikývla. Doufala jsem, že mě teď nechce odvézt domů. Stýskalo se mi po Deanovi a Lesslie, ale nechtěla jsem být zase v našem domě s tátou.

„Víš, co znamená adopce?“ zeptala se Karen.

Zavrtěla jsem hlavou. Tohle slovo jsem nikdy neslyšela.

„To znamená, že někdo tolik miluje nějaké dítě, že z něj chce udělat svoji dceru nebo syna. A tak ho adoptuje, aby se stal jeho rodičem.“ Vzala mě za ruku a stiskla ji. „Já tě takhle miluju a chci tě adoptovat, abys byla moje dcera.“

Usmála jsem se na ni, ale moc jsem tomu nerozuměla.

„Takže budeš bydlet se mnou a s taťkou?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, miláčku. Tvůj taťka tě má moc a moc rád, ale už se o tebe nemůže starat.

Chce, abych se teď o tebe starala já, protože mu záleží na tom, abys byla šťastná. Takže teď budeš bydlet se mnou místo s ním a já budu tvoje maminka.“ Nejdřív se mi chtělo brečet, ale nevěděla jsem proč. Karen jsem měla ráda, ale tátu jsem milovala taky. Líbilo se mi u Karen v domku, líbil se mi můj pokojíček tady, chutnalo mi, jak vaří. Opravdu jsem tady chtěla zůstat, ale bříško mě z toho rozbolelo tak, že jsem se nemohla usmát. Bolelo mě z toho, že se o mě můj taťka nemůže starat. Proč ne? Rozzlobila jsem ho něčím? Ale na to jsem se jí nezeptala.

Děsilo mě, že by si to vysvětlila tak, že s ní nechci bydlet. A odvezla by mě zpátky k tátovi. Milovala jsem ho. Ale děsilo mě pomyšlení, že bych zase měla bydlet s ním.

„Máš radost, že tě chci adoptovat? Chceš bydlet se mnou?“ Měla jsem radost a chtěla jsem být s ní, ale taky jsem byla smutná. Jely jsme sem spoustu minut nebo hodin, hrozně dlouho. To znamená, že jsme daleko od Deana a Lesslie.

„Co moji kamarádi? Kdy je zase uvidím?“

Karen naklonila hlavu ke straně a zastrčila mi pramínky vlasů za ucho. „Zlatíčko, budeš mít spoustu nových kamarádů.“

Snažila jsem se taky usmívat, ale bříško mě bolelo ještě víc.

Nechtěla jsem nové kamarády. Chtěla

jsem Deana a Lesslie. Stýskalo se mi po nich. Cítila jsem, jak mě pálí oči, ale nemohla jsem brečet.

Nechtěla jsem, aby si Karen myslela, že z té adopce nemám radost. Protože jsem měla.

Karen se ke mně sklonila a objala mě. „Zlatíčko, neboj se. Zase svoje kamarády jednou uvidíš. Ale teď se tam vrátit nemůžeme, takže si uděláš kamarády tady, ano?“

Přikývla jsem a ona mě políbila do vlasů. Dívala jsem se na náramek, který jsem měla na zápěstí.

Dotkla jsem se srdíčka prstem a doufala, že Lesslie ví, kde jsem. Že oba vědí, že jsem v pořádku, protože jsem nechtěla, aby si se mnou dělali starosti.

„Je tady ještě něco,“ ozvala se Karen. „Počkej, tohle se ti bude líbit!“

Přisunula si k sobě po stole tužku a papír. „Nejlepší na adopci je, že si můžeš sama vybrat svoje nové jméno. Věděla jsi to?“

Zavrtěla jsem hlavou. Nevěděla jsem, že si lidi můžou sami vybírat jména.

„Než si začneš vybírat, vysvětlím ti pravidla. Nemůžeš mít stejné jméno jako dřív. A nemůže to být ani přezdívka. Měla jsi nějakou přezdívku? Říkal ti nějak tatínek?“

Přikývla jsem. Ale neprozradila jsem jí to.

„A jak?“

Sklopila jsem oči ke svým rukám a odkašlala si.

„Princezna,“ zašeptala jsem. „Ale nemám to ráda.“ Karen se zatvářila smutně. „No, tak už ti takhle nikdy nebudeme říkat, ano?“

Přikývla jsem. Byla jsem ráda, že se jí to taky nelíbí.

„Pověz mi, co ti dělá radost? Které věci ti připadají krásné a máš je ráda? Třeba bychom mohly vybrat jméno takhle.

Nechtěla jsem, aby začala psát, protože to ve skutečnosti nebyl moc dlouhý seznam. „Mám ráda oblohu,“ přiznala jsem a myslela na to, co mi o tom povídal Dean. Že si to mám pamatovat navždycky.

„Obloha. Sky,“ pronesla Karen a usmála se. „To je nádhera.

Myslím, že to je dokonalé. Tak, a teď

musíme vymyslet ještě jedno jméno, protože potřebuješ dvě. Co máš ještě ráda?“

Zavřela jsem oči a snažila se vzpomenout si na něco dalšího, ale nedařilo se mi to. Obloha byla jediná věc, která mi připadala krásná a byla jsem šťastná, když jsem se na ni dívala. Otevřela jsem oči a zadívala se na Karen. „Co máš ráda ty?“

Usmála se a podepřela si bradu rukou. „Spoustu věcí. Třeba pizzu. Že by ses jmenovala Sky Pizza?“

Zachichotala jsem se a zavrtěla hlavu. „To je hloupý.“

„Tak budeme přemýšlet,“ kývla Karen. „Co méďa? Máš ráda plyšové medvídky? Co Medvídek Sky?“

Zasmála jsem se a zase zavrtěla hlavou.

Karen si zamnula bradu a naklonila se ke mně. „Víš, co opravdu miluju?“

„Ne.“

„Bylinky. To jsou rostlinky, které léčí nemoci. Ráda je pěstuju a dělám z nich nápoje a mastičky, co pomáhají lidem. Možná si jednou zařídím bylinkářskou firmu. Mohly bychom ti vybrat jméno nějaké bylinky. Jsou jich stovky a některé mají opravdu hezká jména.“ Karen vstala, přešla do pokoje a přinesla mi knížku, kde byly obrázky bylinek a jejich jména.

„Co tymián?“ ukázala mi na jednu. Zahihňala jsem se a zavrtěla hlavou.

„Měsíček?“

Pokrčila jsem rameny. „Ale to jsou jména pro kluky. Já potřebuju holčičí jméno.“

„To je pravda.“ Karen se zadívala do atlasu a nakrčila nos.

„Co lípa? Linden? Je to sice strom, ne

bylinka, ale má léčivé listy ve tvaru srdíček. Máš ráda srdíčka?“

Přikývla jsem. „Linden,“ opakovala jsem po ní. „To se mi líbí.“

Karen se usmála, zavřela knihu a naklonila se ke mně.

„Takže Linden Sky Davisová. Víš co? Máš

nejkrásnější jméno na světě. Takže teď už nebudeme myslet na to staré, ano? Slib mi, že budeš myslet jen na to krásné nové jméno a krásný nový život.“

„Slibuju,“ hlesla jsem. Myslela jsem to vážně. Nechtěla jsem myslet na stará jména a starý pokoj a všechny ty věci, které mi dělal táta, když jsem byla jeho princezna. Moje nové jméno se mi moc líbilo. Líbil se mi můj nový pokoj, kde jsem se nemusela bát, že se otočí dveřní knoflík.

Natáhla jsem se ke Karen a objala ji, a ona objala mě. A já se usmála, protože takhle jsem si představovala, že bych se cítila, kdyby moje maminka byla naživu a objímala mě.

Úterý 30. října 2012

00.10

Natáhla jsem ruku a setřela si slzu. Ani jsem nevěděla, proč brečím, protože tahle vzpomínka nebyla nijak smutná. Asi proto, že to byla jedna z prvních chvilek, kdy jsem začala Karen doopravdy milovat. A to pomyšlení mě bolelo, když jsem teď věděla, co mi udělala. Bolelo, protože jsem už nevěřila, že ji opravdu znám. Jako by v sobě měla stránku, o jejíž existenci jsem neměla ponětí.

Ale to mě neděsilo nejvíc. Nejvíc mě děsilo, že ta její tvář, o které jsem si myslela, že ji opravdu znám… ve skutečnosti vůbec neexistuje.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ přerušil ticho Holder. Přikývla jsem proti jeho hrudi a otřela si poslední slzu. Holder mě objal kolem těla, protože cítil, jak se třesu. Zamnul mi ramena dlaněmi a políbil mě do vlasů.

„Myslíš, že se z toho dostaneš, Sky?“

Nebyla to žádná neobvyklá otázka. Vlastně byla úplně logická. Ale odpovědět na ni bylo to nejtěžší v životě.

Pokrčila jsem rameny. „Nevím,“ přiznala jsem upřímně. Chtěla jsem si myslet, že ano, zvlášť když Holder bude se mnou. Ale doopravdy… doopravdy jsem nevěděla.

„Co tě děsí?“

„Všechno,“ vyhrkla jsem. „Moje minulost. Vzpomínky, který se na mě hrnou pokaždý, když zavřu oči. Děsí mě to, co jsem viděla včera, a jak se mi to bude vracet v těch nocích, kdy nebudeš se mnou.

Děsí mě, že se možná nedokážu vyrovnat s tím, co se stane s Karen. Děsí mě, že už vůbec nevím, kdo Karen je.“ Zvedla jsem hlavu a podívala se mu do očí. „Ale víš, co mě děsí nejvíc?“

Pohladil mě po vlasech a díval se mi upřeně do očí. „Co?“ zeptal se s upřímnou starostlivostí.

„Děsí mě, že mám pocit, jako bych s Hope neměla nic společnýho. Vím, že jsem to byla já, ale jako by se ty věci, který se jí staly, děly úplně jinýmu člověku.

Mám pocit, jako bych ji opustila. Jako bych

ji nechala v tom domě, aby tam každou noc brečela a byla vystrašená a zoufalá. A já jsem nastoupila do auta a opustila ji. A teď jsou ve mně dva různý lidi. Ta malá, na smrt vyděšená holčička… a ta, která ji opustila. Stydím se, že jsem mezi ty dva životy postavila zeď. A bojím se, že ze mě už nikdy nebude jedna bytost.“

Zabořila jsem mu hlavu do hrudi. Věděla jsem, že to nejspíš vůbec nedává smysl. Políbil mě na temeno a já zvedla hlavu k obloze. Budu ještě někdy normální? O kolik byl můj život jednodušší, dokud jsem neznala pravdu…

„Když se naši rozvedli,“ ozval se Holder, „máma nás s Lesslie nechala chodit na terapii, protože se bála, jak to s námi zamává. Bylo to jen šest měsíců… ale pamatuju si, jak jsem si namlouval, že to já můžu za jejich rozvod. Že to všechno začalo tím, když jsem ti nezabránil odjet tím autem, a naši pak nezvládli všechen ten stres kolem toho. Dneska už vím, že jsem si zbytečně vyčítal spoustu věcí, který jsem nemoh nijak ovlivnit. Ale jednou mi terapeut poradil něco, co mi vážně pomohlo, a do dneška to někdy dělám. Řekl mi, abych si představil sám sebe v mladším věku a promluvil si se sebou. Měla bys to zkusit. Já vím, že to zní směšně, ale mohlo by ti to vážně pomoct. Myslím, že by ses měla vrátit za Hope a povědět jí všechno, co by sis jí přála říct ten den, kdys ji opustila.“

Zvedla jsem k němu hlavu. „Co to znamená? Jako že si mám představit, jak se s ní bavím?“

„Přesně tak,“ přisvědčil. „Zkus to. Zavři oči.“ Poslechla jsem ho, i když jsem to pořád nechápala.

„Máš je zavřený?“

„Jo.“ Položila jsem si tvář na jeho hrudník a nahmatala srdce. „Ale nevím, co mám dělat.“

„Představ si sebe, jaká jsi teď. Představ si, že jedeš k tátovu domu a parkuješ u něj. A představ si ten dům, jak vypadal tehdy,“ vysvětloval Holder. „Tehdy, když bylas Hope. Vybavíš si ho bíle natřenej?“

Pevně jsem zavřela oči a někde z hloubi mysli vydolovala neurčitý obraz bílého domu. „Jo.“

„Fajn. Teď ji musíš najít. Promluv s ní. Pověz jí, že je silná.

Že je krásná. Pověz jí všechno, co od

tebe potřebuje slyšet, Sky. Všechno, co si přeješ, abys ten den mohla říct sama sobě.“

Vyčistila jsem si mysl a pokusila se to udělat. Představila jsem si sama sebe, jak vypadám teď, a jak by vypadalo, kdybych jela k tomu domu. Asi bych si vzala šaty na ramínka a vlasy stáhla do ohonu, protože je pořád teplo. Skoro jsem cítila, jak mhouřím oči proti slunci, které praží čelním sklem do auta a zahřívá mi kůži.

Přiměla jsem se zastavit, vystoupit z auta a vydala se přes ulici, i když jsem se zdráhala vejít do domu. Srdce mi zrychlilo. Nevěděla jsem, jestli ji chci vidět, ale poslechla jsem Holdera a prostě šla dál. Sotva jsem nakoukla za roh domu, byla tam. Hope.

Seděla na trávě, objímala si pokrčená kolena a plakala. Plakala tak, že mi to rvalo srdce.

Pomalu jsem došla až k ní a zastavila se. Přidřepla jsem si k ní a nespouštěla z té křehké utrápené holčičky oči. Když jsem se posadila na trávník před ni, konečně zvedla oči a podívala se na mě. Když to udělala, srdce se mi sevřelo, protože ty hnědé oči byly úplně bez života. Nebyl v nich ani náznak štěstí. Pokusila jsem se na ni usmát, protože jsem v její tvářičce nechtěla vidět tu nesmírnou bolest, která mě zraňovala.

Natáhla jsem k ní ruku, ale zarazila se pár centimetrů předtím, než jsem se jí dotkla. Její smutné hnědé oči sklouzly k mým prstům a zíraly na ně. Ruka se mi třásla a ona to viděla. Třeba mi zrovna tohle pomohlo získat její důvěru, když poznala, že jsem taky vyděšená. Zvedla hlavičku, přestala si objímat ramena a vložila svou malou dlaň do mé.

Dívala jsem se na tu ručičku, jako bych dostala dárek. Ale chtěla jsem držet víc než jen ji, chtěla jsem chytit i její bolest a strach, vzít je od ní.

Vzpomněla jsem si, co mi říkal Holder, a podívala se na ni.

Odkašlala jsem si a sevřela její ručičku ještě pevněji.

„Hope.“ Trpělivě se na mě dívala, zatímco já se snažila najít v sobě odvahu s ní promluvit. Povědět jí všechno, co potřebovala slyšet. „Víš, že jsi ta nejstatečnější holčička, jakou znám?“

Zavrtěla hlavou a zadívala se do trávy. „Ne, to nejsem,“ odpověděla s přesvědčením.

Natáhla jsem se i po její druhé ruce a dívala se jí přímo do očí. „Ale ano, jsi. Jsi neuvěřitelně statečná. A všechno to zvládneš, protože máš silné srdce.

Srdce, které je schopné lásky. Které dokáže

tak milovat lidi a život, že by sis to ani nedokázala představit. A jsi krásná.“ Přitiskla jsem jí dlaň na srdíčko. „Tady. Jsi tam tak krásná a jednou bude tvoje srdíčko někdo milovat tak, jak si zasloužíš.“

Holčička si jednu ruku odtáhla a otřela si s ní oči. „Jak to všechno víš?“

Naklonila jsem se k ní a objala její tělíčko. Vrátila mi objetí a přitiskla se ke mně. „Vím to, protože jsem si tím prošla. Vím, jak moc tvoje srdíčko bolí, co ti dělá tatínek, protože mně to dělal taky. Vím, jak moc ho za to nenávidíš, ale taky ho miluješ, protože je to tvůj táta. A to je v pořádku, Hope. Je v pořádku milovat na něm to dobrý, protože on není jen zlej.

A je v pořádku nenávidět na něm to, čím

ti působí bolest. Můžeš cítit, co chceš, jen mi slib jedno: že nikdy nebudeš cítit vinu. Že se z toho nebudeš obviňovat. Ty za nic nemůžeš. Jsi jenom malá holčička, a není tvoje chyba, že život je mnohem tvrdší, než by měl být. A vím, že chceš hrozně moc zapomenout na tyhle věci a na tuhle část svého života, ale já potřebuju, aby sis to pamatovala.“ Cítila jsem, jak se její tělíčko v mé náruči otřásá. Tiše mi plakala do hrudi, a její slzy mě rozplakaly taky. „Chci, aby sis pamatovala, kdo jsi, navzdory všem těm špatným věcem, které se ti staly. Protože to špatný, to nejsi ty. Jen se ti to stalo. Musíš přijmout to, kdo jsi, a že ty věci, které se ti staly – to nejsi ty.“

Něžně jsem jí odtáhla hlavičku a podívala se jí do hnědých uslzených očí. „Slib mi, že se nikdy nebudeš stydět za to, kdo jsi. Vím, že teď to vůbec nechápeš, ale slib mi, že ty věci, které ti dělá tatínek, tě neoddělí od tebe samé. Slib mi, že nikdy neztratíš naději.“

Holčička přikývla a já jí palcem otřela slzy. „Slibuju,“ hlesla. Usmála se na mě a v těch velkých lesklých očích se poprvé objevil náznak života. Přitáhla jsem si ji na klín, ona mě chytila kolem krku a já s ní kolíbala sem tam. Obě jsme plakaly.

„Hope, slibuju ti, že od týhle chvíle tě už nikdy nenechám odejít. Ponesu tě ve svým srdci už navždycky. Už nikdy nebudeš sama.“

Brečela jsem Hope do vlasů, ale když jsem otevřela oči, brečela jsem na rameni Holderovi.

„Mluvila jsi s ní?“ zeptal se.

Přikývla jsem. Nesnažila jsem se přestat brečet. „Řekla jsem jí všechno.“

Holder se začal zvedat a já s ním. Otočil se ke mně a vzal mi hlavu do dlaní. „Ne, Sky, tys to neřekla jí… řekla jsi to sobě. Tyhle věci se staly tobě, ne nikomu jinému. Staly se Hope. Staly se Sky.

Staly se mý nejlepší kamarádce, kterou jsem před tolika lety miloval. A staly se dívce, kterou miluju teď, když se na ni dívám.“ Přitiskl rty na moje, políbil mě a odtáhl se. Teprve teď jsem si všimla, že taky pláče. „Musíš být hrdá na to, žes přežila všechno to, co se ti stalo jako dítěti. Neodděluj se od toho života. Přijmi ho jako svou součást, protože já jsem na tebe zatraceně hrdej. Pokaždý, když tě vidím se usmívat, vím, co to chtělo za odvahu a sílu. A když se směješ, bože, Sky… jen si pomysli, jakou musíš mít kuráž, když se dokážeš po tom všem i smát.

A tvoje srdce…“ zavrtěl nevěřícně

hlavou. „To, žes v něm dokázala najít lásku a důvěru k muži po tom, co ti jinej muž udělal… to mi dokazuje, že jsem se zamiloval do nejstatečnější ženy na světě. Vím, co tě muselo stát sil, abys mě dokázala milovat, a přísahám, že ti za to budu vděčnej do posledního dechu. Děkuju ti, že mě miluješ, Linden Sky Hope.“

Vyslovil zvolna všechna moje jména a ani se nesnažil mi otírat slzy, protože jich bylo tolik. Chytila jsem ho kolem krku a pevně ho držela, nechala se od něj držet. Nechala jsem ho držet všech svých sedmnáct a půl roku.

Úterý 30. října 2012

9.05

Slunce bylo tak jasné. Prozářilo i pokrývku, kterou jsem si stáhla přes oči. Ale slunce mě nevzbudilo. Probral mě zvuk Holderova hlasu.

„Poslouchejte, nemáte představu, co za poslední dva dny prožila,“ říkal do telefonu. Snažil se mluvit tiše, aby mě nevzbudil, nebo abych ho neslyšela. S kým to sakra mluví?

„Chápu, že ji chcete chránit. Věřte mi, chápu to. Ale musíte vědět, že Sky do toho domu sama nevstoupí.“

Nastala dlouhá odmlka. Holder si ztěžka povzdychl.

„Potřebuju ji přesvědčit, aby něco snědla. Dejte

nám trochu času, jo? Slibuju, jo, vzbudím ji, hned jak zavěsím. Tak do hodiny vyrazíme.“

Neřekl nic na rozloučenou, jen odhodil telefon na stůl. Za pár vteřin se postel prohnula pod tíhou jeho těla. Objal mě a zašeptal mi do ucha: „Vzbuď se.“ Nehýbala jsem se. „Jsem vzhůru,“ zahuhňala jsem zpod pokrývky. Ucítila jsem, jak se mi Holderova hlava opírá o rameno.

„Takže jsi to slyšela?“ zeptal se tiše.

„Kdo to byl?“

Holder mi stáhl pokrývku z hlavy. „Jack. Říkal, že se mu Karen včera večer přiznala. Má o ni strach. Potřebuje, aby sis s ní promluvila.“

Srdce se mi zadrhlo. „Přiznala se?“ opakovala jsem a posadila se.

Holder přikývl. „Dopodrobna jsme to neprobírali, ale Jack zřejmě zhruba ví, co se stalo. Ale pověděl jsem mu o tvým tátovi, protože… protože Karen chtěla vědět, jestli jsi s ním mluvila. Když jsem si dneska ráno pustil televizi, bylo to ve zprávách.

Říkali, že je to sebevražda, protože sám

zavolal na stanici kód pro tenhle čin. Takže se to nebude ani vyšetřovat.“ Holder si přitáhl mou ruku a zamyšleně ji pohladil palcem. „Sky, Jack mluvil zoufale.

Prosí tě, ať přijedeš, a já myslím, že to tak

bude nejlepší. Musíme to všechno uzavřít. Nebudeš tam sama, a Karen je podle Jacka ochotná ti všechno vysvětlit. Vím, že je to pro tebe tvrdý, ale opravdu nemáme na vybranou.“

Mluvil se mnou, jako by mě musel přesvědčovat, ale ve skutečnosti jsem to chtěla stejně jako Karen. Potřebovala jsem ji vidět tváří v tvář a položit jí ty poslední otázky, na které jsem ještě neměla odpověď. Odhodila jsem pokrývku úplně a vyskočila z postele. Protáhla jsem se. „Vyčistím si zuby, hodím něco na sebe a můžeme jet.“ Vydala jsem se ke koupelně a neohlížela se, ale cítila jsem za sebou, jak z něj proudí hrdost. Hrdost na mě.

Holder mi podal mobil, sotva jsme vyjeli. „Breckin i Six jsou starostma bez sebe. Karen našla ve tvým mobilu jejich čísla a celej víkend jim volala.“

„Tys s nima mluvil?“

Přikývl. „Dneska ráno jsem zavolal Breckinovi, než se mi ozval Jack. Řek jsem mu, že ses pohádala s mámou a potřebovalas na pár dní vypadnout. To mu stačilo.“

„A Six?“

Podíval se na mě a pousmál se. „S tou by sis měla promluvit ty. Napsal jsem jí mail a pokusil se ji nakrmit stejnou historkou jako Breckina, ale nespolkla to. Napsala mi, že se s Karen nikdy nehádáte, a ať jí koukám vyklopit pravdu, nebo přiletí do Texasu a nakope mi prdel.“

Mrkla jsem, protože mi došlo, jakou starost o mě Six musí mít. Už celý dny jsem jí nenapsala.

Rozhodla jsem se, že napíšu nejdřív jí.

„Jak se z toho posílají maily?“

Holder se zasmál a stiskl pár tlačítek. „Na. Napiš sem, co chceš, a pak mi to dej, já to odešlu.“

Napsala jsem Six krátký dopis – že jsem zjistila pár věcí o své minulosti a potřebovala na pár dní vypadnout. Ujistila jsem ji, že jí za pár dní zavolám a všechno jí vysvětlím. Ale ve skutečnosti jsem si nebyla vůbec jistá, jestli jí řeknu pravdu. Zatím jsem si nebyla jistá, jestli vůbec chci, aby o mně někdo věděl pravdu.

Holder mi odeslal mail, vzal mě za ruku a propletl prsty s mými. Zírala jsem z okna na nebe.

„Nemáš hlad?“ zeptal se, když jsme jeli mlčky asi hodinu.

Zavrtěla jsem hlavou. Z představy, že

brzo budu čelit Karen, jsem byla moc nervózní, než abych do sebe dokázala něco dostat. Byla jsem moc nervózní, než abych se dokázala bavit. Moc nervózní, než abych dokázala dělat něco jiného než koukat z okna a přemýšlet o tom, kde se zítra vzbudím.

„Musíš něco sníst, Sky. Za tři dny jsi skoro nic nejedla, a s tím tvým zvykem občas omdlívat asi není vynechávání jídla nejlepší nápad.“

Věděla jsem, že to nevzdá, dokud se nenajím, takže jsem ustoupila. „Tak jo,“ zamumlala jsem.

Když jsem sama nevěděla, nač mám chuť, vybral mexickou restauraci u silnice. Objednala jsem si něco z poledního menu, abych mu udělala radost. Tušila jsem, že stejně nic moc sníst nedokážu.

„Chceš si zahrát Výslech u večeře?“ zeptal se Holder a namočil si tortilu do salsy.

Pokrčila jsem rameny, protože jsem hlavně nechtěla myslet na to, co mě v dalších hodinách čeká.

„Asi jo. Pod jednou podmínkou. Nechci mluvit o ničem, co nějak souvisí s mým dětstvím do pěti let.

A taky o ničem z posledních tří dnů. Nebo dalších čtyřiadvaceti hodin.“

Usmál se, jako by se mu ulevilo. Možná že na tohle nechtěl myslet ani on sám.

„Dáma první,“ vyzval mě.

„Tak odlož tortilu.“

Holder sklouzl očima k trojúhelníčku ve své ruce. „Ale dělej, protože jsem vyhladovělej.“

Napila jsem se minerálky a vzala mu sousto z ruky. „Proč tak rád běháš?“ Strčila jsem si jeho lupínek do pusy.

„Vlastně nevím,“ připustil a opřel se. „Začal jsem ve třinácti.

Asi abych se zbavil těch otravných

kamarádek Lesslie. Někdy jsem se prostě potřeboval dostat z domu. Vřískající třináctiletý puberťačky jsou fakt mor. Líbilo se mi to ticho, když jsem běžel. Jestli sis toho nevšimla, jsem hloubavá povaha.

Pomáhalo mi to srovnat si myšlenky.“

Zasmála jsem se. „Všimla jsem si. A tos byl vždycky takovej?“

Ušklíbl se a zavrtěl hlavou. „To už je druhá otázka. Teď je řada na mně.“ Vzal mi z ruky lupínek, který jsem se zrovna chystala sníst, a strčil si ho do pusy.

„Proč jsi nikdy nepřišla na trénink běžeckýho družstva?“

Nakrčila jsem obočí. „To je divná otázka. Po dvou měsících.“

Ukázal na mě tortilovým trojúhelníčkem. „Nezpochybňuj moje otázky, jo?“

„Dobře.“ Zasmála jsem se. „Já vlastně nevím. Škola nebyla taková, jak jsem si představovala.

Nečekala jsem, že holky budou tak krutý. Žádná z nich se mnou ani nepromluvila, jen mi lepily na skříňku vzkazy, jaká jsem děvka. Jedinej člověk ve škole, co se dal se mnou do řeči, byl Breckin.“

„To není pravda,“ namítl Holder. „Zapomínáš na Shaylu.“

„Myslíš Shaynu?“ Rozesmála jsem se.

„To je fuk,“ pokrčil rameny. „Pokračuj.“ Rychle si strčil do úst další sousto a zašklebil se.

„Proč se vaši rozvedli?“

Napjatě se usmál a zabubnoval prsty na stůl. Pak pokrčil rameny. „Asi prostě nadešel čas na to, aby to udělali.“

„Nadešel čas?“ opakovala jsme nechápavě. „Myslíš jako, že manželství má určitý datum spotřeby?“

Pokrčil rameny. „Pro některý lidi… jo.“

Jeho myšlenkový proces mě zajímal, ale doufala jsem, že neuhne před odpovědí, protože mě to vážně zajímalo. Ne proto, že bych se sama hodlala brzo vdávat. Ale proto, že jsem ho milovala, takže by neškodilo vědět, jaký má na tyhle věci názor, aby mě jednou nečekalo ošklivý překvapení.

„Proč si myslíš, že jejich manželství došlo k tomu bodu?“

„Každý manželství má svoje limity, když ho neuzavřeš ze správnýho důvodu. Manželstvím se nic neusnadní… spíš je všechno těžší. Když si někoho bereš v naději, že se tím všechno ulehčí, tak by sis to asi měla pořádně rozmyslet, než vyrazíš k oltáři.“

„A co jsou nesprávný důvody pro manželství?“

„Já a Les,“ pronesl hluše. „Naši se neznali ani měsíc, když máma otěhotněla. Táta si ji vzal. Myslel si, že dělá správnou věc. Jenže správná věc by asi spíš byla ji nezbouchnut.“

„Nehody se stávají,“ namítla jsem.

„Já vím. A proto jsou teď rozvedení.“

Zavrtěla jsem hlavou. Připadalo mi zvláštní, že se vyjadřuje tak lhostejně k tomu, že se jeho rodiče nedokázali dost milovat. Počítala jsem, že to bylo tak deset let. Desetiletý Holder možná tak lhostejný nebyl. „Ty myslíš, že každý manželství čeká rozvod?“

Založil si ruce na prsou, naklonil se ke mně a přimhouřil oči.

„Sky, pokud chceš vědět, jestli mám

strach ze závazků, tak ne. Jednou v hodně, hodně vzdálený budoucnosti… až budeme mít oba po vysoký a já tě požádám o ruku, protože mě se hned tak nezbavíš… a ty řekneš ano, vezmu si tě s vědomím, že to bude navěky. Už jsem ti jednou řek, že to s tebou vidím jedině navěky, a myslel jsem to vážně.“

Usmála jsem se na něj. Měla jsem pocit, že ho teď nějak miluju víc než ještě před půl minutou.

„Páni, tohle sis teda moc dlouho nerozmejšlel.“

Zavrtěl hlavou. „To ne, protože na to myslím od chvíle, kdy jsem tě uviděl v tý sámošce.“

Naštěstí nám právě v tu chvíli přinesli hlavní chod, protože jsem nevěděla, co na to odpovědět.

Nabrala jsem si na vidličku rýži, ale Holder mi ji vzal z ruky.

„Nepodváděj,“ napomenul mě. „Teď jsem na řadě já a hodlám ti položit opravdu osobní otázku.“

Strčil si do pusy sousto a pomalu kousal, zatímco přemýšlel o něčem „opravdu osobním“. Holder se napil, ušklíbl se na mě… a očividně oddaloval otázku, aby se mohl v klidu najíst.

„Tak už se sakra zeptej,“ pobídla jsem ho s předstíranou netrpělivostí.

Holder se rozesmál, otřel si pusu ubrouskem a naklonil se ke mně. „Bereš antikoncepci?“

Jeho otázka mě rozesmála, protože ptát se na to dívky, se kterou se už miloval, nebylo vůbec osobní. „Ne, neberu,“ přiznala jsem. „Nikdy dřív mě nepadalo, že bych k sobě někoho ve svým životě pustila tak blízko.“

„No, tak já bych rád, abys brala,“ prohodil. „Objednej se na příští tejden na gynekologii, jo?“

Jeho neomalenost mě zarazila. „Jde to říct i zdvořilejc, víš.“ Nakrčil obočí a napil se. Pak odložil sklenici na stůl před sebe. „Omlouvám se.“ Usmál se na mě a ve tvářích se mu objevily dolíčky. „Tak já to zkusím líp,“ navrhl svůdným šeptem. „Mám v plánu se s tebou hodně milovat, Sky. Hodně. Při každý příležitosti, kterou budeme mít, protože se mi to tenhle víkend vážně hodně líbilo, navzdory těm okolnostem kolem.

Takže bych si rád pojistil, aby se nám

nestalo to, co našim, abychom nemuseli vstoupit do manželství s omezenou lhůtou spotřeby. Myslíš, že bys to pro mě mohla udělat? Abychom mohli pokračovat v tom, co děláme, a mohli se často a hodně milovat?“

Dívala jsem se na něj, když jsem podala prázdnou sklenici číšnici. Ta slyšela jeho poslední slova a zůstala na něj zírat s pootevřenou pusou. Já dokázala zachovat vážnost.

„Jo, to už je mnohem lepší,“ pochválila jsem ho. „A jo, to pro tebe můžu udělat.“

Přikývl, přistrčil svoji sklenici k mé a zamžoural na servírku.

Ta se konečně vytrhla z transu

a dolila nám limonádu. Sotva zmizela, zamračila jsem se na něj. „Ty jsi ale mizera, Deane Holdere.“

„Cože?“ podivil se nevinně.

„Nemůžeš mluvit o milování před jinou ženskou, než které se to týká. Nevím, jestli si uvědomuješ, co to se ženami dělá.“ Zavrtěl hlavou.

„Já to myslím vážně, Holdere. Nechci ti moc nafukovat ego, ale měl by sis uvědomit, že působíš atraktivně skoro na každou osobu ženského pohlaví. Jen si to vem – kolik kluků prošlo mým životem, ale jenom jeden mi zrychlil tep. Tak mi to vysvětli.“ Rozesmál se. „To je jednoduchý.“

„Protože…?“

„Protože mě miluješ od toho dne, kdy jsi mě uviděla v tý samoobsluze. Sice sis to zablokovala v hlavě, ale v srdci sis to zablokovat nedokázala.“ Zvedl si sousto na vidličce k puse, ale do úst ho nestrčil. „Možná máš pravdu,“ prohodil škádlivě. „Možná za to můžou ty moje dolíčky, co chceš olizovat.“ Konečně spolknul to, co si nabral.

„Rozhodně za to můžou dolíčky,“ potvrdila jsem s úsměvem. Už bych ani nespočítala, kolikrát mě rozesmál za tu půl hodinu, kdy jsme tady byli, a přiměl mě tak, abych snědla polovinu ze svého talíře, aniž jsem si to uvědomila. Jeho přítomnost působila na mou raněnou duši jako hojivý balzám.

Úterý 30. října 2012

19.20

Byli jsme už jen pár domů od Karen, když jsem Holdera požádala, aby zastavil. Už sama cesta byla trýznivá, ale příjezd byl ze všeho nejhorší. Neměla jsem ponětí, co mám Karen říct, jak se mám tvářit, až projdu dveřmi.

Holder zajel k obrubníku a vypnul motor. Starostlivě se na mě podíval. „Potřebuješ oddych na konci kapitoly?“

Přikývla jsem a zhluboka se nadechla. Holder se natáhl po mé ruce a stiskl ji.

„Co tě nejvíc děsí na tom, že ji máš vidět?“

Otočila jsem se k němu. „Co? Že jí možná bez ohledu na to, co mi dneska řekne, nedokážu nikdy odpustit. Vím, že můj život byl mnohem lepší s ní, než kdybych zůstala s tátou, ale to ona nemohla nijak vědět. A když já teď vím, čeho je schopná… nevím, jestli jí to odpustím. Když jsem nemohla odpustit tátovi, co mi dělal… nejspíš neodpustím ani jí.“ Holder mě palcem pohladil po čele. „Možná jí nepromineš, ale musíš uznat, žes s ní měla fajn život.

Byla to dobrá máma, Sky. Nezapomínej na to dneska, až s ní budeš mluvit, jo?“

Nervózně jsem se zasmála. „To je na tom právě nejhorší,“ potvrdila jsem. „Že byla tak dobrá máma a já ji miluju. Miluju ji tolik, že mě děsí k smrti, jestli už po dnešku žádnou mámu mít nebudu.“

Holder mě přitáhl k sobě a objal mě. „Mě to kvůli tobě děsí taky,“ prohlásil, protože nechtěl hrát to „všechno bude v pořádku, zlato“. Oba jsme měli strach z neznáma, netušili jsme, jaký obrat teď nabere můj život a jestli se nám podaří zůstat spolu. Položila jsem ruce na kolena a snažila se v sobě vydolovat dost odvahy na to, abych se do toho pustila. „Jsem připravená.“ Holder přikývl a rozjel se. Zatočil za roh a zajel na naši příjezdovou cestu.

Když jsem viděla svůj domov, rozklepala jsem se ještě víc.

Holder otevřel svoje dvířka, když z domu vyšel Jack.

„Zůstaň tady,“ vyzval mě Holder. „Chci si nejdřív promluvit s Jackem.“ Vystoupil a přibouchl za sebou. Já zůstala tam, kde chtěl, protože jsem z auta nijak nespěchala. Dívala jsem se, jak se spolu Holder a Jack chvíli baví. To, že tady Jack s Karen zůstal, bylo zvláštní a netušila jsem, jestli mu vážně svěřila pravdu o tom, co udělala. Přece by nepodporoval únoskyni dětí?

Holder se vrátil k autu, otevřel mi dveře a klekl si přede mnou. „Zvládneš to?“ zeptal se a pohladil mě prstem po tváři.

Cítila jsem, že moje hlava kývá, ale já ten pohyb neovládala.

Moje nohy vyklouzly z auta a moje

ruka se natáhla k Holderovi, taky bez mého přičinění.

Nebyla jsem připravená, chtěla jsem ještě zůstat

v autě… ale najednou jsem se viděla, jak kráčím k domu.

Když jsem došla k Jackovi, natáh se, aby mě

objal. Když jsem ucítila jeho známou vůni, obrnila jsem se a zhluboka se nadechla.

„Děkuju, že jsi přijela,“ zamumlal Jack. „Potřebuje ti všechno vysvětlit. Slib mi, že ji vyslechneš.“

Odtáhla jsem se od něj a podívala se mu do očí. „Ty víš, co udělala? Přiznala se ti?“

Bolestně přikývl. „Vím to, a chápu, jak je to pro tebe těžké.

Ale musíš ji nechat, ať ti to sama vysvětlí.“

Vydal se k domu s paží položenou kolem mých ramen. Holder šel z druhé strany a držel mě za ruku.

Vedli mě, jako bych byla křehké dítě. To nejsem.

Zastavila jsem se na schodech a otočila se k nim. „Chci si s ní promluvit sama.“

Vím, že jsem chtěla mít Holdera u sebe, ale najednou jsem cítila, že musím být silná. Líbil se mi ten pocit, jak mě ochraňuje, ale tohle byla ta nejtěžší věc, kterou jsem musela udělat. A chtěla jsem ji udělat sama. Protože jestli dokážu čelit téhle situaci, pak už dokážu čelit všemu.

Nikdo z nich neprotestoval, což jsem ocenila – bylo zřejmé, že mi oba věří. Holder mi stiskl ruku a povzbudivě mě postrčil dovnitř. „Budu tady.“ Zhluboka jsem se nadechla a otevřela přední dveře.

Když jsem vešla do obýváku, Karen přestala chodit sem a tam a prudce se na mě otočila. Když jsme se na sebe podívaly, přestala se ovládat a vrhla se ke mně.

Nevím, co jsem čekala, že uvidím v její tváři, ale rozhodně jsem nečekala úlevu.

„Jsi v pořádku!“ vyhrkla a chytila mě kolem krku a zaúpěla:

„Je mi to tak líto, Sky. Je mi tak líto,

že jsi na to přišla sama, dřív, než jsem ti to řekla.“ Snažila se mluvit dál, ale nemohla potlačit prudké vzlyky. Když jsem viděla její bolest, sevřelo se mi srdce.

Vědomí toho, co udělala, nemohlo úplně vymazat třináct let lásky, kdy jsem ji milovala.

Vzala mi obličej do dlaní a vypravila ze sebe: „Chtěla jsem ti to povědět, až ti bude osmnáct.

Přísahám, že chtěla. Je mi tak líto, že jsi na to musela přijít sama. Dělala jsem všechno, aby se to nestalo.“

Odstrčila jsem její ruce a ucouvla od ní. „Nevím, jak mám reagovat na to, co mi od teďka řekneš, mami.“ Podívala jsem se jí do očí. „Mám tolik otázek, ale bojím se je položit. Jak mám poznat, jestli mi říkáš pravdu? Jak mám vědět, že mi nebudeš lhát, tak jako jsi mi lhala třináct let?“

Karen šla do kuchyně, vzala si papírový kapesníček a otřela si oči. Několikrát se mělce nadechla, jak se snažila ovládnout. „Pojď si sednout ke mně, miláčku,“ vyzvala mě a vydala se kolem mě k pohovce. Zůstala jsem stát a dívala se, jak se opatrně usazuje. Zvedla ke mně oči. Tvář měla úplně bledou. „Prosím,“ hlesla. „Vím, že mi nevěříš, a máš na to plné právo za to, co jsem udělala. Ale jestli dokážeš v srdci připustit, že tě miluju víc než všechno na světě, musíš mi dát šanci vysvětlit ti to.“

V očích neměla nic než upřímnost. Kvůli tomu jsem se vydala k pohovce a posadila se proti ní.

Karen se nadechla, vydechla, a zdálo se, že už se dokáže kontrolovat natolik, aby mohla mluvit.

„Abych ti mohla vylíčit pravdu o tom, co se ti stalo… musím ti nejdřív vyložit, co se stalo mně.“ Na pár minut se odmlčela, jako by se zase ze všech sil snažila nezhroutit. Viděla jsem jí na očích, že to, co se mi chystá říct, je pro ni skoro nesnesitelné. Tolik se mi chtělo vrhnout se k ní a obejmout ji, uchlácholit ji. Ale nemohla jsem. Milovala jsem ji, ale tohle jsem udělat nemohla.

„Měla jsem báječnou maminku, Sky. Jmenovala se Dawn a milovala mě i bratra celým svým srdcem. Bratr John byl o deset let starší než já, takže jsme nikdy nezažili tu klasickou sourozeneckou rivalitu. Táta umřel, když mi bylo devět, a tak byl John pro mě vlastně na jeho místě. Byl to můj ochránce a báječný bráška. Ale bohužel, když mi bylo třináct, stal se pro mě opravdu něčím jako náhradním otcem, protože máma umřela.

Johnovi bylo třiadvacet, zrovna skončil vysokou. Neměli jsme žádné příbuzné, kteří by se o mě postarali, tak si mě vzal na starost on. Nejdřív to docela šlo.

Byla jsem hrozně nešťastná z toho, že

maminka umřela, a John toho měl na krku vážně hodně.

Začal chodit do své první práce, měl na krku

mě a bylo to pro něj opravdu tvrdé. Tak tvrdé, že rok potom začal opravdu hodně pít. A já mu to moc neulehčovala. Byla jsem vzdorovitá puberťačka, párkrát jsem zůstala venku delší dobu, než jsem měla.

Jednou jsem se vrátila zase pozdě a John na mě zuřil. Začali jsme se hádat, pak fyzicky prát, a on mě několikrát uhodil. To nikdy předtím neudělal. Utekla jsem do svého pokoje. Za pár minut přišel za mnou, aby se omluvil. V poslední době, když začal tolik pít, jsem se ho začala vážně bát. A když mě teď i uhodil… měla jsem pořádný strach.“

Karen si poposedla a napila se trochu vody. Dívala jsem se, jak si zvedá sklenici k puse a prsty se jí třesou.

„Omlouval se mi, ale já ho neposlouchala. Můj vzdor ho naštval. Hodil mě na postel a vřískal na mě, že jsem mu zničila život. Že bych mu měla spíš poděkovat za to, že tak dře, aby mě uživil.“

Karen si odkašlala a z očí jí vyhrkly nové slzy, jak se mi snažila líčit tuhle bolestnou minulost.

Podívala se na mě a cítila jsem, že to, co chce vyslovit teď, je pro ni skoro k nesnesení.

„Sky…“ pronesla bolestně, „bratr mě tu noc znásilnil. A nejen tu noc. Dělal to potom každou další noc, dál a dál, celé dva roky.“

Ruka mi vyletěla k puse a zalapala jsem po dechu. Z hlavy se mi odplavila všechna krev, a z celého těla taky. Cítila jsem se úplně prázdná, jak jsem zděšeně čekala na její další slova. Karen měla v očích ještě prázdnější výraz než já. Radši jsem se jí zeptala sama.

„Mami… John… to… byl to můj táta, viď?“

Rychle kývla a v oku se jí objevila slza. „Ano, miláčku, byl. Je mi to tak líto.“

Tělo se mi otřáslo vzlykem a Karen se vrhla ke mně, aby mě objala. Chytila jsem ji kolem krku. „Je mi tak líto, že ti to dělal,“ vyhrkla jsem. Seděly jsme vedle sebe, držely se v náručí a plakaly nad tím, co nám oběma prováděl muž, kterého jsme tolik milovaly.

„To není všechno,“ ozvala se po chvíli. „Chci ti to říct. Ano?“

Přikývla jsem, odtáhla se od ní a vložila ruce do jejích.

„Když mi bylo šestnáct, řekla jsem to kamarádce, která to pověděla své matce. A matka to ohlásila.

John byl tehdy už tři roky u policie a měl tam dobou pozici. Když ho předvolali k výslechu, prohlásil, že jsem si to vymyslela, protože mi zakazuje chodit s kluky.

Nakonec ho zprostili obvinění a případ

zametli pod koberec. Věděla jsem, že už s ním nikdy nemůžu bydlet. Odstěhovala jsem se k přátelům a tam byla až do maturity. S Johnem jsem už nikdy nepromluvila.

Uběhlo šest let, než jsem ho zase viděla. Bylo mi dvacet jedna a studovala jsem na vysoké. Stála jsem v samoobsluze a zaslechla jeho hlas. Strnula jsem, nemohla se pohnout. Jeho hlas bych poznala všude. Bylo v něm něco, co člověka děsilo… a nikdy, nikdy na něj nemohl zapomenout.

Jenže ten den mě paralyzovalo něco jiného než jeho hlas… byl to tvůj hlas. Slyšela jsem ho, jak mluví s malou holčičkou, a okamžitě se mi vrátily všechny ty noci, kdy mi ubližoval. Udělalo se mi špatně od žaludku z vědomí, čeho je schopný. Sledovala jsem ho zpovzdálí, dívala se, jak se spolu bavíte. On v jednu chvíli odešel kousek od nákupního vozíku a já zachytila tvůj pohled. Dlouho ses na mě dívala. Byla jsi ta nejkrásnější holčička, jakou jsem kdy viděla. A taky nejsmutnější. V tu chvíli, kdy jsem se ti podívala do očí, jsem pochopila, že ti dělá přesně to, co dělal mně. Viděla jsem ve tvých očích strach a beznaděj.

Další dny jsem se snažila zjistit všechno o tom, jak teď bratr žije. Dozvěděla jsem se, že mu umřela žena a on tě vychovává sám. Zkusila jsem jednu věc, ke které jsem sebrala odvahu: zavolala na policii jako anonymní informátorka, že tě zneužívá. O týden později jsem se dozvěděla, že tě na odboru ochrany práv dětí vyslechli a případ odložili. Nevím, jestli za to mohlo jeho vysoké postavení u policie, ale jsem si tím skoro jistá. Tohle už bylo podruhé, kdy mu to prošlo. Nemohla jsem unést pomyšlení, že tě nechám u něj, když jsem věděla, co se ti děje. Možná byly i jiné způsoby, jak to vyřešit, ale já… byla jsem tak mladá a tolik jsem se o tebe bála. Nevěřila jsem zákonu, protože nás obě už dvakrát zklamal.

O pár dní později jsem se rozhodla. Když ti nikdo jiný nepomůže, aby ses ho zbavila… pomůžu ti já.

Nikdy nezapomenu, jak jsem přijela k vašemu domu, a ty jsi tam seděla na trávníku, objímala si kolena a mohla si vyplakat srdíčko. Když jsem na tebe zavolala, přiběhla jsi, nastoupila ke mně do auta… a pak jsme odjely a já se ani jednou neotočila.“ Karen sevřela pevně ruce, za které mě držela, a tvrdě se mi zadívala do očí. „Sky, přísahám při všem, co je mi svaté, že jsem tě jen před ním chtěla ochránit. Udělala jsem všechno, aby tě nenašel…

abych ti zabránila najít ho. Už jsme o něm spolu nikdy nemluvily a já se snažila oddělit tě co nejvíc od tvé minulosti, abys mohla žít normální život. Věděla jsem, že tě nebudu moct schovávat věčně. Že jednou budu muset čelit tomu, co jsem udělala… ale to bylo vedlejší. I teď je to vedlejší. Chtěla jsem jen, abys byla v bezpečí, dokud nebudeš dost stará, aby tě už nikdo neposlal zpátky k němu.

Den předtím, než jsem tě odvezla, jsem si počkala, až u vás nebude nikdo doma, a dostala jsem se dovnitř. Chtěla jsem ti vzít nějaké věci, které by tě mohly utěšit, až budeš se mnou – třeba medvídka nebo oblíbenou deku. Ale když jsem se dostala do tvého pokojíčku, došlo mi, že nic z toho domu ti pocit bezpečí nepřinese. Pokud jsi byla stejná, jako já, pak nebudeš chtít nic, co by ti připomínalo ty strašné věci s ním. A tak jsem nevzala nic, protože jsem nechtěla, abys na to musela vzpomínat.“

Karen vstala a vyšla z pokoje. Za chvíli se vrátila s dřevěnou kazetkou. Položila mi ji do klína. „Ale nemohla jsem odejít bez tohohle. Věděla jsem, že jednou přijde den, kdy ti budu muset povědět pravdu, a pak budeš chtít vědět co nejvíc i o své matce. Moc jsem toho tam po ní nenašla, ale vzala jsem všechno, co tam bylo, abych to schovala pro tebe.“ Do očí mi vyhrkly slzy, když jsem přejela prsty po víčku krabičky, v níž byly jediné památky na mou matku, tu ženu, kterou jsem si vůbec nepamatovala.

Neotevřela jsem ji. Zatím ne. Na to jsem potřebovala být sama.

Karen mi zastrkala vlasy za ucho. Podívala jsem se na ni.

„Vím, že jsem nejednala správně, ale

nelituju toho. Kdybych se měla znova rozhodnout, zase bych udělala všechno pro to, abys byla v bezpečí. Vím, že mě asi nenávidíš za to, že jsem ti lhala.

To chápu, Sky, protože tě miluju, a unesu

to. Nesmíš se cítit provinile, že mě teď nenávidíš. Třináct let jsem věděla, že mě jednou tenhle rozhovor čeká, a jsem připravená unést tvoje rozhodnutí. Ať už se rozhodneš pro cokoli. Chci pro tebe jen to nejlepší. Jestli chceš, zavolám hned na policii. Řeknu jim všechno, co teď tobě, pokud ti to pomůže najít pokoj. Jestli chceš počkat až do svých pravých osmnáctých narozenin a žít zatím v tomhle domě, pak jsem pro. Přihlásím se na policii hned po tom, jakmile budeš legálně zletilá, aby ses mohla starat sama o sebe. Rozhodni se tak, aby to bylo co nejlepší pro tebe, Sky. Se mnou si nedělej starosti. Vždycky jsem chtěla jen jedno: abys byla v bezpečí. Ať mě teď čeká cokoli, každá vteřina z těch třinácti let s tebou stála za to.“

Zadívala jsem se na krabičku a z očí mi tekly další slzy.

Neměla jsem ani ponětí, co bych měla

dělat. Už jsem nevěděla, co je správné a co je špatné. Nebo co je správné a špatné v téhle situaci.

Věděla jsem, že jí nedokážu odpovědět hned. Po tom, co mi pověděla, jako by všechny moje představy o spravedlnosti a právu dostaly pořádně na frak.

Vzhlédla jsem k ní a zavrtěla hlavou. „Já nevím,“ zašeptala jsem. „Nevím, co chci, aby se stalo.“

Ale věděla jsem, co potřebuju. Přestávku na konci kapitoly. Vstala jsem a Karen zůstala sedět. Dívala se na mě, jak jdu ke dveřím. „Potřebuju chvíli přemejšlet,“ pronesla jsem tiše. Sotva jsem vyšla ven, objaly mě Holderovy paže. V jedné ruce jsem držela dřevěnou kazetku, druhou jsem ho objala kolem krku a zabořila mu hlavu do ramene. Brečela jsem mu do košile, protože jsem nevěděla, jak si mám srovnat v hlavě to, co jsem se zrovna dozvěděla. „Nebe,“ hlesla jsem. „Potřebuju vidět nebe.“ Holder neřekl ani slovo, protože věděl hned, o čem mluvím.

Chytil mě za ruku a táhl k autu. Jack

zmizel v domě za Karen a Holder nastartoval auto. Za chvíli už jsme vyjížděli z příjezdové cesty.

Úterý 30. října 2012

20.45

Holder se neptal, co mi Karen řekla. Věděl, že mu to povím, až to půjde. V tuhle chvíli jsem měla pocit, že to udělat nemůžu. Aspoň ne do chvíle, než se rozmyslím, co dál.

Holder zajel s autem k letišti, ale jeli jsme o něco dál než předtím. Když jsme vystoupili z auta a došli k plotu, překvapilo mě, že je před námi nezamčená brána. Holder odsunul západku a podržel mi otevřené křídlo, abych mohla projít.

„Tady je brána?“ zeptala jsem se zmateně. „Proč jsme vždycky lezli přes plot?“

Potměšile se na mě podíval. „V obou případech jsi na sobě měla šaty. Co bych z toho měl, kdybych s tebou chodil bránou?“

Nevím, jak to dokázal, ale rozesmálo mě to. Prošla jsem bránou a on ji za mnou zavřel, ale zůstal na druhé straně plotu. Natáhla jsem k němu ruku. „Chci, abys šel se mnou.“

„Určitě? Myslel jsem, že chceš bejt sama.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Chci tě mít u sebe. Nějak mi nepřijde správný chodit tam sama.“

Holder prošel bránou a vzal mě za ruku. Šli jsme k ranveji a posadili se tam, co minule. Položila jsem si dřevěnou kazetku vedle sebe. Ještě jsem neměla odvahu ji otevřít. Jako bych si už nebyla jistá vůbec ničím. Lehla jsem si na záda a půl hodiny mlčky zírala na oblohu. Přemýšlela jsem o svém životě… o Karenině životě… o Lesslie… a cítila jsem, že teď se rozhoduju za nás tři.

„Karen je moje teta,“ ozvala jsem se nahlas. „Biologická teta.“ Nevím, jestli jsem to řekla nahlas kvůli Holderovi, nebo abych to slyšela z vlastních úst sama. Holder zaháknul malíček za můj a natočil ke mně hlavu. „Ta mladší sestra tvýho táty?“ zeptal se váhavě. Přikývla jsem a Holder zavřel oči, chápal, co to znamená, co se stalo v Karenině minulosti.

„Tak proto tě unesla,“ pronesl, jako by to dávalo dokonale smysl. „Ona věděla, co ti dělá.“

Přikývla jsem. „Chce, abych se rozhodla, co chci dál,

Holdere. Problém je, že já už nevím, co je správně.“

Holder si se mnou propletl všechny prsty. „To proto, že tady žádný rozhodnutí není správný,“

poznamenal. „Někdy to tak je. Máš před sebou na výběr ranec špatných rozhodnutí a ani jedno správný. Musíš si vybrat to nejmíň zlý.“

Přimět Karen, aby platila za to, co udělala z naprosto nesobeckých pohnutek, aby zachránila nevinné dítě, bylo bezpochyby to nejhorší rozhodnutí ze všech. V srdci jsem to dobře věděla, ale stejně jsem měla potíže s tím, že by její čin neměl mít žádné následky. Tehdy to nemohla vědět, ale její únos vlastně vedl k tomu, co se stalo Lesslie. Nemohla jsem ignorovat skutečnost, že moje záchrana znamenala tragédii pro moji nejlepší kamarádku.

Pro tu druhou dívku, o které si Holder myslel, že ji v životě zklamal.

„Musím se tě na něco zeptat,“ oznámila jsem mu. Tiše čekal, až promluvím. Posadila jsem se a zadívala se mu přímo do očí. „Nechci, abys mě přerušoval, jasný? Nech mě to dopovědět.“

Pohladil mě po ruce a přikývl. Pokračovala jsem: „Vím, že Karen to udělala jen proto, že mě chtěla zachránit. Rozhodla se z lásky, ne z nenávisti. Jenže mám strach, že když to necháme být, když nikomu nic neřekneme… ublíží to tobě. Protože já vím, že můj táta se soustředil na Lesslie jen proto, že jsem tam nebyla já. Vím, že tohle Karen nemohla nijak předvídat. Snažila se ho nahlásit na policii a byla zoufalá, když se nic nestalo. Ale co bude s námi, s tebou a se mnou, když se budeme snažít žít normálně? Bojím se, že ty budeš Karen navždycky nenávidět… nebo mi začneš mít za zlý to, k čemu se dneska v noci rozhodnu. Neříkám, že nemáš plný právo se tak cítit. Jestli potřebuješ Karen nenávidět za to, co se stalo Les, chápu to. Jen potřebuju vědět, že až se pro něco rozhodnu, tak… tak to…“

Snažila jsem se najít ty správné výrazy, ale nedařilo se mi to.

Někdy je nejtěžší položit ty

nejjednodušší otázky. Stiskla jsem mu ruku a podívala se mu do očí. „Holdere… budeš v pořádku?“

Jeho výraz byl nečitelný. Po chvíli si se mnou zase propletl prsty a zadíval se na nebe nad námi.

„Celou tu dobu,“ začal, „celej rok jsem nedělal nic jinýho, než že jsem nenáviděl Les za to, co udělala, a zuřil na ni. Nenáviděl jsem ji, protože jsme žili stejně. Měli jsme rodiče, co se rozvedli, měli jsme nejlepší kamarádku, která nám zmizela ze života.

Spolu jsme se trápili nad tím, co se ti

stalo, Sky. Přestěhovali jsme se do stejnýho města a stejnýho domu, měli stejnou mámu, chodili do stejný školy. Les žila totéž, co já, ale jako by pro ni všechno bylo nějak těžší. Někdy jsem ji v noci slyšel, jak brečí. Často jsem šel za ní a držel ji, ale někdy jsem měl chuť na ni vřískat, proč je taková slaboška.

Tu noc, kdy… kdy jsem zjistil, co udělala… jsem ji nenáviděl. Za to, že to tak snadno vzdala. Za to, že se jí její život zdál tvrdší než mně ten můj, i když jsme ho měli stejnej.“

Vzal mě za obě ruce a natočil se ke mně celým tělem. „Teď už znám pravdu. Vím, že její život byl milionkrát horší než můj. A to, že se pořád dokázala smát a já neměl ani ponětí, jaký sračky musela prožít… konečně vidím, jak statečná byla. Nemohla za to, že se s tím nedokázala vyrovnat. Kéž by mi dovolila jí pomoct, nebo to někomu řekla, jenže tohle řeší každej jinak… zvlášť když má pocit, že je v tom sám. Ty sis to dokázala v hlavě zablokovat a odstřihnout se od toho. Les se o to asi taky snažila, ale byla už starší než ty, když se jí to stalo. Takže myslím, že se zachovala přesně opačně –vzpomínala na to pořád a pořád, až to z ní vysálo všechen život a ona to už nemohla unýst.

A nemůžeš říkat, že to mělo přímou souvislost s tím, co udělala Karen. To je nesmysl. Podle mě by se tvůj otec pokusil o Lesslie, i kdybys zůstala doma. Bylo to prostě v něm. Takže pokud se ptáš na to, jestli to vyčítám Karen… ne. Jedině snad, že vás nenaložila do auta obě.“

Objal mě a přiblížil rty k mému uchu. „Rozhodni se, jak chceš. Rozhodni se tak, aby se tvoje srdce rychlejc uzdravilo. To pro tebe chci. To by pro tebe chtěla Lesslie.“

Zabořila jsem mu hlavu do ramene. „Děkuju, Holdere.“ Pevně mě držel a já myslela na rozhodnutí, které už nebylo rozhodnutím. Po chvíli jsem se od něj odtáhla a zvedla si kazetu do klína. Přejela jsem prsty po víčku a zaváhala, než jsem se dotkla zavírání. Pak jsem ho pomalu stiskla a zavřela oči, jako bych ještě nechtěla vidět, co je uvnitř. Když jsem se podívala, hleděla jsem do očí své mámě. Vyndala jsem roztřesenou rukou fotografii a dívala se na ženu, která mě porodila. Od očí přes nos a lícní kosti po pusu, ve všem jsem jí byla podobná.

Odložila jsem snímek a zvedla ten pod ním. Ten ve mně vyvolal víc emocí, protože jsme na něm byly obě. Byly mi tam sotva dva a seděla jsem jí na klíně, objímala jsem ji rukama kolem krku. Máma mě líbá na tvář a já se křením do hledáčku od ucha k uchu. Z očí mi na fotku dopadly slzy. Otřela jsem ji a podala Holderovi. Chtěla jsem mu ukázat, pro co jsem tak hrozně chtěla jít do otcova domu.

V kazetě byla ještě jedna věc, stříbrný řetízek s medailonem ve tvaru hvězdy. Otevřela jsem ho a uviděla se uvnitř jako miminko. Naproti fotce bylo napsáno „Můj paprsek naděje“.

Rozepnula jsem řetízek a přiložila si ho ke krku a zvedla si vlasy. Holder mi sponku vzadu zacvaknul, spustil mi vlasy a políbil mě na spánek.

„Byla krásná. Jako její dcera.“ Vrátil mi snímek a něžně mě políbil. Nakouknul do medailonku, usmál se a zase ho zacvakl. Pak se mi podíval do očí.

„Připravená?“

Vrátila jsem fotky do kazety, zavřela ji, sebevědomě zvedla hlavu a kývla. „Jo, jsem.“

Úterý 30. října 2012

22.15

Tentokrát šel Holder dovnitř se mnou. Karen a Jack byli na pohovce. On ji objímal kolem ramen a držel za ruku. Karen vzhlédla, když jsme vešli. Jack hned vyskočil, připravený nechat nás zase o samotě. „Ne, to je dobrý,“ ozvala jsem se. „Nemusíš nikam chodit. Bude to jen chvilka.“

Viděla jsem, že ho moje slova vyděsila, ale mlčel. Poodešel od Karen, abych si vedle ní mohla sednout já. Položila jsem dřevěnou kazetu na stůl a posadila se. Věděla jsem, že Karen teď vůbec netuší, co ji v budoucnu čeká. Nevěděla, k čemu jsem se rozhodla, ale stejně se na mě snažila konejšivě usmívat.

Vzala jsem ji za ruku a podívala se jí přímo do očí. Chtěla jsem, aby mi rozuměla. Aby mezi námi nebylo nic než pravda.

„Mami,“ začala jsem a snažila se mluvit co nejklidněji,

„když jsi mě odvezla od táty, věděla jsi, co

ti za to hrozí, ale stejně jsi to udělala. Riskovalas kvůli mně svůj život a já bych nikdy nemohla chtít, abys za to trpěla. Nebudu tě za to soudit. To mi nepřísluší. Já ti za to můžu jenom… poděkovat. Takže, mami, děkuju. Děkuju, žes mi zachránila život.“

To už brečela víc než já. Objaly jsme se a obě plakaly.

Objímaly jsme se a plakaly – jako matka

a dcera, teta a neteř, jako jedna oběť zneužívání s druhou. A taky jako ty, které přežily.

Neuměla jsem si ani představit, co měla Karen v uplynulých třinácti letech za život. Všechno podřizovala jen mně. Čekala, že až mi bude osmnáct, přizná se a bude čelit následkům. Vědomí, že mě tolik milovala, aby pro mě obětovala celý život, ve mně málem vzbuzovalo pocit, že toho nejsem hodná. Skoro jsem se nedokázala vyrovnat s pomyšlením, že mě dva lidi v životě tolik milovali, aby pro mě udělali úplně všechno.

Ukázalo se, že Karen toužila žít s Jackem, ale nemohla to dát najevo. Bála se, že by mu zlomilo srdce, až by se o ní dozvěděl pravdu. Jenže nečekala, že Jack ji miluje naprosto bezpodmínečně… tak jako ona mě. A když si vyslechl její přiznání, jenom se v té lásce ještě víc utvrdil. Hádám, že do příštího víkendu budou všechny jeho věci u nás. Karen mi po večerech trpělivě odpovídala na všechny otázky. Hlavně jsem nechápala, jak jsem mohla získat legální dokumenty na svoje nové jméno. Karen mi se smíchem vysvětlila, že s dostatkem peněz a trochou správných známostí jde všechno. Oficiálně to byla adopce dítěte z jiného státu a já v sedmi letech dostala nové dokumenty, rodný list i všechno ostatní. Na podrobnosti jsem se radši nevyptávala, protože jsem to nechtěla vědět.

A na další věc jsem se ani nemusela ptát… ano, už jsme si mohly pořídit televizi. Karen moderní technologií zase tolik neopovrhovala, jen to předstírala, aby se ke mně předčasně nedostaly informace, které jsem neměla vědět. Zítra nejspíš vyrazíme do hypermarketu do oddělení elektrotechniky.

S Holderem jsme Karen vysvětlili, jak on přišel na to, že já jsem Hope. Nejdřív nemohla pochopit, jak mezi námi mohlo od dětství zůstat tak silné pouto… natolik, aby si mě Holder pamatoval. Ale když nás spolu viděla, snad ji to přesvědčilo, že to pouto pořád trvá. Bohužel jsem viděla záblesk obav i pokaždé, když mě Holder políbil nebo mi dal ruku na koleno. Koneckonců, je to moje máma.

Když jsme po několika hodinách konečně dospěli k mnohem větší shodě, než bych po posledních událostech pokládala za možné, rozhodli jsme se jít spát. Holder a Jack se rozloučili a Holder ujistil Karen, že už mi nebude posílat žádné urážlivé esemesky. Ale když to slíbil, za jejími zády na mě mrknul.

Karen mě pak objímala a objímala, jako by s tím nechtěla nikdy skončit. Když jsem jí konečně dala pusu na dobrou noc, šla jsem k sobě do pokoje a zalezla si do postele. Dívala jsem se na hvězdy na stropě. Napadlo mě, že bych je měla strhat, protože ve mně jen budou probouzet špatné vzpomínky.

Ale neudělala jsem to. Nechala jsem je tam, protože když se na ně podívám, připomenou mi Hope.

Připomenou mi mě a všechno, co jsem v životě musela překonat. I když jsem se litovala a nechápala, proč se to muselo stát zrovna mně… nechtěla jsem je sundat.

Protože bych si nepřála mít dokonalý

život. Zkoušky osudu sráží člověka na kolena, ale tam má na vybranou, jestli si očistí špínu a půjde dál, a možná se pak ještě víc narovná. Nejspíš mě tohle v životě čeká ještě mockrát, ale teď už vím, že nezůstanu v prachu na zemi.

Uslyšela jsem tiché zaklepání na okno ložnice. Pak se otevřelo. Usmála jsem se a přehodila si nohy přes okraj postele. Čekala jsem, až Holder vleze dovnitř.

„Nedostanu pusinku na přivítanou?“ zeptal se, když za sebou okno zavřel. Přešel k posteli, odhrnul pokrývku a vklouzl ke mně.

„Jsi studenej,“ ozvala jsem se, když mě objal. „Šels sem pěšky?“

„Ne, běžel jsem.“ Políbil mě na čelo a sklouzl mi rukou po zádech až úplně dolů. „Už tejden jsme neběhali. Začíná ti kynout zadek.“

Rozesmála jsem se a uhodila ho do ruky. „Nezapomínej, že urážky jsou legrační jenom v esemeskách.“

„Když už o tom mluvíme… máš zase svůj telefon?“

Pokrčila jsem rameny. „Vlastně o něj ani nestojím. Doufám, že jsem si svýho přítele tak omotala kolem prstu, že mi k Vánocům koupí iPhone.“

Zasmál se, vyhoupl se na moje tělo a přitiskl ledové rty na moje horké. Ten kontrast ho přiměl zasténat. Líbal mě a líbal, až se jeho tělo postupně prohřálo.

„Víš co?“ Nazdvihl se na lokti a usmál se

na mě s těmi svými neodolatelnými dolíčky.

„Co?“

Jeho hlas zazněl zpěvavě a o oktávu víš. „Ještě jsme se nemilovali ve tvý posteli.“

Chvíli jsem nad tím uvažovala, než jsem zavrtěla hlavou a shodila ho ze sebe. „A taky nebudeme, dokud bude máma doma.“

Holder se zasmál, uchopil mě za pas a vysadil si mě na sebe.

Opřela jsem se čelem o jeho hruď a on mě pevně objal.

„Sky?“

„Holdere?“

„Chci ti něco říct,“ oznámil mi. „Ne jako tvůj kluk. Ani jako tvůj starej kamarád. Říkám to jen proto, že bys to měla od někoho slyšet.“ Položil mi dlaň do vlasů. „Jsem na tebe tak hrdý.“

Zavřela jsem pevně oči a nechávala do sebe prosáknout jeho slova. Přitiskl mi rty do vlasů a políbil mě – poprvé nebo pomilionté, kdo by se o to staral?

Pevně jsem ho objala a vydechla. „Děkuju ti.“ Opřela jsem si bradu o jeho hrudník a dívala se mu do očí, zatímco on se na mě usmíval. „A ani nedokážu vyjmenovat, za co všechno ti děkuju. Žes mi dodal odvahu ptát se i ve chvíli, kdy nechci znát odpověď.

Že mě miluješ tak, jak mě miluješ. Žes mi

ukázal, jak musíme být silní, když tady pro sebe chceme navzájem být. A děkuju ti za to, žes mě po těch letech našel.“ Pohladila jsem ho po hrudi, až jsem nahmatala jeho ruku a přejela mu prstem po tetování. Sklonila jsem se k němu a políbila ho. „Ale nejvíc ze všeho ti děkuju, žes mě tenkrát nechal nastoupit do toho auta, protože jinak by můj život nevypadal takhle.“

Tělo se mi zhouplo, jak se Holder pode mnou zhluboka nadechnul a vydechnul. Vzal mi obličej do dlaní a pokusil se usmát, ale oči měl plné bolesti. „Když jsem si celý ty roky představoval, jaký by to bylo, kdybych tě našel… nikdy by mě nenapadlo, že mi nakonec poděkuješ za to, že jsem tě ztratil.“

„Jaký nakonec?“ opakovala jsem dotčeně. „Tohle snad není konec, ne?“

Holder mi zastrčil pramínek vlasů za ucho a nechal tam ruku. „Kéž bych moh tvrdit, že budeme žít šťastně, dokud neumřeme, ale nemůžu. Máme toho oba tolik, s čím se musíme vyrovnat. S tím, co se stalo mezi tebou, mnou, tvou mámou a tvým tátou, s tím, co potkalo Less… je toho tolik, že někdy možná budeme mít pocit, že to nezvládneme. Ale zvládneme. Zvládneme, protože máme jeden druhýho. Takže o nás se nebojím, miláčku. O nás se vůbec nebojím.“

Políbila jsem ho na dolíček a usmála se. „Já se o nás taky nebojím. A jen na okraj – šťastný konce mě nudí.“

Rozesmál se. „Jasně. Ale tohle není šťastnej konec. Tohle jsem jenom já.“

„A já nic jinýho nepotřebuju,“ prohlásila jsem. „No, možná lampu. A popelník. A ovladač. A tuhle hru. A tebe, Deane Holdere. To je všechno, co potřebuju.“

Před třinácti lety

„Co to dělá?“ zeptala jsem se Lesslie. Dívaly jsme se oknem jejich obýváku na Deana, jak leží na příjezdové cestě a kouká do nebe.

„Zírá na hvězdy,“ odpověděla Lesslie. „Dělá to pořád.“ Otočila jsem se na ni. „Zírá na hvězdy?“

Pokrčila rameny. „Tak tomu říká. Prostě tam leží a civí na nebe.“

Vykoukla jsem z okna a chvíli ho pozorovala. Nikdy mě to nenapadlo, ale asi by mě to taky bavilo.

Mám hvězdy ráda. Moje maminka je měla ráda, protože je vylepila všude v mém pokojíčku. „Já to chci taky dělat,“ prohlásila jsem. „Půjdeme za ním?“ Podívala jsem se na Lesslie, ale zula si boty. „Mně se nechce. Jdi za ním ty a já zatím udělám s mamkou popcorn a najdu nějakej film.“

Milovala jsem ty noci, kdy jsem mohla spát u Deana a Lesslie. Milovala jsem každou noc, kdy jsem nemusela spát doma. Sklouzla jsem z pohovky, obula si boty a vyšla z domu za Deanem. Ani se na mě nepodíval, když jsem si vedle něj sedla. Dál se díval na hvězdy, a tak jsem ho napodobila.

Dneska byly hodně jasné. Takhle jsem se na ně ještě nikdy nedívala. Byly mnohem hezčí než hvězdičky na mém stropě.

„Jé. Ty jsou krásný.“

„Já vím, Hope,“ ozval se Holder. „Já vím.“

Chvíli bylo ticho, Nevěděla jsem, jestli se díváme na hvězdy hodiny nebo minuty, ale dívali jsme se na ně a nemluvili. Dean vůbec moc nemluvil, byl mnohem tišší než Lesslie.

„Hope? Slíbíš mi něco?“

Otočila jsem se na něj, ale pořád se díval na hvězdy. Nikdy jsem nikomu nic neslibovala, kromě táty.

Musela jsem mu slíbit, že nikomu nepovím, jak mu děkuju za dárky. Nikdy bych ten slib neporušila, i když někdy bych si to přála někomu říct. A kdybych si měla někoho vybrat, řekla bych to Deanovi, protože ten by to nikomu jinému neprozradil.

„Jo,“ hlesla jsem.

Podíval se na mě. „Víš, jak někdy brečíš kvůli tvýmu tátovi…“

Přikývla jsem a snažila se na to moc nemyslet. Nechápala jsem, jak Dean ví, kvůli čemu tak často brečím. Ale věděl.

„Slib mi, že když kvůli němu budeš smutná, budeš myslet na oblohu.“

Nerozuměla jsem tomu, proč mu to mám slibovat, ale přikývla jsem. „Proč?“

„Proto.“ Otočil tvář ke hvězdám. „Obloha je tak krásná. I když je zatažená nebo prší, pořád je nádherná. Mám ji ze všeho nejradši, protože kdybych byl smutnej nebo měl strach, stačí se na ni podívat, a ona tam stejně bude… a pořád bude stejně krásná.

Musíš na to myslet, když jsi smutná ze

svýho táty. Protože tak aspoň nebudeš muset myslet na něj.“ Usmála jsem se, i když mi do smíchu moc nebylo. Dál jsem se dívala s Deanem na oblohu a myslela na to, co mi řekl. Trochu se mi ulevilo, že teď mám kam utéct, když nechci být na tom místě, kde jsem.

Až budu smutná nebo vyděšená, vzpomenu si na oblohu a to mi pomůže, protože budu vědět, že tam stejně je, a je stejně krásná jako jindy.

„Slibuju,“ zašeptala jsem.

„Dobře.“ Holder ke mně natáhl ruku a zahákl se malíčkem za můj.