Colleen Hoover

Bez naděje 02. Ztracená naděje

KAPITOLA 1.

Čekala u dveří kanceláře. Tělnatá, spíš menší než střední postavy, přes modrý svetr ke krku modrý kalhotový kostým. Ani ta norková štola její obrysy nezjemnila. Obličej spíš hranatý a osmahlý a vzadu přistřižené vlasy jen dotvářely jeho chlapeckost. Takováto žena se hned tak nevyskytuje v půl deváté ráno, ledaže by před tím probděla celou noc.

Já odemykal dveře, ona poodstoupila a vzhlížela na mě jako to ranní ptáče na tučnou žížalu, kterou vyfouklo jiným.

„Dobrý den!“ pozdravil jsem.

„Pan Davis?“

Na odpověď nečekala, hned mi nabízela tlustou hnědou pravici. S prsteny na ruce stiskla tvrdě, jako chlap. Pak povolila, vzala mě nad loktem, vmanévrovala mě do kanceláře a zavřela dveře.

„Moc mě těší, pane Davis.“

Hned mi začala jít na nervy. „A proč?“

„Jaké proč?“

„Proč vás to těší?“

„Proto. Napřed se hezky pohodlně posaďme, potom si můžeme popovídat.“ U ženy bez půvabu mě taková umíněnost znepokojovala.

„O něčem určitém?“

Zapadla do lenošky u dveří a rozhlédla se po čekárně. Ta nebyla velká ani nákladně zařízená a jí to zřejmě neušlo. Jen do sebe zaklesla pěsti s prsteny, jinak na to nereagovala. Na každé ruce měla tři. V nich diamanty jako hrom – a vypadaly pravé.

„Mám pro vás kšeft,“ prohodila ke kožence promáčklé pohovky u protější zdi. „Pro vás to zrovna třeba veliký kšeft není, ale platím dobře. Padesát denně?“

„Plus výdaje. Kdo vás posílá?“

„Nikdo. Tak si přece sedněte! Vaše jméno znám už dávno, moc dávno.“

„V tom máte přede mnou náskok.“

To už se zas dívala na mne. Jako by se tou obhlídkou zchátralých koutů v předsíni unavila a zestárla. Olivové kruhy pod očima taky lecos napověděly. Třeba přece jen celou noc probděla. Napřed dělá naivku, potom si hraje na kluka, a při všem vypadá nejmíň na padesátnici. Američané nikdy nestárnou, ti rovnou umírají; její oči si to uvědomují a hledí proto provinile.

„Říkejte mi Ima.“

„Bydlíte v Santa Monice?“

„Přesně ne. Do toho vám nic není, kde bydlím. Já vám řeknu, na čem záleží, jestli chcete, abych mluvila bez obalu.“

„To bych si vyprosil.“

Imin tvrdý suchý pohled po mě přejel skoro hmatatelně a utkvěl mi na ústech. „Vypadáte sympaticky. Jenom byste měl změnit ten hollywoodský tón.“

Neměl jsem náladu na vyměňování komplimentů. Ten jedák i střídání způsobů, chvíli dáma, chvíli holka z ulice, mi vadilo. Jako když člověk mluví s několika osobami naráz a každé něco chybí.

„Ochranné zbarvení.“ Zachytil jsem její pohled a nedovolil, aby uhnula. „Jeden trefí na všelijaké lidi.“

Ani se nezačervenala. Jen v obličeji toho najednou měla nějak moc. To však hned přešlo a zase v ní promluvil ten neúplný chlapec:

„Podřezáváte snad zákazníkům hrdla? Sama mám dost smutné zkušenosti.“

„S detektivy?“

„S lidmi/Detektivové jsou taky lidi.“

„Vy jste hned zrána samá poklona, paní –“

„Zrovna jsem povídala, abyste mi říkal Imo. Můžu se spolehnout, že uděláte, co po vás chci, a dost? Že vezmete peníze a rovnou se pustíte do díla?“

„Peníze?“

„Tuhle prosím.“ Z modré kožené peněženky vytáhla pomačkanou bankovku a hodila mi ji, jako když odhazuje nějaký starý papír do koše. Chytil jsem ji. Stodolarová bankovka, přece ji neodmítnu!

„Závdavek na klientský poplatek pouto loajality vždycky upevní,“ prohodil jsem. „Stejně vás ovšem podřežu jako ty druhé, jen vám dám napřed umrtvující prostředek.“

„Proč se tu někdo snaží být za každou cenu vtipný? Ještě mi dlužíte odpověď.“

„Udělám, co po mně chcete, pokud to nebude protizákonné a bude to mít nějaký smysl.“

„Nic protizákonného po vás nechci,“ houkla na mě. „A smysl to má, to mi věřte!“

„Tím lip.“ Strčil jsem bankovku do náprsní tašky – v přihrádce pro papírové peníze vypadala dost osiřele – a otevřel jsem dveře do kanceláře.

Stály tam tři židle; čtvrtá by se sem už nevešla. Vytáhl jsem žaluzie a usedl na otáčecí židli za psací stůl. Imě jsem nabídl křeslo proti sobě. Sedla si však na obyčejnou židli u přepážky, pryč od okna, hezky do stínu.

Přehodila si nohu přes nohu, do krátké zlaté špičky zastrčila cigaretu a těžkým zlatým zapalovačem si ji zapálila.

„Tak a teď o našem obchodě. Potřebuju vypátrat jistou dívku, mulatku, která u mne donedávna pracovala. Odešla před čtrnácti dny, přesně prvního září. Osobně mi to nevadilo. Valná síla to nebyla, jenže si při tom odnesla několik mých tretek. Rubínové náušnice, zlatý náhrdelník.“

„Pojištěné?“

„Tak velké peníze v tom zase nejsou. Ale ty věci mají citovou hodnotu – chápete? Znamenají pro mě moc po citové stránce.“ Pokusila se zatvářit citově, ale neuspěla.

„S tím by se mělo jít na policii.“

„To ne.“ Obličej jí scvakl jako kus hnědého špalku. „Vždyť se sledováním lidí živíte, ne? A najednou se mi z toho vyvlíkáte a připravujete se o živobytí?“

Vytáhl jsem z tašky stodolarovou bankovku a upustil ji před sebe na stůl. „Zdá se.“

„No, nebuďte tak háklivý!“ Přinutila zlověstné rty k úsměvu. „Pane Davisi, já vám povím holou pravdu. Když já jsem takovej blázen, když jde o lidi! Někdo mě třeba i využije, jenže jak jednou u mě pracoval – no prostě, jaksi se za něj cítím zodpovědná. Lisa mi doopravdy přirostla k srdci. Nejspíš ji pořád ještě mám ráda. Poštvat na Lisu policii, to by mě ve snu nenapadlo. Nechci nic víc než si s ní pohovořit a dostat ty věci zpátky. Tolik jsem doufala, že mi pomůžete.“

Přes tvrdé černé oči jí padly krátké štětinaté řasy. K ní dost možná z dálky dolehlo ševelení houslí. Já slyšel jen hřmot a houkání aut na bulváru o poschodí níž.

„Říkala jste, že je to černoška.“

„Jsem bez rasových předsudků.“

„Tak jsem to nemyslel. Černou dívku v tomhle městě nenajdete. Já to zkoušel.“

„V Santa Monice Lisa není. Já vím, kde je.“

„Tak si za ní zajeďte a promluvte si s ní!“

„To taky chci. Napřed bych ale ráda zjistila, v jaké se pohybuje společnosti. Chci vědět s kým se stýká – nejenom teď, ale i do budoucna.“

„Na vrácení šperků jdete hezky od lesa. V tom něco vězí.“

„Do toho vám vůbec nic není.“ Snažila se to říct koketně a bujaře, ale sršela z toho zášť.

„Asi máte pravdu.“ Přešoupl jsem bankovku přes stůl a vstal. „Mně to připadá jako honba za přeludem. Proč nezkusíte inzerci v novinách? Je spousta detektivů, kteří se takovou honbou živí.“

„Panebože, ten chlap to myslí poctivé.“ Řekla to stranou, jako by vedle ní stálo její druhé já. „Dobrá, pane Davisi, položil jste mě na lopatky.“

Nijak mě ta představa nevzrušila, takže jsem nadále vystavoval patřičnou lhostejnost.

„Chápejte, ta věc spěchá. Nemám čas někudy pobíhat. Přiznám se vám, mám trochu strach.“

„Drobná krádež ani bižutérie s tím nemá co dělat. Že jste si nevymyslela něco lepšího. Jenže teď už se prosím nenamáhejte!“

„Nebudu. Řeknu to na rovinu. Lisa u mně sloužila a při tom pochopitelně nahlédla do mých rodinných poměrů. Odcházela od nás s jistým roztrpčením, ne z mé strany, z její. Třeba to začne roztrubovat a nadělá mi nepříjemnosti. Proto chci vědět s kým se stýká. Z toho si pak můžu udělat vlastní závěry.“

„Škoda, že o těch znepokojivých skutečnostech nemohu vědět víc.“

„O těch vám neřeknu nic; aby se to nedostalo ven. Tohle je snad vrchol upřímnosti, ne?“

Mně se ta povídačka ještě pořád nezamlouvala. Pravda, druhá verze byla už lepší. Znovu jsem se posadil. „Co říkáte, že u vás doma dělala?“

Okamžik zaváhala. „Běžné domácí práce. Je to služka. Plným jménem Lisa Williamsová.“

„A kde je to u vás?“

„Přece v mém domě. Nevím, proč bych vám měla říkat přesnou adresu?“

Spolkl jsem rozmrzelost. „A Lisa je teď kde? Nebo i to je tajné?“

„Já vím, určitě vám připadám praštěná a podezíravá,“ uznávala.

„Ale věřte mi, nejednou jsem se spálila. Tak co, dáte se do toho?“

„Co mám dělat.“

„Je zrovna nahoře ve Village v Laguna Beach. Jestli to chcete stihnout do oběda, máte co dělat. Je to dobré dvě hodiny cesty.“

„Já to tam znám.“

„Dobrá. Známý ji včera zahlédl v jedné restauraci na Hlavní třídě na křižovatce s Ana Hemet. Lisa prý tam chodí denně mezi dvanáctou a jednou na oběd, to mu řekl číšník. Je to kavárna a nálevna v jednom, říká se tam ‚U Jima‘. Určitě tam trefíte.“

„Fotku náhodou nemáte?“

„Bohužel.“ Bezděčným pohybem rozhodila ruce: hned bylo vidět, že je ze severního pobřeží Středozemního moře. „Jedině ji můžu popsat. Je to hezká dívka a tak světlé pleti, že se klidně může vydávat za Jihoameričanku nebo kalifornskou Španělku. Má pěkné veliké hnědé oči a ústa nijak zvlášť veliká – jako to bývá. Není stará. Mladší než my – než já.“ Neušlo mi, jak se sama opravila, ani to, jak si tím srovnáním lichotí. „K tomu hezkou postavičku, kdyby nebyla tak vyzáblá.“

„Stáří?“

„Tak něco přes dvacet.“

„Vlasy?“

„Černé do rovného ohonu. Má je rovné, maže si je olejem.“

„A vysoká?“

„Tak o pět šest centimetrů vyšší než já. A já mám metr šedesát.“

„Něco nápadného?“

„Nejlepší jsou na ní nohy, a ona to moc dobře ví.“ Složit jiné ženě poklonu bez výhrad Ima zřejmě nedokázala. „Nos má pěkný, ohrnutý nahoru – pěkný, jen ty nosní dírky kdyby tak necivěly.“

„Co měla na sobě, když jí váš známí viděl?“

„Modrožlutý kostkovaný kostýmek z jemné kůže. Právě podle toho jsem ji bezpečně poznala. Ten totiž dostala ode mne, je to dva měsíce. A sama si ho přesila.“

„Kostým tedy zpátky chtít nebudete?“

To ji dožralo. Zrovna jí ve špičce vyhasla cigareta: vytáhla oharek a zuřivě ho rozdrtila v popelníku. „Tohle už si od vás líbit nenechám, milej zlatej.“

„Teď jsme si akorát tak kvit,“ opáčil jsem. „Já si zapisuju skóre. To jen abyste neměla dojem, že si za těch svých mizerných sto dolarů kupujete bůhvíco. Vy jste podezíravá. Já zase nedůtklivý.“

„Jste vy ale pěknej bručoun. Neklape vám to v rodině či co?“

„Na to se zrovna chystám zeptat já vás.“

„Můj rodinný život nechtě na pokoji. Právě o tom si nepřeju, abyste s Lisou hovořil.“ Rázem byla jako vyměněná, nebo to alespoň hrála. „Hrome, je to můj život a já si ho žiju. Takhle se nikam nedostáném. Tak co? Jste ochoten udělat, co vám řeknu, nic víc a nic míň?“

„Víc rozhodně ne. A co když se v restauraci dnes ani neukáže? Jestli ano, tak ji mám sledovat, zaregistrovat, kam chodí a s kým se stýká. A vám to hlásit?“

„Ano. Pokud možná ještě dnes odpoledne. Ubytuju se v Laguna Beach v Městském hotelu. Ptejte se po paní Parkinové.“ Mrkla na hranaté zlaté hodinky na levé ruce. „A teď už radši vyrazte. V případě, že z Laguna Beach odjede, hned mi to hlaste a nespouštějte ji z očí!“ Rychle a odhodlaně zamířila ke dveřím čekárny. Zřejmě byla zvyklá za vším jít nejkratší cestou. Šíji měla pod přistřiženými vlasy silnou, svalnatou, jako beran. Pokynula mi na rozloučenou a při tom si povytáhla norkovou štolu. Snad aby zakryla tu očividnou vypasenost, napadlo mě.

Vrátil jsem se ke stolu a vytočil číslo volající služby. Stál jsem u okna a přes žaluzie viděl na chodník. Hemžilo se to tam mládenci a dívkami, pestrý dav, který bzučí a třepetá se v honbě za štěstím a za dolarem.

Mezi ty teď vpadla Ima, snědá a z výšky, odkud jsem ji pozoroval, ještě menší. Zahnula do kopce, hlavu na silné šíji vystrčenou vpřed, nezdolná síla pátrající po čemsi nehybném. Při pátém zazvonění se v ústředně ozval bublavý mladistvý ženský smích.

Ohlásil jsem, že na víkend jedu ven.

KAPITOLA 2.

Z návrší jsou na druhé straně údolí vidět hory, opřené o blankytnou modř nebe jako žulové kvádry. Je září a silnice se pode mnou vine mezi hnědými kopci pokaňkanými stíny dubů. Mezi těmito kopci a dalšími horami se na dně údolí jako šťavnatě zelená ozdobná šňůra prostírají ovocné sady, hnědý menčestr zoraných polí a porůznu rozseté zelinářské zahrady. Uprostřed nich Laguna Beach, roztažené uprášené město, které se takhle z dálky jeví spoře a čistě. Sjedu dolů a jsem tam.

Vyprahlé školky a předměstské ranče nabízejí na prodej rajčatové sazenice, vejce a fazolové boby. Kolem benzínových stanic, kempingů a motelů, jež se chcíple krčí pod halasnými jmény, je po krajích silnice rušno. Po silnici oběma směry jezdí velké náklaďáky, táhne se za nimi pach z výfuků a ve vzduchu zůstává viset hukot.

Dálnice je tam jakýsi hrubý společenský rovník, členící tuto pospolitost na dvě polokoule, tmavší a světlejší. Na severní polokouli žijí běloši, kteří vlastní a spravují banky a kostely a obchody s konfekcí, koloniálem a lihovinami. V té menší čtvrti pod dálnicí, stísněné a natlačené mezi mrazírny, skladiště a prádelny, žijí ti tmavší, Mexičané a černoši, kteří v Laguna Beach a jeho zázemí konají většinu manuální práce. Zapamatoval jsem si, že ulice Ana Hemet je rovnoběžná s dálnicí, a to o dvě ulice pod ní.

Je zrovna vedro a sucho. Až mě z toho sucha rozbolely dutiny. Na Hlavní třídě je hlučno a pestrá směsice vozidel se v poledním dopravním ruchu šine vpřed nárazník na nárazníku. Na Východní Ana Hemet zahýbám doleva a hned v první ulici najdu parkoviště. Po chodníku se plouží hospodyně, černé, hnědé i jenom snědé, balíky s nákupem v náručí, a strkají před sebou nákupní vozíčky. Nad nimi zchátralý barák s dvojicemi oken připomínajícími oči, které zešílely vzpomínáním na přežitá zemětřesení, hlásá na jedné straně CIZINECKÉ POKOJE, na druhé straně pak HÁDÁNÍ Z RUKY. Vystoupím z vozu a jdu po Hlavní třídě až ke stánku s časopisy na rohu ulice. Téměř naproti přes ulici je nerozsvícený neonový štít kavárny „U Jima“: PIVO OD ČEPU. PIVO S PĚNOU. OKUSTE NAŠE SPECIÁLNÍ HAMBURGERY.

Jimova kavárna má zřejmě pestrý okruh zákazníků. Vcházejí a vycházejí dobře padnoucí obleky, montérky, sportovní košile, rozhalenky a svetry. Ženy v pestrých plátěných šatech, v plážových oblecích, v kalhotách a košilých, v lehkých pláštích přes vybledlé květované hedvábí. Jsou mezi nimi i běloši, ale černošské a mexické hlavy převažují. Modrožlutý kostým z jemné kůže nikde.

„To když já byl v Americkým expedičním sboru,“ povzdechne si zasněně prodavač za pultem.

Zvednu časopis a dělám, že čtu, přitom sleduju hemžení na protější straně ulice. Po střechách aut tančí a tetelí se sluneční světlo.

Zatím už prodavač povídá otráveně: „Vašnosti, ty časopisy se nečtou, dokud nejsou zaplacený.“

Hodím mu čtvrťák a chlap je jako máslo. „Však víte, jak to je. Obchod je obchod.“

„Ovšem,“ říkám stroze, aby zas nezačal s tím Americkým expedičním sborem.

Přes zaprášené okno připomínají lidé naproti kompars v uličním výjevu z počátku barevného filmu. Průčelí budov jsou plochá a tak šeredná, že si nedovedu ani představit, jak to vypadá uvnitř. Z jedné strany sousedí Jimova kavárna se zastavárnou, kde jsou ve výkladní skříni vystaveny housle a střelné zbraně, z druhé strany je kino, polepené plakáty. Dav zřejmě zrychlil krok a pak se scéna zostří na dvoukřídlé dveře Jimovy kavárny. Z těch právě vychází světlá černošská dívka: rovné černé vlasy a modrožlutý kostým. Na okraji se zastavuje a pak míří k jihu.

„Nechal jste si tady knihu!“ volá za mnou prodavač.

Než dívka dorazí na křižovatku ulice Ana Hemet a Hlavní třídy, jsem napůl přes ulici. Zahýbá doleva, dělá krátké rychlé kroky. Namaštěné vlasy se jí v slunci lesknou. Teď prošla metr od mého kombi. Vklouznu za volant a spustím motor.

Lisa se nese jako vévodkyně. Boky se jí od útlého stonku pasu pohybují jako perly a holé opálené nohy pod kostkovanou sukní pracují jedna báseň. Nechávám ji projít zbytek ulice, pak ji po chvilkách sleduji od parkoviště k parkovišti. V druhé ulici zastavuji před dřevěným budhistickým chrámem. Ve třetí u kulečníkové haly, kde se nad zelenými stoly ohánějí tágy černí, mexičtí i asijští mládenci.Lisa kráčí pořád dál směrem na východ.

Tam už je vozovka horší, rozbitý asfalt přechází v štěrkovou silnici a chodník končí. Dívka se opatrně proplétá mezi dětmi, které tu běhají, posedávají na bobku nebo se válejí v prachu, míjí domy, jež mají okna záplatovaná lepenkou a oprýskané nebo vůbec žádné dveře. V tom ostrém světle je v nuznosti baráku jako ve tvářích starců na slunci jakási strohá jasnost či krása. Střechy se propadají a zdi se naklánějí s jakousi lidskou odevzdaností a navíc mají hlasy: hlasy svárlivé a klepavé a zpěvavé. Děti hrají v prachu bojové hry.

U dvanácté křižovatky Lisa ulici Ana Hemet opouští a kolem zeleného prkenného plotu baseballového hřiště míří na sever. V ulici těsně před hlavní třídou znovu zahýbá na východ, tentokrát do jiné ulice. Ta už má dlážděnou vozovku a chodníky, dobře udržované domky mají v průčelí zelené trávníčky, bílé dřevěné pažení a štuku. Zajíždím s vozem za roh, zpola skrytý přistřiženým živým plotem, který lemuje rohovou parcelu. Jméno ulice je namalováno bílou barvou na chodníku: BIRON STREET.

Asi uprostřed ve vjezdové uličce pod pepřovníky před bílou přízemní vilkou stojí červený vybledlý dvousedadlový ford. Zrovna jej hadicí stříká mladý černoch v žlutých plavkách. Je velmi rozložitý a vypadá silácky. I z té vzdálenosti na půl ulice vidím, j ak se mu na vlhkých pažích blýskají svaly. Dívka zatím přešla ulici a míří k němu. Jde pomaleji a ladněji než předtím.

Mladík ji zahlédne, usměje se a švihne po ní proudem z hadice. Dívka se vyhne, zapomene na důstojnost a rozeběhne se k němu. Hoch se smíchem pustí vodu rovnou do koruny stromu; jakýsi proud viditelného smíchu, který ke mně doléhá s půlvteřinovým zpožděním. Ona si skopne boty a běhá kolem vozu, krok před miniaturním deštěm. On hadici pustí a žene se za ní.

Ona se znovu objeví na mé straně a popadne hadici. Hoch zatím oběhl auto a dívka mu ten bílý proud otočí plnou silou do obličeje. Mokrý a rozesmátý běží dál a hadici jí vykroutí. A jejich smích splyne.

Tváří v tvář na zeleném trávníku se drží za paže. Smích náhle umlká. Pepřovník je obestřel zeleným tichem. Voda z hadice bublá v trávě jako zřídlo.

Vtom bouchnou dveře. Ke mně jejich zpožděný náraz dolehne jako vzdálená rána sekyrou. Milenci od sebe odskočí. Z vchodu bílého domku se vynoří zavalitá černoška. Stojí tam, ruce založené v bok, velikou zástěru na břiše, a mlčky je pozoruje. Alespoň není vidět, že by se jí pohybovaly rty.

Chlapec zatím popadl kus hadru a začal leštit vrch karosérie, jako by chtěl smýt všechny hříchy světa. Dívka se shýbá pro boty: tváří se náramně soustředěně, jako by je už bůhvíjak dlouho po všech koutech hledala. Přejde kolem mladíka ani hlavu neotočí, a zmizí za rohem domu. Tlustá černoška za sebou tiše zavírá skleněné dveře a vrací se domů.

KAPITOLA 3.

Objel jsem tři čtvrtiny ulice, vůz jsem nechal stát kousek od příčné ulice a do Bironovy jsem vešel z druhého konce a po svých. Pod pepřovníkem ještě pořád leštil auto ten černý hoch. Když jsem přecházel přes ulici, jen po mně mrkl, jinak mi vůbec nevěnoval pozornost.

Jeho dům byl pátý na severní straně ulice. Otevřel jsem bílou železnou branku třetího domku. Štukovaná přízemní vilka a na nijako veliké kovové péro za kloboukem televizní anténa. Vytáhl jsem z náprsní tašky černý notes a tužku a zaklepal na skleněné dveře.

Vnitřní dveře se o pár centimetrů pootevřely a ve škvíře se objevila vyzáblá žlutá tvář černocha ve středních letech. „Co si přejete?“ Pak se rty sevřely a stáhly přes zuby.

Otevřel jsem notes a nad ním jsem držel přichystanou tužku. „Moje firma dělá celostátní průzkum.“

„Nic nepotřebujeme.“ Ústa se zavřela a za nimi dveře. U sousedního domu měli dveře otevřené. Bylo vidět rovnou do obývacího pokoje přecpaného starým nábytkem značky Smith. Když jsem zaklepal, nábytek se rozdrnčel o zeď.

Mládenec pod pepřovníkem zrovna leštil stupátko a zvedl oči. „Jen jděte klidně dovnitř! Ta vás ráda uvidí. Ona si Tetička na návštěvy potrpí. Pane,“ dodal jako uvážlivý dovětek a otočil ke mně rozložitá záda.

Odkudsi zezadu promluvil hlas paní domu. Starý a vyšeptalý, ale měl určitou nosnost, zpěvnost řeklo by se. „To jsi ty, Molly? Ne, Molly to ještě nemůže být. Ale pojďte dál – host do domu, Bůh do domu! Určitě jste některej můj známej; já teď ven nemůžu, tak choděj za mnou sem. Jen pojďte dál!“

Hlas mluvil pořád dál, slova spolu lahodně splývala jako vždycky u černochů z hlubokého Jihu. Sledoval jsem jej jako rozmotávající se klubíčko přes obývací pokoj a krátkou chodbičkou až přes kuchyň do přístěnku. „Donedávna jsem ještě přijímala návštěvy v obývacím pokoji. Jenže onehda mi pan doktor přikázal, vy si teď, matko, pěkně zůstaňte v posteli, s vařením si už dejte pokoj, ať se teď o vás stará Molly. A tak tu takhle líhám.“

Pokoj to byl malý a holý, osvětlený a větraný jediným oknem. To bylo zrovna otevřené. Hlas vycházel z postele u okna. Podepřena polštáři o javorovou pelesť se usmívala černá stařenka. Propadlá svislá tvář, oči veliké jako lucerny, a mezi usměvavými modrými rty se odvíjela niť hovoru:

„Mám prý to ale štěstí, povídá tuhle pan dochtor, že mám ty klouby od toho regma načisto ztuhlý, jinak bych si nedala pokoj a běhala jako dřív, a to by mi dozajista vypovědělo srdíčko. A já mu na to, vy jste takovej Jobův utěšitel, co je mi platný, že mi srdce poklape dál jako ty hodiny, co nechtěj ukazovat čas, když člověk nemůže vstát a vařit. Na to on, že prý jsem ještě z ty umíněný generace, a já vám se mu vysmála do obličeje, holt neudržela jsem se. Doktůrek je můj dobrý známí, ať si říká co říká, já na něj stejně nedám. Vy jste taky doktor, chlapče?“

Veliké oči se rozzářily a modré rty se na mě usmívaly. Hrozně nerad lžu, když se mi do práce plete lidský živel. Ale zalhal jsem si: „Děláme zrovna průzkum, kolik lidí poslouchá v jižní Kalifornii rozhlas. Vy, jak vidím, máte taky rádio.“

Mezi lůžkem a stěnou stálo totiž malé rádio z imitace slonoviny.

„To víte, že jo.“ Znělo to zklamaně. Bezkrevný ochmýřený horní ret se svraštil v řadu svislých vrásek.

„A hraje vám?“

„Bodejť by nehrálo!“ Otázka jí pozvedla náladu, alespoň zas měla o čem mluvit. „Přece bych tu neskladovala rádio, které nehraje! Poslouchám ráno, v poledne i večer, zrovna před chvilkou, než jste zaklepal, jsem to vypnula. A až odejdete, tak si ho pustím zas. Ale nemusíte spěchat. Jen pojďte dál a posaďte se! Ráda poznávám nový lidi.“

Usedl jsem do houpacího křesla v nohách postele, jiná židle tam nebyla.Odtamtud jsem měl výhled na boční zeď sousedního bílého domku, vzadu měl otevřené okno do kuchyně.

„Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Matt Davis.“

„Matt Davis.“ Opakovala to zvolna, jako nějakou působivou básničku. „To je ale pěkný měno, moc pěkný. Já se jmenuju Donnerová, po nebožtíku mužovi. Všichni mi tu ale říkaj Tetička‘. Mám tři vdaný dcery a čtyři syny, jsou ve Phoenixu a v Saň Jose. Dvanáct vnoučat, šest pravnoučátek a další na cestě. Vidíte ty podobenky?“ Nad rádiem byla stěna ohmatanými fotografiemi jen poseta. „Jen si trochu poseďte, určitě se vám uleví. A tenhleten průzkum, chlapče, hodné-li to nese?“

„Ani moc ne.“

„Oblečenej jste ale pěkně, to se jeden dobře cítí.“

„Tohle je jen na přechodnou dobu. Chtěl jsem se zeptat, co vaši sousedi, ti taky mají rádio? Tuhle z vašeho souseda jsem odpověď nevypáčil.“

„Aha, starej John. To je takovej bručoun. Ti mají rádio a taky televizi.“ V jejím povzdechu zazněla závist i rezignace. „Tomu vám patří půl ulice výnosných realit dole na Ana Hemet.“

Udělal jsem si do notesu bezvýznamnou poznámku. „A cd ti na druhé straně?“

„Ellen Harrisová, ta ne. Já vám bývala zrovna tak pobožná jako Ellen Harrisová, dokud jsem se mohla volně pohybovat, tak paličatá jako Ellen jsem ale jakživo nebyla. V troše ty rozhlasový hudby jsem jakživo neviděla nic špatnýho. Ta vám toho svýho kluka ani do kina nepouštěla, a já jí vždycky říkala, takovýho mládence můžou potkat horší věci než trochu toho nevinnýho povyražení. Horší věci se mohly stát a taky se staly.“ Odmlčela se. Její sukovitá ruka se jen s námahou zvedla z pokrývky, kterou měla přehozenou přes kolena. „My o vlku. Slyšíte?“

Prudkým trhnutím zvedla a sklonila celé tělo a otočila se k oknu. Vedle v domě se zrovna dvě ženské hádaly.

„To se zas pustila do ty svý nájemnice. Poslouchejte!“

Jeden hlas byl hluboký alt, snadno se dal přisoudit tlusté černošce. Z toho, co říkala, jsem zachytil jen útržky: „Poslechněte, vy jedna… pryč z mýho domu… dělat mi voči na syna… vypadněte… můj syn.“

Ten druhý soprán, strachem a vztekem až vřeštivý. „To já ne! To je lež! A pokoj jste mi pronajala na měsíc –“

Do toho jako příboj hluboký hlas: „Ven! Spakujte se a táhněte! Za ty dny, co zbývají, dostanete peníze zpátky! Aspoň si za ně koupíte chlast, slečno Williamsová!“

Vtom zas prudce bouchla branka a uvnitř se ozval hochův hlas: „Co se tady děje? Mami, Lisu mi nech na pokoji!“

„Ty se do toho nepleť! Tobě do toho nic není. Slečna Williamsová odchází a bašta!“

„Přece ji takhle nemůžeš vyhodit!“ Chlapec hovořil vysokým dotčeným tónem. „Vždyť má zaplaceno do konce měsíce!“

„Na to jí kašlu, jen ať táhne! A ty, Bruci, marš do svýho pokoje! Co by si tak pomyslil táta, slyšet tě takhle mluvit s mámou!“

„Jen maminku poslechni,“ dívka na to. „Já tady stejně nezůstanu po těch narážkách!“

„Narážkách?!“ Starší žena vpravila do výrazu uštěpačný přídech. „Co já tu, slečno Williamsová říkám, jsou fakta, a nejsou to jediný fakta! S tím dalším si před Brucem ani špinit hubu nechci –“

„S čím dalším?“

„Však vy dobře víte. K takovejhle věcem, na jaký sté ho včera večer použila vy, jsem já svůj čistej pokojík nepropůjčila! Včera večer jste u sebe v pokoji měla mužskýho a jen se z toho nevykrucujte!“

Pokud Lisa vůbec hlesla, nebylo to slyšet. Zničehonic se paní Harrisová zjevila v kuchyni u okna. Uhnout jí ze zorného pole už nebyl čas; naštěstí však nezvedla oči. Obličej měla jako z kamene. Okno zabouchlo a prudce strhla žaluzii.

Stařena, zadýchaná a usměvavá, se překulila zpátky do podušek. „Heleme se! Ellen zřejmě přišla o nájemnici. To si mohla nechat sloužit, že z toho nic kalýho nevzejde, pronajmout pokoj takovýmu mladýmu stvoření, ty Lise, když má v domě dospělýho urostlýho mládence.“

A s upřímností velmi starých lidí, kteří už nemají co ztratit, leda ten bídný život, dodala: „Jemináčku, to ona opravdu pude, tak už žádný hádky neuslyšíme!“

Vstal jsem a dotkl se flanelu na babčině rameni. „Moc mě těší, že jsem vás poznal, Tetičko.“

„Mne taky, chlapče. A ať si seženeš lepší práci než tohleto pobíhavý zaměstnání. To já znám, to je prevít na nohy! Nadarmo jsem celej život nedělala kuchařku ve velkejch domácnostech. Na nohy si, hochu, dbej…“

A hlas mě provázel ven a vytrácel se jako do nekonečna spřádaná pavučina.

Vrátil jsem se k vozu a popojel o několik metrů, až odtamtud se dal sledovat Harrisův barák. Při svém zaměstnání se opravdu hodně naběhám a najezdím, ale hlavně nasedím a načekám. Pod střechou auta bylo horko, ale skrýt jsem se tam musel. Vteřiny se jako řady horkých lesklých grošů zvolna vršily v minuty.

Podle hodin na rozvodové desce – náhodou zrovna šly – vjel ve dvě hodiny do Bironovi ulice z druhého konce žlutý taxík. Před Harrisovými zpomalil a zahoukal, pak zahnul na příjezdovou cestičku za fordkou a zacouval až k chodníku. S krabicí na šaty pod paží a kloboukem na hlavě tamtudy prošla Lisa Williamsová. Za ní, teď už oblečený, nesl Bruče Harris dva stejné šedé kufry. Řidič je uložil do prostoru pro zavazadla a Lisy, zjevně nerada a jaksi neohrabaně, si nasedla dozadu, Bruce Harris hleděl za taxíkem, dokud mu nezmizel z očí. Od vchodu ho sledovala matka.

Projel jsem kolem nich s hlavou odvrácenou a dal se za taxíkem na Ana Hemet potom k jihu na Hlavní třídu. Tamtudy se totiž jezdí na nádraží a já napolo čekal, že Lisa odjede vlakem. Její taxík zahnul na kruhovité prostranství před nádražím a ji i se zavazadly vyložil na nástupišti. Já zaparkoval za ním a zamířil k zadnímu vchodu do čekárny. V témž okamžiku Lisa vyšla. Obličej měla silně napudrovaný a vlasy zastrčené pod klobouk. Ani na mě nepohlédla, kráčela na druhý konec budovy k stanovišti taxíků a do jednoho z nich, černobílého nastoupila. Než jí řidič vyzvedl z nástupiště zavazadla, já se s vozem otočil.

Černobílý taxík se dal na sever po Hlavní třídě k dálnici, potom na západ po dálnici o dvě ulice dál. Zpomalil a zahnul prudce doleva pod nápis z celtoviny napjatý mezi dvěma sloupy: MOTEL SEAVIEW a ZÁJEZDNÍ HOSTINEC. Projel jsem kolem, na nejbližší křižovatce jsem obrátil o sto osmdesát stupňů a vrátil se ještě včas, abych zahlédl černobílý taxík odjíždět vzadu prázdný.

Kousek od celtového štítu jsem zaparkoval a sklouzl na druhou stranu sedadla. Motel Seaview a zájezdní hostinec stály v společensky špatně zapsaných místech mezi dálnicí a železniční tratí. Vyhlídka na moře z něho byla asi taková jako z každé budovy v Laguna Beach. Drátěným plotem, k němuž se chabě vinula vinná réva, bylo vidět dvacet až třicet vozů, které na tom uprášeném dvoře ležely jako na souš vyvržené velryby. Kolem nich a pod nimi si hráli děti a psi. Blízkou stranu dvora zpola uzavírala budova ve tvaru L, vystavěná z betonových panelů. Do nich bylo proraženo dvanáctero oken a dvanáctero dveří. Na prvních dveřích byl nápis RECEPCE. Na jejím nízkém betonovém zápraží stála Lisina zavazadla.

Vtom vyšla Lisa a za ní tlusťoch v rozhalence. Chopil se jejích zavazadel a doprovázel ji k dveřím, přímo v rohu. I na tu dálku vypadala dívka strnulá napětím. Tlusťoch otevřel dveře a oba vešli dovnitř.

Zajel jsem do dvora a zaparkoval před recepcí. Byl to bezútěšný kamrlík, přepažený nenatřeným dřevěným pultem. U dveří stála roztřepená, hrubým plátnem potažená lenoška. Na druhé straně pultu byl psací stůl s rolovací vrchní deskou, přecpaný papíry, pak neustlané lůžko, elektrický vařič plný kávové usazeniny, a všude kolem to čpělo kyselým kávovým puchem. Umouněná vizitka přilepená páskou k horní desce pultu hlásala: Právo výběru zákaznictva vyhrazeno.

KAPITOLA 4.

Tlusťoch se vrátil do kanceláře. Břicho pod rozhalenkou se mu dmulo a klesalo. Předloktí měl poznamenaná modrým tetováním, připomínalo značky na hovězích kýtách. To na pravé paži hlásalo: Miluji Tě, Alice. Jeho očka hlásala: Nemiluju nikoho.

„Máte něco volného?“

„Nedělejte si legraci! Právě volnýho máme až moc.“

Rozhlédl se po vrátnici, jako by tušil, že něco nehraje, jenže přesně nevěděl kde. „Přejete si pokoj?“

„Třeba pětku, je-li volná.“

„Ta zrovna ne.“

„A co sedmička?“

„Můžete ji mít.“

Z psacího stolu vyštrachal přihlašovací formulář a přes pult mi ho postrčil. „Na cestách?“

„Mhm.“ Podepsal jsem se nečitelně, číslo řidičského průkazu a bydliště jsem neuvedl. „To je dnes ale vedro.“

„To ještě nic není.“ Obranný tón jen zdůraznil jeho astmatické chrčení. „Je sotva sto Fahrenheita. To jste tu měl bejt kolem prvního. Setsakra blízko k sto deseti jsme tady měli. Právě proto houfy turistů raděj sedí doma. Máte to jednolůžkový a za dva a půl.“

Dal jsem mu peníze a požádal, smím-li si zatelefonovat.

„Meziměstsky?“ zasupěl podezíravě.

„Jen místně. Ale beze svědků, prosím.“

Vytáhl zpod pultu telefon a vyšoural se ven, skleněné dveře za ním prudce zabouchly. Vytočil jsem číslo Městského hotelu. Jen jsem dostal spojení, ozvala se Ima.

„Kdo tam?“

„Tady je Davis, hovořím z hotelu Seaview. Před malou chvílí se tu Lisa Williamsová ubytovala. Její bytná, barevná žena, nějaká Harrisová, jí dala vyhazov.“

„Kdepak je ten motel?“

„Na dálnici, dvě ulice na západ od Hlavní třídy. Má pokoj číslo šest.“

„Dobrá, výborně!“ Hlas jí stoupal. „Nespouštějte ji z očí! Já si tam za ní zajedu. Promluvím s ní a chci vědět, kam potom půjde.“

Zavěsila. Nastěhoval jsem se do sedmičky: příruční kufr jsem si postavil doprostřed na otřepaný koberec a sako si pověsil na drátěný věšák do překližkové skříně. Přes postel byl bezový přehoz, ale tu ekonomickou depresi uprostřed zakrýt nestačil. Postavil jsem si obyčejnou židly k přednímu oknu, usedl a zapálil si cigaretu.

Z okna jsem přes vnitřní úhel zastavěného L viděl na Lisiny dveře a okno. Dveře byly zavřené, pruhovanou roletu v okně měla staženou. Kouř z cigarety mi stoupal nehybným vzduchem nad hlavou až k žlutému sádrovému stropu. Za zděnou příčkou vedle v pokoji – na osmičce – zasténala žena.

Ozval se mužský hlas. „Je ti něco? Bolí to?“

„Nemluv!“

„Já myslel, že ti něco je.“

„Drž hubu! Mně nic není.“

„Já myslel, že jsem ti něco udělal.“

„Nemluv! Nemluv! Nemluv!“

Cigareta mi hořkla v ústech jako zetlelá tráva. Zdusil jsem ji o pokličku ke kávové konvici, kterou tam nechali místo popelníku, a dumal, co za lidi tam na té železné posteli líhává, ať každý sám čive dvou, a civí do žlutého stropu. V koutech po nich zbyla špína a do stěn natáhl jejich pach. Kolikrát už sem přiharcovali ze všech koutů Ameriky, aby civěli do stropu, váleli se v železné posteli a hmatali po stěnách, až tam po sobě nechali nezahladitelné stopy?

Přešel jsem k příčce, která oddělovala můj pokoj od toho, kde byla Lisa. Děvče tam vzlykalo. Po chvíli si cosi řekla, znělo to jako „To ne!“ A o něco málo později: „Co si jenom počnu?“

Takhle vzdychat a vzlykat, co si počnu, to dělají lidi napořád. Ale i tak se to těžko poslouchalo. Vrátil jsem se tedy na židli u okna a sledoval dveře, namlouvaje si, že o tom, co se děje za nimi, nemám ani potuchy.

Vtom jako zjevení stanula u dveří Ima. Narkotický přelud. Měla na sobě kalhoty s obrovitými puntíky a oranžovou hedvábnou blůzu. Ke dveřím se nahnula jako dychtivá zápasnice a dvakrát zabušila hřbetem pravé pěsti.

Lisa přišla otevřít. Založené hnědé ruce jí vylétly k ústům a zaklesly se do horního rtu. Ima vpadla do pokoje jako malý, lesklý, křiklavě pomalovaný obléhací beran a Lisa mi vypadla ze zorného úhlu. Jen její podpadky jsem slyšel vrávoravě ťukat o podlahu. Zaujal jsem místo u příčky.

„Posaďte se!“ řekla bryskně Ima. „Ne, vy si sedněte na postel! Na židly si sednu já. Tak co, Liso? Jak se vám vede?“

„Já s várna mluvit nebudu,“ Lisin hlas mohl znít hebce a lahodně, nebýt toho, že jí strachy přeskakoval.

„Není třeba se vzrušovat.“

„Však já se nevzrušuju. Co dělám, je moje věc. Vám do toho nic není!“

„To bych neřekla. Tak a co všechno je ta vaše věc?“

„Hledám si místo, slušné místo. Něco si našetřím a pak se vrátím domů. Říkám vám to, třeba vám po tom nic není.“

„No to je mi pěkný, Liso. Protože do Chicaga se vracet nebudeš, dnes ani nikdy jindy.“

„Vy mi nezabráníte!“

Chvíli bylo ticho. „To ne, zabránit ti nemůžu. Ale jedno ti povím. Až budeš vystupovat z vlaku, budeš tam mít uchystáno přivítání. Nadarmo si s Chicagem každý den netelefonuju.“

Další ticho, tentokrát delší.

„Tak vidíš, Liso. Z toho Chicaga nic nebude. Víš, co bys měla podle mého udělat? Měla by ses k nám vrátit.“

Lisa velmi zhluboka vydechla. „Ne, to nejde.“

„Ale ano. Pěkně se k nám vrátíš a bude. Bude to tak jistější pro tebe, jistější pro nás, jistější pro všechny.“

Imin vysoký hlas zněl pojednou na oko jemně. „Já ti, drahá, povím, jak to vlastně je. Takhle tě nechat volně pobíhat jako dosud, to prostě nejde. Ještě se ti něco stane, potká tě něco zlýho, anebo třeba v nesprávný společnosti kapánek přebereš a začneš breptat. Však já vás holky znám. Povídalky, jedna jako druhá.“

„Já ale ne,“ bránilo se děvče. „Já jakživ mluvit nebudu, na mou duši, že ne! Jenom mě prosím vás nechtě jako dosud, já si budu hledět svýho. Prosím vás!“

„Já zas mám závazek vůči bratrovi. Já bych ti, Liso, ráda dala pokoj. Jen když budeš ochotna jít nám na ruku.“

„Copak jsem nešla vždycky na ruku, než se to stalo?“

„Bodejť že jo. Liso, pověz mi, kde je ta ženská! Pak ti dám pokoj, nebo se můžeš vrátit k nám a mít dvakrát tolik. My ti věříme. To jí nedůvěřujeme, však víš. Je tady ve městě?“

„Nevím,“ řekla Lisa.

„Ty víš, že je tady v Laguna Beach. Tak mi řekni kde! Stačí slovo a vysázím ti tisíc dolarů. Dělej, Liso! Řekni mi to!“

„Nevím.“

„Vysázím ti tisíc dolarů,“ opakovala Ima, „mám je tady s sebou.“

„Já vaše peníze nechci,“ bránila se Lisa. „Stejně nevím, kde je.“

„Je tady v Laguna Beach?“

„Nevím, milostpaní. Ona mě sem dovezla a odjela. Jak to mám vědět, kam měla namířeno? Mně nikdy nic neříkala.“

„To je divné, já měla za to, že ti jako své důvěrnici vždycky všechno řekne.“ Příkře a s náhlou změnou tempa vyhrkla: „Byl zle zraněn?“

„Ano – chci říct, nevím.“

„Kde je? Tady v Laguna Beach?“

„Nevím, milostpaní.“ Lisin hlas poklesl v bezduchý jednotvárný tón.

„Je mrtev?“

„Milostpaní, já vám vůbec nerozumím.“

„Ty lhářko prolhaná!“ vyštěkla Ima.

Něco plesklo. Zaskřípěla židle. Kdosi jednou, a to hlasitě, škytl.

„Vy na mě, slečno Imo, nešahejte, jo?“ Tlak okolností vrhl Lisu zpět do nevrle pasivní rezistence a zastřel jí řeč. „Od vás si nic líbit nenechám. Zavolám po – policii.“

„Promiň, drahá! Nechtěla jsem tě uhodit. Však víš, jaká jsem, když to do mě vjede.“ Imin hlas byl předstíranou starostlivostí až lichometný. „Bolí to?“

„Nebolí. Od vás by mě to nikdy nebolelo. Jen za mnou nedolézejte! Jděte pryč a mě nechtě být!“

„Pročpak?“

„Protože ze mne stejně nic nedostanete!“

„Kolik chceš, milá drahá, z tohohle vytlouct?“

„A neříkejte mi ‚milá‘! Pro vás žádná milá nejsem.“

„Pět tisíc dolarů?“

„Od vás bych si peníze nikdy nevzala!“

„Na negerskou holku, která se nemohla uchytit, až u mě, si nějak moc troufáš!“

„Jen mi nenadávejte do negrů! A tu vaši práci si můžete strčit, však víte kam! K vám se nevrátím, i kdybych měla umřít hlady.“

„To se ti ještě může stát,“ řekla povzbudivě Ima. „Kdybys alespoň chtěla hlady chcípnout!“

Bylo slyšet, jak pochoduje ke dveřím, a pak za ní bouchly. V pokoji se rozhostilo hluché ticho. Potom jsem zaslechl šourání, nakonec zavrzaly matrace a ozval se další hluboký vzdech. Vrátil jsem se k oknu. Do očí mi blýsklo jasné modré nebe. U vchodu právě nastupovala Ima do taxíku. Taxík odjel.

O dvě cigarety později vyšla Lisa z pokoje a klíčem s mosazným přívěskem za sebou zamkla. Na betonovém zápraží na okamžik zaváhala: sbírala odvahu jako nezkušený skokan, než se vrhne do kruté prázdnoty nad vodou. Hustý pudr se jí lepil na obličej jako cukrová poleva, nedokonale maskoval jeho temnou barvu a zoufalost. Oblečena byla stejně jako předtím, její tělo však teď vypadalo jaksi měkčí a ženštější.

Vyšla z hotelu a po ohbí dálnice zahnula doprava. Já se dal pěšky za ní. Kráčela rychle a nejistě, div že před nějakou tou drožkou neupadla. Postupně nabyla její chůze jistého, cílevědomého rytmu. Hned u prvních světel přešla na druhou stranu dálnice.

Předešel jsem ji a zahnul do prvního krámu. Náhodou to bylo veliké zelinářství. Zády k ulici, skloněn nad bednou jablek, jsem na chodníku zaslechl její podpatky a ucítil, jako mne jako studené pírko zavadil její stín.

KAPITOLA 5.

Octla se v ulici sousedící s Hlavní třídou a táhnoucí se na západ rovnoběžně s ní. Asfalt tam byl samá díra a lemovalo jej to, co se už na Hlavní třídu nevešlo: rádioopravny, správkárny bot, čalounici, hubici domácí havěti a podřadné vývařovny. Mezi krámy přežilo pár starých činžáků a penziónů.

Lisa se zastavila před domem ve třetím bloku a rozhlédla se na obě strany. Já čekal sto metrů za ní na rohu u autobusové zastávky. Vtom jako když ji něco popadne, prudce přeběhla dvůr a vyběhla po schodech na verandu. I já jsem znovu vykročil.

Dům, do něhož vešla, se nepřítomně a starobyle nakláněl mezi čistírnou peří a holičským krámkem s jediným křeslem. Měl tři patra a prapodivné štíty; zřejmě ho vystavěli v době, kdy ještě nevynalezli kalifornskou architekturu. Bíle natřené okenní tabule v přízemí civěly do slunce. U dvojitých dveří bylo na desce velikými černými písmeny napsáno MUDr. GARRY COUWAY. Na vizitce bylo anglicky a španělsky: Zazvoňte a vstupte! Poslechl jsem.

Vzduch ve dvoraně, to byla řídká špitálská polévka, samé puchy z vaření a antiseptik a k tomu přítmí. Z něho proti mě vyplula nějaká tvář. Byl to obličej vysokého statného muže, příliš ostrý a agresivní. Instinktivně jsem couvnul, jenže pak vidím, že to na mě zírá vlastní obličej: odrážel se v kalném skle zasazeném do uprášených kudrlinek nástěnného zrcadla.

Na konci padal dveřmi do chodby proud světla. Těmi teď prošla tmavovlasá žena. Na sobě měla šedou proužkovanou uniformu pomocné ošetřovatelky a byla jaksi macatě a násilnicky hezká. Na černých očích jí bylo vidět, že si je toho vědoma. „Jdete k panu doktorovi, prosím?“

„Jestli ordinuje.“

„Prosím, jděte si do čekárny! Hned se na vás podívá. Ty dveře vlevo.“

V čekárně zrovna nikdo nebyl. Místnost to byla rozlehlá, se spoustou oken, kdysi zřejmě salón panského domu. Dnes vypadala, jako když tam všechno, od roztřepaného koberce až po vysoký začouzený strop, svádí marný zápas s omšelostí. U zdi stálo několik nedávno kartounem vylepšených proutěných křesel. Stěny i podlaha byly čisté. I tak však zločin chudoby zanechal na místnosti své stopy.

Usadil jsem se v jednom z těch křesel zády ke světlu a z rozviklaného stolu jsem si vzal nějaký časopis. Časopis to byl tři roky starý, ale na zamaskování obličeje stačil. Ve vnitřní stěně na druhé straně čekárny byly dveře. Ty po chvíli otevřela vysoká bruneta v ohavném bílém stejnokroji. Kdesi o několik místností dál jsem zaslechl hlas: zdálo se, že patří Lise, která zrovna rozčileně cosi říkala, čemu nebylo rozumět. Žena ty dveře za sebou zabouchla a přišla ke mně:

„Jdete k panu doktorovi prosím?“

Její oči měly barvu modrého páleného emailu. Před její krásou tam všechno kolem vadlo.

Zrovna jsem si v duchu říkal, jakou náhodou si ji tahle místnost zasloužila, když mě přerušila: „Říkal jste, že jdete k panu doktorovi?“

„Ano.“

„Je zrovna zaneprázdněn.“

„Na jak dlouho? Já totiž spěchám.“

„To je těžko říct.“

„Chvíli tedy počkám.“

„Prosím.“

Nápor mých zkoumavých pohledů vydržela s naprostým klidem, zřejmě byla ve svém živlu. Její krása nebyla toho druhu, že by závisela na pohybu či citu. Byla plastická a věčná jako spanilost sochy; i modré oči byly ploché a bez hloubky. Celý obličej jako by měla zmrazený novokainem.

„Jste už pacientem doktora Couwaye?“

„Dosud ne.“

„Ctěné jméno prosím?“

„Parkin,“ řekl jsem nazdařbůh. „Thomas Parkin.“

Zmrazený obličej se nerozehřál. Žena šla k psacímu stolu a napsala cosi na kartu. Její těsné, až nadité šaty mě znepokojovaly. Všechno mi na ní vadilo.

Vtom se prudce otevřely vnitřní dveře a v nich se zjevil plešatý pán v lékařském plášti. Maskoval jsem se časopisem a přes okraj jsem ho pozoroval. S velikýma ušima a takřka plešatá, vypadala jeho hlava jako nahá jakoby oškubaná. V dlouhém obličeji mu matně blikaly bledé ustarané oči. Od chřípí velikého zranitelného nosu se táhly hluboké brázdy hoře.

„Pojď sem!“ volal na sestru u příjmu. „Proboha, promluv s ní ty! Mně z toho jde hlava kolem.“ Říkal to překotně a vysokým hlasem, zřejmě rozčílený nebo zděšený.

Žena na něj pouze chladně zírala, hodila zrakem po mně a slova neřekla.

„Tak pojď!“ smířlivě k ní zvedl vychrtlou zarudlou ruku. „Já s ní nic nesvedu.“

Žena pokrčila rameny a prošla dveřmi kolem něho. Jeho šlachovité tělo před ní couvlo, jako by z ní sálal stravující žár. Vzdal jsem to a odešel.

Deset minut na to vyšla z domu Lisa. Já seděl v holírně vedle domu doktora Couwaye. Přede mnou byli dva lidi, jednomu zrovna vyholovali krk, druhý si u okna četl noviny. Ten, co četl noviny, byl neforemný tlouštík v zelenožlutém saku z velbloudí srsti. Na lících i na nose mu vyvstávaly ruměné žíly. Když kolem okna přešla Lisa a zamířila k jihu, neznámý chvatně vstal, nasadil si umaštěný panama klobouk a skokem byl z krámu.

Sám jsem chvíli počkal a pak jsem vyšel za ním.

„Ale vždyť jsou hnedle na řadě, vašnosti!“ volal za mnou holič. Z druhé strany ulice jsem se ohlédl: holič pořád ještě stál u okna, mával břitvou a lákal mě dovnitř.

Zatím už ten člověk s žilnatým nosem a v panama klobouku dorazil na nejbližší roh a Lisu málem dohnal. Ta nás zavedla zpět na nádraží. Zrovna když tam dorazila, vyjížděl na sever osobní vlak. Lisa zůstala chvíli nehnutě stát na nástupišti, až z čoudu zbyla jen rozpadající se mlhovina na úpatích hor. Chlap ve velbloudím saku, schoulený jako polomrtvý ranec nudy za kupou beden, ji pod obloukem u šatny pozoroval.

Lisa se otočila na podpadku a vešla do nádražní budovy. Úzkým oknem pod klenbou bylo částečně vidět do čekárny. Přešel jsem k dalšímu oknu: toho člověka za bednami jsem si nevšímal, ale snažil jsem se upamatovat, kdo to je. Lisa právě stála u pokladny, v ruce zelenou bankovku.

Neznámý se přikradl ke mně; podsadité tělo se mu při tom podél zdi kroutilo, jako by mu i vzduch bránil v pohybu. A už mi položil na rameno dva měkké prsty:

„Matt Davis, n ‚est-cepas!“ S tou francouzštinou se schválně jen tak pitvořil, přitom se potutelně usmíval.

„To jste si mě s někým spletl!“ střásl jsem ze sebe ty prsty.

„Snad bys mě nezapřel, holenku. Já si tě pamatuju až moc živě. Byls přece svědkem obžaloby, když soudili Samuelsna, a odvedls pěknej kus práce. Já zas pročesával porotu pro obhajobu. Slim Wali.“

Smekl a do čela mu padla kštice rudohnědých vlasů. Pod nimi jako dvě stopky hnědé sherry svítila chytrá zavilá očka. V jeho lehkém úsměvu byl jakýsi stydlivý půvab: dával najevo, že se pokouší zachytit mužnost skokem v běhu a doposud – ve čtyřiceti či pětačtyřiceti letech – jí nikdy zcela nedosáhl. Pokud vůbec existuje, naznačoval pochybovačně jeho úsměv.

„Wali!“ řekl chlácholivě. „Slim Wali!“

Na něho i na přelíčení se Samuelsnem jsem si pamatoval. Rovněž jsem si vzpomněl, jak přišel o koncesi za to, že se v jiném přelíčení pro vraždu snažil ovlivnit budoucí porotce.

„To víš, Slime, že tě znám. A co z toho?“

„Z toho plyne, že se přebatolíme přes ulici a já tě počastuju a třeba si popovídáme o starých časech a tak.“ Slova to byla hebká a vemlouvavá, mezi růžovými rty mu jemně praskala jako bublinky. A dech měl tak silný, že se o něj dalo opřít.

Mrkl jsem po Lise. Zrovna byla v telefonní budce na druhém konci čekárny. Mluvila těsně do mluvítka.

„Díky, třeba jindy. Musím chytit vlak.“

„Zase mě chceš napálit. Dvě hodiny se nemusíš třást strachy, že ti ta holka ujede. Sice si koupila lístek, ale ještě dvě hodiny jí nebude nic platnej.“ Rozzářil se jako šprýmař, který mě zrovna nachytal na výbušný doutník.

Mně bylo, jako by to byl skutečně udělal. „Někdo si tu z někoho dělá dobrej den. Nemám na to náladu.“

„Heleď, nebuď takovej! Nemusíš se přece hned urážet.“

„Zmiz, Slime!“

„Jak spolu můžeme udělat kšeft, když si se mnou ani nepřiťukneš?“

„Jdi pryč! Zacláníš mi.“

Obtančil mě několika valčíkovými kroky a znova mě oblažil tím svý samolibým úsměvem, ,/íve at que vale, hošánku, což znamená nazdar a buď zdráv! Tady jsem ve veřejný místnosti, tak žádný vyhánění. A na tenhle případ nemáš monopol. Vsadím se, že nemáš tušení, jakýho případu ses to ujal, jen kdybys věděl, jak se věci skutečně mají. V tomhle mám před tebou náskok.“

Věděl, že na tohle mě určitě nachytá. Jeho prsty mi jako tlupa cvičených mordýřů sevřely paži.

„Lisa, to je moje sousto. Já ji vyhrál v loterii čirou zoufalou osobní odvahou. Uzavřel jsem s ní dohodu na sedm let, a zrovna když se chystám tenhle kšeft zpeněžit, ejhle, o koho nezavadím jako o tebe! To už je smůla alkoholika!“

„No ne, Slime, ty ses hotovej řečník. Jenže kolik je na tom pravdy?“

„Nic než pravda, k tomu mi dopomáhej Bůh!“

Zvedl dlaň jako k slavnostní přísaze. „Přirozeně ne celá pravda. Celou totiž neznám ani já, ani ty. Proto si potřebujeme vyměmit názory.“

Zatím Lisa vyšla z telefonní budky. Pokaždé, když opustila uzavřený prostor, její tělo se jaksi obranně schoulilo do sebe. Usedla na lavičku, přehodila nohu přes nohu a skrčila se, jako by ji trápily žaludeční křeče.

Wali do mě jemně šťouchl. Vlahé oči se mu leskly. Jako by mi sděloval, kde je jeho milá. „V tomhle jsou velký prachy, to je beton.“

„Kolik?“

„Padesát kilo. S tebou bych to udělal fifty-fifty.“

„A proč?“

„Čistě ze strachu, kamaráde.“ Na rozdíl od většiny lhářů Slim dovedl účinně uplatnit pravdu. „Dej mi ránu a jsem na hromadě. Střel mě a krvácím. Vylekej mě, a kde je mé sebeovládání. Já nejsem z těch odvážnejch. Proto potřebuju partnera, který takový je, takovýho, který mě v tom nenechá.“

„Nebo návnadu?“

„Fuj, jak tě to mohlo napadnout! Věř mi, tohle je přísně legální. Pětadvacet kilo hned tak legálně nesplašíš!“

„Co dál?“

„V momentě. Řek jsem, že jde o výměnu názorů. Tys mi zatím neřek ani ň. Třeba jak ti to líčila ta dáma?“

„Jaká dáma?“

„Tak teda ženská, madam, či jak chceš. Ta s tím chlapeckým mikádem a s těma diamantama. Copak si tě nenajala?“

„Ty taky víš všechno, Slime. Jak ti potom můžu říct něco, co bys ještě nevěděl?“

„Jen to zkus! Tak jak ti to vylíčila?“

„Něco jako že se jí ztratily šperky. Už ani tehdy to neznělo moc přesvědčivě.“

„To mně chtěla napovídat horší žvásty. Víš, jak to servírovala mně? Ta holka prý je služka jejího zesnulýho manžela a ten prý ji na smrtelném loži cosi odkázal a ona zeje vykonavatelkou poslední vůle. A dobrotivé nebe, ať prý jenom Lisu najdu a pomohu ji vyplatit, je tím povinována chudáku nebožtíku manželovi.“ Až s ošklivým důvtipem napodobil Imu a její přídech falešného citu. „Určitě si myslela, že jedná s nějakým blbečkem!“

„Kdy to bylo?“

„Tak týden. Celý ten boží týden se za tou černou holkou honím.“ Oknem hodil zavilý pohled po Lise, na její neprůhledná záda. „Nakonec ji najdu a co se stane? Zavolám tu hodnou vykonavatelku poslední vůle, žádám o další pokyny, a ona mi dá vyhazov!“

„Co jen se to snaží ututlat, Slime?“

„Tak co, plácnem si?“

„Přijde na to.“

„Sakra, já ti tu nabízím polovinu výtěžku z veliký transakce a ty jenom „přijde na to“. Přijde na to. Já ti tu odhaluju svý nitro, a ty si jenom hraješ na chytrýho. To není mravný.“

„A těch pět talířů, ty jsou mravný?“

„Však už jsem ti řek, že jo. Darmo jsem se nespálil, už jedenkrát jsem přišel o licenci –“

„Není v tom nějaký vydírání?“

„Vůbec ne. Chceš-li slyšet holou pravdu, tohle je tak legální, až mě z toho mrazí.“

„Tak dobrá. Já ti řeknu, co si myslím. Jí o Lisu vůbec nejde. Lisa je jenom návnada pro někoho jiného.“

„Ty jsi ale mudrc. Jenže víš, kdo ten někdo jiný je?“

„Ne, tu jsem dosud neobjevil.“

„Oho, ne tu“ Usmál se jako ten, kdo je zasvěcenější. „Toho. Já mám jeho jméno a popis a všechno. A uvidíš, že nás k němu to černý kotě zavede.“

Wali se nechal unést citem. Do důlků očí hnědých jako sherry mu vhrkly slzy, ruce si mnul, jako by si už už blahopřál. Mně to, co říkal, znělo tak vítaně, že to ani pravda být nemohla. Ale byla.

Lisa se pojednou zvedla z lavičky a zamířila k zadním dveřím čekárny. Já tam Waliho nechal stát. Zrovna když jsem zahnul za zadní roh nádražní budovy, nastupovala do červeného sportovního forda. Za volantem seděl Bruče Harris. Ford se rozjel, ještě než dvířka zabouchla.

Na stanovišti u nádraží stál jediný taxík. Řidič byl rozvalen na předním sedadle a spal. Brigadýrku měl staženou přes oči, ústa otevřená a chrápal. Koutkem oka jsem stačil zahlédnout, jak ford zahýbá na sever k dálnici.

Zatřásl jsem taxikářem a vzbudil ho. Byl to chlapík malý a už šedivý, ale páru měl. „Pro boha živýho, jen klid! Snad nehoří!“

Ukázal jsem mu peníze. „Sledujte tamhleten ford!“

„Dobrá, dobrá. Jen klid!“

Slim Wali chtěl nasednout vedle mne. Zabouchl jsem mu dveře před nosem a taxík vyrazil. Na ulici jsme byli včas, ještě jsme stačili zahlédnout ford, jak na křižovatce s dálnicí zahýbá vlevo směrem na Los Angeles. My jsme na křižovatce chytili červenou. Trvalo věčnost, než světlo přeskočilo na zelenou. Vyřítili jsme se z města, kdekoho jsme na dálnici předjeli. Ale po červeném fordu jako když se zem slehne.

Pět mil za okrajem města jsem taxíkáři poručil, ať otočí.

„Promiňte,“ omlouval se. „Na červenou se jet nedalo. Byla tam zácpa. Ti lidé vám něco provedli?“

„Ne, nic.“

Než jsme dorazili zpátky na nádraží, byl Slim Wali pryč. To se mi hodilo. V nádražní restauraci jsem si poručil snídani – ta je vždycky jistá – a když jsem se do toho dal, zjistil jsem, že mám opravdu hlad.

Když jsem slaninu s vejci dojedl, bylo krátce po páté. Do motelu Seaview jsem se vrátil pěšky.

KAPITOLA 6.

Ve dveřích Lisina bytu visel klíč a mosazný štítek s číslem se houpal nad ním. Neodolal jsem a zaklepal. Nikdo nepřicházel otevřít. Rozhlédl jsem se po dvoře pohrouženém v ospalost a žár pozdního odpoledne. Na jeho vzdálené straně štěbetaly jako cvrčkové děti. Znovu jsem zaklepal, a když se mi ozvalo jen ticho, otočil jsem klikou a vstoupil. Skoro u nohou mi ležela Lisa. Zavřel jsem dveře a podíval se na hodinky. Pět sedmnáct.

Žaluzie v okně byla stažena. Štěrbinami padalo do pokoje šikmé světlo a částečky prachu v něm tančily tanec svatého Víta. U dveří byl na zdi vypínač: strčil jsem do něj loktem. Obklopily mě žluté stěny a div na mě nepadl strop s kruhy soustředěných stínů. Světlo v konzole na zdi svítilo rovnou nad Lisu. Papírem stíněná žárovka jí osvětlovala obličej, v tratolišti černé krve bledý jako posmrtná maska. Podříznuté hrdlo civělo do prázdna jako ústa nevýslovného žalu.

Opřel jsem se o dveře a mrzelo mě, že nejsem na druhé straně, pryč od Lisy. Jenže smrt mě k ní připoutala těsněji než každá obřadnost.

Jednu paži měla volně ležet od těla. Pod rukou se zablesklo cosi kovového. Sehnul jsem se a předmět si prohlédl. Byl to ručně zhotovený nůž se zakřivenou, asi patnáct centimetrů dlouhou střenkou a černou dřevěnou rukojetí, zdobenou vyřezávanými listy. Na střence stopy krve.

Překročil jsem Lisu a zamířil k posteli. Byla stejná jako ta v mém pokoji, jen bezový přízový přehoz byl v místech, kde předtím Lisa ležela, zmačkaný. U nohou postele stály neotevřené kufry. Abych nenechal otisky, použil jsem kapesníku a jeden kufr jsem otevřel. Načechrané a naškrobené přímo z prádelny, úhledně poskládané ošetřovatelské stejnokroje. V druhém zavazadle podobně jako v soukromé sféře rozpolceného života bylo všechno nemožně zpřeházeno. Balila zřejmě v chvatu, pletly se tam do sebe punčochy, vyprané šaty, špinavé halenky a spodní prádlo, číslo časopisu NADINE, svazek dívčích obrázkových magazínů, a konečně fialové hedvábné pyžamo. Mezi pudry a krémy v boční kapse, jsem našel obálku.

Adresa zněla: Slečna Lisa Williamsová, u pí Harrisové, Biron č. 23, Laguna Beach; poštovní razítko na ní bylo z Chicaga ve státě Illinois, datum S.září. Uvnitř na dopise nebylo datum ani zpáteční adresa:

Milá Lis , je mi moc líto, žes přišla o tu práci, už jsme si všiti mysleli, že to máš jistý na celej život, jenže člověk nikdy neví, co přijde, to víš, děvče, že tě chceme zpátky, cestu si ale musíš zaplatit, na to my bohužel nemáme. Táta je zaseje bez práce a já už zas sama živím rodinu, těžko se nám vychází. Postel na spaní ti, holčičko dycky dát můžu a najíst taky, tak jenom přijeď domů, však ono se to zas polepší. Bratr chodí do školy, moc dobře se učí a tohleto ti píše on (ahoj ségro), doufám že na tu cestu peníze seženeš, silnicím se vyhejbej!

Matka

PS: Jak se máš, ségro, já se mám príma, však ty víš kdo.

Dopis jsem zas uložil tam, kde jsem ho našel, a kufr zavřel. Zámek na něm hlasitě zacvakl jako konec časového signálu.

V hnízdě prachu v koutě za postelí ležela Lisina peněženka. V ní rtěnka a od ní zbarvený kapesník, desetidolarové, pětidolarové a jednodolarové bankovky a nějaké drobné, jízdenka do Chicaga, legitimace sociálního pojištění a výstřižek z novin. Výstřižek byl tištěn starobylým písmem po jednosloupcovým titulkem:

MATKA NABÍZÍ ODMĚNU ZA ZPRÁVU O POHŘEŠOVANÉM

Saň Clemente, 4.září (Zvláštnízpráva pro Laguna Beach Times). Vdova po Andrewovi C.Lawtonovi, zámožná občanka tohoto láženského města, vypsala dnes odměnu ve výši $ 5 000 za zprávu o současném pobytu jejího syna. Její syn Andrew C.Lawaton mladší zmizel totiž před týdnem 24.srpna večer z veřejných místností tamního hotelu. Od toho dne o něm příbuzní nemají žádné zprávy.

Lawton, absolvent harvardské univerzity a za války poručík letectva, je střední, atleticky stavěné postavy, má hnědé kadeřavé vlasy, světlemodré oči, zdravě růžovou pleť. Když byl naposled viděn, měl na sobě hnědý vlněný oblek, bílou košili, tmavě zelenou kravatu a hnědé střevíce. Pohřešovaný, syn zesnulého majora Andrewa C. Lawtona, je dědicem Lawtonových konzervárenských podniků. Místní policie sice odmítá názor, že jde o nekalou hru, sama paní Lawtonová však má obavy, že se synovi něco stalo. Okresní šerif Maddox Gollis prohlásil: „ Únos je zřejmě vyloučen. Už proto, že nikdo nežádal výkupné. Pokud jde o možnost nekalé hry, jsou důkazy, že pan Lawton odejel ze Saň Clemente vlastním vozem a o své újmě. Je třeba brát v úvahu, že jde o svobodného mladého muže, který rád cestuje. Nicméně činíme vše, co je v naší moci, abychom zjistili, kde se zdržuje, a jakékoliv zprávy od veřejnosti jsou vítány.

Každý, kdo by měl nějaké zprávy o tom, kde se Lawton zdržuje, se vyzýval, aby se spojil s kapitánem Correllem na policejní stanici v Saň Clemente.

Tu výzvu jsem si přečetl dvakrát, jména, časové údaje a místní údaje jsem si uložil do paměti, výstřižek jsem vrátil do peněženky a peněženku do kouta. V jistém smyslu jsem toho věděl méně než dosud, zrovna jako když vidíte něco psaného cizím jazykem a uvědomíte si, co všechno ještě neznáte. Podíval jsem se na hodinky. Pět dvacet čtyři. Od okamžiku, kdy jsem Lisu objevil, uběhlo sedm minut.

Cestou ke dveřím jsem ji musel ještě jednou překročit. Než jsem zhasl, znovu jsem si ten šedý obličej prohlédl. Odcizený, a již v tu chvíli zapadlý hluboko mimo čas, mi neodpověděl nic. Pak jej pohltili stíny. Žluté sluneční světlo bylo v hotelu mdlé a vybledlé, jako by to pozdní odpoledne trvalo už nesnesitelně dlouho. Z dálnice sem zahnul a po štěrku k vozům přejel starý automobil: v nehybném vzduchu po něm zbyl jen chabý záchvěv prachu. Počkal jsem, až se prach usadí, a pak jsem zamířil přes dvůr do kanceláře. Než jsem dorazil, zahlédl jsem, že mě od vrat sleduje Bruče Harris.

Ve vyžehleném šedém obleku jako po mladším bratrovi proti mě rychle, ale nemotorně vyrazil. Vyběhl jsem mu vstříc a přikrčil se, abych jeho útoku čelil. Byl to těžký a silný mladý muž a dovedl svou váhu uplatnit. Nabral mě ramenem do bránice a v tu chvíli jsem byl na zádech na štěrku. Zvedl jsem se ze země. Pěstí zřejmě používat neuměl. Prudce jsem se rozmáchl a ranou na tělo ho skolil. Přitom mi hlavou nalítl rovnou na přední hák. Abych si šetřil kotníky a jemu obličej, sevřel jsem mu jako pákou pravou paži a odtáhl ho od sebe.

„Pusťte mě!“ vykřkl. „Čistej boj. Já vám ukážu!“

„Už jsi mi ukázal dost. Rvát se, na to jsem už moc starý.“

„Pusťte mě, a já vám to udělám taky. Co jste dělal v Lisině pokoji?“

„Něco se jí přihodilo.“

Ten můj chvat ho ohnul a znehybněl. Aby se na mě mohl podívat, musel se zkroutit stranou. Na černém čele mu stály krůpěje potu a oči měl strachem z toho, co uslyší, vytřeštěné.

„Lžete. Pusťte mě!“

„Račte se postavit a mluvit se mnou jako rozumný člověk!“

„Ne!“ Nijak přesvědčivě to však nevyznělo. Lesk v jeho očích matněl, vzápětí z toho budou slzy. Vypadá jako muž, ale je to kluk. Pustil jsem ho.

Třel strnulou paži a zvolna se napřímil. Za ním se k nám hrnul nespořádaný hlouček lidí: násilí lidi láká.

„Bruci, pojď do kanceláře!“

Naježil se. „Kdo mi má co poroučet!“

„Kolik je ti, Bruci?“

„Devatenáct, jde mi na dvacátý.“

„Měl jsi někdy nějaké nepříjemnosti?“

„Jakživ ne. Však se zeptejte matky!“

„Lisa je tvá dívka?“

„Ne dívka. My se budeme brát.“ A s patetickou bezvýznamností dodal: „Však já ženu uživím.“

„Bodejť by ne.“

Rozzářené oči mi visely na tváři, až mi z toho bylo nanic. „Stalo se snad něco? Co jste tam dělal?“

Pátral jsem v mysli, co že mě to tam vlastně přimělo, že jsem na Lisiny dveře zaklepal a vešel. „Chtěl jsem s ní mluvit. Varovat ji, ať odtud odejde.“

„Však my odjíždíme ještě dnes večer. Proto tady čekám. Lisa si šla pro věci.“ Hlava se mu na ramenou otočila, jako by mu jí někdo násilně otáčel francouzským klíčem s dlouhou rukojetí, a zrak utkvěl na zavřených dveřích číslo šest. „Proč jenom nejde ven? Udělalo se jí zle?“

„Ta už nevyjde,“ řekl jsem.

Galerie diváků se zatím trousila přes dvůr a vzrušeně i výhružně reptala. Trhl jsem dveřmi do vrátnice, Bruče jsem pustil prvního. Prošel kolem mne jako automat, jen nohy se mu hýbaly.

Chlapík, co milovat Alici a nikoho jiného, seděl zrovna na gauči zády ke vchodu, v ruce poloprázdnou láhev coca – coly. Zvedl se, a otáčeje se po gauči, přišoural se k pultu. Měl tam na polštáři rozevřený ilustrovaný časopis a z jeho obálky němě volala o pomoc žena s obnaženými ňadry.

Zrzek na její úpění nic nedal a zeptal se: „Copak si přejete?“ Za chvíli jeho pomalé reflexy reagovaly na černého chlapce. „A co tady chce?“

„Potřebuju telefonovat,“ odvětil jsem.

„Místně?“

„Na policii. Znáte číslo?“ Znal ho. „Stalo se něco?“

„Na šestce. Však se tam běžte podívat! Dovnitř ale radši nechoďte! A ostatní tam taky nepouštějte!“

Opřel se o pult a břicho mu přetékalo přes okraj jako domácí sýr ze sáčku. „Co se stalo?“

„Však se jděte podívat! Ale napřed mi dejte ten telefon!“ Podal mi telefon a vzápětí byl u dveří a venku. Bruče chtěl jít s ním. Já ho však pravou rukou držel a levou vytáčel číslo. Když zaslechl, co hlásím dozorčímu seržantovi, svalil se přes pult, naštěstí dopadl na ruce. Horní část těla se mu otřásala tlumenými vzlyky. Seržant slíbil, že ihned posílá auto. Položil jsem Brucovi ruku na záda. Hoch ucukl, jako když ho chci bodnout.

„A co tys tam venku dělal, Bruci?“

„Hleděl si svýho.“

„Čekal na Lisu?“

„Nač se ptáte, když to víte?“

„Jak dlouho jsi čekal?“

„Skoro půl hodiny. Několikrát jsem objel ulici a zase se vrátil.“

Pohlédl jsem na hodinky. Pět třicet jedna. „To tam šla asi v pět hodin?“

„Akorát tak pět bylo.“

„A šla tam sama.“

„Ano, sama.“

„A nikdo jiný tam za ní nešel?“

„Já aspoň nikoho neviděl.“

„A vyšel snad někdo od ní?“

„Vy. Vás jsem viděl.“

„Mimo mě.“

„To ne. Asi jsem zrovna objížděl ulici.“

„A ty, tys u ní nebyl?“

„Ne, prosím. Já ne.“

„Proč ne?“

„Slíbila, že se za pět minut vrátí. A kufry měla ještě sbalené.“

„Jít jsi tam ale mohl.“

„Ale já nechtěl. Lisa si to nepřála.“

„To se zas Lisa stěhovala, viď?“

„A i kdyby? V tomhle státě na to není paragraf.“

„Ty se nějak vyznáš,“ uznal jsem. „Studuješ?“

„Zrovna jsem se zapsal na universitní přípravku. Teď ale toho nechám.“

„Kvůli ženění?“

„Já už se jakživ neožením. V životě si žádnou nevezmu. Uteču a ztratím se.“ Hlava mu klesla až pod ramena a říkal to té pořezané desce na pultě.

„Budeš tu muset zůstat a zodpovědět spoustu otázek. Tak se seber!“

Hrubě jsem jím zatřásl. Neotočil se ani nepohnul. Teprve když na dálnici zaječela siréna, zvedl hlavu a rázem byl ve střehu jako zaskočená šelma.

KAPITOLA 7.

Na štěrku před vrátnicí zaskřípaly brzdy černého pohotovostního vozu. Z něho vylezl tajný, došel k verandě a hned ho byl plný vchod. I v šedém plstěném klobouku a šedém pytlovitém obleku vypadal, jako by byl u policie odjakživa – než si vysloužil ostruhy, zatýkal, pak nastudoval trestní zákoník, po nocích přecházel v zapadlých uličkách a po rozbitých vozovkách, až si tu kariéru přece jen vydupal. Jeho obličej, to byla plastická mapa života v zdejším údolí, jak ji zbrázdilo a zjizvilo padesát let slunce a nepohody.

„Poručík vyšetřovací služby Miller. To vy jste volal?“

Přisvědčil jsem. „Je na konci chodby v pokoji číslo šest.“

„Mrtvá?!“

„Až moc.“

Vtom Bruče přidušeně zasténal. Miller postoupil o krok a upřeně si ho prohlížel. „A co vy tu děláte?“

„Čekám na Lisu.“

„Na tu, co je mrtvá?“

„Ano, prosím.“

„To se načekáte. To vy jste ji podřezal?“

Bruče se na detektiva podíval. Na ten rozložitý strom se bude téžko šplhat. To bude těžké pořízení. „Ne, prosím.“

„Syn Ellen Harrisové, že?“

„Ano, prosím.“

„Co tomu matka řekne?“

Než se Bruče zmohl na odpověd, obrátil se Miller na mne: „Co myslíte, podřezal ji?“

„Pochybuju. Jinak by tu přece potom, co se stalo, nezůstával. Říká, že měli zrovna namířeno k oltáři.“

„No jo, říká.“

„Já ji nepodřezal,“ bránil se Bruče. „Lise bych vlas na hlavě nezkřivil!“ Sklesle se opíral o pult, jako by mu tělo zcela vypovědělo službu.

Vtom vstoupil tlustý zrzek a nechal za sebou zaklapnout dveře. Šinul se podél zdi a kolem pultu do svého království papírových ňader, špinavých lejster, němých výkřiků o pomoc. Při pohledu na smrt se rozpomenul na všechny své hříchy už dávno pohřbené, a tak sebou notně trhl, když naň Miller zezadu vyhrkl: „Vy přijímáte hosty?“

„Ano, prosím.“

„Potřebuju klíč od šestky, vlastně všechny klíče.“

„Oba jsou prosím vydaný, pane Millere.“ Smířlivě povykročil, jako by chtěl tento nedostatek vykoupit vlastním roztřeseným tělem. „Jeden jsem jí dal, když pokoj najímala, a potom jak se vrátila, tak zas po mně chtěla náhradní. Ten druhej přej ztratila. To ho musej zaplatit, řek jsem jí…“

Vpadl jsem mu do řeči. „Klíč je ve dveřích, pane poručíku.“

„Tak co jste to neřek hned?“

Miller vyšel z místnosti a řidiče vyzval, aby pohlídal Bruče. Za prvním policejním vozem už zatím zastavil druhý. Kruh diváků se rozestoupil a opět sevřel. Za Millerem se prodral seržant. Pod jednou paží složený stativ a fotoaparát, v druhé ruce daktyloskopické nádobíčko. „Tak kdepak je ta mrtvola, pane poručíku?“

„Někde támhle. Ohledávače mrtvol jste volal?“

„Ten už je na cestě.“

„Půjde-li to takhle dál, tak se nám holka rozloží, než se k ní vůbec dostáném. Tak jen klid, lidičky! Uvolněte cestu!“

Dav se rozestoupil a hrnul se za nimi. Na vrátnici seděl Bruče se svým strážcem na pohovce v jakési otrávené důvěrnosti. Byl to mohutný mladý policista ve stejnokroji dopravního strážníka. Vedle jeho rozložité postavy vypadal Bruče ještě menší a hubenější. Bruče se stáhl do sebe. Zřejmě se poprvé v životě viděl takový, jaký opravdu byl: černošský mládenec, který má opletačky s bělošským zákonem, tak zranitelný, že si sotva troufá se pohnout.

Za pultem se zrzek utěšoval zbytkem coca-coly. Sedl jsem si vedle něho.

„Rád bych měl jasno, jak to s těmi klíči vlastně bylo.“

„Snad ne vejslech!“ říhl pateticky. Z koutku úst mu hnědá tekutina stékala do červené vyrážky na bradě.

„Vy mi to nebudete věřit, já vypadám jako zdravě stavěnej, jenže mám slabý nervy. Z toho je vidět, že pořád ještě jsem částečnej válečnej invalida. Takový křížový vyslýchání, to je na mě mor. A poručík na mě zahlížel, jako bych ji voddělaljá.“ Ohrnul rty jako vypasený nemohoucí debil.

„Kdy jste ji viděl naposled?“

„Muselo bejt kolem pátý. Já zrovna na hodiny nekoukal.“

„A říkáte, že chtěla další klíč?“

„To chtěla. A tak jsem se jí zeptal, kam se poděl ten původní. Nejspíš přej ho ztratila. Já na to, teda bude padesát centů navíc, a vona to na místě zacvakla. A že přej odchází. Jak já mohl tušit, že má rande se smrtí?“

„Vypadala rozrušeně?“

„To nevím. Nějak moc jsem si jí nevšímal. To spíš já měl bejt rozrušenej. Na to, aby se nechala podřezat, nemusela zrovna k nám. Jo, támhle na Ana Hemet to udělaj třeba každý den v týdnu.“

„Vám tím jenom zavařila,“ litoval jsem ho, „byla to od ní bezohlednost.“

„To máte sakra pravdu.“ V hrdle mu krvácela a tepala sebelítost, kterou nicjievypálí ani nevyleptá. „Jak já moh vědět, že se vydává za bělošku? Že mi její krev zaneřádí celou podlahu. Kdo to teď bude uklízet? Zase já.“

Na druhé straně pultu seděl Bruče se svým strážcem. Vidět mu bylo jen temeno hlavy, ale slyšel jsem, jak dýchá.

„A když ta dívka odešla k sobě do pokoje, šel tam za ní ještě někdo?“

„Co sem si všim, tak ne. Já to pořád tak nesleduju. Tady je to jako na rynku/’ Ten obrat se mu zalíbil, proto hned opakoval: „Jak na rynku.“

„Sam jste tedy nikoho neviděl?“

„Ne. Já seděl tuhle a zabíjel čas. Dyž vono to tady je jak na rynku.“ Trochu ho vyburcoval záblesk zlosti. „Takhle toho grázla dostat do rukou, co to všechno spískal a zasvinil mi tu podlahu.“

„Vy myslíte, že to’byl muž?“

„Kdopak to tvrdí?“

„Však jste říkal „grázla“!“

„To já jen tak. Koneckonců, pročpak by nějaká ženská podřezávala ženskou?“ Naklonil se ke mně a teatrálně zašeptal: „Jestli chcete my poctivý mínění, tak to udělal ten mladej zajíc. Takovej podřízne holku jen to fikne, no ne?“

V tom cosi šustlo. Bruče skočil přes pult a dopadl na všechny čtyři před nás. Vymrštil se a ušil vrátnému jednu do hlavy. Ten vyhekl, omdlel a svalil se mi na nohy.

Bruče byl skokem u otevřeného okna. Nemohl jsem se hnout, takže jsem jen zařval: „Bruci, nedělej to! Vrať se!“

Ten zatím vykopl roletu a vyšvihl se na římsu. Sako šedého obleku měl vzadu roztržené.

Jeho strážce oběhl konec pultu a rychle sáhl do vnitřní kapsy. Černé pouzdro se otevřelo a z něho jako vražedný mechanismus vyskočil revolver. Policista jej s cvaknutím odjistil. Bruče byl ještě pořád v okně a marně se snažil protáhnout ven. Nehybný cíl a navíc z bezprostřední blízkosti.

Shodil jsem vrátného s nohou a postavil se strážci do rány. Ten, celý žhavý do střílení, zaklel a vykřikl: „Uhni z cesty!“

Bruče už zatím z okna vyskočil. Já se pustil za ním. Vysokou suchou trávou pádil přes pole k plotu, který lemoval dálnici. Plot přes dva metry vysoký, drátěný. Bruče k němu doběhl a jediným plavným skokem jej zdolal. U motorestu mu parkoval sportovní ford.

Rovněž jsem přelezl plot a dopadl na druhou stranu. Za mnou třeskl výstřel. To už byl Bruče ve voze a šlapal na startér. Střela zasáhla kryt, pleskla jako těžká dešťová kapka a provrtala plech. Ford nastartoval jako žihadlo, zadní kola zvířila písek. Doběhl jsem a jednou rukou se stačil chytit otevřeného pravého okénka.

Bruče za volantem se ani neotočil. Najednou ale zabrzdil, prudce zahnul a šlápl na plyn. Moje chabá znavená ruka povolila. Dopadl jsem na zem a ještě se překulil. Z barevného světa byla šedivá pustina a na okamžik se mi zatmělo. Mladý dopravní strážník mi pomáhal na nohy. Ford zatím zmizel z dohledu.

„Poslyšte, vy jeden – „ proklínal mě prozaicky. „Kdybyste se mi neplet do cesty, mohl jsem ho provrtat. Co si to dovolujete?“ Revolverem v pravačce mě držel v šachu. Levačkou si přitom samovolně oprašoval ze saka písek.

„Vždyť jste ho chtěli živého. Zastřelit ho, byl jste v rejži. Vždyť jste toho kluka ještě ani nezatkli.“

I pod opálením zbledl, jako když mu pustíš žilou. Skoro pokradmu revolver schoval.

Z vrat hotelového křídla vyrazil právě Miller. Běžel sice rychle, ale nemotorně – jako medvěd na zadních. Ještě než nás dostihl, odhadl situaci.

„To je ztráta času. Dejte se za ním! Vemte si druhý vůz! Jaké má číslo?“

„To jsem si nevšiml, pane poručíku.“

„No skvělá práce.“ Miller ho mávnutím ruky propustil.

Dal jsem mu číslo Bruceova vozu. Obezřele a netrpělivě došel Miller k hlídkovému vozu, zavřel se tam a vysílačkou uvědomil velitelství. Já na něho čekal u auta.

„Co se děje, poručíku?“

„Všeobecná pohotovost. Kontrola silnic.“ Zamířil k Lisinu pokoji.

Shluk lidí z trajlerů, muži, ženy i děti, mu zastoupil cestu. Jeden chlapík promluvil: „Ten hoch vám upláchl, kapitáne?“

„Však mi ho dostaneme. Mimochodem všichni, jak tu jste, nevytáhnete dneska paty. Budeme si potřebovat s várna popovídat.“

„Je to vražda?“ Otázka padla do ticha přerušovaného štěbetáním žen a dětí.

„Za jedno vám ručím,“ řekl Miller, „určitě se neřízla při holení. A teď se rozejděte! No tak, lidi, běžte domů!“

Dav reptal, ale rozestoupil se. Mne Miller pohledem vyzval, abych šel s ním, takže jsem ho následoval ke dveřím sedmičky. Identifikující ověřovatel uvnitř měřil a fotografoval. Lisa ležela při jeho posluhování jako hostitelka, kterou nezajímá, co její hosté dělají, už ji znudili.

„Jen dál,“ vyzval mě Miller. „A zavřete dveře!“

Jeden kufr ležel otevřený na posteli a Miller se pustil do nové prohlídky. Já zůstal u dveří a sledoval jsem, jak se jeho veliké cvičené ruce probírají bílými stejnokroji.

„Zřejmě školená ošetřovatelka.“ A jen jakoby mimochodem dodal: „Jak to, že jste ji náhodou objevil právě vy?“

„Zaklepal jsem a ona neodpovídala. Neměla zamčeno. Takže jsem mohl nahlédnout dovnitř.“

„A proč?“

„Jsem její soused.“

Na tváři mi utkvěl zkoumavý šedý pohled. „Vyji znáte?“

„V životě jsem ji neviděl.“

„Slyšel jste nějaký hluk? Nikoho jste neviděl?“

„Ne.“ Rychle jsem se rozhodl. „Jsem vlastně soukromý detektiv z Los Angeles. Už od oběda ji stopuji.“

„Ale.“ Šedé oči se zachmuřily. „To je zajímavé. A proč?“

Vyšetřovatel zrovna posypával práškem druhý kufr, chtěl získat otisky prstů. Otočil se a změřil mě pronikavým pohledem.

„Někdo mě najal.“

Miller se napřímil a obrátil se ke mně. „Pro legraci jste to určitě nedělal. Ukažte mi průkaz!“

Ukázal jsem mu legitimaci.

„Kdo vás najal?“

„To nejsem povinen prozradit.“

„A nenajali vás náhodou, abyste ji zavraždil?“

„Chcete-li, abych s várna spolupracoval, budete muset nasadit o moc lepší tón.“

„Kdo říkal, že vám o tu vaši spolupráci stojí? Tak kdo vás najal?“

„Jdete na mě nějak moc zhurta, pane poručíku. Já taky moh klidně zmizet, když jsem ji našel, a ne trčet tady a dávat vám k dispozici, co vím!“

„Nechtě si ty řeči!“ Dvakrát přístupný zrovna nebyl. „Tak kdo vás najal? A jenom na mě nechoďte s tím, že musíte hájit klientovy zájmy. Já musím hájit celé město.“

Zírali jsme na sebe přes vysychající kaluž krve. Drsný maloměstský policista, ani vlídný ani přesvědčivý, jeho já ukryto v zjizvené skořápce. Byl jsem v pokušení tnout ho ještě jednou; ukázat těmhle venkovským balíkům, jak takový chlapík z velkoměsta dokáže být uhlazený a přitom tvrdý. Nedokázal jsem však dát do toho kus přesvědčivosti. Ke klientce jsem cítil menší náklonnost nežli k té mrtvé na podlaze, takže jsem se rozhodl pro kompromis.

„Dnes ráno za mnou přišla nějaká paní a udala, že se jmenuje Ima Parkinová. Najala mě, abych tuhle dívku sledoval, a naznačila, kde ji asi kolem oběda zastihnu. V kavárně „U Jima“ na Hlavní třídě. Tam jsem jí také našel a pak jsem ji sledoval až do domu Bruče Harrise. Bydlela tam v podnájmu –“

„Podrobnosti si nechtě až pro výpověď,“ zarazil mě Miller. „A co to klientčino jméno? Máte za to, že bylo falešné?“

„Ano. A proč bych vypovídal?“

„Jen to tady skončíme, jedeme do města. Prozatím mě zajímá, k čemu vás ta žena najala.“

„Líčila to tak, že Lisa byla u ní zaměstnaná a před několika týdny jí zmizela s nějakými šperky – rubínové náušnice a zlatý náhrdelník to byl.“

Miller mrkl po vyšetřovateli. Ten zavrtěl hlavou. Mně pak řekl: „S tím budete muset na okresní správu. Anebo je to taky výmysl?“

„Patrně ano.“

„Ta žena bydlí tady ve městě?“

„Pochybuji. S tím, kdo a odkud je, dělala totiž velké tajnosti.“

„Říkáte to na rovinu, nebo si něco necháváte pro sebe?“

„Na rovinu.“ Tolik si za tu osiřelou stovku v mé náprsní tašce Ima přece jen koupila.

„Jen aby. Volal jste nás hned, jak jste ji objevil?“

„S malým zdržením. Cestou přes dvůr na vrátnici mě totiž napadl mladý Harris.“

„Ten byl na odchodu, nebo zrovna přicházel?“

„Ani jedno ani druhé. Čekal.“

„Jak to víte?“

„Zadržel jsem ho a trochu ho vyzpovídal. Vypověděl, že od pěti hodin čeká na Lisu, šla prý si pro věci. Chtěli se prý brát. Že je mrtvá, o tom věděl, teprve až jsem mu to řekl já.“

„Tak vy čtete myšlenky, jo?“ Miller vystrčil bradu a naklonil se ke mně: obličej měl zjizvený a ruměnný jako půda kolem Laguna Beach v místech, kde už není zavlažovaná. „A co ještě děláte, pane Zkušený?“

„Snažím se při výpovědi držet faktů. Očividná fakta jsou proti Harrisovi. To, že takhle prchl, vypadá, jako by se cítil vinen –“

„Ale jděte,“ zarazil mě těžkopádně Miller a jeho pomocník se uchichtl. „Mně by to bez vás jakživ nenapadlo!“

„Ten hoch prchal, protože dostal strach. Předpokládal, že to na něj někdo ušije, a dost možná měl pravdu. Sám jsem byl svědkem, jak to takovým černým mládencům přišili, a bílým zrovna tak.“

„Vy se ale vyznáte! Máte spoustu zkušeností. Jenže ty své sakramentské zkušenosti si můžete krucinál strčit za klobouk. Já potřebuju fakta.“

„Však vám je dávám. Dost možná, že pro vaši chápavost jsem nasadil příliš rychlé tempo.“

Miller trochu přimhouřil očka. Veliký obličej mu zrudl jako rajče. Hrozící konflikt odvrátil kdosi, kdo mi za zády otevřel dveře a zanotoval: „Tak dost, hošové! Mám tu rande s dámou. Kdepak ji máme?“

Byl to náhradní ohledávač mrtvol, zavalitý mladý doktůrek. Jako lidé, kteří mají smrt na seznamu každodenních povinností, i on trpěl přílišnou bodrostí. Zároveň s ním vpochodovali do pokoje řidič ambulance v bílém plášti a majitel pohřebního ústavu, funebrák v černém. Funebrák se snažil doktora v bodrosti ještě přetrumfnout. Já i moje vybraná fakta jsme Millera zatím přestali zajímat.

Z podlahy vzaly vzorky krve. Potřísněný nůž a Lisiny drobnosti uložili do doličných skříněk. Polohu mrtvoly vyznačili křídou, načež ji naložili na nosítka a přikryli plachtou. Pak ji funebrák se šoférem vynesli. Miller zapečetil dveře.

Už se šeřilo a dvůr byl skoro prázdný. Jen uprostřed kolem sloupu v proudu světla jediné obloukové lampy stál ještě hlouček žen. Pokrytecky se nahlas bavily o vraždách, jichž byly samy svědky nebo o nichž se dočetly či doslechly, anebo které si vymyslely. Když kolem nich šel Lisin pohřební průvod, ztichly jejich hlasy na zneklidněné tlumené reptání. Očima lesknoucíma se v bílé záři z lampy na sloupu sledovaly zakrytá nosítka až k zadním dvířkům čekajícího pohřebního vozu. Nebe bylo jako špinavě žlutý strop.

KAPITOLA 8.

Městský hotel je nejhonosnější budova na Hlavní třídě. Betonová krychle, do ní proražené čtyři řady oken, nad ní trčí ke hvězdám stožár vysílačky a na něm bliká červené světlo. V tu chvíli barvil svislý neonový štít nad vchodem plochou bílou fasádu na červeno.

Dvorana hotelu je hluboká a pochmurná, stojí v ní tmavá, vrásčitou kůží potažená křesla. V těch předních, u oken zpola zastíněných záclonami, seděli zrovna staříci v náhodných strnulých polohách, jako by je tam před dávnými a dávnými lety zanesla povodeň a pak navždy ustoupila. Na zdi nad jejich hlavami na jakési obskurní nástěnné malbě se američtí dragouni na podivných koních s lidskými koleny hnali za ještě podivnějšími Indiány.

Recepční, takový popelavý mužíček, se stůj co stůj snažil dodat sobě i okolí zdání důstojnosti. Vlasy i úzký, obočí podobný knírek měl přepečlivě učesány, slunečnice v knoflíkové dírce ladila s jemňoučkým proužkem na flanelových kalhotách a u malátně opřeného lokte měl stát celou vázu slunečnic, která jeho snahu jen podtrhovala.Na otázky mi odpovídal s pěstěnou elegancí, dával najevo, že na téhle ztracené vartě není odjakživa.

„Mám dojem, že paní Parkinová je ve svém apartmá. Alespoň jsem ji neviděl vycházet, prosím. Koho mám ohlásit?“

„Davis. S ohlašováním se neobtěžujte! Jaké má číslo pokoje?“

„Jedno sto tři, pane Davis. Madam vás patrně očekává.“

Bydlela naproti výtahu ve druhém poschodí. Na konci chodby nad dvoukřídlovými skleněnými dveřmi se záclonami hlásal rudé ozářený nápis NOUZOVÝ VÝCHOD. Zaklepal jsem u stotrojky. Výtah za mnou zaskřípal a rozklepal se jako staré srdce, které už dochází.

Za dveřmi se ozvalo matně: „Kdo je?“

„Davis.“

„Tak pojďte dál!“

Dveře byly zamčené. Řekl jsem jí to.

„Dobrá, dobrá, já už jdu.“ Dveře se rozlétly. Olivově hnědé skvrny pod očima měla temnější a větší. V černém japonském kimonu vypadala spíš jako bezpohlavní, v pekle zestárlý diblík nežli žena.

Pustila mě dovnitř a dveře tiše zavřela. Ocitl jsem se v obývacím pokoji apartmá pro novomanžele a vládní činitele, pokud tam manželské páry na svatební cestě a politikové vůbec kdy zavítali. Na obou vysokých oknech s výhledem do ulice visely tmavorudé plyšové drapérie. Zvenku tam vnikala rudá zář neonu a soupeřila se světlem stojací lampy z tepaného železa s pergamenovým stínidlem. Na vysokých vyřezávaných španělských křeslech zřejmě jakživ nikdo neseděl a ani sedět nemohl. Jediným svědectvím toho, že apartmá obývá Ima, byl leopardí plášť přehozený přes jedno opěradlo.

„Co je vám?“ vyhrkl jsem na ni zezadu.

Ima se zrovna opírala o kliku. „Nic. Jenom to hnusné vedro a to čekání a nejistota.“ Když viděla, kam ji to holčičí fňukání vede, totiž k upřímnosti, hned přepnula. „Mám strašnou migrénu. Každou chvíli mě to vezme.“

„To je zlé.“ A se záměrnou netaktností jsem dodal: „Mě taky bolí hlava.“

„Rozhodně ale nemáte migrénu,“ odsekla se zuřivým úsměvem hypochondra. „Jestli jste ji jakživ neměl, nevíte, co to je. Nejraději bych si dala hlavu uřezat. To by bylo něco, viďte? Bezhlavý trup, jak si vykračuje po ulici.“ Snažila se zvládnout sebelítost a obrátit ji v žert. „Mužští by to stejně nepoznali.“

Ima si už zase lichotila. Ani ve volném kimonu nebyl totiž její trup o nic zajímavější a zaoblenější než cihla. Zapadl jsem do jednoho z nemožných křesel a řekl: „Vy muže velice obdivujete.“

„Však je to taky obdivuhodný pokolení. Nuže?“ Stála nade mnou a její změněný tón naznačoval: už dost komedie.

„Musím vám něco ohlásit. Proč si nesednete?“

„Když jinak nedáte.“ Křeslo pro ni bylo příliš velké, nohy se jí komíhaly nad podlahou. „Tak spusťte!“

„Nejdřív se musí leccos vysvětlit.“

„Co to má znamenat?“ Mluvila kousavě, zřejmě jsem ji nadzvedl.

„To o té krádeži šperků dnes ráno byla lež. A všechno další asi taky.“

„Vy mi tu tvrdíte, že lžu?“

„Já se vás ptám.“

„Že vy jste s ní mluvil!“

„To zrovna ne. Vy si myslíte, že z hovoru s Lisou bych se právě tohle dověděl? Že lžete?“

„Nevkládejte mi, co jsem řekla, nemám to ráda. Však jsem vám řekla, proč chci, abyste Lisu sledoval.“

„Až později.“

„Tak prosím později.“

„A proč taky? Mám přece právo nechat si něco pro sebe!“

„Dnes ráno jste ještě měla. Teď už ne.“

„Co to znamená?“ zalomila rukama. Diamanty zachytily a odrazily matnou zář z okna. „Člověk vám platí sto dolarů, abyste pro něho něco udělal, a hned aby vám vyprávěl, jak se jmenoval druhým křestním jménem jeho dědeček.“

„Dovedete krásně vykládat o tom, co je vedlejší. Ale jak se jmenujete, to jste mi ještě neprozradila. A ani nevím, kde bydlíte.“

„Po tom vám nic není. Jinak bych vám to řekla. Kdo si myslíte, že jste?“

„Jenom bývalý policista, teď se tím živím. Prodávám své služby na volném trhu. To však neznamená, že je musím prodat komukoli.“

„Na čmuchala si nějak moc troufáte. Já vás můžu koupit a prodat třeba dvacetkrát za sebou.“

„Mě ne! Měla jste poslechnout a dát si inzerát. Za patnáct dolarů denně si najmete pobudu, který vám udělá všecko na světě kromě vraždy. Vražda přijde dráž.“

„Co to pořád máte s tou vraždou? Kdo to mluví o vraždě?“ Najednou se jí hlas ztišil na bezkrevný šepot; bzučel a kolísal jak poletující moskyt.

„Já. Řekl jsem, že přijde draho hned z několika důvodů.“

„Ale nač s tím začínat? Jakýpak to má smysl? To jste s někým hovořil? S jedním z těch pobudů, jak jste říkal?“

Mínila tím Slima Waliho. Já to popřel.

„A s Lisou taky ne?“

„Nikoli.“

„Ale byl jste jí nablízku?“

„Co nejblíž.“

„Kdepak je? Kam odjela?“

„To nevím.“

„Jak to? Vždyť za to, abyste ji sledoval, vás platím. Hlavně o to přece šlo!“

Sklouzla z křesla, zaťala pěsti a stanula přede mnou. Stačím ji odrazit, jestli se na mě vrhne. Jenže ona obrátila pěsti proti sobě a v stakatovém rytmu se bila do širokých boků. „Copak jste se všichni zbláznili?“ vyštěkla do stropu.

„Jen klid! To vy mluvíte jako blázen. Dokonce ani vražednou mánii bych u vás nevylučoval.“

„Vražednou mánii!“ Hlas jí stoupl, až se zadrhl a zlomil. „Kde jste tu vražednou mánii sebral? To jste musel mluvit s Lisou!“

„Ne. Jenom jsem dnes dopoledne s ní slyšel mluvit vás. Dvakrát se mi to nelíbilo. V mém povolání se vyskytuje násilí, ale chladnokrevné násilí a lidé, kteří jím vyhrožují druhým, mi nesedí.“

„Ach tak.“ Zřejmě se jí ulevilo. „Já jí jednu vrazila, ale nebylo to tak zlé. Však si o to koledovala!“

„Tak povídejte dál!“

„Táhněte k Čertu!“

„Až někdy jindy. Ale než vás políbím na rozloučenou, potřebuju určité údaje. Kdo jste, kde jste se tu vzala, proč jste jela po Lise. A co jste dělala dnes odpoledne v pět hodin. Začneme třeba tím.“

„V pět hodin! To jsem byla tady, v tomhle pokoji. Je to důležité?“ Už to nebyla otázka řečnická ani vzpurná jako většina těch, které kladla předtím. Zřejmě věděla, nebo vytušila, co přijde.

„To nechme stranou. Můžete to dokázat?“

„Ano, bude-li to zapotřebí. Zrovna jsem kolem páté telefonovala.“ Mnula si při tom ruce. Snad si je chtěla ohřát u chladného ohně diamantů. „Ale pokud nebudu muset, nechci o tom hovořit. Dosud jste mi neřekl, nač alibi potřebuju.“

„Koho jste volala?“

„To vás nemůže zajímat. Jak říkám, bude-li třeba, můžu to dokázat. Bylo to meziměsto. To se zaznamenává.“ Uchýlila se na kožený polštářek pod kolena a nejistě se na něm schoulila.

„O vás, Imo, mě zajímá všecko. Před chvílí jsem totiž vypovídal na policii a nebylo prostě možné vynechat vás.“

„Tak vy jste se scukl s fízly?“ Znělo to nevěřícně, jako bych se byl spolčil s temnými silami.

„Přišli za mnou sami. Krátce po páté jsem totiž objevil Lisu podřezanou.“

„Podřezanou, to snad ne?“

„Ano. Mrtvou v jejím pokoji v motelu. Musel jsem tedy vysvětlit, co jsem tam pohledával. Při tom pochopitelně padlo i vaše jméno – aspoň to, které používáte!“

„A proč už tu nejsou?“

„Já jim neřekl, že jste tady. Napadlo mě, že než vás předhodím policii, dám vám napřed možnost kápnout božskou. Taky jsem trochu zvědavý, pro koho a za co vlastně nasazuju krk.“

„Tupce! Co když vás sledovali?“

„Tupce, to sedí.“ Vstal jsem. „Pro vás jsem si přízvisko ještě nevymyslel, ale i to bude.“

„Kam chcete jít?“

„Na policejní ředitelství doplnit výpověď. Čím víc to budu protahovat, tím větší z toho bude malér!“

„Ne, to mi přece neuděláte!“ Vyškrabala se na nohy, dopotácela se ke dveřím a rozpřáhla paže jak ukřižovaná loutka. „Vždyť pracujete pro mne! Přece mě jim nevydáte!“

Sáhl jsem do náprsní tašky, vytáhl její stovku a mrštil jí před ní o zem. Ima ji zvedla, ale oči ze mne nespustila. Zřejmě ze strachu, že jí zahnu.

„Ne, ne! Prosím vás, vemte si ty peníze zpátky! Ještě vám přidám!“

„Kde byste tolik vzala. Na mém ceníku figuruje vražda moc vysoko.“

„Já ji přece nezabila, vy – pane Davisi! Přece jsem řekla, jaké mám alibi!“

„Telefonické alibi se dá snadno zaranžovat.“

„Já si nic nezaranžovala. Ani to nijak zaranžovat nešlo. Byla jsem tady v pokoji. Však se zeptejte ústředny! Od oběda jsem se odtud nehnula.“

„Proto jste při tom tak klidná, že jo?“ Sáhl jsem po klice.

„Co chcete dělat?“

Studenou rukou mi sevřela zápěstí. Bankovka slétla na podlahu jako zmačkaný list. Ima, opřená o dveře, oddychovala jako teriér a nic nepostřehla.

„Jdu za telefonistkou, má-li ovšem službu.“

„Hovor obstarával recepční. Poznala jsem ho po hlase.“

„Dobrá. Tak si promluvíme s recepčním. A pak si to podrobně rozebereme spolu.“

„S poldy ne?“

„To bude záležet na vás. Uvidíme, jak se vaše tvrzení srovnává s pravdou.“

„Ne. Nikam nechoďte! Tohle mi přece neuděláte!“ Výkřiky přerývalo prudké oddychování.

Otočil jsem se a škubl klikou. Ima se svalila u dveří a neartikulovaně vřeštěla. Dveře jí při otevření odstrčily. Nohy roztažené, ústa otevřená, zvedala ke mně oči v narudlém vražedném světle a já shlížel na ni. Její vytí mi řezalo v uších jako pila. Zavřel jsem těžké dveře.

Recepční svítil. Viděl ve mně šťastlivce, který má milenku v honosném apartmá, milenku, která nosí pravou kožešinu a očividně pravé diamanty.

„Dělám paní Parkinové sekretáře,“ řekl jsem mu. „Ukažte mi prosím její účet.“

„K službám, pane.“ Z pořadače vedle v přihrádce vytrhl kartu a důvěrně se naklonil přes leštěnou desku pultu. „Doufám, že paní Parki – nová ještě neodjíždí. Dává moc fajn spropitný. U personálu to všeobecně udržuje dobrou morálku.“ Ztlumil hlas do ostýchavého šepotu: „A není to náhodou nějaká hollywoodská hvězda?“

„Udivuje mě, že vám to prozradila.“

„Ona mi nic neprozradila. Já se dovtípil. Pravá třída, to se přece pozná. Určitý náznak jsem ovšem měl.“

Leštěným oválným nehtem ukázal na vršek karty. Ima totiž jako bydliště uvedla Hollywood. Na účtu byly jen tři položky: dvanáct dolarů za apartmá, ty platila předem; výdaj za telefon 7,05 dolarů; a 2,75 dolarů za obsluhu.

„Přece tu ještě není ani celý den.“ To ze mne mluvil šetrný sekretář. „Sedm dolarů pět centů! To je spousta peněz za telefon.“

Knírek recepčního nadskočil k nosním dírkám, jako by ho co nevidět měl vydechnout. „Ne, to je naprosto v pořádku. Byl to všehovšudy jeden hovor, meziměsto a na výzvu. Sám jsem to obstarával.“

„Není to trochu neobvyklé?“

„Bohužel ne. Denní telefonistka končí v pět a noční se drobet opozdila. Takže když sem volala paní Parkinová, byl jsem zrovna v ústředně já.“

„V pět?“

„Snad nějakou minutu po. Zrovna jsem k ústředně zašed.“

„A víte bezpečně, že to byla paní Parkinová?“

„Naprosto. Má totiž jedinečný hlas. Je to určitě herečka, hraje snad veliký postavy?“

„Vy jste ale bystrej,“ pochválil jsem ho. „Sama je dost svérázná. Těžko uvěřit, že by utratila tolik peněz za jediný telefonický rozhovor.“

„Tak se jí zeptejte!“ Ťal jsem do živého, vlastně jen kousek pod kůži. „Jděte se jí zeptat!“

„Paní Parkinová se takovými triviálnostmi nerada zatěžuje. Právě proto mě vlastně zaměstnává. Mám ji od nich chránit. Jestli to byl rozhovor s Chicagem, tak bych se nedivil.“

„Evanston,“ vyhrkl dychtivě. „Chettova restaurace v Evanstonu. To je dnes na kraji Chicaga, že?“

Nasadil jsem zamyšlený výraz. Zatvářil jsem se zamyšleně. „Počkejte, kohopak tam v Evanstonu paní Parkinová zná?“

„Jmenoval se Spiller. Přála si nějakýho pana Spillera a na výzvu.“ Jeho dychtivost však mezitím už trochu povadla. Do slunečnice ve váze civěl, jako by tušil, že se v nich někde skrývá škodlivý hmyz.

„Inu ovšem, Spiller. Proč jste to neřekl rovnou? Pak je to úplně v pořádku. To paní Parkinová zapraví.“ Načmáral jsem na kartu své iniciály a rychle se vzdálil.

Ima však byla rychlejší. Zaklepal jsem a nikdo se neozval. Bylo mi, jako když si na něčem dáte náramně záležet, a pak si sám dáte ránu palicí.

Dveře zamčené nebyly. Kožich, dřív přehozený přes křeslo, zmizel.

Ložnice i koupelna čistotou jen zářily. Vypadl jsem jako přede mnou Ima, nouzovým východem.

V uličce za hotelem se nad otevřenou popelnicí hrbila stařena v šále a plandavé sukni. Z nekonečné spleti vrásek na mne svitly její oči.

„Neviděla jste tu jít nějakou paní? V kožešinovém plášti?“

Stařena vytáhla cosi z vymletého kráteru úst. Ohlodávala červenou hovězí kost. „Si,“ řekla.

„A kam šla?“

Beze slova zvedla kost a ukázala uličkou vzhůru. Vytáhl jsem z kapsy drobné a hodil je té mumii do ruky.

„Muchas gracias, seňor!“ Černý indiánský pohled přicházel odkudsi z druhého konce dějin, jako světlo z hvězdy vzdálené tisíc světelných roků.

Ulička vedla k hotelové garáži. Ano, paní Parkinová si tu vyzvedla auto asi před pěti minutami. Nový vůz. Plymouth combi. Ne, čísla nezaznamenávají. Třeba nechala kvůli poště adresu v recepci. Zkuste to tam!

KAPITOLA 9.

Po zaolejované betonové rampě jsem vyšel na chodník. Teď tady stojím a nevím kudy kam. Bez klienta, bez trumfu v ruce a skoro bez peněz.

Už teď mě žere, že jsem Imě vracel těch sto dolarů, hlodá to jako vřed. Kolem proudí dav, mění se jako kaleidoskop, stačí zatřepat a jen málo a je z toho jasný obrazec.

Sešli se tam jako obvykle v sobotu večer: nádeníci z farem v texaskách a kostkovaných košilých, mladíci v študáckých bundách; bloumají jednotlivě i ve dvojicích a tlupách kolem žen všecho a všech odstínů pleti. Zavilé obličeje dam v kloboucích a za nimi v závěsu dobře oblečení muži. Majitelé rančů v botách s vysokými podpatky pajdají zavěšeni do svých vyschlých manželek. Pod blikavými žlutými světly na křižovatce tu o prostor a čas soupeří lesklé limuzíny s dodávkami.

Můj vůz je pořád ještě na dvoře motelu Seaview. Vplul jsem do davu a nechal se jím unášet k jihu, k dálnici.

V záhybu dálnice stála trafika s nápisem VEŘEJNÝ TELEFON. Pod nápisem postávala čtveřice mladých Mexičanů a pozorovala kolem proudící svět. Stáli opřeni v řadě na jedné noze jako čápi, podpatky na rámu výlohy, a pod vyhrnutými texaskami jim pestře blýskaly nápadné ponožky. Pro ně nápis ČERSTVĚ NATŘENO zřejmě neplatil.

Oddělil jsem se od davu a prošel krámem až dozadu k telefonní budce. Na zadním pultě hráli zrovna tři taxíkáři v kostky. Vyhledal jsem v seznamu číslo doktora Garryho Couwaye a vytočil. Na druhém konci vyzvánělo aspoň dvacetkrát. Vrácený pěticenťák mi zařinčel jako celý bank stříbrných dolarů.

Než jsem dorazil k přednímu vchodu, prošla kolem okna mladá žena. Byla sama a mířila k jihu. Čtyři mládenci rázem propukli v nacvičené skopičiny. Ten na konci strčil do souseda a ten zas div nevrazil do ženy. Vybalancoval a rozházel třetímu frizúru, třetí zas bouchl čtvrtého do žaludku. Potáceli se před vchodem a naoko se řehtali jako pominutí.

Prodral jsem se mezi nimi. Žena se jen opovržlivě ohlédla. Měla na sobě bílou batistovou halenku a bílou sukni místo pruhovaných šedých šatů, ale já ji poznal podle tváře. Ano, je to ona: macatá bruneta, co mě u doktora Couwaye uváděla do čekárny. Zasvědilo mě na šíji v místě, kde mě ta čubka bohyně Náhoda už před chvílí jednou nakopla.

Žena kráčela dál, potřásajíc ohonem černých vlasů s rudou stuhou, a kulaté boky se jí vláčně pohybovaly. Pustil jsem se za ní, ale hryzlo mé svědomí. Něčím mi totiž připomínala Lisu, i když byla široká a podsaditá, zatímco Lisa byla štíhlá a svižně chodila. Vypadala stejně jako Lisa, jako žena, která ví, kam má namířeno, a stejně jako ona vešla do míst, kde jsem prvně spatřil Lisu. Přešla ulici a vešla do kavárny „U Jima“. Můj neklid jen vzrostl.

Ve skleněných dveřích se zastavila a rozhlížela se. Potom zamířila k jednomu ze zadních boxů. Zády ke vchodu v něm seděl nějaký muž. Nad nízkou přepážkou bylo vidět panama klobouk. Vstal, pozdravil ji, zapjal si sako z velbloudí srsti a zřejmě potěšen čekal, až se jeho společnice zasune. Nakonec dvorně smekl a tlustými bílými prsty si přičísl rozcuchanou čupřinu hnědých pačesů. Pak se naproti usadil. Slim Wali čaroval.

Zašel jsem k pultu, který lemuje celou levou stěnu kavárny. Boxy podél protější zdi byly plné a u nálevního pultu stály davy lidí. Byla sobota večer a popíjelo se: vojáci a ječivé černé dívky, tak mladé, že tu vlastně ještě neměly co pohledávat, ženy středního věku s tvrdými rysy a s trvalou, staří paprikové, kteří tu už po tisícáté hledali ztracené mládí, děvky s asfaltově černýma očima přiživující se svou přítulností na opilých dělnících; několik uprchlíků z horního konce města utápělo jedno své já, aby se mohlo zrodit druhé. Za pultem zavalitý Řek v zástěře s věčným melancholických úsměvem servíroval kokos, afrodiatika, drogy.

Dal jsem si malou režnou a pil ji ve stoje. Waliho jsem viděl v zrcadle za výčepem a nespouštěl jsem z něj oči. Wali se skláněl k tmavovlásce a bylo vidět, že ji něčím příjemně ohromil.

Vtom se uvolnil sousední box. Usadil jsem se tam, ještě než stačili sklidit se stolu. V místnosti bylo jako v úle. Nad bábelem jazyků břes – kně vyhrával automat. Od hracího pultu se co chvíli ozvala rána jako z kulometu. Vmáčkl jsem se až do rohu a ucho jsem přilepil ke stěně. Metr ode mne Wali zrovna říkal:

„Celičký den na vás myslím, sním o těch velikých náramných očích. Taky jsem snil o těch velikých přenáramných etcetera, sedím a jen o nich sním. Víte, co to jsou etcetera, Glossie?“

„To se dá uhádnout.“ Zasmála se, jako když někdo kloktá sirupem.

„Vy si ale umíte vymýšlet. A mimochodem, já nejsem žádná Glossie.“

„Tak Glorie, co na tom záleží? Být jedinou dívkou na světě – a to pro mě prakticky jste – tak si z toho nic nedělám. Vy jste akorát děvče pro mě. Ale vsadím se, že máte plno chlapců.“

Slim zřejmě už od rána natahoval a dospěl do stádia, kdy všecko, co říkal, znělo jako zhudebněná báseň.

„Oč se vsadíte, že ne! A vám po tom stejně nic není, pane Brian. Dyť vás skoro ani neznám.“ Ale hrát to uměla.

„Tak pojďte sem na tuhle stranu a seznamte se se mnou lip, Glorie. Rozkošné jméno pro rozkošné dítě! Už vám to, Glorie, někdo řekl, že máte ústa jako květ?“ 48

„Vy se ale vyznáte, pane Brian.“

„Áá, říkejte mi Henry! A přisedněte si! Bezpečný to ale není, varuju vás. To víte, jak se moc přiblížím k takovým velikým nádherným etcetera, chce se mi do nich zakousnout, to vás varuju.“

„Máte snad hlad či co?“ Nějak to zašustělo a zavrzalo: dívka k němu přisedla. „Mimochodem, Henry, já mám taky nějakej hlad. Něco bych si dala.“

„Já sním vás.“ Slimův hlas zněl zastřeně. „Tak abych si vás radši nejdřív vykrmil, hm? Chcete řízek a něco k pití? A potom, kdopak ví? Quien sabe, tak nějak to říkáte, ne?“

„Já mluvím jenom americky,“ odpověděla mu přísně. Po tomto rezolutním výroku zase zjihla: „Řízek, Henry, to bude príma. A ty ses prímovej kluk.“

Wali přivolal číšnici. Ryšavá hlavička, štíhlá postavička na útlých nožkách k nim přicupitala. „Co to bude?“

„Pro slečinku řízek. Já už večeřel.“

„Aha, vy pijete sherry.“

„Hodně suchou sherry,“ řekl Brian Wali.

„Jistěže, hodně suchou.“ Naklonila hlavu k jedné straně a začala si ho dobírat. „Nepolykáte ji náhodou v podobě prášku?“

„A pro mě alexandra,“ poručila si dívka.

„Zajisté, maličká, jen si dej!“ V hlasu mu však zazněl teskný podtón, jakési blues o tom, že na diety nemá zvláštní fond. „Pro Glorii jen to nejlepší!“

V tu chvíli vešla z ulice do kavárny žena a rychle minula řady boxů. Široký černý plášť se za ní při energické chůzi rozevlál. Pod ním zasvítil bílý stejnokroj. Mne neviděla, zato já ji ano. Napřímil jsem se. U Waliho a Glorie se zarazila. Modré oči jí v chladné porcelánové tváři zajiskřily.

„Dobrý den, paní Couwayeová. Přejete si se mnou mluvit?“ Gloriin hlas zněl ušlápnutě a nakřáplé.

„Nedokončilas práci. Tak jen pojď a hezky to dodělej!“

„Vždyť jsem, paní Couwayeová, všechno dodělala. Jak jste si poručila.“

„Chceš se snad se mnou přít?“

„Ne, ale je sobota večer. Na sobotní večery mám přece právo. Kdy jindy mám možnost se trochu povyrazit?“

„Povyrazit se, to je jedna věc. Jenže ty tu roznášíš klepy o mých osobních věcech před hnusným čmuchalem!“

„Co?“ vmísil se jim do řeči bujaře Wali. „Promiňte, dámo.“

„Jen mě tu nedámujte! Tak co, Glorie, půjdem?“ Paní mluvila tiše, ale hlas jí bzučel jako přetížená elektrická síť.

„Snad nemusí bejt hned tak zle, milostpaní,“ opáčila za ní pohotově číšnice.

Couwayová se po ní otočila. Já jsem ten pohled nezachytil, ke mně byla obrácena zády. Číšnice však vycouvala a ňadra si jako štítem kryla jídelním lístkem.

Vtom se zvedl Wali. Byl o poznání menší než Couwayová. „Já, dámo, nevím, kdo jste. Tolik vám ale povím: nemáte právo obtěžovat ve veřejný místnosti mou dívku!“ Hledal, jak nejlíp se tvářit. Potom se však jeho lesklý pohled střetl s jejím a zvadl.

Naklonila se k němu a tlumeně zasyčela: „Zato já vím, kdo jste vy. Viděla jsem vás obhlížet náš dům. V ordinaci jsem vás poslouchala, jak jste si telefonoval s Glorií. Varuji vás: Dejte jí pokoj, a hlavně dejte pokoj mně!“

„Glorie má plné právo stýkat se s přáteli.“ Wali našel pózu, pózu světáka, jenže vzápětí všecko zpackal.

„A co se vás týče, paní Couwayová, jestli si takhle říkáte, na vás bych ani nešáh. Vás bych nekoupil ani na odřezky!“

„K tomu byste se, vy mužíčku, jakživ nedostal!“ vysmála se mu do obličeje. „A teď si zalezte do díry! Jestli vás ještě jednou uvidím, přetáhnu vás holí přes hřbet jako tu krysu. Pojď, Glorie!“

Glorie seděla, hlavu svěšenou a paže na stole, vylekaná a zatvrzelá. Couwayová ji chytila za zápěstí a smýkla s ní, až se postavila. Glorie se nebránila. Odšourala se za Couwayovou ke dveřím. Venku u žlutého okraje chodníku čekal taxík. Než jsem vyběhl na ulici, zmizel v dopravním ruchu.

Měl jsem špatný pocit, že historie se opakuje, tentokrát v modrém. A ještě hůř mi bylo, když za mnou přiběhl Wali a vzal mě za ruku. Wali musel na každého sahat, jen aby se ubezpečil, že i on patří k lidské rase.

„Jdi se vycpat!“ vyhrkl jsem.

Překrvený nos mu z bledého obličeje výrazně trčel. „Jo, já jsem tě tam viděl. Už jsem měl dojem, že ses na mě hošánku vykašlal. A tak jsem zaháněl světobol s pěkným čerstvým kouskem mexickýho cukroví.“

„Chceš říct, že jsi z ní tahal rozumy?“

„To mě podceňuješ. Z Glorie jsem rozumy vytahal už dávno. Hochu, mně ženský neodolaj. Co to na mně jenom je, že mi žádná neodolá?“ Jazyk mu jel přes čas. Řečněním chtěl napravit pošramocenou hrdost.

„Oč běží, Slime?“

„Já nehraju, Davisi! Tys měl možnost si přisadit dnes odpoledne. Ale ty ses na mě vykašlal. Teď zas kašlu já na tebe.“

„To se chceš nechat přemlouvat?“

„Já ne. Jdi na mě trochu zhurta a všechno vyzvoním.“

Samolibě se rozhlédl po zástupech lidí, které se valily kolem, jako když spoléhá, že ho dav ochrání.

„To mě neznáš,“ řekl jsem mu. „Já takových metod neužívám.“

„Já tě znám až moc dobře,“ opáčil Slim. „Dneska odpoledne ses na mě jaksepatří vyflák.“

„To už nech bejt! Jakpak je to s tím chlapíkem ze Saň Clemente, co se ztratil?“

„To bys musel, hošánku, jinak!“ Opřel se o rohový sloup u průčelí krámu. „Vždyť bych ti dával něco zadarmo. Mně jakživ nikdo nic zadarmo nedá. To, co seženu, si musím pořádně vydřít a vyběhat.“ A kapesníkem potřísněným rtěnkou si utřel obličej.

„Já se přece z tebe, Slime, nesnažím nic vymámit.“

„Pak je to dobrý. Dobrou noc. Nemysli si, že to nebylo kouzelný. Náhodou, abys věděl, bylo to moc kouzelný.“ Chystal se odejít.

„Lisa je mrtvá,“ řekl jsem.

To ho zastavilo. „Co povídáš?“

„Lisa dnes odpoledne kdosi podřezal.“

„Kecáš!“

„Tak se jdi podívat do márnice. A když už to, co víš, nechceš říct mně, tak to řekni policajtům!“

„Po tomhletom to možná udělám.“ Oči mu blýskaly jako zezadu osvětlené zelené acháty. „Tak ještě jednou bon soir!“

A byl pryč. Jen se ještě několikrát kradmo ohlédl. Pak zapadl do proudu chodců směřujících na sever. Měl jsem sto chutí pustit se za ním a pravdu z něho vytlouct. Zrovna chvíli předtím jsem však řekl, že takových metod nepoužívám, a to platilo.

KAPITOLA 10.

Vyzvedl jsem si v motelu Seaview vůz a zajel k domu doktora Couwaye. V bíle natřených oknech se nesvítilo.

Dvůr byl zarostlý, jako by v domě bůhvíjak dlouho nikdo nebydlil. Vysoké šedé průčelí se zvedalo k tmavorudému nebi jako zezadu podepřená kulisa.

Zazvonil jsem u vchodu a dům jako když znovu nabude pravých rozměrů. Hluboko v jeho útrobách za zdmi bzučel zvonek jako v pasti chycený čmelák. Počkal jsem a zazvonil znova. Nikdo nepřicházel.

V obou dvoukřídlých dveřích byly zasazeny starobylé skleněné tabule, členěné v geometrické obrazce. Na jednu z nich jsem přitiskl obličej a nahlédl dovnitř. Nic jsem neviděl. Leda to, že v jednom rohu je sklo puklé a pod tlakem se poddává.

Natáhl jsem si řidičskou rukavici a puklý roh jsem vyrazil. Sklo se vysypalo a roztříštilo. Počkal jsem, rozhlédl se na obě strany ulice a zazvonil potřetí. Opět žádná odpověď. Kolem nešel nikdo. Prostrčil jsem trojúhelníkovým otvorem ruku a odklápí patentní zámek.

Pak jsem dveře krytou rukou zavřel a znova uzamkl. Pod nohama mi zaskřípalo rozbité sklo. Tápal jsem po stěně, až jsem se dostal ke dveřím čekárny. Okny padalo z ulice trochu světla; místnost tím nabyla jakési nejasné krásy jako stará žena s půvabnými rysy za těžkým závojem.

V rohu za psacím stolem jsem našel kartotéku. Svítil jsem si baterkou. Světlo jsem kryl tělem a procházel jsem přihrádku kartotéky s nápisem „Stálí pacienti“.

Lisa Williamsová tam žádnou kartu neměla. Zhasl jsem a podél stěny se dotápal k vnitřním dveřím. Byly tak píď pootevřené. Strčil jsem do nich, až se pootevřely trochu víc, protáhl jsem se dovnitř a zavřel za sebou. Znovu jsem si posvítil baterkou a bílým pruhem světla jsem pátral po stěnách a po nábytku. V místnosti byl psací stůl s plochou deskou z leštěného dubu, otáčecí křeslo a dvě další židle, stará knihovna s třemi přihrádkami, prořídlé zaplněná lékařskými knihami a časopisy.

Nad knihovnou na bílé zdi visel v rámu diplom, udělený v roce 1933 jakousi lékařskou fakultou, o jejíž existenci jsem v životě neslyšel.

Otevřenými dveřmi jsem prošel do místnosti. Stěny byly potažené voskovaným plátnem, na podlaze linoleum. Z nahnědlých skvrn na protější zdi bylo vidět, kde kdysi stával plynový sporák. Teď tam byl posuvný vyšetřovací stůl. Ocelové části měl natřeny na zeleno a vyča – louněn byl červenou koženkou. Vedle stála u zdi odrbaná skříň na nástroje a sterilizátor. Na druhém konci pod oknem se staženou roletou pravidelně odkapávala z kohoutku do dřezu voda. Ve zdi za ní byly zavřené dveře. K těm jsem zamířil a zkusil je otevřít. Byly zamčené. Vyzkoušel jsem paklíče. Druhé dveře jsem otevřel. Ve světle baterky jsem uviděl mrtvý úsměv.

Šklebil se na mě mramorově bílý kostlivec. Z výšky asi dvaceti centimetrů nad mýma očima na mě prázdně zíraly chmurné oční důlky lidské kostry.

V ohromení mi připadaly jako oči obra. Teprve potom jsem si všiml, že se dlouhé prstní kosti na nohou houpají dobrých třicet centimetrů nad zemí.

Kostra visela v tom kamrlíku na drátech upevněných na příčném břevně. Klouby měla pečlivě článkované drátem a pohybem dveří se lehce rozkomíhala. Na zadní stěně se mihotal její mřížovaný stín.

Zdálo se mi, že je to kostra muže. Zmocnil se mne prastarý pocit bratrství: měl bych ho vzít za tu bezmasou ruku. Je tak sám a opuštěný. Ale bál jsem se ho dotknout.

Kdesi v domě, o nic hlasitěji než když zakvikne myš, cosi vrzlo: dveře nebo podlaha. Stáhlo se mi při tom hrdlo jako při záškrtu. Naslouchal jsem. V hrdle mi slabě sípalo, ale nakonec jsem dveře přece jen zavřel a paklíč strčil do kapsy.

S rozsvícenou baterkou v ruce jsem tápal podél zdi. Postupně jsem se vrátil ke dveřím do ordinace. Už jsem byl jednou nohou přes kovový pruh prahu. Vtom však mi obličej zalilo světlo. U protější zdi s rukou na vypínači stála manželka doktora Couwaye. Stála nehnutě, klidně mohla být figura vlysu, součást samotné stěny.

„Co se tu děje?“

„Pan doktor tu nebyl,“ vysoukal jsem ze sebe. „Já tu na něj čekám.“

„To jste domovní lupič? Nebo narkoman? Tady v ordinaci žádná narkotika nevedeme.“

„Přicházím sem s určitou otázkou. Měl jsem dojem, že právě ordinace by mi na ni mohla dát odpověď.“

„S jakou otázkou?“ Couwayová najednou v ruce pevně stiskla malou automatickou pistoli. Byla ocelově modrá a stejně se zbarvily i její oči.

„Tu pistoli dejte pryč, paní Couwayová! Tváří v tvář oceli se nedá mluvit.“

„Však vy promluvíte!“ Odtrhla se od stěny a blížila se ke mně. I v pohybu bylo její tělo jaksi tiché a chladné. Já však cítil jeho moc jako pozemní minu pod závějí. „Tak vy jste další špinavěj čmuchal, co?“

„Slušné až střední kvality. Co se stalo s Glorií?“

Uprostřed místnosti se široce rozkročená zastavila. Zorničky namodralých očí měla temné a prázdné jako hlaveň revolveru.

„Jestli ta pistole spustí a mně se něco stane, jste v pěkné bryndě. Dejte ji pryč, není ji potřeba.“

Jako by mě neslyšela. „Mně se hned zdálo, že jsem vás už někde viděla. Že jste byl v té kavárně? Co se stalo s Glorií, po tom nikomu nic není. To je čistě naše věc. Vyplatila jsem ji a propustila. Nemám ráda, když mi sloužící sednou na vějičku metařům. Tím snad je vaše otázka vyřízena.“

„Jedna z nich.“

„Dobrá. Tak a teď táhněte, nebo vás dám sbalit za vloupání!“ Pistole se jen nepatrně pohnula, já ji však cítil na kůži jako zaťatý dráp.

„To asi neuděláte.“

„Chcete tu snad zůstat a přesvědčit se?“ Pohlédla na telefon na psacím stole.

„Ano. Určitě máte máslo na hlavě, jinak jste policii dávno zavolala. Mimochodem jako paní doktorová zrovna nemluvíte.“

„To snad chcete vidět můj oddací list?“ Lehce se pousmála. Mezi bílými zuby jí probleskla špička jazyka. „Chci říci, patrně toužíte prozkoumati mou oddavkovou listinu. Umím totiž mluvit různě, podle toho, s kým zrovna mám tu čest. S metaři umím taky mluvit pistolí.“

„Mně se ten metař nezamlouvá.“

„Jemu se to nezamlouvá,“ řekla nazdařbůh.

„Co si myslíte, že od vás chci?“

„Peníze. Nebo jste jeden z těch, kterým se platí v kopce sena?“

„To je nápad. Dám se na to pojistit proti dešti. Jenže zrovna teď bych rád věděl, co tady v téhle ordinaci pohledávala Lisa Williamsová. A když už tu pistoli nechcete dát pryč, tak ji zajistěte!“

Ještě pořád byla ve střehu a napjatá. Pistoli svírala křečovitě jako vodní lyžař ráhno. Už jen tím napětím svalů mohla soušť zmáčknout a zastřelit mě.

„Panáček se bojí.“ Zatvářila se vzdorovitě a výsměšně, ale palcem zaklapla pojistku. „Jakápak Lisa Williamsová? Já žádnou Lisu Williamsovou neznám.“

„Ta barevná dívka, co tu byla dnes odpoledne.“

„Ach ta. Pan doktor má spoustu pacientů.“

„Hodně takových, co přijdou o život?“

„To je směšná otázka. Ale jak vidíte, já se nesměju.“

„Lisa také ne. Tu dnes odpoledne kdosi podřezal.“

Snažila se to spolknout bez zachvění, ale byla otřesená. Napjaté tělo víc než kdy předtím připomínalo vodního lyžaře, který rychle klouzá po rozbouřené vodě.

„To znamená, že je mrtvá,“ řekla tupě.

„Ano.“

Přivřela oči, zapotácela se, ale neupadla. Skokem jsem byl u ní, vytrhl jí pistoli a vyhodil zásobník. Nebyl v něm jediný náboj.

„Tak jste ji přece znala, paní Couwayová?“

Otázka ji vytrhla z transu. Oči se jí rozšířily, až zas byly blankytně modré a neproniknutelné. „Byla to jedna manželova pacientka. Přirozeně to pro něj bude šok. Mimochodem ta automatická pistole je jeho.“ To už nasadila masku ctihodnosti a přiměřený hlas.

Pistoli jsem hodil na stůl, zásobník jsem si nechal. „A ta kostra v komůrce je taky jeho?“

„Nerozumím vám.“

„No prosím. Když jsem si říkal, že je Lisa Williamsová mrtvá, to jste rozuměla hned.“

Bezděky si sáhla na čelo. Pod havraními vlasy bylo sněhově bílé. „Nesnáším smrt. Zvlášť když potká někoho známého.“

„Nakolik jste ji znala?“

„Jako pacientku, však jsem vám to už řekla. Párkrát jsem ji tady viděla.“

„A proč nemá kartu?“

„Jakou kartu?“

„V kartotéce stálých pacientů.“

„To nevím. A to tu mám kvůli vám prostát celou noc? Varuji vás, manžel se každou chvíli vrátí!“

„Jak dlouho jste už spolu, paní Couwayová?“

„Do toho vám kruci nic není. A už vypadněte, nebo tu policii doopravdy zavolám.“

Nevyznělo to přesvědčivě. Od okamžiku, kdy jsem jí řekl, že je Lisa mrtvá, jako když z ní všechna síla vyprchá. Vypadala jako náměsíčnice, která ne a ne se probudit.

„Jen ji klidně zavolejte!“

Pohlédla na mě nepřítomně a zhnuseně. „Ú – ú – h!“ Znělo to plytce jako při zvracení. „Poslužte si tou největší špínou. Udělejte to největší svinstvo, jaké umíte! Jen mi teď táhněte z očí!“

Horní partie ňader prosvítaly látkou jako rozechvělé chladné měsíce. Obešel jsem ji, otevřel si a vyšel z domu.

KAPITOLA 11.

Státní asfaltka se mi pod reflektory odvíjela jako popsaná páska od psacího stroje. Proplétala se kamennou pustinou dělící Laguna Beach oceánu. Úporně se držela stěn srázných kaňonů a přehupovala se přes plece horských vrcholů tyčících se do tmy. Po čtyřiceti dlouhých mílích cesty horskou krajinou mě vyklopila do klína pobřežního hřbetu. Nad mořem těžce vyplouval pozdní měsíc.

Pět minut severně od křižovatky se střídavou dálnicí US 206 začala se podél ní porůznu vynořovat světla Saň Clemente. Na tváři temnoty se v neonu rýsovaly motely, servisní stanice, realitní kanceláře. U pump jedné servisní stanice jsem zastavil; zatímco mi do vozu dávali benzín, zeptal jsem se zřízence, jestli nemají telefon. Byl to starší ostřílený muž v uniformě: šedé montérky a černý kožený motýlek. Vypadal a byl cítit, jako by se myl v oleji z převodovky. Palcem zažraným od oleje dloubl směrem ke kanceláři, z níž se právě vynořil.

Místní telefonní seznam byl tenký svazeček, k telefonu na zdi připoutaný řetězem. Paní Lawtonová v něm byla dobře zastoupena. Její telefonní číslo bylo 2385. Další číslo tam bylo pro vrátnici, třetí pro byt šoféra, čtvrté pro zahradníkovu vilku, páté komorníkovi do spíže.

Když mi zřízenec přinesl zpátky drobné, zeptal jsem se ho na cestu. „A koho hledáte, milej drahej?“

„Vlastně nikoho. Přijel jsem se jen tak podívat.“

„Na tu prohlídku okolí jste si ale zvolil ňáko divnej čas.“ Prohlížel si mě. „Oni tam mají v noci soukromou hlídku a vy zrovna na nějakýho člena zahrádkářskýho spolku nevypadáte.“

„Mě zajímají nemovitosti. Tady prý je dobrá šance.“

„Kdyby jen to. Od ty doby, co tam postavili ten velkej hotel a z Malibu se sem přistěhovali pracháči, mají tu pozemky cenu zlata. Věčná škoda, že tu sám taky nějaký nemám. Moh jsem mít. Před válkou, jen mě měla stará nechat vzít trochu peněz z punčochy. Moh jsem mít pět akrů jen to fiklo. A teď jsem si moh mědit, jenže ona pořád, peníze si šetři. Tam je to mrtvý, povídá, boháči vodtamtud navždycky vypadnou.“ Jeho smích byl trpký a pronikavý jako zastaralý kašel. „To je smůla,“ prohodil jsem.

Vysvětlil mi, jak se tam jede, a na temná úpatí ukázal, jako by se zvedala na okraji země zaslíbené. Na nejbližší křižovatce jsem k nim zahnul a zamířil do přeměstí. Mezi předměstskými vilkami a venkovskými sídly jako země nikoho ležela prázdná pustá pole posetá všemožným neřádem. Vjel jsem do aleje lemované po obou stranách šedými kmeny a nad hlavou podloubím z korun gumovníků. Táhla se podél oploceného pólového a golfového hřiště. Kolem osvětlené klubovny v dálce bylo plno vozů a vítr ke mně zanášel ryčné údery hudby.

Silnice stoupala do kopců, které se terasovitě zvedaly, jako by si tu pohodlný člověk zbudoval snadnou cestu do očistce. Tu a tam jsem zahlédl cosi ze skla a hliníku, v čem se mělo bydlet, ale v měsíčním světle vypadalo spíš jako chirurgické monstrum; benátské paláce, vily z Azurového pobřeží, španělské zámky; gotické, řecké, versailleské a čínské zahrady. Rostlinstva spoustu, lidé žádní. Byl to zemský ráj, zplozený penězi. A lidi, kteří náhodou neměli ani peníze ani nemovitosti, tu neměli co dělat.

Kamenné sloupy s číslem 2385 podpíraly tudorovskou vilu s temnými kovanými okny. Brána byla otevřená. Honosná příjezdová cesta mě řadou tisů jako čestnou stráží vedla k vile, která se tyčila proti měsíci v bílé palladické nádheře.

Zaparkoval jsem pod sloupovím brány pro kočáry a zazvonil na staromódní zvonek u postranního vchodu. Z druhé strany se k táflovaným dveřím přiblížily tiché váhavé kroky. V zámku zaskřípal klíč a vyhlédla mladá žena, tvář lemovanou jemnými kaštanovými vlasy.

„Copak si přejete, prosím?“ Její hlas zněl tiše a nejistě.

„Není snad příliš pozdě na návštěvu paní Lawtonové?“

Odevzdal jsem jí svou vizitku. Obrátila se profilem k světlu: oblá brada, jemná ústa s plnými rty, rovný nos. Oči měla ještě pořád ve stínu, ale viděl jsem, jak je mladá.

„Vyšetřovatel,“ pravila. „Jste z nějaké detektivní kanceláře? Na paní Lawtonovou je už pozdě. Není jí zrovna dobře.“

„Mám vlastní agenturu.“

„Ach tak. Ale jde o Andrewa – o pana Lawtona, viďte?“

„Ještě pořád ho tedy pohřešujete?“

„Ano.“

„Mám pro vás podle všeho stopu.“

„Vážně? Myslíte, že víte, kde je?“

„Tak daleko ještě nejsem. Teprve dneska jsem na ten případ narazil. Vlastně nevím, za jakých okolností zmizel. Ani jestli odměna dosud platí.“

„To ano,“ odvětila s jemným pochybovačným úsměvem. „Když mi povíte, na co jste dnes narazil.“

Pozdě nepozdě, s paní Lawtonovou se vidět chci. Pročež jsem dívce hodil to nejnápadnější, co mě vůbec napadlo. „Na mrtvolu.“

Paže jí jako vyděšenému ptáčeti bezděky vyletěly k ňadrům. „Andrewovu? Ne?!“

„Byla to mladá mulatka. Lisa Williamsová. Někdo ji podřízl. Znáte ji snad?“

Odpověď přicházela náramně pomalu. Domyslil jsem si, že to bude lež a že se jí ta lež těžko říká. „Ne, tu neznám. Jak by to mohlo souviset – „ Hlas odumřel.

„Měla u sebe výstřižek z novin o tom, jak pan Lawton zmizel, a o vypsání odměny. Napadlo mě, jestli si třeba kvůli tomu nezajela sem. Stejný nápad bude asi mít i policie, až do toho šlápne.“

„A to ji zabili tady v Saň Clemente?“

„Ne, v Laguna Beach.“

„Pojďte prosím dál!“ Znovu si prohlížela mou vizitku. „Pane Davisi. Zeptám se paní Lawtonové, jestli vás přijme.“

Nechala mě stát ve vstupní hale a sama zamířila k osvětleným dveřím. Šaty měla drahé, ale neslušely jí. Pletený kostým jí přidával na těle, aspoň zezadu.

Chvíli jsem si prohlížel několik obrazů na stěně. V tom se dívka objevila ve dveřích, světlo jí kolem vlasů vytvořilo svatozář. „Paní vás přijme, pane Davisi!“

V místnosti byl vznosný strop podepřený dórským sloupem. Stěny lemovaly skříně s knihami v jednotné vazbě z bílé teletiny. Mezi knihovnamy byly rozvěšeny obrazy. Na bílé pohovce s prohnutým opěradlem seděla šedovlasá paní.

Měla hranaté čelisti a husté obočí, obličej, jaký některé nešťastnice zdědí po otci. Kdysi dávno mohl být jakýmsi koňským způsobem hezký. Teď však už stářím a osobitostí ten kostnatý rámec ztvrdl a rýsoval se pod kůží jako špatně zamaskovaná dělostřelecká baterie. Tělo jako věchýtek bylo zahaleno do černých hedvábných šatů, které mohly klidně sloužit jako smuteční. Bledé žluté ruce se nápadně vyjímaly na černočerném klíně. Bez ustání se chvěly.

Odkašlala si. „Posaďte se, pane Davisi, sem do toho křesla!“ A když jsem uposlechl: „A teď mi řekněte, kdo vlastně jste.“

„Jsem koncesovaný soukromý detektiv. Většinou působím v Los Angeles a tam mám také kancelář. Před válkou jsem býval seržant – detektiv ve štábu policie New Yorku. Navštívenku jsem dal slečně.“

„Leslie mi ji ukázala. Rovněž mi sdělila, že máte jakési otřesné informace o nějaké barevné ženě.“

„Je to Lisa Williamsová. Našel jsem ji podříznutou v motelu v Laguna Beach. V peněžence měla výstřižek z novin, které vycházejí v Laguna Beach o tom, jak váš pan syn zmizel a že jste vypsala odměnu. Mně napadlo, že ji někdo zabil proto, že si tu odměnu zrovna chystala vyzvednout. V Laguna Beach se totiž objevila ve stejnou dobu, jako odtud odejel váš syn, to jest před čtrnácti dny. A tak mě napadlo, jestli vás nekontaktovala.“

„Neděláte náhodou trochu ukvapené závěry na nesmírně chabých podkladech?“ Paní Lawtonová hovořila tiše a kultivovaně. Ruce jí cukaly a škubaly sebou jako nervózní štíři. „Jistě nenadhazujete, že jsme se smrtí té dívky my tady měly něco společného? Nebo i s jejím životem.“

„Asi jsem se nevyjádřil dost jasně,“ i když ve skutečnosti jsem měl dojem, že ano. „Dejme tomu, že se váš pan syn stal obětí nekalé hry. Dejme tomu, že Lisa Williamsová věděla, co se seběhlo, a kdo za to může. Třeba se zrovna chystala sem za vámi nebo na úřady. Tím by se dal její další osud vysvětlit.“

Paní Lawtonová vůbec nedávala najevo, že mě slyší. Shlížela na své svárlivé ruce, jako by se jich nejraději zřekla. „Leslie, zapal mi cigaretu!“

„Ovšem.“Leslie se zvedla z pohovky, ze slonovinové skříňky vytáhla cigaretu, podala jí paní Lawtonové a stolním zapalovačem ji zapálila.

Paní Lawtonová zhluboka vtáhla kouř a vyfoukla ústy i nosem. Kouř se jí musel válet po lebečních dutinách jako mlha. I oči jako by měla zakouřené. „Nenadhazujete doufám, že můj syn utekl do Laguna Beach s barevnou dívkou!“

„To ne!“ vyhrkla dívka. Potom si uvědomila své postavení, to jest, že ji má být vidět, a ne slyšet. Sedla si do kouta jako oukropeček.

Paní Lawtonová se rozjela nanovo. „Jaká souvislost by mohla existovat mezi takovou osobou a mým synem?“

„To bych sám rád věděl. Mám-li být upřímný, mne to natolik zajímá, že jsem ochoten na základě denní odměny na případu pracovat.“

„Chcete tím nepochybně říci, až prokážete, že vám odměna patří, dostanete ji také vyplacenou. To je ovšem samozřejmé.“

„Chci přesnější dohodu. Odměna totiž vždycky nějak sklouzne do kapsy policistům. Vždycky jaksi pudově tíhne domů k ouřadům. A já bych si rád byl jist svou padesátkou denně plus výdaje.“

„To je přirozené.“ Vyfoukla kouř a předla za ním jako kočka za záclonou. „Jenže já nevidím, proč bych právě vaši činnost měla financovat.“

„Nemohu si přece dovolit pracovat jen pro povyražení. Taky by třeba pomohlo, kdybych vás mohl uvést jako svou klientku.“

„To chápu.“ Hlava šedivá jako omšelé železo se panovačně zvedla, trochu jako hlava některého z pozdních římských císařů. Tichý hlas zesílil a stoupl, jako by se chystal ovládnout čajový dýchánek nebo odrazit nápor barbarů. „Ale jednu věc nechápu: proč se o mé záležitosti musíte zajímat. Já už mám najatou detektivní kancelář. Už mě stáli víc, než si mohu jen tak lehce dovolit, a protiúčtem mi dosud neodvedli zhola nic. Nejsem zámožná žena.“ V jejích kruzích to patrně znamenalo, že si své milióny může spočítat na prstech jedné ruky. V návalu sebelítosti udýchaně dodala: „Ne že bych nebyla ochotna zaplatit za užitečné informace, ale velká detektivní kancelář mi syna nevrátila, což je fakt, a tak nevidím, proč bych si měla myslit, že se to třeba podaří jednotlivci.“

Cigareta jí dohořívala. Leslie bez vyzvání vzala oharek a zdusila jej v popelníku.

„Jenom mi dejte možnost a uvidíte, co dokážu,“ ozval jsem se.

„Chci zjistit, proč zabili Lisu Williamsovou. Jestli se mi to podaří, najdu nit k vašemu synovi. Aspoň mám takové tušení.“

„Tušení,“ řekla pohrdavě. „Kdyby Andrewa drželi v zajetí kvůli výkupnému, tak by se vaše dnešní pozdní návštěva dala vykládat tak, že ten, kdo ho drží, je ochoten vyjednávat. A vy jste znal tu černošku, co o ní tvrdíte, že ji zavraždili?“

„Tu opravdu zavraždili. Vy jste ji znala?“

Z obličeje jí sálaly bílé plameny hněvu. „Varuji vás, mladý muži, nebuďte drzý! S drzostí se umím vypořádat!“

„Jste jistě moc unavená, paní Lawtonová. Je pozdě,“ řekla Leslie.

Starší žena si jí ani nevšimla. Nahnula se ke mně a černý hedvábný klín se jí zvrásnil jako železo pod tlakem:

„Zrovna dnes ráno mě za obdobných okolností navštívil neznámý člověk a představil se jako soukromý detektiv, asi tak jako vy. Tvrdil, že mi Andrewa dokáže najít, ale část odměny prý musím vyplatit předem. To jsem přirozeně odmítla. Pak ze mne mámil rozumy a zdržoval mě celou hodinu. Chtěla jsem od něho taky něco slyšet, ale on mi nedokázal říct vůbec nic, na jedinou konstruktivní větu se nezmohl. Leslie, jakpak se ten člověk jmenoval?“

„Wali.“

„Wali,“ vybuchla vášnivě stará paní, jako by to jméno pro tuto chvíli sama vymyslela. Pak jí oči sklouzly na mne. Byly to oči spálené slzami, zeskelnatělé žalem, ale pořád ještě bystré. „Vy ho znáte?“

„Myslím, že ani ne.“

„Pěkný rošťák. Dokonce si troufl po mně žádat, abych mu podepsala smlouvu, že když mi syna přivede živého či mrtvého, vyplatím mu pět tisíc dolarů. Holedbal se, jaké má mezi kriminálními živly konexe. Nakonec jsem nabyla dojmu, že se buď spikl, aby mě podvedl, nebo že nějakou zločineckou organizaci sám zastupuje. A vykázala jsem ho z domu.“

„Mně jste přisoudila stejnou roli?“

„To ne,“ hlesla z koutku dívka.

Paní Lawtonová se vyčerpaně zvrátila v křesle. Hlava jí klesla na zahnuté opěradlo a vystavila chabé hrdlo neviditelnému noži. Třesoucím se hlasem se drala ven slova: „Já už nevím, co si mám myslet. Jsem nemocná, stará, vyčerpaná, opuštěná. Sama ve světě lhářů. Mně nikdo nic neřekne.“

Leslie se zvedla a s laskavým pohledem plným strachu mě doprovodila ke dveřím. Vtom paní Lawtonová vykřikla: „Pane Davisi! Posílá vás ke mně Andrew? Je to tak? Potřebuje peníze?“

Až jsem se lekl té změny. Najednou mluvila jako vystrašené dítě. Otočil jsem se a pohlédl paní Lawtonové do tváře: na vteřinu jako když falešným dívčím půvabem zkrásní. Krása však pominula jako paprsek světlometu letící napříč časem. Ústa zůstala zkřivena v cynické parodii mateřské lásky.

Situace byla příliš složitá. Bylo těžké ji pochopit nebo se ji pokoušet zvládnout. Nevěděl jsem, jestli se pupeční šňůra mezi paní Lawtonovou a jejím synem nenatáhla, nepraskla, nešvihla ji do obličeje a nepřivedla k rozumu. Nebo jestli neví, že syn je mrtev, a nebrání se tomu ze zoufalství. Ať už jakkoliv, je ochotna takřka všemu věřit a kdekoho podezírat. Skutečnost ji zradila.

„Osobně jsem Andrewa nikdy nepoznal,“ prohlásil jsem. „Dobrou noc. A mnoho štěstí.“

Neodpověděla.

KAPITOLA 12.

Leslie mě doprovodila až na konec haly. „Odpusťte, pane Davisi. Ty poslední dva týdny ji strašně zničily. Už kolik dní se drží jen drogami. Když něco není tak, jak si sama představuje, tak to prostě neslyší, nebo to zapomene. Ne že by se doopravdy pomátla. Ale tolik už vytrpěla, že nesnese o faktech hovořit, ba vlastně ani přemýšlet.“

„O jakých faktech?“

Překvapila mé, když řekla: „Můžeme si sednout k vám do vozu? Mám dojem, že popravdě si paní přeje, abych s vámi promluvila.“

„To byste musela být pomalu jasnovidka.“

„Co se paní Lawtonové týče, jsem hotová jasnovidka. Když si vás někdo tak dokonale podrobí, pak na něm poznáte všecko.“

„Jak dlouho už u ní pracujete?“

„Teprve od letošního června. Ale naše rodiny se znají už dlouhá léta. Andrewův otec studoval s tatínkem na Harvardu.“ Nahnula se, aby dosáhla na kliku, a otevřela dveře. „Promiňte, potřebuji trochu čerstvého vzduchu.“

„A nestane se jí něco, když je teď sama?“

„Služebnictvo ji hlídá. Uloží ji do postele.“ Vykročila k mému autu.

„Moment, Leslie. Andrewovu fotografii náhodou nemáte? Nějaký čerstvější snímek by se hodil.“

„Ale ano, mám.“

„Tak mi jej prosím vás připravte.“

„Mám jeden s sebou,“ řekla bez rozpaků. Z kapsy kostýmu vytáhla, hnědou koženou peněženku a z ní malý snímek. Podala mi jej. „Je dost velký, dost jasný?“

Na obrázku se proti slunci křenil mladý muž v tenisových šortkách, trochu pokleslá ramena a svalnaté předloktí. Ale cosi na něm bylo neskutečného, jako na jevišti. V té póze se cítil zřejmě nesvůj – prsa vypjatá, břicho zatažené, jako by měl z horkého slunce strach.

„Jasná je ta fotka dost,“ řekl jsem. „Mohu si ji nechat?“

„Jak dlouho budete potřebovat. Je si tam moc podobný.“

Když nastupovala do auta, všiml jsem si, jak má pěkné nohy. Sám jsem vklouzl za volant. Uvnitř vozu to čistě a svěže zavonělo. Nabídl jsem jí cigaretu.

„Děkuji, já nekouřím.“

„Kolik je vám, Leslie?“

„Jedenadvacet.“ A s očividně předstíranou ledabylostí dodala:

„Právě jsem dostala první čtvrtletní šek od maminky ze svěřeneckého fondu.“

„Gratuluju.“

„Ten šek je skoro na tisíc dolarů. Mohu si vás dovolit zaměstnat, když budete pracovat pro mě a ne pro paní Lawtonovou.“

„Zaručit vám nic nemohu. Vám hodně záleží, aby se našel, viďte?“

„Ano.“ V tom slově byla tíha jejího života. „Kolik vám mám proplatit?“

„S tím si teď nedělejte starosti.“

„Proč byste mi měl věřit?“

„Vám by věřil každý. Překvapující je to, že vy věříte mně.“

„Já o mužích leccos vím,“ řekla. „Tatínek je dobrý člověk. A vy nejste takový jako ten Wali.“

„Vy jste s ním mluvila?“

„Byla jsem v pokoji, když mluvil s paní. Tomu šlo jen o peníze. Bilo to do očí. Pořád nechtěl odejít, až jsem musela pohrozit policií. Je to opravdu škoda. Nepokazit to on, třeba se vám paní Lawtonová se vším svěřila.“

„A je něco, co mi mohla říct a neřekla?“

„Celý Andrewův život,“ řekla záhadně. „Jak vypadala ta černoška?“

Vykreslil jsem jí podrobně Lisu Williamsovou.

Ještě jsem neskončil, a už mě přerušila. „To je ona.“ Otevřela si dveře a chystala se vystoupit z auta. Každý její pohyb byl křehký, skoro jako by litovala, že musí podniknout něco tak hazardního.

„Vyji znáte?“

„Ano. Něco vám chci ukázat.“ A byla pryč.

Zapálil jsem si cigaretu. Nevykouřil jsem ani centimetr, když Leslie vyšla z domu a opět si sedla vedle mne. „Tohle je myslím její.“

Podala mi cosi měkkého a tmavého. Rozsvítil jsem horní světlo, abych viděl. Držel jsem dámský turban, upletený z modré vlny se zlatou nití. Uvnitř byla značka výrobce: Danielle.

„Kde jste k tomu přišla?“

„Byla tady zrovna předevčírem.“

„Za paní Lawtonovou?“

„Určitě. Přijela sem taxíkem pozdě odpoledne. Zrovna jsem stříhala v zahradě květiny. Viděla jsem ji sedět vzadu v taxíku, nějak se nemohla rozhodnout. Konečně vystoupila a taxíkář vyrazil na zpáteční cestu. Stála na cestičce a chvíli si dům prohlížela. Potom myslím ztratila odvahu.“

„To dovedu pochopit.“

„Dům je impozantní, viďte? Volala jsem na ni, chtěla jsem se jí zeptat, co si přeje, a když viděla, že se k ní blížím, dala se doslova do běhu. Měla jsem v tu chvíli pocit, že straším jako nějaká čarodějnice. Volala jsem, ať se nebojí. Ale ona jen přidávala. Spadl jí klobouk, ale ona se ani nezastavila, ani ho nezvedla. A tak jsem k němu přišla já.“

„Proč jste za ní neběžela?“

„Copak to šlo? Měla jsem plnou náruč aster. Řidič ji zahlédl, že za ním utíká, a zacouval pro ni. Neměla jsem právo ji zadržet.“

„Nikdy předtím jste ji neviděla?“

„Nikdy. Myslela jsem si, zeje na výletě. Byla docela moderně oblečená a tohle je pěkná věc. Že se pro turban nevrátila, to mi vrtalo hlavou.“

„Šla jste na policii?“

„Paní Lawtonová si to nepřála. Taky u Danielly jsem se chtěla přeptat, ale ani s tím paní Lawtonová nesouhlasila.“

„Vy znáte modistku, která ten turban vyrobila?“

„Vím o ní. Má obchod na bulváru u moře blízko hotelu.“

„Tady v Saň Clemente?“

„Jistě. Co kdybychom se jí zeptali, třeba toho bude o slečně Williamsové vědět víc?“

„Nejspíš ano. Proč jste k ní ale nešla sama? Takový strach snad z paní Lawtonové nemáte?“

„To ne.“ Chvíli mlčela. „Možná, že jsem se bála toho, co bych mohla objevit. Teď už se nebojím. Andrew totiž utekl s nějakou ženskou.“ Moc se jí nechtělo, ale nakonec do kyselého jablka kousla: „Myslím si, že ta černoška byla – že byla další.“

„Jeho matka je zřejmě taky toho názoru. Znáte důvod?“

„Neznám. Ví však o svém synovi daleko víc, než si sama kdy přiznala.“

„To je tvrdé.“

„Je to pravda. Tyhle předfreudovské ženy všechno vědí, ale nikdy to neformulují, ani v myšlenkách. Celý jejich život je strojení na večeři v džungli. Tak to vyjádřil tatínek. Učí filosofii v Bostonu.“

„S jakou ženou Andrew utekl?“

„Byla vysoká, plavé vlasy, a velice krásná. Víc toho o ní nevím. Ten večer, co odjel, viděli je lidé u baru v hotelu. Hlídač na parkovišti je viděl spolu odjíždět v jeho voze.“

„To ovšem ještě neznamená, že s ní utekl. Mně to spíš připadá, že ji tam sebral.“

„To ne. Žili spolu už celé léto. Andrew měl horskou chatu a tu ženskou tam s ním vídali skoro každý víkend.“

„Jak to víte?“

„Mluvila jsem s jedním z Andrewových známích. Bydlí také v tom údolí. Malíř Dean Eddex – možná jste o něm slyšel. Nechtěl o tom mluvit, ale že tam tu ženu s Anrewem vídal, mi řekl. Co kdybyste s ním promluvil vy? Třeba vám řekne víc.“

Rozsvítil jsem si světlo a vytáhl notes: „Adresa?“

„Adresa pana Eddexe je 814 Snow Lake. Také on říkal, že byla krásná.“

Otočil jsem se a podíval se na Leslii. Plakala. Seděla tiše s rukama v klíně a na líci zřetelné stopy slz. „Já nikdy nepláču!“ řekla prudce. A potom, už vůbec ne prudce: „Škoda, že nejsem tak krásná jako ona. Škoda, že nemám světlé vlasy.“

Mně připadala krásná a tak něžná, člověk by ji pomalu prstem promáčknul. Za jemnými obrysy jejího těla bylo vidět světla Saň Cle – mente. Světlem zalitá kopule velikého hotelu se dmula jako upoutaný balón, zářila mezi neony na dálnici a přerušovanou čarou světel lemující pobřeží, táhnoucí za sebou po mořské hladině šňůru perel.

„Chcete-li být blondýna,“ řekl jsem jí, „proč se neodbarvujete, jak to dělají ostatní dívky?“

„To by mi vůbec nepomohlo. On by si toho ani nevšiml.“

„Vy jste do Andrewa zamilovaná.“

„Samozřejmě.“ Jako by každá dívka, co za něco stojí, se musela do Andrewa zamilovat. Čekal jsem, až spustí dál, a dočkal jsem se. „Hned od prvního setkání. Když se po válce vrátil na školu, přijel k nám na víkend. Zamilovala jsem se do něho, on do mne ne. To jsem byla ještě dítě. Ale byl na mě hodný.“ To už mi důvěrně šeptala:

„Četli jsme spolu verše. Svěřil se mi, že se chce stát básníkem. Po celou dobu studií jsem snila, že si Andrew pro mě přijde a vezme si mě. To se ovšem nikdy nestalo.

Párkrát jsme se viděli, jednou jsem dokonce byli na obědě a to byl okouzlující, ale nic víc. Pak odejel domů a nikdy mi ani nenapsal.

Loni na jaře jsem se rozhodla, že si po maturitě zajedu sem na Západ za ním podívat. Paní Lawtonová zrovna hledala společnici a tatínek mi to místo zajistil. Myslela jsem, že budu s Andrewem v jednom domě a že se třeba do mě zamiluje. Paní Lawtonová tomu celkem přála. Když už si Andrew má někoho vzít, bude lepší, aby to byl někdo, koho ovládne.“

Pohlédl jsem jí do obličeje a viděl jsem, že je naprosto upřímná. „Vy jste ale podivná dívka, Leslie. Opravdu jste o tom s paní Lawtonovou mluvila?“

„Ani jsem nemusela. Jak se naskytla možnost, hned nás nechala o samotě. To já poznám. Tatínek říká, že hlavní ctností ženy je, když je schopna vidět, co má pod nosem. A když o tom, co vidí, řekne pravdu, to prý je nejlepší.“

„Beru zpátky, že jste podivná. Jste jedinečná.“

„Taky si myslím. Ale nemyslel si to Andrew. Doma moc nepobyl, tak jsem vlastně ani neměla pořádnou možnost být mu nablízku a dosáhnout toho, aby si mě zamiloval. Většinou se zdržoval na chatě nebo jezdil po celé zemi. To jsem o té ženě ještě nevěděla, ale myslím, že je nějak součástí toho, oč Andrew usiloval. On se totiž zoufale snažil odpoutat od matky a od jejích peněz a vybudovat si vlastní život. Paní Lawtonová totiž patřily všechny peníze už před smrtí jejího manžela. To byl takový staromódní typ manžela bohaté ženy: jezdil na jachtě a hrál pólo, jinak posluhoval choti. Andrew měl jiné představy než otec. Domníval se, že on a jeho třída se odcizili životu. Že každý musí spasit duši sám tím, že půjde až k podstatě věcí a začne úplně znovu.“

„A podařilo se mu to?“

„Co, spasit duši? Pokusil se o to. Ukázalo se, že je to těžší, než si představoval. Třeba letos v létě pracoval v údolí při sklizni rajčat. Matka mu nabídla, aby vedl hospodářství, ale to odmítl. Moc dlouho ovšem na farmě nevydržel. Popral se s dozorcem a o práci, pokud se tomu dá říkat práce, přišel. Paní Lawtonová se hrozně vyděsila, když přišel domů, obličej celý nateklý a modrý. Mohla to být moje smrt. Ale Andrew v tom zřejmě viděl určité zadostučinění.“

„Kdy to bylo?“

„V červenci, pár týdnů co jsem sem přijela. V půli července.“

„A co potom? Zůstal tady až do září?“

„S přestávkami. Často si na dva na tři dny vyjel.“

„Myslíte si, že i tentokrát si vyjel?“

„Možná. Jestli ano, tak už se nevrátí. Snad už nikdy se nevrátí. Určitě ne sám z vlastní vůle.“

„Myslíte, že je mrtev?“ Byla to otázka přímo a bez oklik, ale Leslie ji snesla. Pod zdáním mírného zmatku měla silné rezervy.

„Věděla bych, kdyby byl mrtev. Myslím, že není. Mám pocit, že se konečně natrvalo odpoutal od své matky a peněz z půdy po pradědečkovi.“

„A jste si jista, že toužíte, aby se vrátil?“

Chvíli zaváhala a pak promluvila. „Musím aspoň vědět, že je v bezpečí a žije tak, aby se nezahubil. Člověk, který za války sestřeloval nepřátelská letadla, je, věřte mi, jenom takové dítě a snílek. Kdyby dostal nesprávnou ženu, mohla by ho zničit.“ Zhluboka si vzdychla. „Doufám, že vám to nezní moc dramaticky.“

„Mně to zní moc dobře. Ale je možné, že si všechno jen malujete.“ Viděl jsem, že neposlouchá, takže jsem dal jazyk za zuby.

Někde v dálce tápala její mysl po křivce, kterou se snažila vyznačit slovy: „On totiž měl takový pocit kvůli těm penězům, které si jakživ nevydělal sám prací, a dvojnásob vinen se cítil za to, že se v něm zklamala matka. Andrew chtěl trpět. Celý svůj život viděl jako pokání. Určitě si vybral ženu, jejíž vinou bude trpět.“

V měsíčním světle nabyl její obličejíček panenské chmurnosti. Jemné rysy úst a brady jí přeťaly ostré stíny.

„Vy tedy víte, jaká to byla žena.“

„Ne docela. Všechny informace mám z třetí ruky. Jeden tajný se vyptal barmana v hotelu a pověděl o té ženě paní Lawtonové. Ta to řekla mně.“

„Pojeďte se mnou,“ vyzval jsem ji. „Něco si vypijeme. Myslím, že to potřebujete.“

„Ne, ne. Já jsem v baru ještě nikdy nebyla.“

„Vždyť je vám jedenadvacet.“

„O to nejde. Ale já už musím jít. Vždycky jí před spaním čtu. Dobrou noc!“

Když jsem se naklonil, abych jí otevřel, tekly jí po tvářích slzy jako stružky po jarním dešti.

KAPITOLA 13.

Dva barevní vrátní v bordó uniformách si mě ostře změřili a vzápětí pustili z hlavy. Pod maurským obloukem přímo proti vchodu z hotelu za recepčním pultem stál ve výklenku jako svatý ve fraku zástupce ředitele. Prošel jsem do hotelové haly s palmami v truhlících na nádvoří vysázené banánovníky. V jejich stínu se loudaly dvojice. Chvatně jsem přeběhl dvůr a vstoupil do baru.

Byla to veliká místnost, po stěnách výjevy z šermířských soubojů. Bylo tam plno modrého kouře a hluku jako v opičárně. U dlouhého baru se tlačily a kývaly bílé ženské šíje a černé, modré a kostkované smokingy.

Muži měli nepřirozeně zdravé, sebejisté obličeje sportovců, kteří ovšem nikdy nemuseli riskovat. Leda snad s ženami. Postavy žen vypadaly, že toho vědí víc než jejich hlavy. Kdesi za stěnami spustil orchestr chachu. Několik párů odlákal rytmus na parket.

U pultu se činili dva barmani, mrštný jihoamerický mladík a muž s prořídlými vlasy, který svého společníka ostře sledoval. Počkal jsem, až neměli tak napilno, a zeptal se toho s prořídlými vlasy, pracuje-li zde jako barman stále. Změřil si mě neproniknutelným pohledem, obvyklým pro své řemeslo.

„Se ví. Co si dáte?“

„Režnou. Rád bych se vás na něco zeptal.“

„Poslužte si, jen jestli vymyslíte něco novýho.“ Ruce mu mimovolně pracovaly: nalil mi sklenku a postavil ji na pult.

Zaplatil jsem. „Chci se zeptat na mladého Andrewa Lawtona. Viděl jste ho ten večer, co zmizel?“

„Ne.“ S předstíranou zoufalostí obrátil oči ke stropu.

„Už jsem to řek šéfovi. Už jsem to řek reportérům, už jsem to řek privátním fízlům.“ Znovu se na mě zadíval šedýma, neprůhlednýma očima. „Jste snad reportér?“

Ukázal jsem mu průkaz.

„Další soukromej fízl,“ bědoval, nijak vyveden z míry. „Proč se tam nevrátíte a ty starý paní neřeknete, že maří váš čas a svý peníze? Mladej zdrh s tak stylovou blondýnkou, že nad ní srdce plesá. Tak proč by měl mít chuť se vracet?“

„Proč odejel?“

„Vy jste ji neviděl. Ta ženská měla všecko.“ Rukama naznačoval, jak to myslí. „Proč by se měl vracet?“

„Dobře jste si ji prohlíd?“

„To víte. Čekala tu na mladýho Lawtona a zatím si dala něco k pití. Navíc tu byla už několikrát předtím.“

„A co pila?“

„Bílou paní.“

„Co měla na sobě?“

„Bezové šaty, nic oslňujícího. Feš. Ne ta pravá třída, ale hned ta vedle. Přirozená blondýna. To už bych odříkal, kdyby mě v noci vzbudili.“ Zavřel oči. „Možná že už to tak říkám.“

„Jaké měla oči?“

„Zelené nebo modré nebo tak něco mezitím.“

„Tyrkysové?“

Znovu se na mě podíval. „Když vy, kamaráde, dáváte takový široký otázky. To bysme asi spolu měli napsat nějakou báseň, jenže někdy jindy. Vám se líbí tyrkysová, tak já řeknu tyrkysová. Byla podobná jednomu polskýmu děcku, co jsem znal.“

„Stane se tu někdy něco, co vám ujde?“

Tím jsem si ho na dalších třicet vteřin koupil. „Z toho co se tady strhne, rozhodně ne.“

„A mladej s ní určitě chtěl odejet?“

„To bych řek. Či myslíte, že na něj šla s pistolí? Ti byli do sebe zabouchnutí. Voň na ní moh oči nechat.“

„A jak odjeli? Vozem?“

„Mám ten dojem. Ale na to se přeptejte na parkovišti Billa. Ale tomu radši napřed strčte nějakou pětku! Voň se tak rád neposlouchá jako já.“ Vystihl, že nadešla příležitost se z toho vyzout, a zmizel.

Dopil jsem a vyšel ven. Hotel stál průčelím k moři, před ním palmami lemovaná výpadovka. Parkoviště bylo za řadou luxusních obchůdků. Dal jsem se po chodníku. Ve výlohách byly stříbrné a kožené přívěšky, dvě krojované figuríny, jinde plno sošek z nefritu. Vtom mě do očí udeřil nápis, provedený ozdobným zlatým písmem na skleněné výloze kloboučnictví: DANIELLE. Za výlohou – jako vrcholný sochařský výtvor v muzeu – visel na stojánku jediný dámský klobouk. V obchůdku byla tma. Zaváhal jsem, ale hned jsem šel dál.

Pod obloukovkou na rohu parkoviště stála malá, žlutě natřená bouda pro hlídače. Na stěně visel nápis: Jediným příjmem zřízenců je spropitné. Stoupl jsem si pod nápis a podržel ve světle dolar. Odkudsi z mačkanice vozů se vynořil mužíček. Byl šedý a vysušený. Pod starým námořnickým svetrem mu trčely ramenní kosti jako dva klacky, které unesla voda. V celtových teniskách se pohyboval tiše a v předklonu, jako by ho někdo táhl za špičku dlouhého ostrého nosu.

„Značka a barva. Kde máte lístek, pane?“

„Já mám vůz zaparkovaný za rohem. Ale chtěl jsem se vás zeptat na jiný vůz. Jste tuším Billi.“

„Tuším, že jsem.“ Zamrkal vybledlýma očima a přihlouple zadumal, kdo vlastně je. Temeno kostnaté hlavy měl tam, kde já rameno.

„Vy se určitě v autech vyznáte.“

„To bych řek. A v lidech taky. A vy jste tajnej, ať visím. Vo co, že se mě chcete ptát na mladýho Andrewa Lawtona?“

„Soukromý detektiv,“ řekl jsem mu. Podal jsem mu bankovku.

Složil ji a strčil do náprsní kapsy těch nejšpinavějších montérek na světě. „Tak se to patří,“ řekl upřímně. „Připravujete mě o drahocennej čas. Zrovna jsem čistil okna a v sobotu večer si čištěním oken přijdu na slušný prachy.“

„Tak ať to máme za sebou! Vy jste viděl tu ženskou, co s ním odjížděla?“

„Bez debat. To byl kus. Viděl jsem ji přijíždět i vodjíždět.“

„Řekněte to ještě jednou.“

„Přijíždět i vodjíždět,“ opakoval. „Blondýna. Přijela sem kolem desátý. Viděl jsem, jak před hotelem vystupje. Zrovna jsem byl vpředu pro nějakej vůz. Zahlíd jsem ji, jak vystupuje a jde do hotelu.

To vám byl ale kusanec.“ Popelavá čelist mu poklesla a zavřel oči. Zřejmě se na tu vzpomínku chtěl soustředit.

„Co se stalo s tím vozem?“

„Odjela s ním ta druhá.“

„Jaká druhá?“

„Ta druhá, co auťák řídila. Ta tmavá, co tu blondýnu vyklopila. Ta s ním odjela.“

„Byla to barevná žena?“

„Tíi, co jela s tím stejšnem? Možná. Snědší byla. Já ji ani pořádně nezahlíd. Já jen brejlil po ty blondýně. On šel dovnitř, pak vyšel s tou blondýnou a potom spolu vodjeli.“

„Jeho autem?“

„Prosím jo. Buick sedan, dvouodstínovej zelenej.“

„Vy si umíte všimnout, Bille.“

„Co vás nemá. Mladýho Andrewa jsem moc často vídal. Jezdil kolem mě často.“

„Kam odsud zamířili?“

„Lituji, kamaráde. To vám nepovím. Já to neviděl. Však jsem to taky ty druhý paničce řek, když se mě vyptávala, a ona se čertila a nedala mi žádný spropitný.“

„Jaké druhé paní?“

Jeho pohaslé oči si mě prohlížely a dávaly pomalu blikavé signály ochablému mozku. „Tak já zase pudu k těm svejm sklům. V sobotu večír je můj čas drahocennej.“

„Vsadím se, že si na tu druhou dámu nevzpomenete.“

„Vo kolik?“

„O dolar.“

„Když tak tuplovanej!“

„Tak o dva dolary.“

„Platí. Ta druhá se přiřítila pár minut po tom, co ti dva odjeli. Jela tím modrým plymouthem.“

„Ta snědá?“

„Ale ne, tohle byla jiná, starší. Měla na sobě kožešinový plášť. Tu jsem tu už taky viděl. Ptala se mě na tu blondýnu a mladýho Andrewa Lawtona, kam spolu jeli. Já řek, že jsem je neviděl. Vona na to, že jsem mezulán, a vypadla. Ta vám vzteky div nevyskočila z kůže.“

„Byla sama?“

„Snad. Nepamatuju se.“

„Bydlí tu někde blízko?“

„Už několikrát jsem jí zahlídl. Kde bydlí, to nevím.“

Strčil jsem mu do ruky dvě bankovky. „Díky, Billi. Ještě něco.“

„Když Andrew s tou blondýnou odjížděl, vypadal spokojeně?“

„To nevím. Dal mi dolar spropitnýho. S tou blondýnou by každej jel rád.“ Jedním koutkem vrásčitých úst se ušklíbl. „Například já. Já už neměl co dělat s ženskejma vod ty doby, co sem za krize odešel vod starý. Dvacet let, to je, kamaráde, sakra dlouhá doba.“

„To tedy je. Dobrou noc.“

Billi osamocen odfrkl, zamířil k řadě vozů a zmizel z dohledu.

KAPITOLA 14.

Vrátil jsem se do hotelu a vyhledal telefonní automat. Podle seznamu patřilo modiství DANIELLE jisté paní Danielle Drakeové, Zavolal jsem jí do domu. Někdo se ozval a já zavěsil.

Ulice se vinula mezi dálnicí a nábřežím skoro jako polní cesta. Silnici stínily jacarandy a cypřiše a zakrývaly výhled na okolní domy. Jel jsem pomalu, na dvojku, a baterkou si svítil na průčelí domů. Byla to končina, kde bydleli lidé ze středních vrstev a kde všechno pomalu upadalo dc bohémské sešlosti. Na dvorech bujel plevel. Nápisy v zašpiněných rozích oken nabízely: Ručně vyráběné nádobí, Starožitnosti, Psaní na stroji: Specializujeme se na rukopisy. Zaparkoval jsem a vešel pod rozeklaným obloukem borovice. Vpředu na verandě stál o stěnu opřený rezavý bicykl. Zaklepal jsem, na verandě se ihned rozsvítilo a dveře se otevřely. V otvoru se objevila silná rozložitá žena ve flanelovém županu. Vlasy měla utáhnuté v natáčkách, takže jí obličej nápadně vynikal a vypadal velmi široký. Ale i tak to byl obličej příjemný. Cítil jsem, jak můj strnulý úsměv roztává a nabývá na přívětivosti.

„Paní Drakeová? Já jsem Davis.“

„Dobrý večer,“ řekla dobrosrdečně a prohlížela si mě velkýma hnědýma, ne už nejmladšíma očima. „Snad jsem zas ten zatracenej krám nenechala nezamčený?“

„Doufám, že ne.“

„Taky doufám.“

„Jste od policie?“

„Více méně. Pozná se to, když jsem unavený.“

„Počkejte moment!“ Z kapsy županu vytáhla kožené pouzdro a nasadila si brýle se silnými obroučkami. „Já vás neznám, že ne?“

„Ne. Vyšetřuju vraždu, která se stala dnes odpoledne v Laguna Beach.“ Vytáhl jsem z kapsy smotaný turban. „Tohle patřilo oběti. Je to váš výrobek?“

Upřeně na klobouk hleděla. „Má uvnitř jméno mého salónu. Co když tedy je?“

„Nejde-li o podvrh, mohla byste snad určit totožnost zákaznice, které jste klobouk prodala.“

Naklonila se blíž ke mně pod světlo a oči se jí svezly od klobouku ke mně. V brýlích s tmavomodrou obroučkou vypadal její obličej tvrdě a vychytrale. „Jde o ověření totožnosti? Přece jste říkal, že turban patřil oběti. A kdo je ta oběť?“

„Jmenovala se Lisa Williamsová. Barevná žena něco přes dvacet let.“

„A vy chcete vědět, jestli jsem jí já prodala tenhle turban?“

„To jsem zrovna neřekl. Jde o to, komu jste ho prodala.“

„Musím na to odpovědět? Legitimujte se!“

„Jsem soukromý detektiv,“ řekl jsem, „a pracuji s policií.“

„A pro koho?“

„Moje klientka si nepřeje být jmenována.“

„No prosím! Bylo z ní cítit pivo. Stavovská čest. U mě je to zrovna tak. Nemůžu tvrdit, že jsem ten klobouk neprodala. Ale jak můžu vědět, kdo ho ode mne koupil? Zhotovila jsem ho dávno na jaře. Jedno ale vím bezpečně, barevná dívka ten klobouk nekoupila. V mém salónu jakživ žádná nebyla, až na pár hnědých z Indie, Persie a podobných zemí. Ty jsou jinačí.“

„Rozhodně se jinde narodily, to ano.“

„Dobrá, nebudeme se přít. Osobně proti barevným nic nemám. Jenže ty u mne klobouky nekupujou. Tahle dívka ten klobouk určitě našla nebo ukradla nebo ho dostala darem anebo ho koupila v bazaru. Takže i kdybych si nakrásně vzpomněla, kdo ho u mě koupil, nebylo by vhodné zatahovat jméno zákaznice do vraždy, že ne?“ V jejím hlase byl náznak podezíravosti, odraz klepů, které se slyší v krámě za celý den.

„Jestli jste na něm pracovala, paní Drakeová, pak byste si snad mohla vzpomenout.“

„Snad ano, snad ne.“

Nebyla si ovšem jistá a hlas jí zakolísal. „A co když si vzpomenu? Bude to zneužití důvěry.“

„Skládají snad modistky přísahu?“

„Máme taky svou čest,“ řekla dutě. „Pochopte, dokud to jde, nechci si zákaznice jen tak pouštět. Těch, které si můžou dovolit zaplatit mé ceny, je pořád míň – jako mužskejch na ženění.“

Snažil jsem se jako muž na ženění vypadat. „Jméno klientky vám sdělit nemůžu. Jen tolik vám řeknu, že má něco společného s Lawto – novými.“

„S Andrewem Lawtonem?“ Vyslovovala slabiky pomalu a zřetelně jako pasáž ze zamilované básně.

„Mhm.“

„Jak se paní Lawtonové daří?“

„Moc dobře ne. Trápí se kvůli synovi.“

„A tahle vražda s ním nějak souvisí?“

„To se právě, paní Drakeová snažím zjistit. A nikdy se mi to nepodaří, ledaže mi lidé pomohou.“

„Promiňte, lituji. Paní Lawtonová není moje zákaznice – ta bohužel kupuje většinu klobouků v Paříži – ale samozřejmě jsem o ní slyšela. Pojďte dál!“

Přední dveře vedly rovnou do obývacího pokoje vykládaného sekvojovým dřevem. V cihlovém krbu hořel slabým plamenem plynový ohřívač. Pokoj byl teplý a dost sešlý a páchl kočičinou. Pohostinně mi pokynula k pohovce pokryté vlněným přehozem. Na kávovém stolku ze sekvojového dřeva u pohovky vyskakovaly bublinky ze sklenice piva. „Dala jsem si jednu před spaním. Můžu vám taky nalít?“

„Když budete tak hodná.“

Odešla do druhého pokoje a zavřela za sebou.

Sotva jsem dosedl na pohovkku, vylezla zespodu naježená šedivá kočka a vysočila mi na kolena. Její předení sílilo a sláblo jako hukot vzdáleného letounu. Zdálo se mi, že kdesi v domě slyším někoho tlumeně hovořit. Danielle se nějak dlouho nevracela.

Postavil jsem kočku na zem a přešel ke dveřím, které za sebou Danielle zavřela. Za nimi se úsečně ozývalo: „Tvrdí, že dělá pro paní Lawtonovou.“ Pak ticho, tlumeně porušené druhým hlasem v telefonu. Potom: „Určitě ne, to ti slibuji. Ovšemže, naprosto chápu. Jenom jsem od tebe chtěla slyšet, jak se na to díváš!“ Do ticha vnikl další praskot. Denise nasládle zanotovala „Dobrou noc“ a zavěsila.

Vrátil jsem se po špičkách na místo a šedivá kočka mi dál předla u nohou. Producírovala se přede mnou sem a tam, otírala se mi o kalhoty a vzhlížela mi to tváře nafoukaně jako povýšená ženská.

„Plav odsud!“ houkl jsem na ni.

Danielle právě vstoupila do pokoje, v každé ruce napěněnou sklenici. Řekla kočce: „Ten ošklivej pán nemá koucourky rád?“

Kočka šijí ani nevšimla.

„O Konfuciovi se něco vypráví, paní Drakeová. Byl to předkomu nistický Číňan!“

„Já vím, kdo je Konfucius.“

„Vypravuje se, že v sousední vesnici, dejme tomu v Laguna Beach hořela jednou stáj. Konfucius chtěl vědět, jestli uhořeli nějací lidé. Na koně se neptal.“

To ji ťalo. Pěna jí přetekla přes okraj pivních sklenic a přes prsty. Postavila sklenice na stolek. „Člověk může mít rád kočky a lidi taky,“ řekla pochybovačně. „Věřte nevěřte, syn mi studuje na universitě. Kdysi jsem mívala i manžela. Kde je mu asi konec?“

„Až dokončím tenhle případ, najdu vám ho.“

„Nemusíte se obtěžovat. Pivo si nevypijete?“ Seděla na okraji pohovky a mokré prsty si otírala kouskem papírového kapesníku.

„Případ, na kterém teď pracuju,“ řekl jsem, „se týká jedné mrtvé a jednoho pohřešovaného. Kdyby vám kočku přejel řidič a ujel a někdo znal číslo jeho auta, jistě byste byla ráda, kdyby vám je řekl. Komu jste teď volala?“

„Nikomu. Byl to omyl.“ Prsty přitom kroutily vlhký papírový kapesník stočený v dámský klobouček.

„Ale telefon nezvonil.“

Utrápeně na mě pohlédla. „Byla to jedna zákaznice.“

„A jak se k tomu klobouku dostala Lisa Williamsová? Dovede si to vaše zákaznice vysvětlit?“

„Samozřejmě. Právě proto je naprosto bezpředmětné zatahovat do toho její jméno. Lisa Williamsová u ní sloužila. Před nějakým časem od ní utekla. Bez výpovědi. Klobouk a ještě jiné věci své paní ukradla.“

„Jaké? Šperky?“

„Odkud to víte?“

„Jak se říká přímo od kovářské kobyly. Kobyla možná není ten nejlepší výraz. Paní Parkinová je totiž spíš typ poníka.“

„Malá a snědá? Asi padesátnice? Mužský typ?“

„To je ona. Byla vaší zákaznicí?“

„Můžu se za ní zaručit.“ Ta trýzeň v obličeji byla zřejmě dílem ekonomická a dílem morální.

Na jméno Danielle nereagovala. Její prsty zatím bezděčně klobouček z papírového kapesníku ztvárnily v miniaturní napodobeninu černozlatého turbanu. Pak si všimla, co prsty vyrobily, a hodila papír kočce. Ta se po něm vrhla.

Paní Danielle pokývala hlavou ze strany na stranu. Kovové natáčky přitom slabě chrastily jako neuspořádané nesouvislé myšlenky. „Já už jsem z toho celá pryč. No nic, dopijme!“ Zvedla sklenici. „Ať žije zmatek! A vše ať zahalí všeobecná temnota!“

Sáhl jsem po pivu. Povolená péra v gauči zavinila, že jsme se dotkli rameny. „Kdepak jste to sebrala?“

„Věřte nebo nevěřte, já taky kdysi studovala. To bylo předtím, než jsem vážně onemocněla uměním. Jak jste říkal to jméno?“

„Davis.“

„To vím. Ale jméno té paní, co vám řekla o krádeži šperků.“

„Paní Parkinová. Je to nejspíš falešné jméno. Křestním jménem Ima.“

Danielle se mračila do sklenice, zamyšleně upíjela, až se jí kolem úst utvořil malý knírek. „Vlastně bych to ani neměla vyslovit. Ale používá-li falešného jména, je v tom určitě něco divného.“ Její pochybovačný výraz se změnil v starost o sebe. „Viďte, že mě neshodíte, před ní ani před nikým jiným? Jsem na pokraji krachu. Mám chlapce, kterému musím dát vzdělání, nemůžu si žádné nepříjemnosti dovolit.“

„Zrovna jako Ima, či jak se vlastně jmenuje.“

„Je to Ima Fenwicková. Slečna Ima Fenwicková. Pod takovým jménem tady aspoň vystupuje. Jak to, že ji znáte?“

„Jeden čas jsem pro ni krátce pracoval.“ To odpoledne mi teď připadalo na hony vzdálené.

„Odkud vlastně přišla?“

„To nevím. Mě mnohem víc zajímá, kde bydlí zrovna teď.“

„Tak to už vám můžu vyklopit všechno,“ řekla trpce Danelle. „Bydlí v Sonenwillském sídle, na jaře si ho najala. Platí prý fantastickou sumu: tisíc dolarů měsíčně.“

„Takže ty diamanty budou pravé.“

„Taky jsou.“

„A kdepak je Sonenwillské sídlo?“

„Hned vám to povím. Ale dnes v noci tam už nepojedete, že ne?“ Silně mi sevřela paži. „Jinak pozná, že jsem to jako školačka vyžvanila já.“

„Takový je život, Daniello.“

„Já vím. A můj život. Těch sto dolarů, co mi za klobouk zaplatila, padlo na měsíční činži.“

„Který to byl měsíc?“

„Myslím, že březen. Byl to první klobouk, který u mě koupila. Od té doby se tu ještě párkrát objevila.“

„Ten jí určitě slušel, pokud jí vůbec něco může slušet.“

„Nesluší jí nic. Vždyť v ní není ani trochu ženskosti. Ten turban stejně nekupovala pro sebe. Zaplatila za něj, ale zkoušela si ho ta druhá, co tu s ní byla, a ta v něm taky z krámu odešla.“ Svírala mi stále ještě paži jako pták, kterému se nechce z teplého hnízda. Musela cítit, jak se mi napjaly svaly. „Co se děje?“

„Kdo byla ta druhá? Popište mi ji!“

„Byla to překrásná dívka, o moc mladší než slečna Fenwicková. Blondýna, jako vytesaná z kamene, a měla ty nejnádhernější oči. V tom klobouku vypadala jako princezna.“

„A ta u slečny Fenwickové bydlela?“

„To nevím, ale několikrát jsem je spolu viděla. Ke mně do krámu přišla ta blondýnka jenom tenkrát jednou.“

„Její jméno jste nezaslechla?“

„Bohužel. Je to důležité?“ Hnětla mi prsty předloktí jako sochař.

„Já už sám nevím, co je důležité a co ne. Ale i tak jste mi moc pomohla.“ Vyprostil jsem se a vstal.

„To pivo ani nedopijete? Dnes už tam stejně nemůžete. Vždyť je po půlnoci!“

„Myslím, že se trochu zorientuju.“

„Škoda, že si nedáte říct. Aspoň to mi slibte, že nepůjdete dovnitř a nebudete s ní mluvit, dnes v noci ne!“

„Neměla jste jí volat,“ vytkl jsem jí. „Zato vám slíbím něco lepšího. Najdu-li Andrewa Lawtona, koupím u vás ten nejdražší klobouk.“

„Pro manželku?“

„Já nejsem ženatý.“

„Ach tak.“ Polkla. „K Sonenwillskému sídlu zahněte doleva na pobřežní výpadovku a jeďte až na konec města kolem parku. Je to první velký panský dům za parkem. Poznáte ho podle skleníků. A taky má vlastní přistávací plochu.“

Těžce se zvedla a přešla ke dveřím. Kočka už klobouček z papírového kapesníku načisto roztrhala: cucky se válely po koberci jako špinavé sněhové vločky.

KAPITOLA 15.

Zajel jsem zpět na pobřežní výpadovku a zahnul k jihu. Do bočního okénka vrazil svěží vánek a s ním vlhkost a vůně moře. Palmy se mi podél předních reflektorů jen míhaly a za nimi v měsíční záři svítil pruh stříbřitého moře.

Výpadovka se stočila doleva, dál od mořské pláže. Stoupala do svahu kolem jehličnatých stromů, krčících se na stráni a ve větru, jako by je stihla pakostnice. Když jsem minul park, a vystřídal jej železný plot se špičatými bodci.

Přes plot bylo vidět velikou pustnoucí travnatou plochu a za ní rovné pole na jednom konci s hangárem z vlnitého plechu. Na střeše hangáru vlál větrný pytel.

Těžká kovová vrata byla zavěšena na mramorových sloupech a na jednom byl velký nápis NA PRODEJ. Vrata byla opatřena řetězem a visacím zámkem. Mřížemi jsem viděl dlouhou příjezdovou cestu lemovanou kokosovníky, na konci pak masivní budovu a kolem ní hospodářská stavení. Na konci jednoho křídla probleskovala skleněná střecha zimní zahrady.

Vrata se dala přelézt. Železné listy mezi mřížemi poslouží jako opory pro nohy a ruce. Vypnul jsem světla a vrata přelezl. Prodíral jsem se po pás vysokou travou a plevelem a vzal jsem to od příjezdové cesty velkým obloukem. Po nebi plující měsíc mě doprovodil k domu.

Dům tu stál jako zpodobnění španělského renesančního slohu, kde si zařádila inkvizice. Do širokého plochého průčelí byla hluboko zasazena úzká okna s ozdobnými mřížemi. V druhém poschodí zářilo okno, vysoký žlutý obdélník se svislými pruhy mříží. Z místnosti bylo vidět kus stropu, tančily na něm matné stíny. Po chvíli se stíny přiblížily k oknu, seskupily se a ztuhly v lidkou podobu. Lehl jsem si na záda a přes košili si přitáhl sako.

Na spodním okraji vysokého žlutého obdélníku se objevila mužská hlava a ramena. Pod rozcuchanými vlasy jsem v obličeji zahlédl tmavé oči. Byly obráceny k nebi. Pohlédl jsem vzhůru do temné báně zalité měsícem a poseté hvězdami a napadlo mě, co tam ten člověk vidí nebo hledá.

Vtom se pohnul. Z temné siluety se vymrštily bledé ruce a sevřely mříže, rámující obličej. Kolébal se ze strany na stranu. Na rozcuchané lebce mu zasvítila bílá lysinka. Pověsil se na mříže a svíjel se, jako by je chtěl vyrvat ze zdi. Při každém nezdařeném pokusu zavrčel a hrdelním hlasem opakoval:

„Hnus! Hnus! Hnus!“

To slovo ze sebe vyrazil čtyřicetkrát či padesátkrát. Tělo zatím rvalo mříže, škubalo sebou, mlátilo sebou z jedné strany na druhou. Potom, stejně náhle jako se předtím zjevil, z okna zmizel. Sledoval jsem jeho stín: ustupoval po stropě a ztrácel lidskou podobu.

Posunul jsem se blíž ke zdi a podél ní jsem dotápal až k oknu v přízemí, kde hořelo slabé světlo. Oknem bylo vidět do dlouhé dvorany s klenutým stropem. Otevřenými dveřmi na druhém konci padal pruh světla. Natahoval jsem uši a zaslechl jsem, jak kdesi pod pokličkou ticha bublá odvar džezu.

Dal jsem se kolem domu doleva a prošel okolo řady zavřených garáží, minul antukový tenisový kurt, místy prorostlý trsy houževnaté trávy, a zpustlou zahradu zarostlou bujným plevelem. Od jejího konce se k moři jako převislá výspa svažovalo něco jako barranca. Pod ní se k obzoru zvedalo moře jako střecha z vlnitého plechu.

Otočil jsem se a šel zpátky. Mezi domem a zpustlou zahradou byl vydlážděný vnitřní dvůr s květinovými truhlíky. Jako pozůstatky zašlých letních časů tam zaváty pískem rezivěly stoly a židle. Ve zdi trochu výš byl světlík a tím na ně pronikala světelná zář. Džez tady zněl silněji, jako hudba na tanečním večírku, kde jsem nezvaným hostem.

V okně sice nebyly záclony, ale bylo tak vysoko, že jsem do místnosti neviděl. Zahlédl jsem jen strop z černých trámů a horní část protější stěny. Na dubovém táflování visely portréty žen s holubími ňadry, v krajkových čepcích, a mužů s kotletami, úzkými rameny a ve viktoriánských pláštích. Něčí předkové, k Imě rozhodně nepatřili. Tu nejspíš vyhodil na svět nějaký stroj.

Vystoupil jsem na špičky a zahlédl temeno Iminy hlavy. Jedna černá kudrlinka jako na karakulské ovci. Seděla u okna zcela nepohnutě.

Proti ní seděl nějaký mladík, viděl jsem ho z profilu. Byl to profil beztvarý, a měl-li kdy nějakou výraznost, tu zahladily polštářky pod bradou, kolem úst a očí. Měl světlehnědé vlasy, zježené v nespoutanou kštici. Jeho pozornost se soustředila na cosi mezi ním a Imou, a to pod úrovní okenní římsy. Z toho, jak pohyboval očima, jsem usoudil, že hrají karty.

Hudba za stěnou ustala a zase spustila, a hrála pořád dokola.

Jak dojemné, řekl jsem si. A vtom začalo to vytí. Vzdálené a stěnami tlumené stoupalo a klesalo, jako když kojot vyje na měsíc.

Nebo člověk. Až mě v zátylku zamrazilo.

Vtom jsem slyšel Imu, jak říká: „Pro boha živého, zavři mu tu hubu!“ Tak hlasitě, že to bylo slyšet i přes zasklené okno.

Mladík s ježatou kšticí vstal, takže ho bylo vidět až po pás. Měl na sobě bílou blůzu jako ošetřovatel. „Co s ním mám dělat? Přivést ho sem dolů?“ Zalomil bezradně rukama.

„Podle všeho budeš muset.“

Vytí znovu zesílilo. Ošetřovatel sklonil hlavu jako beran a vykročil. Vzdálil se od okna a tím i z dohledu. Pak se zvedla Ima a odešla stejným směrem. V černém pyžamovém kabátku měla docela hezká ramena. Hudba zesílila, valila se domem jako temný neodolatelný příboj a křik toho člověka zněl jako volání tonoucího. Najednou kvílení ztichlo. Hudba hrála dál, převalila se přes lidskou ozvěnu.

Potom se v místnosti ozvaly hlasy. Mezi takty se proplétaly jednotlivé útržky toho, co říkala Ima. „Bolí hlava… uklidni se… sedativum,“ a podmalován hudbou znovu se ozval ten vrčivý hrdelní hlas, který jsem slyšel už předtím, a sílil, až ji přehlušil:

„Já nemůžu. Je to příšerné. Dějou se příšerný věci. To se musí zarazit!“

„Ty ses ten právej, starej zarážeč. Ty je určitě zarazíš.“ To říkal tenorem mladší muž a přitom se pochichtával.

„Nech ho bejt!“ vykřikla divoce Ima. „Af se vypovídá! Nebo chceš, aby nám řval celou noc?“

Až na víření hudby nastal zase klid. Překročil jsem květinový truhlík a celou vahou se opřel do jednoho zrezivělého stolu. Udržel mě. Židle jsem použil jako stoličky a na stůl jsem vylezl. Zakymácel se a bylo mi všelijak, než se zas vyrovnal. Vztyčil jsem se a měl jsem hlavu v jedné rovině s okenní římsou vzdálenou tři metry.

V odlehlé části pokoje stála Ima. Ztišila rádio a zamířila rovnou k oknu. Instinktivně jsem se přikrčil, ale nehleděla na mě. S výrazem, v němž se snoubil hnus se shovívavostí, sledovala muže, který stál uprostřed místnosti. Byl to ten s bílou lysinou na straně. Jako by měl na hlavě jizvu po blesku.

Malá postava byla zahalena do roucha z rudého brokátu. Samý záhyb, plandalo na něm jako pytel vypůjčený od někoho většího. I obličej vypadal, jako by měl větší kůži. Na lících mu visely bledé volné laloky a při každém pohybu úst se zvedaly jako opona.

„Příšerný věci!“ V tichu zaznělo jeho přiškrcené zavrčení hlasitě. „A pořád a pořád se dějou. Já ty psy nachytal u matky. A otce mi ukřižovali! Já se vyšplhal z příkopu na kopec a viděl ty hřeby v jeho rukou a on mi pravil: Všechny je vybij. Všechny je vybij! To byla jeho poslední tramvaj, já slez dolů do tunelu pod řekou a tam ti mrtví hoši leželi a ti hadráři se tam producírovali s bambitkama v kapsách.“ A zabředl do oplzlé směsice anglosaských a italských nadávek.

Ošetřovatel v bílé haleně posedával na opěradle koženého křesla. Ve světle lampy stojící vedle něho vypadal neskutečně jako předpotopní zvíře. Vtom dryáčnicky zařval:

„Jen jim to pověz, Fenwicku! Máš přece krásnej engram, kamaráde!“

Ima se na něj vyřítila celá rozzuřená. „Pro tebe p a n, ty nýmande zatracenej! Říkej mu pane!“

„Tak tedy,pane Fenwicku, promiňte!“

Nositel toho jména zvedl obličej ke světlu. Černé oči byly mdlé a lesklé, hluboko zapadlé jako uhlíky zatlačené do měkkého sněhobílého obočí. „Pane okresní návladní!“ vykřikl ve svatém zápalu. „Táta říkal, že jsou v řece krysy. Všechny je vybij, říkal.

Krysy v pitný vodě, už i v krvi v mých žilách mi, pane doktore státní návladní, plavaj! A já slíbil, že je vyčistím!“

„Pro boha živého, dej mu tu pistoli!“ vyhrkla Ima. „Af to máme za sebou!“

„Pro boha živýho sladkýho,“ opakoval po nijako ozvěna Fenwick. „Já ho viděl tam na tom kopci, když jsem vylezl z toho příkopu nahoru. V rukách hřeby jak do koňskejch podkov a ti psi se sápali na matku. A voň mi dal tuhle pistoli a řek, tu si, hochu, nechej v kapse u kalhot, i clo krve ti ty krysy nalezou. A já řek, že je vyčistím.“ Vyzáblá ruka hrábla jako lasice do kapsy županu. Ale vytáhl ji prázdnou. „Tu pistoli mi sebrali. Jak je teď můžu vyčistit, když mi sebrali bouchačku!“ V záchvatu zuřivosti zvedl zaťaté pěsti a bušil se jimi do čela. „Dejte sem revolver!“

Ima šla ke gramofonu, div že neběžela, jako by ji vítr poháněl. Zesílila zvuk a vrátila se k Fenwickovi, který krok za krokem zdolával pomyslný vítr, tlustý ošetřovatel si vykasal blůzu a zpod opasku vytáhl Černou automatickou pistoli. Fenwick se na něj chabě vrhl. Ošetřovatel se vůbec nebránil. Fenwick mu pistoli vykroutil z rukou a trochu couvl.

„Tak a teď!“ řekl velitelsky. Vychrlil celý proud oplzlostí, jako by jich měl plná ústa a vyplivoval je, aby se jich zbavil. „Tak vy dva, ruce vzhůru!“

Ošetřovatel okamžitě uposlechl. Ima si stoupla vedle něho taky s rukama nad hlavou, prsteny se jí jen blýskaly. Obličej měla bez výrazu.

„Tak a teď je to tady!“ zachrčel Fenwick. V místech, kde se sám tloukl, měl na čele rudé podlitiny. Skleslá ústa se mu pohybovala dál, ale co říká, nebylo při hudbě slyšet. Naklonil se, bílé prsty obepjaly pistoli. Vypadalo to, jako by mu v tom burácejícím oceáně zvuku překážela.

Ima cosi řekla. Ošetřovatel, chabý náznak úsměvu na tlustém obličeji, sklopil oči. Fenwick se vymrštil a třemi ranami z bezprostřední blízkosti ho skolil. Ošetřovatel se zhroutil na podlahu a hlava mu jako na polštář padla na rozpřaženou ruku. Na rtech mu stále ještě pohrával lehký úsměšek.

Potom Fenwick třemi ranami skolil Imu. Ta se s treatrální grimasou zhroutila a svezla se na pohovku. Fenwick se rozhlížel po dalších možných obětech. Když žádné nenacházel, strčil revolver do kapsy. Hned když začal střílet, všiml jsem si, že je to dětská pistole.

Potom Ima vstala z pohovky a hudbu ztlumila. Fenwick ji sledoval bez údivu. Muž v bílém se postavil a odváděl Fenwicka pryč. Ve dveřích se Fenwick ohlédl a na tváři měl zasněný úsměv. Pohmožděniny na čele mu otékaly a modraly.

Než ho ošetřovatel vystrčil ven, Ima mu přemrštěně, jako matka dítěti, zamávala. Potom si sedla k hracímu stolku u okna a začala míchat karty.

Slezl jsem ze svého bidýlka. V dáli na pláži jsem slyšel vlny, jak si v písku hrají a rytmicky mlaskají a bublají jako slabomyslné děti.

Obešel jsem dům až k průčelí. Zamřížované okno v druhém patře ještě svítilo a na stropě bylo vidět stíny. Přistoupil jsem blíž k předním dveřím z vyřezávaného černého dubu, asi čtyři metry vysokým. Na takové dveře se klepe pažbou ručnice. Stoupl jsem si na zábradlí v přístřešku, nahmatal rukojeť revolveru v kapse a rozhodl se, že pro dnešek je toho dost.

Zatknout Imu, k tomu nemám důkazy ani pravomoc. Od té doby, než si jedno či druhé opatřím, bude lépe nechat ji tam, kde ji zase najdu, v bezpečném lůně rodiny.

KAPITOLA 16.

Ukazatel na horské křižovatce byl provrtán kulkami lovců, před jejichž střeleckou vášní nic neobstojí. Trčely z něj čtyři bíle natřené cedule. Jedna ukazovala zpátky tam, odkud jsem přijel: Saň Clemente 8 mil. Druhá dopředu: Laguna Beach 45 mil. Další vedla do hor. Bylo jasné časné ráno.

Znova jsem sedl za volant a zahnul směrem do hor. Byla to štěrkovaná cesta plná zákrutů, držící se obrysů horského svahu. Po levici se hora svažovala do kaňonů, kde tu a tam prosvítaly střechy. Za vzdáleným okrajem kaňonu leželo moře, z této vzdálenosti rovné jako víno v čajovém šálku, lemované tenkou bílou křivkou Saň Clemente. Eddexova stezka se blízko dna kaňonu rozšiřovala v plošinku.

Na dvoře hrabaly liliputky. Starý lovecký pes po mě natáhl šedivou tlamu a zvedl jedno obočí, ale z cesty se neráčil hnout. Zatáhl jsem ruční brzdu a vystoupil. Pes na mě apaticky zavrčel, ale stejně se nehnul. Tu na mě vyrazil šedý houser, syčel a bil křídly, ale v posledním okamžiku vyletěl ze stromů. Kdesi dole podemnou v zalesněném kaňonu se ozýval indiánský válečný pokřik tlupy dětí.

Člověk, který vyšel z kamenného domu, se směle mohl vydávat za Indiána. Měl na sobě špinavé texasky a zbytek těla mu slunce spálilo skoro do černá. Rovné černé vlasy, místy prošedivělé, mu visely přes uši.

„Dobrý den,“ řekl a prsty si brnkal na žebra oventúru jako na valchu. „To máme pěkný jasný den. Doufám, že jste si všiml kvality světla. Je dost zvláštní.“

„Pan Eddex?“

„Ovšem.“ Podal mi od barev umazanou ruku. „Jsem moc rád, že vás poznávám. Mě vždycky nadchne, když tu vůbec někoho nebo něco vidím. Napadlo vás už někdy, že světlo vlastně vytváří krajinu, takže svět sám je v jistém smyslu každodenně stvořen? V mém smyslu.“

„To ne.“

„No tak o tom podumejte,“ řekl vážně. „Světlo tvoří ze starého černého chaosu krajinu. My malíři ji vytváříme znovu. Já například ráno nevykročím z domu, abych se necítil bohem druhého dne. Nebo snad třetího? Na tom vlastně nesejde. Já jsem se od času oprostil. Žiju čistě v prostoru.“

„Já jsem Davis,“ představil jsem se, než mě zaplaví horalský příliv slov. „Před čtrnácti dny –“

„Promiňte mi mou nezdvořilost. Já totiž zřídkakdy někoho vidím, že potom jedu jako gramofon. Davis, říkáte? Kdopak vlastně jste?“ zeptal se. „Pojďte dál na šálek čaje! Teď jsem ho uvařil.“

„Já jsem detektiv.“

„To vyšetřujete případ s Lawtonem?“

„Ano.“

„Ach tak.“ A už mě ani na čaj nezval. „Nemůžu vám říct nic jiného, než co jsem řekl těm druhým.“

„Jenže já pracuju sám. S ostatními jsem nehovořil a tak nevím, co vědí, ani co si o tom myslí. Já sám se domnívám, že už nežije.“

„Andrew že už nežije?“ Obličej se mu úžasem nebo jiným citem napnul jako tětiva a zůstal zvrásněný. „To by byla škoda. Vždyť mu bylo sotva devětadvacet. A proč se, pane Davisi, domníváte, že už nežije?“

„Analogií. Včera kdosi zavraždil jednu ženu, zřejmě proto, že věděla, co se mu stalo,“

„Tu blondýnu?“

„Ne, tohle byla barevná žena.“ Pověděl jsem mu o Lise.

Seděl po indiánsku na bobku, jeden loket opřený o skrčená kolena, a ukazováčkem cosi čmáral do prachu. Byla to protáhlá maska ve tvaru rakve, tak trochu podobná jeho vlastnímu obličeji. Přitočil se k němu kohout lilipután a zobl ho do ruky.

Eddox se zvedl a rukou, která nakreslila rakev, se lehce ťukl do čela. „Tady vidíte schopnost vytvářet symboly v její nejprostší formě. Někdy si tak říkám, jestli nebožka matka neklamala otce s nějakým domorodcem z kmene Apačů.“ Kresbu v prachu smazal sandálem a nepřestával mluvit. „Malíř dělá z událostí obrazce, básník dělá z událostí slova. Co dělá, pane Davisi, muž činu? Ten se jim podrobuje?“

„To myslím dělal váš přítel, pan Lawton. Mám za to, že byl, nebo je váš přítel.“

„To rozhodně. Andrewa znám už od školních let. Nějaký čas jsem totiž vyučoval na přípravce v Saň Clemente než mi obrazy začaly jít na prodej. A sem jezdívá v létě už skoro deset let. Jeho chatu je odtud vidět.“

Ukázal kaňonem na sever. Na jeho konci, asi půl míle nebo víc, matně prosvítala přikrčená stavba z hnědě natřených klád. „Sám jsem mu ji v létě jedenačtyřicátého roku pomáhal stavět. Má to jenom jednu místnost, ale Andrew tomu odjakživa říkával: můj ateliér. Po prvním ročníku na Harvardu se totiž vrátil s nápadem, že z něj bude básník. V matčině domě měl pocit stísněnosti, dusil se tam. Ona i její dům – nevím, jestli je znáte – tradicí zkornatěly, a to rozhodně není půda, z níž by mohl začínající básník těžit. Tomuhle kaňonu říkával „mé soukromé údolí utváření duše“.“

„Rád bych si tu chatu prohlédl.“

„Zavedu vás tam.“

Eddex impulzivně zamířil k mému vozu a já šel za ním. Stezku jsem projížděl na jedničku a pak jsem zahnul doleva na štěrkovanou cestu vyhloubenou do stěny kaňonu. Druhá poštovní schránka, ke které jsem přijeli, měla podle šablony psané označení LAWTON. Znovu jsem zahnul doleva, tentokrát na stezku, která klesala po úbočí kaňonu. Asi v půli cesty k dolíku stál na přirozeném skalním výstupku mezi sbíhajícími se stěnami kaňonu srub. Když jsem před ním zastavil a vystoupil, všiml jsem si, že přední vchod je úředně zapečetěn.

„To jste mi neřekl,“ obrátil jsem se na Eddexe, „že chata je zabezpečená. Má snad šerif podezření, že jde o násilí?“

„Mně se s tím nesvěřuje,“ řekl Eddex suše. „Já mu pověděl o tom, jak jsem zaslechl ten výstřel, ale nezdálo se, že to bere nějak vážně.“

„Výstřel?“

„Promiňte, já myslel, že o něm víte. Tu sobotu pozdě v noci jsem odtud slyšel výstřel. Tehdy jsem o tom dvakrát nepřemýšlel, prostě proto, že střílet tady slýchám hodně, v lovecké sezóně i mimo. Týden na to při výslechu jsem se o tom přirozeně zmínil. Potom tu všechno jaksepatří prohledali. Kulku ani nic podobného nenašli.“

„Jak taky mohli, jestli olovo vlítlo do Lawtona.“

„Pro smilování boží,“ řekl. „To si opravdu myslíte, ze Andrewa postřelil někdo přímo v jeho srubu?“

„Policie má jistě dojem, že se tady něco stalo, jinak by nic nezapečetili. Slyšel jste v sobotu ještě něco?“

„Nic, vůbec nic. Jedině ten výstřel kolem jedenácté, to bylo všechno. Přejelo sice kolem několik aut, ale na silnici bývá pozdě v noci vždycky provoz.“

Eddex přistoupil k velikému oknu, které tvořilo protějšek dveřím v čelní stěně srubu. Stoupl si na špičky a mezerou mezi záclonami z ^hrubého sukna zataženými přes celé okno nahlížel dovnitř. Já mu přes rameno hleděl do čtvercové místnosti zařízené primitivně, ale draho: leštěné dřevo, domácky tkané ubrusy a měděné nádobí. Všechno se zdálo uklizené a na svém místě. Nad mědí pobitým krbem naproti oknu vyhlížel z bílého dřevěného rámu hezký chlapec na celý sluncem zalitý kaňon.

„To je Andrew,“ zašeptal Eddex, jako by ho ten hoch na olejomalbě mohl slyšet. „Sám jsem ho maloval a obraz jsem mu dal. Ve dvaceti vypadal jako mladý Shelley. Andrew tu svou éteričnost ztratil za války, když se začal stýkat s tou ženskou. Nebo snad za to mohla sama válka. Já asi budu proti ženským zaujatý. Jsem totiž zapřísáhlý starý mládenec.“

„Je to ta blondýna, co jste o ní mluvil?“

„Já že o ní mluvil? To jsem nechtěl.“ Otočil se a položil mi na rameno opálenou ruku. „Podívej, kamaráde, jsi jeden z čmuchalů staré paní? Jestli jo, tak konec. Šerifovi jsem přirozeně řekl všechno.“

„Všechno, co mi povíte, zůstane mezi námi.“

Jeho jasné černé oči mi přebíhaly po obličeji jako brouci v honbě za potravou. „A když už o tom hovoříme, proč tě Andrew vlastně zajímá?“

„Najala mě placená společnice paní Lawtonové.“

„Leslie? To je roztomilé dítě a do Andrewae je hrozně zamilovaná. Ale netušil jsem –“

„Ona o té blondýně ví.“

„Ano, sám jsem jí to řekl. Myslel jsem, že nakonec to bude nejlepší. Ať se stalo cokoli, Andrew by si Leslii nikdy nevzal. Takoví jako on se nezení. Jenže jak dlouho ta známost trvala, to jsem Leslii neřekl.“

„Říkala, že to začalo teprv letos v létě.“

„Nic jsem jí nevymlouval. Ve skutečnosti to trvá už sedm nebo osm let. Té mě Andrew představil už ten rok, co rukoval k letectvu. Jmenovala se Torri na příjmení si nevzpomínám. Byla velice mladá a docela vzrušující, nádherně vybarvená. V každém směru dokonalost sama, dokud neotevřela ústa – ale já nesmím žvanit.“ Přesto klidně žvanil dál. „Víš, on Andrew odjakživa míval proletářské sklony. Přesto či právě proto šlo o opravdovou lásku. Ty děti byly do sebe zblázněné. Vlastně bych neměl ani říkat děti. Ona rozhodně dítě nebyla. Byla prý už vdaná. Což se Andrewovi bezpochyby hodilo.“

A zadumaně dodal:

„Možná, že si ji přece měl vzít.“

„Myslíte, že ona ho zastřelila?“

„K takové domněnce nemám žádný důvod. Možné by to bylo. Čekat sedm let, než se mládenec rozhodne, to je pro takovou slečnu dlouhá doba.“

„Tu noc, kdy zmizel, tady byla?“

„Vážně nevím. Ve srubu svítili, to jsem si všiml. Ale ji jsem tady neviděl vlastně celé týdny. Mám dojem, že v létě sem spolu jezdívali dost často, prakticky každou sobotu večer.“

„A předtím?“

Opřel se o zapečetěné dveře, hnědé ruce měl zkřížené na prsou a chvíli dumal. „Vím jen, že sem nejezdívali pravidelně. Torri se tu prvně objevila v létě třiačtyřicátého roku a právě tehdy jsem se s ní poznal. Chtěl jsem ji malovat. Andrew si ji sobecky přivlastňoval a už nikdy mě k sobě nepozval, když ji tu měl. Od toho léta jsem ji neviděl, až zase v pětačtyřicátém, když Andrew přijel z vojny. Příští dva tři roky jsem je vídal na dálku dost často. Potom se Andrew na jaře v osmačtyřicátém vrátil na Harvard studovat práva a já je spatřil až zas letos na jaře. Je možné, že šla do Cambridge za ním. Já jsem se ho na ni nikdy neptal.“

„A proč?“

„Jak už jsem řek, Andrew je žárlivý a o svých soukromých věcech nemluví. Může za to zčásti jeho matka. Postoj paní Lawtonové k lidským vášním je přinejmenším přísný.“

„Tak to vy nevíte, odkud přišla, kam odjela, co v Saň Clemente dělala a za koho byla provdaná?“

„Na všechny otázky jsem bohužel nucen odpovědět ne.“

„A popsat byste ji dovedl?“

„Najdu-li slova. Byla to mladá Afrodité, Velasquezova Venuše s nordickou hlavou.“

„Zkuste to ještě jednou, pane Eddexi, obyčejně.“

„Nordická Afrodité vynořující se z Baltu.“ Při té představě se usmál. „Byla dokonalá, než otevřela ústa. Pak bylo trapně zřejmé, že se angličtině, pokud lze její řeč nazvat angličtinou, učila v prostředí řekněme poněkud barbarském.“

„Chápu to tak, že byla modrooká blondýna, žádná dáma.“

„Oči modré jako Baltik,“ zdůrazňoval. „Vlasy měla světle žluté jako mladé kukuřičné klásky. Skoro až moc dramatické na to, aby se daly vážně malovat, i když bych si vroucně přál malovat ji jako akt.“ Jeho oči vypalovaly do vzduchu nějakou postavu. „Jenže Andrew ani slyšet.“

„A zpaměti byste ji dokázal namalovat?“ zeptal jsem se.

„Dokázal, kdybych chtěl.“ Kopl do hlíny jako trucovitý. „Vlastně jsem se celá léta figurální malbě nevěnoval. A dnes mě zajímá čistý prostor, ozářený ovšem pochopitelnou nádherou přírody, jestli mi rozumíte.“

„Ani trochu.“

„Buď jak buď, já své umění jakživ žádnému užitku nepropůjčím a ani nikomu jinému to nedovolím.“

„M – hm. Moc vysokomyslné. Vy jste se odpoutal od času. Váš přítel na to podle všeho šel tou obtížnější cestou. Většina lidí by ze svých vysokých nároků slevila a vyšla vstříc.“

Změřil si mě trpkým zamyšleným pohledem. Už jsem myslel, že se rozpláče. On však se zas jen tak nelidsky silně zasmál, až se to dole v kaňonu odrazilo jako skřek ztraceného racka. „Myslím, pane Davisi, že máte docela pravdu. Zavezte mě domů a uvidíme, co se dá dělat.“

Za půl hodiny se vynořil z domu a mával archem kreslícího papíru.

„Tady máte, reprezentativnější jsem ji už udělat nemohl. Je to pastelová křída, postříkaná fixativem, tak to neskládejte!“

Vytrhl jsem mu kresbu z ruky. Byla to kolorovaná skica mladé ženy. Světležluté copy měla na hlavě spleteny do korunky. Oči měly tlumeně lahodný lesk modrého porcelánu. Eddex zachytil její krásu, ve skutečnosti však byla starší než na obraze.

Eddexmou myšlenku zřejmě vycítil. „Musel jsemji nakreslit tak, jak jsem ji viděl poprvé. Takhle ji v duchu vidím. Bude o sedm až osm let starší.“

„I vlasy má jinak zbarvené.“

„Tak vy ji znáte.“

„Ne moc dobré. Ale ještě ji poznám lip.“

KAPITOLA 17.

Vystoupil jsem po schodech ke vchodu do domu doktora Conwaye a zazvonil. Otvor v rohu tabulky, kterou jsem včera večer rozbil, vyspravili lepenkou a anglickou páskou. Doktor Conway mi přišel otevřít, šle mu vzadu plandaly. Jeho rozcuchané vlasy, to byla odumřelá tráva lemující růžovou poušť lebky. Vypadal jako nemohoucí stařec, ale jen dokud mlčel. Jakmile promluvil, zazněl jeho hlas řízně a netrpělivě.

„Čím vám posloužím? Nebyl jste u mne v čekárně už včera odpoledne?“

„Tentokrát k vám nejdu jako pacient, pane doktore.“

„Jak tedy? Zrovna vstávám.“

„To se s vámi policie ještě nespojila?“

„A vy jste od policie?“

„Soukromý detektiv a spolupracuji s policií.“ Ukázal jsem mu průkaz. „Vyšetřujeme vraždu mladé barevné dívky Lisi Williamsové. Včera odpoledne byla zde ve vaší ordinaci.“

„Vy jste ji sem sledoval?“

„Ano.“

„A mohl byste mi laskavě vysvětlit proč?“ V ostrém ranním světle byly jeho oči strhané a vybledlé.

„Někdo mě k tomu najal.“

„A ta dívka už nežije?“

„Ztratil jsem ji z dohledu, a když jsem ji včera pozdě odpoledne zase našel, byla už podřezaná.“

„Ale je divné, že jste se na mě neobrátil hned. Byla to moje pacientka a patrně jsem ji jako jeden z posledních viděl naživu.“

„Pokoušel jsem se o to včera večer. Vaše paní vám to neřekla?“

„Ještě jsem s ní dnes ráno neměl čas mluvit. Není jí dobře. Ale pojďte dál, ne? Jen co se dostrojím, jsem vám plně k dispozici.“

Uvedl mě do čekárny. Jeho kroky v trepkách jsem slyšel klapat stále slaběji po schodech do druhého patra. Za nějakou chvíli sešel dolů. Měl na sobě zmačkaný šedý konfekční oblek a byl čerstvě oholen. Opřen o konfereční stolek v rohu místnosti si zapálil a také mně nabízel.

„Děkuji, před snídaní nekouřím.“

„Já sám jsem takový blázen, že to udělám. Pacienty ovšem před kouřením na lačný žaludek varuji. Ale my doktoři jsem už takoví. Naším heslem je dnes prevence, a ještě pořád nás polovina předčasně umírá přepracovaností. Doktore, vykurýruj se sám!“ Conway s oděvem zřejmě oblékl i doktorskou manýru.

„Ano, dost tlachání.“ V jeho letmém úsměvu zbylo cosi z jinošského kouzla. „Víte, to už je takový zlozvyk, jak se snažím navázat kontakt s pacienty. A teď k pacientce slečně Williamsové. Říkáte, že ji někdo podřezal, pane… Davis?“

„Ano, někdo ji podřezal a já jsem, jak říkáte, Davis.“

„A jaké informace ode mne vlastně chcete?“

„Jenom vaše postřehy, osobní i odborné. Včera odpoledne byla u vás v ordinaci po prvé?“

„Mám za to, že celkem po třetí. Musím se omluvit za nepořádek v mých záznamech. Poslední dobou nemám totiž žádnou školenou pomocnou sílu. A navíc spousta pacientů jsou pacienti jednorázoví, kteří platí hotově. To už sebou nese povolání praktického lékaře mezi – no dejme tomu – chudinou. Proto si také vždycky vedu podrobné záznamy jen v pokladní knize. Vzpomínám si, že u mne byla dvakrát, jednou nějak uprostřed minulého týdne a jednou ještě v tom týdnu předtím.“

„Kdo ji k vám poslal?“

„Její bytná paní Harrisová.“

„Vy paní Harrisovou znáte?“

„Zajisté. Často u mne pracovala jako ošetřovatelka. Ellen Harrisová je podle mého skvělý typ černé ženy. Nebo ženy s tmavou pletí, jak by sama řekla.“

„Její syn je z tého vraždy podezřelý.“

„Bruče?“ Nervózně přehodil nohu přes nohu a přitom udeřil patou do stolku. „Proč by ho proboha měli podezírat?“

„Byl při tom. Při zatýkání se ho zmocnila panika a dal se na útěk. Jestli ho nechytili, ještě utíká.“

„I tak, není Bruče neprávem podezřelý?“

„To si myslím také. Jenže si to nemyslí poručík Miller. Bruče se s tou dívkou důvěrně znal. Chtěli se vzít.“

„Nebyla o hodně starší?“

„Kolik jí bylo let?“

„Hádal bych tak pětadvacet. Školená ošetřovatelka s několikaletou praxí.“

„Co jí bylo?“

Z cigarety, které nevěnoval pozornost, mu spadlo trochu popela. Roztržitě jej špičkou obnošené černé boty rozšlápl po koberci. „Co jí bylo?“

„Na co se u vás léčila?“

„Vlastně o nic nešlo,“ odpověděl po jisté odmlce. „Stěžovala si na nějaké vnitřní potíže. Ty podle mého vyvolala menší křeč tlustého střeva. Naneštěstí toho sama o nemocech věděla příliš mnoho – a příliš málo. Zveličila své potíže na zhoubnou chorobu. Samozřejmě, že o nic takového nešlo, nic víc než mírná psychosomatická porucha. Rozumíte?“

„Částečně. Ty symptomy u ní vyvolaly nervy.“

„Já bych neřek, že nervy.“ Conway se hřál na výsluní lepších vědomostí. „Příčinou psychosomatických poruch bývá celková osobnost. V naší společnosti bývá černoška, a zvlášť školená černoška jako slečna Williamsová, vystavena frustracím a ty mohly vést k neuróze. U silné osobnosti se někdy ze začínající neurózy vyvinou fyzické symptomy. Říkám to jen zhruba, ale zrovna tak tomu bylo u slečny Williamsové připadala si takříkajíc sevřena křečí v životě a její frustrace se projevila křečí žaludeční.“ Ustal, aby se nadechl.

„A co dělala tady v Laguna Beach?“

„To bych sám rád věděl. Hledala si místo, ale mám dojem, že v Kalifornii registrována nebyla. Zajímalo by mě, z jakého sociálního prostředí vyšla.“

„Byla z Chicaga. Z chudé a dost nevědomé rodiny. Záleží na tom?“

„O jejím duševním životě mi to mnoho neříká, že ne?“

„A proč záleží na jejím duševním životě?“

„Zjistil jsem, že strach z nemoci není u ní jedinou fóbií. U ní byl ještě hlubší a obecnější strach, a ten se různě projevoval. Snažil jsem se jí to vysvětlit, dát jí do věci hlouběji nahlédnout, jenže na to nestačila. Místo toho se zhroutila a plakala mi na rameně. Pak to všecko vyplavalo, čeho se bojí.“

„Čeho?“

Roztáhl paže jako při přednášce. „Těžko říct. Nejsem psychiatr, i když se snažím držet krok s odbornou literaturou.“ Rozhlédl se po omšelé čekárně a poháněn jakýmsi temným pudem dodal: „Což je víc, než lze říci o mých kolezích v tomto bezútěšném pustém městě.“

„Měla se opravdu čeho bát, nebo si to jen namlouvala?“

„Právě na to nemohu odpovědět, dokud se toho o ní víc nedovím.“ V očích se mu objevil zadumaný výraz. „Subjektivně je strach vždycky reálný. Při strachu jde doopravdy o to, je-li relevantní, to jest je-li opodstatněn situací. V tomto případě zřejmě byl. Slečna Williamsová měla pocit, že je stíhána, že jí hrozí smrt.“

„A něco bližšího neuvedla?“

„Ne. Získat si její důvěru, na to nebyl čas. O obavách z pronásledování se zmínila teprve při poslední návštěvě včera. Vy, pane Davisi, sledujete všechny okolnosti kolem jejího života i smrti. Myslíte, že po ní opravdu někdo šel? Někdo, kdo ji nakonec dostal?“

„To nevím. Sám jsem ji sledoval a zpackal jsem to a ona to postřehla. Jestliže se tolik bála, už to ji třeba stačilo vylekat.“ Pak jsem se zeptal na něco, nač jsem se ani ptát nechtěl. „A nemyslíte, že se třeba zabila sama, jenom ze strachu?“

Doktor Couway začal přecházet sem a tam po vyšlapané cestičce, táhnoucí se po koberci od jedněch dveří k druhým. Nakonec se zastavil přede mnou. Vypadal nesvůj.

„Budu k vám upřímný. V tomto smyslu jsem o ni měl obavy. Právě proto jsem dělal všechno možné, jen abych ji uklidnil.“

„Zdálo se vám, že má sebevražedné sklony?“

„Počítal jsem s tou možností. Víc o tom říct nemohu. Nejsem psychiatr.“ Roztáhl ruce dlaněmi vzhůru, gesto nemohoucnosti a bezradnosti. „A rána vypadala na sebevraždu?“

„Na to, aby si ji způsobila sama, byla dost hluboká. Tuto otázku dovede lip zodpovědět Miller nebo ohledávač mrtvol. A Miller na vás bude chtít výpověď.“

„Jsem připraven třeba hned, jestli zrovna jdete na stanici.“

Přisvědčil jsem. Conway zašel do předsíně pro klobouk. Se zakrytou pleší vypadal mnohem mladší, ale na to, aby byl manželem ženy, kterou si vzal, ani dost hezký, ani dost dobře obutý.

Než jsme vyrazili, zavolal nahoru: „Torri, já jdu ven. Nepotřebuješ něco?“

Nikdo neodpověděl.

KAPITOLA 18.

Radnici ze špinavě bílých cihel odlišoval od okolních obchodních a úředních budov vlajkový stožár bez vlajky, tyčící se na záhonu spálené trávy. Vzadu z vydlážděného parkoviště se svažovala betonová rampa k zasunovacím zeleným dveřím policejního oddělení. U dveří se Conway otočil a kysele pro sebe usmál.

„Sestup do podsvětí,“ prohodil.

Uvnitř na zelených stěnách chodby několik zadrátovaných stropních žárovek udržovalo šedožluté přítmí. Mezi ostrými pachy oleje na podlaze a cídidla na kovy mísící se se zápachy strachu a karbolu, chudoby a v nejtemnějším koutě naproti dveřím s nápisem SLUŽBA seděla na lavici u zdi monumentální černá postava.

Byla to rozložitá černoška v plášti z černého sukna. Vlasy, které jí čouhaly zpod černého plstěného klobouku, měly barvu a složení ocelové vaty. Otočila se a vtom jsem ji poznal.

Conway mě předešel – „Paní Harrisová!“ – a už k ní mířil s napřaženýma rukama.

I ona mu podala ruce a zvedla k němu těžkou temnou tvář. „Ani nevíte, jak jsem ráda, pane doktore, že vás vidím.“ Překříženy stínem vypadaly její ústa, nos a brada jako černý kámen uhlazený lety nepohody. Jenom v očích svitl chmurný záblesk života. „Zatkli mi Bruče. Viněj ho z vraždy.“

„To je určitě omyl,“ řekl Conway tlumeně jako u lože nemocné. „Vím přece, že je to hodný hoch.“

„To taky je.“ Přitom pátravě pohlédla na mne.

„Tohle je pan Davis, paní Harrisová. Vyšetřuje ten případ. Zrovna mi pan Davis povídal, že Bruče je podle jeho názoru nevinen.“

„Děkuji vám, pane Davisi, a těší mě, že vás poznávám.“

„Kdy ho zatkli?“

„Dnes brzy ráno, v poušti. Utíkal přes hranice. Pokazilo se mu auto. To bylo stejně od něj nerozvážný, že vůbec utíkal. Když ho teď přivedli zpátky, bude to mít dvojnásob špatný.“

„Advokáta jste sehnala?“ zeptal se Conway.

„Ano. Podařilo se mi získat pana Dollana. Zrovna je v horách na víkendu, ale jeho hospodyně to s ním dojednala.“

„Dollan je dobrý advokát.“ Poklepal jí na rameno a zamířil ke dveřím dozorčího seržanta. „Promluvím s Millerem a uvidím, co se pro Bruče dá udělat.“

„Ve vás, pane doktore, má Bruče dobrého přítele, to vím.“ V jejích slovech zněla naděje, ale záda a ramena měla rezignovaně nahrbená.

Když viděla, že si chci sednout, sundala plášť z lavice a odsedla si. Usedl jsem na spleť iniciálek vyrytou do měkkého dřeva lavice.

„Vy, pane Davisi, syna znáte?“

„Krátce jsem s ním včera hovořil.“

„A vy v jeho vinu nevěříte?“

„Ne. Bylo vidět, že má Lisu moc rád.“

Podezíravě sešpulila tlusté rty a tiše řekla: „Proč o tom mluvíte?“

„Říkal to. A jeho činy o tom svědčily.“

To jí na chvilku vzalo řeč. Nesmělou černou rukou mě velmi jemně vzala za paži a vzápětí si sáhla na ňadra. Úzký snubní prsten se jí téměř docela zařezal do prsteníku. „Vy, pane Davisi, jste na naší straně, že?“

„Na straně spravedlnosti, až ji najdu. Když nenajdu, pak se postavím za chudáka.“

„Můj syn není žádný chudák,“ řekla se zábleskem pýchy.

„Bohužel se s ním ale bude tak jednat. Vypadá to, že tuhle vraždu Brucovi přišijou. Zabránit se tomu dá jedině tak, že se přišije skutečnému vrahovi. A vy mi můžete pomoci.“

„Mám dojem, pane Davisi, že jste poctivý člověk.“

Nechal jsem ji při tom.

„Mileráda vám ve všem pomůžu, slovem i skutkem,“ pokračovala. „Co jste prve říkal, je pravda. Hoch byl do ty ženský blázen. Chtěl si ji vzít. Já tomu ze vší síly bránila, dělala jsem všechno možný. Bruceovi je teprv devatenáct, na ženění ještě moc mladý. Já se chystala dát mu vyšší vzdělání. Pokoušela jsem se mu vysvětlit, že tady bez vzdělání s tou tmavou pletí nebude ničím. A Lisa nebyla pro Bruče správná žena. Byla o pět nebo šest let starší než on a hned s každým jedna ruka. Já ji zrovna včera vyhnala a potom se jí to stalo. Teď vidím, že jsem udělala chybu. Povstala jsem proti niv hněvu. Neměla kam hlavu složit. Vědět tak, jak to s ní dopadne, mohla u nás zůstat dál.“

„Sobě vinu dávat nemusíte. To, co ji stihlo, ji podle mého stihnout muselo.“

„Vy si to vážně myslíte?“

„To děvče si vzalo na svá bedra něco příliš těžkého.“

„Taky jsem měla ten pocit. Ano. Měla strach.“ Harrisová se ke mně naklonila a s těžkopádnou dojemnou odevzdaností se mi svěřovala: „Já měla hned od počátku pocit, že Lisa Williamsová mně i mému domu přinese jenom neštěstí. Ona byla z Chicaga a tam já taky kdysi žila, to byl Bruče ještě nemluvně. Včera večer, když s tím za mnou přišli, že ji zabili, bylo mně, jako když se stalo to, čeho jsem se bála, že potká mě a Bruče, když jsme harcovali z jednoho města do druhýho a snažili se za ty krize někde najít obživu. Jako když se to nakonec vyplnilo tady v tomhle údolí. Nač jsem se celá léta dřela a starala a snažila si udržet dobrý jméno?“

Hleděl jsem jí do očí, hlubokých černých zřídel pramenících z hluboké černé minulosti, a nezmohl jsem se na jediné slovo.

„Já jsem se špatně vyjádřila,“ řekla s obnovenou energií. „Mně ani nejde o mé dobré jméno, ale o synovo. Myslela jsem si, když se dostane z těch velkejch měst na Severu a budeme bydlet ve slušném vlastním domku, budu ho moci řádně vychovat, jak si to přál jeho táta. A teď mi ho zatkli.“

„A kde je jeho otec? Škoda, že tu není. Bylo by to lepší.“

„To ano. Brucuv otec padl ve válce. Pan Harris byl vrchní důstojník ve válečném loďstvu Spojených států.“ Vysmrkala se. Silně a stejně účinně, jako kdyby udělala vykřičník. Pak si utřela oči.

„A kdy k vám Lisa Williamsová vlastně přišla?“ zeptal jsem se po chvíli.

„Přijela taxíkem jednou v neděli ráno před mší. Bude to dneska čtrnáct dní. Odjakživa nemám chuť něco vyjednávat ve sváteční den, ale tehdy jsem musela něco ze zásady slevit. Nemohla jsem ji poslat pryč. Do slušnějch hotelů tady ve městě nemohla a tam, kde si našinec může hledat podnájem, se to většinou nehodí ani pro psa. Pěkně mluvila a byla hezky oblečená. Prý má zrovna dovolenou a chce bydlet v privátě. Já měla boční pokoj volný od jara a Bruče se chystal na studie, tak jsem peníze potřebovala.

Vypadala jako pokojná dušička, ale nervózní a plachá. Skoro vůbec nevyšla z domu, leda na oběd. Snídani si vařila sama a večeřela s náma. Měli jsme to domluvený částečně se stravou.“

„A chutnalo jí?“

„Teď, když se o tom zmiňujete, ani ne. Do jídla jen tak ďobala. Já se jí kolikrát ptala, jestli jí to my vaření nejede, ale vždycky to nějak zamluvila.“

„Zmínila se vám, že jí něco je?“

„To nikdy, pane Davisi. Jo odpusťte, přece. Měla něco se žaludkem. Asi žaludeční nervózu.“

„A vy jste ji poslala k doktoru Conwayovi?“

„Já ji tam neposílala. Jenom jsem se zmínila, že když potřebuje doktora, udělá dobře, když půjde k němu. Jestli tam šla nebo ne, to nevím.“

„Byla u něho. Ale s vámi o doktoru Conwayovi nikdy nemluvila?“

„Ani se nepamatuju, leda tenkrát, když jsem jí ho doporučila.“

„A o paní Conwayové se nezmínila?“

„Paní Conwayové? Pokud vím, doktor žádnou ženu nemá.“

„Já se s ní setkal včera večer v jeho domě. Aspoň jsem se tam setkal s ženou, která si říká paní Conwayová.“

„To určitě myslíte Glorii Sanchezovou. Ta u něho pracuje. Ale vzít si ji, to by neudělal. Po tom trápení co měl s tou první, by se doktor Conway rozhodně neoženil.“

„Ovdověl?“

„Je rozvedenej,“ řekla stroze. Svůj nesouhlas nedovedla skrýt. A honem dodala: „Ne že bych panu doktorovi nějak dávala vinu, až na to, že byl tak hloupej a vzal si ženu tolikrát – o tolik mladší. Ta vám na něj byla hotová Jezabel, blonďatá Jezabel, a nestyděla se ho trápit. Nakonec to dopadlo, jak jsem čekala: utekla od něj a dala se s ním rozvést. Aspoň tak jsem to od lidí slyšela.“ Najednou sebou trhla. „Jsem to ale huba nevymáchaná, je Den Páně a já opakuju takový klepy a pomluvy.“

„A jak se jmenovala, paní Harrisová?“

„Victorria Couwayová. Doktor jí říkal Torri. Jak se jmenovala za svobodna nevím. Voň si ji vzal za války, tehda sloužil jako vojenskej doktor u americkýho námořnictva. To bylo ještě předtím, než jsme se sem ze Severu přistěhovali.“

„A jak dlouho je to, co mu utekla?“

„Skoro dva roky, to určitě. Jemu bylo bez ní lip. Ale říct mu to jsem si nikdy netroufala.“

„Takže se zřejmě vrátila.“

„Jak to? Teď že je u něj?“

Přikývl jsem.

A znova se jí ústa prudce sevřela. Celý obličej jako když se přede mnou uzavře. Dřímala v ní nedůvěra k bělochům, hluboko a pevně uložená jako horniny usazené za celé generace času. „Viďte, že co jsem vám tu řekla, nebudete nikde povídat. Mám ostrej jazyk a nenaučila jsem se ho udržet na uzdě.“

„Přece se vás snažím dostat z bryndy, ne vás ještě víc namočit.“

Chvíli trvalo, než zvolna odpověděla: „Já vám věřím. A je to pravda, opravdu se k němu vrátila?“

„Aspoň tam je. A Lisa se o ní ani nezmínila? Přece byla u doktora třikrát a Counwayová přijímá pacienty.“

„Ne. Slovem se nezmínila,“ odpověděla rozhodně.

„Doktor mi říkal, že vy máte taky ošetřovatelskou praxi. Byly na Lise vidět nějaké známky nemoci, tělesné nebo duševní?“

„Mně se jevila jako zdravá ženská, až na to piplání s jídlem. Ovšem když pijou, tak potom nemívaj chuť k jídlu.“

„A Lisa pila?“

„Já k svý hanbě a zármutku zjistila, že ano. A teď, když se, pane Davisi, ptáte po jejím zdraví, tak tohleto mě u ní zaráželo.“

Otevřela uzávěr černé peněženky a něco v ní hledala. Ukázalo se, že je to nemocniční teploměr v černém koženkovém pouzdře. Podala mi ho.

„Tohle jsem našla po jejím odchodu, v lékárničce nad umývadlem. Ať to nestřepete! Napřed se koukněte, kolik ukazuje!“

Otevřel jsem pouzdro a úzkým proužkem skla otočil, až se zableskl rtuťový sloupec. Ukazoval 41 stupňů.

„A víte určitě, že patří Lise?“

Ukázala na iniciály L.W. Byly na pouzdře napsány inkoustem. „Je to určitě její. Však byla ošetřovatelkou, ne?“

„Tak vysokou teplotu přece nemohla mít. Já měl za to, že při jedenačtyřiceti se umírá.“

„To bych řekla, aspoň u dospělejch. Taky mi to nejde na rozum. Co říkáte, mám to ukázat policii?“

„Jestli chcete, zařídím to. A zatím mi můžete povědět něco víc o Lisině chování. Říkala jste, že bývala tichá a plachá?“

„Ze začátku až moc plachá, hleděla si jenom sama sebe. Večery většinou proseděla v pokoji s malým přenosným gramofonem. Ten si přinesla s sebou. Mně se to nějak nezdálo, mladá žena a takhle divně trávit dovolenou, a taky jsem jí to nesmlčela. Zasmála se tomu, ale nijak vesele. Chytil ji hysterický záchvat. A tehdy jsem si uvědomila, v jakým žije napětí. I ve vzduchu to začalo bejt cejtit, když tam byla. A jednomu připadalo, že je tam třiadvacet ze čtyřiadvaceti hodin.“

„Návštěvy nemívala?“

Zaváhala. „Ne, nikdy. Vysedávala v pokoji a pořád si jenom nechávala vyhrávat tu džezovou muziku. A pak jsem přišla na to, že pije. Jednoho dne jsem u ní uklízela. Byla zrovna ve městě na obědě. Otevřu zásuvku, chci jí dole vyměnit papír, a co vidím: flašky od whisky, tři čtyři prázdný půllitrovky!“ Znechuceně ztišila hlas.

„Třeba se tím chtěla uklidnit.“

Vychytrale se na mě podívala: „Řekla jsem to Brucovi a ten mluvil zrovna tak. Zastával se jí. Tehdy mě napadlo, že ti dva spolu držej. To bylo koncem minulýho týdne. Potom uprostřed týdne, takhle ve středu pozdě večer, slyším u ní nahoře jakýsi dupot. Zaklepu a ona mi přijde otevřít jen tak v hedvábnýmm županu a Bruče je tam u ní. Přej ho učí tancovat. Jakto vypadalo, zacvičovala mi syna v prostopášnostech tohoto světa v tom svým rudým hedvábným županu, a já jí to řekla do vočí.“

Ňadra se jí zvedala – jakýsi dodatečný otřes po zemětřesení – když si vzpomněla na ten vztek:

„Vyčetla jsem jí, že mi můj bohabojný dům deklasuje na dupárnu a syna ať mi nechá na pokoji. Ona na to, že to si vymysil Bruče, a ten se postavil za ni a že prý ji miluje. To už do mě vjel čert. To rudý pyžamo přes to její nestoudný holý tělo mě zaslepilo a já zapomněla na lásku křesťanskou. Zle mi to zvedlo žluč. Řekla jsem jí, že buď Bruče nechá, nebo hajdy z domu, třeba jen tak jak je, v tom pyžamu. Že pro syna plánuju lepší budoucnost, než jakou mu může dát ona. Pak vyskočil Bruče, a že jestli půjde Lisa Williamsová, jde on taky.“

Teď s ní tedy v jistém smyslu šel. Její mateřský zrak jako by sledoval jeho postavu do říše stínů, kam ho Lisa předešla.

„Ale nakonec jste ji tam nechala,“ opáčil jsem.

„Jo. Když já hrozně dám na to, co si přeje syn. Druhej den ráno Lisa sama odešla, ale věci u nás nechala. Kde ten den byla, nevím. Vím jenom, že někam jela autobusem, protože si večer po návratu stěžovala, jak špatně jezděj. Byla náramně rozčílená.“

„Čtvrtek večer?“

„Ano, čtvrtek večer to byl. V pátek byla celej den jako tutěnka, ale vevnitř ji cosi hryzlo. Napadlo mě, co když něco chystá, a dostala jsem strach, že mi chce utýct s Brucem. Ten večer jsme se zase pohádaly. Viděla jsem, že jak zůstane, budou z toho samý rozbroje.“

„A kvůli čemu jste se pohádaly?“

„Já se o tom hanbím mluvit.“

„A co když je to důležité.“ Vytanulo mi, jak jsem při té hádce poslouchal za dveřmi, a tušil jsem, co si Harrisová nechává pro sebe. „Měla nějakou návštěvu, viďte?“

„Třeba bude nejlíp, když vám to povím, jestli to Brucovi pomůže.“ Zaváhala. „Ano, Lisa měla ten pátek večer pánskou návštěvu. Já toho člověka slyšela vcházet bočním vchodem, číhala jsem a zas ho viděla odcházet. Hostila u sebe v pokoji muže, běloch to byl. Ten večer jsem to nechala bejt, ze strachu, že se vztekem neovládnu. Slibovala jsem si, že se na to vyspím a pomodlím, ale moc jsem toho nenaspala. Lisa pozdě vstávala a pak šla na oběd, já byla zrovna na nákupu. Pozdějc se vrátila a sváděla mi syna. Načisto veřejně před celou ulicí ho líbala. Bylo to nevázaný a nestydatý. Tak jsem ji vyhodila a ona šla. Syn mě chtěl opustit a jít s ní. Tak jsem mu o tom chlapovi musela říct.“

„To jste neměla.“

„Já vím. A moc se kaju. Bylo to ode mě ukvapené a urážlivé. A jeho to od ní stejně neodradilo. Ještě odpoledne mu volala a on šel jako pejsek. Ptala jsem se, kam jde. Nechtěl říct. Ani se mě nedovolil a vzal si auto. Tehdy jsem věděla, že ať se stane co chce, pro mě je ztracenej. Předtím se mi jakživ nevzepřel.“

Najednou sklonila hlavu a rozvzlykala se do dlaní: černá Ráchel bědující nad zmařenými nadějemi všech matek, černých, bílých a hnědých. Ve dveřích se objevil dozorčí seržant a chvíli ji pozoroval. Potom se zeptal:

„Něco se jí stalo?“

„Bojí se o syna.“

„Má taky proč,“ řekl lhostejně. „Vy jste pan Davisi?“

Přisvědčil jsem.

„Jestli čekáte na pana poručíka Millera, máte jít k němu do kanceláře.“

Poděkoval jsem seržantovi a ten rychle odešel.

Záchvat žalu u paní Harrisové propukl náhle a stejně náhle ustal. „Moc mě to mrzí,“ omlouvala se.

„Neměla jste hrát na jeho žárlivost. Je už dost starý, může se sám rozhodovat.“

„To uznávám,“ řekla. „Ale že mě opustil kvůli obyčejný holce, to bylo špatné a kruté. Zavedla ho rovnou do kriminálu.“

„Neměla jste hrát na jeho žárlivost.“

„A vy už mu kvůli tomu nevěříte?“

„Věřím, ale teď už má pohnutku. Žárlivost je nebezpečná věc, s tou si není co zahrávat, zvlášť když si člověk není jistý fakty.“

„Jaká byla, to bylo přece jasný, když měla u sebe pozdě v noci bělocha.“

„Však taky měla jenom jeden pokoj.“

„To je pravda.“

„Kde jinde tedy mohla přijímat návštěvy?“

„Vpředu v mým počestným salónu,“ odpověděla. „Ten jsem jí dala k dispozici.“

„A co když potřebovala soukromí?“

„To bych ráda věděla proč.“ Otázka zároveň naznačovala odpověď.

„Proto, aby muž navštívil ženu, může být spousta důvodů. Jakpak ten člověk vypadal?“

„Já ho jen tak zahlídla na rohu pod lampou. Nenápadnej člověk střední postavy ve středních letech. Aspoň se nějak pomalu pohyboval. Do obličeje jsem mu nekoukala.“

„A jak byl oblečený?“

„To vím. Na hlavě slaměnej panama klobouk a na sobe světlý sako. Kalhoty měl tmavší. Jako spořádanej člověk zrovna nevypadal.“

„Spořádaný asi taky nebude, paní Harrisová. Ale u Lisi určitě byl kvůli nějakému jednání, služebně, to vás mohu ujistit.“

„Vy ho znáte?“

„Jmenuje se Slim Wali. Soukromý detektiv.“

„Jako vy?“

„Ne tak docela.“ Vstal jsem.

Položila mi ruku na rameno a chvíli mě zadržela. „Moc jsem vám toho napovídala, pane Davis. Pořád ještě věříte, že je nevinej?“

„To víte, že věřím,“ ujistil jsem ji. Ale pohnutka, kterou synovi sama vnukla, mi klidu nepřidala.

Paní Harrisová zřejmě mé pochyby vycítila. Smutně mi poděkovala a pustila mě.

KAPITOLA 19.

Millerova kancelář byla holý kamrlík se stejně zelenými stěnami jako chodba. Až u stropu jako železné vnitřnosti visely na kovových podpěrách roury tepelného zařízení. Jediné okénko vysoko ve zdi vypadalo jako hranatý mušinec na nebi.

Dr. Couway, klobouk na kolenou, seděl nepohodlně na obyčejné židli u zdi. Miller s obvyklým výrazem ostražité tuposti mluvil zrovna do telefonu:

„Nemám čas, kolikrát vám to mám říkat? Tohle ať vyřídí silniční policie. Dopravu už dvacet let nedělám.“

Zavěsil a rukou jako hřebelcem si projel špinavé hnědé vlasy. Potom se zatvářil, jako když si teprve teď všiml, že stojím ve dveřích. „Á, to jste vy! Tak jste se rozhod, že nás poctíte návštěvou. Pojďte dál a posaďte se! Tuhle doktor mi povídá, že se o případ silně zajímáte.“ Sedl jsem si k Couwayovi. Ten se omluvně usmál a chystal se promluvit. Než se k tomu dostal, Miller už spustil nanovo:

„Takhle se věci mají, takže si musíme vyjasnit několik podrobností. Já ze sebe nejchytřejšího nedělám. Uvítám rád pomoc soukromých detektivů, občanů či kohokoli jiného. Například třeba teď jsem rád, že jste za mnou poslal tuhle doktora, aspoň mi doplní informace o zavražděné.“

„Co myslíte, byla to sebevražda?“

Miller otázku odbyl mávnutím ruky. „K tomu ještě přijdem, napřed si musíme jasně říct jedno: Chcete-li tenhle případ dělat se mnou, mluvit s mými svědky a vůbec do všeho strkat prsty, pak chci vědět, na čí straně stojíte a kde stojí váš klient.“

„Má původní klientka mi dala kopačky.“

„Tak proč se o to ještě zajímáte? Jak doktor povídá, myslíte si prý, že to chceme přišít tomu Harrisovic hochovi.“

„Tak určitě jsem to netvrdil,“ řekl Couway. „S panem Davisem jsem zajedno v tom, že ten mládenec je pravděpodobně nevinen.“

„To je váš názor, Davisi?“

„Ano. Rád bych s Brucem mluvil.“

„To vám věřím. A nenajala vás čirou náhodou jeho matka? Čirou náhodou, abyste mi zkřížil plány?“

„Netrpíte náhodou stihomamem, poručíku?“

Na okamžik mu obličej zatemnila nevraživost, jako když se přes svah převalí černý stín. „Vy přiznáváte, že podle vašeho mínění je Harris nevinen. Než se spolu budem vůbec bavit, chci vědět, jestli hledáte důkazy, abyste na mě navěsil své tvrzení jako ti hnusní advokáti. Nebo jestli hledáte skutečné důkazy!“

„Skutečné důkazy. Včera mě najala slečna Leslie, společnice paní Lawtonové.“

Sotva padlo druhé jméno, Conway se naklonil: „Není to ta paní, co se jí ztratil syn?“

„Přesně,“ potvrdil Miller. „Právě minulý týden došel pravidelný oběžník. Pak jsem mezi věcmi Williamsové našel ten výstřižek. Od té doby mi vrtá hlavou, jak to, že zmizení takového rozmařilce Lawtona hraje dohromady se zašmudlaným výstřižkem z místního plátku. Co vy, doktore, jak vy se na to díváte?“

„O tom jsem nepřemýšlel.“ Zauvažoval si: „Na první pohled se zdá, že tu může být souvislost čistě náhodná. Vždyť to znám, někteří moji pacienti s sebou nosí všechno možné, co se jich ani netýká, výstřižky a bůhvíco. U citově rozrušených žen se často stává, že se někdy ztotožní s nějakou osobou, o které čtou v novinách.“

Miller se netrpělivě obrátil na mne:“A co vy, Davisi? Máte nějaký názor?“

Pohlédl jsem na Couwayuv protáhlý poctivý obličej a napadlo mě, kolik toho asi ví o své ženě. Ale to není přece moje starost, seznamovat ho s její minulostí.

„Moje názory byste hravě rozstřílel kapslovkou.“

„Mně lip sedí pětačtyřicítka,“ odvětil Miller. „A co ta vaše klientka? Ta slečna Leslie, či jak se jmenuje?“

„Slečna Leslie mně o Lawtonově zmizení sdělila některé podrobnosti.“ Ty jsem teď předal Millerovi, nebo aspoň některé: chtěl jsem si udržet jeho spolupráci v Laguna Beach a v Saň Clemente mít volné ruce. Blondýnu jsem úplně vynechal.

Millera má vykuchaná verze nudila. Cvakal si železnými pouty a hrabal se v papírech v přihrádce s došlou poštou. Zato Couway naslouchal napjatě s nervózní pozorností.

Sotva jsem skončil, doktor náhle povstal a rotržitě kroutil kloboukem: „Jestli mě, pánové, omluvíte,“ řekl, „podívám se ještě před bohoslužbou do špitálu.“

„Jste hodný, že jste přišel,“ řekl mu Miller. „Mrtvolu můžete třeba ještě zběžně prohlédnout, ale podle mého žádné stopy nějakého váhání při činu na ní nenajdete. V životě jsem u sebevraždy s podřezaným hrdlem neviděl, aby se nenašly nějaké stopy po váhání. Anebo aby byla rána tak hluboká.“

„Je v márnici ve špitále?“

„Ano, čeká na pitvu. Prostě tam zajděte a strážnému řekněte, že vás posílám.“

„Nemocnice je přece moje pracoviště.“ Couway se jen pro sebe kysele usmál.

Narazil si klobouk a neohrabaně se kymáceje na dlouhých nohou couval bokem ke dveřím.

„Ještě okamžik, doktore.“ Vstal jsem a podal mu teploměr, který jsem dostal do Harrisové. „Rád bych slyšel, co si o tom myslíte.“

Vytáhl teploměr z pouzdra a podržel jej proti světlu: „Čtyřicet jedna. Horečka jako hrom.“

„A měla Lisa včera horečku?“

„Pokud si pamatuju, ne.“

„Pacientům se ale obvykle teplota měří.“

Chvíli přemýšlel. „Ale ano, už si vzpomínám, slečně Williamsové jsem teplotu měřil. Byla normální. Mít přes čtyřicet, to by dlouho nevydržela.“

„I tak nevydržela dlouho.“

Miller obešel stůl a vzal Couwayovi teploměr. „Jak jste k tomu přišel, Davisi?“

„Harrisová mi ho dala. Našla ho u Lisí v pokoji.“

„Co říkáte, doktore, taky ho mohla klidně nahřát hořící zápalkou, ne?“

Couwaye to zřejmě zmátlo. „Jaký by to mělo smysl?“

„Třeba jako důkaz, že Williamsová se z vysoké horečky pomátla a zabila se.“

„Mně se to nezdá,“ namítl jsem.

„Počkat! Už to mám!“ Miller pěstí těžkou jako kladivo bouchl do stolu. „A nepřijela sem Williamsová kolem prvního tento měsíc?“

„Dnes to bude čtrnáct dní.“

„To jsem si myslel. Pamatujete si, jaké tu bylo v údolí předminulý víkend vedro? Čtyřicet. Takže neměla horečku Williamsová, ale tohle proklatý město.“

„Hraje to, doktore?“ zeptal jsem se Couwaye. „Udrží se taková teplota na rtuťovém teploměru?“

„Když se s ním nepohne. Můj drží stejně, nevím, že jsem si na to nevzpomněl.“

„A máte po stopě,“ řekl Miller.

„A po mně taky,“ chabě se pokusil o vtip Couway.

Když se za ním zavřely dveře, Miller se pohodlně zvrátil do křesla a zapálil si doutník. „Myslíte, že na tom doktorově nápadu, že Williamsová trpěla fóbií, něco je?“

„Zřejmě svou psychologii ovládá.“

„To určitě. Však mi tuhle povídal, že se v ní kdysi chtěl specializovat, jenže dalších pět roků studia si nemohl dovolit. Když mi říká, že ta holka byla psychopatka, tak jsem ochoten mu věřit. Ví, o čem mluví. Horší je, že já sám to nevím.“ Vypustil obláček kouře a necudně jej probodl prostředníkem. „Sám jsem plně pro fyzické důkazy.“

„Už jste něco objevil?“

„Dost. Necháte si to pro sebe a nepoběžíte s tím k obhajobě?“

Chytil jsem ho za slovo. „Nezdá se vám, že trochu předbíháte?“

„V tomhle fochu jsem se naučil koukat daleko dopředu.“

Z dolní zásuvky psacího stolu vytáhl černou ocelovou skříňku s doličnými předměty a zvedl víko. Byl v něm dlouhý nůž s vyřezávanou černou dřevěnou střenkou. Skvrny od krve na zakřivené čepeli zatím vyschly do tmavohnědá.

„Ten už jsem viděl.“

„Ale čije, to nevíte?“

„A vy ano?“

„Tenhle dlouhý nůž jsem včera večer ukázal Harrisové, ještě než věděla, jak byla Williamsová zavražděna. Namístě ho identifikovala. Její muž ho asi před sedmi lety poslal Brucovi z Filipín. Od té doby ho měl kluk pořád u sebe. Dal si ho pověsit na zeď v ložnici a ona ho tam každý den vídala, když mu přišla stlát, a včera ráno taky.“

„To vám řekla?“

„Ano. Takže je možné, jak říkal doktor, že Williamsová měla prudké psychické záchvaty. Možná že to nějakým záhadným způsobem souvisí s Lawtonovým případem. S tím si hlavu lámat nebudu. Tady mám dost důkazů k obžalobě a taky k usvědčení.“ Zavřel nůž do skříňky na doličné předměty, znovu ji zamkl a uložil do přihrádky.

Já se celé dopoledne rozhodoval, mám-li Millerovi říct všechno, co vím. Nakonec jsem se rozhodl, že ne. Do případu jsou jako do copu spleteny roztřepané konce několika životů, Lawtona a té jeho blondýny, Lisin a Imin. Vzor, který tady pramének po praménku rozebíral, je příliš složitý, jazykem fyzických důkazů se vysvětlit nedá. Millerův intelekt, to je taková skříňka na doličné předměty a v ní fakta, jaká se ještě dají protlouct lebkami zálesácké poroty. Jenže tohle není případ ze zálesí.

„A chlapcovu výpověď už máte?“ zeptal jsem se. „To není žádný blbeček. Přece musel vědět, že se ten dlouhý nůž dá vystopovat k němu. Copak by ho použil k vraždě a nechal ho tam ležet?“

„On ho tam ležet nenechal. Chtěl se pro něj vrátit. Vždyť jste ho viděl, jak se vrací. Dokonce se na vás vrhl.“

„To není důležité. Myslel si, že mám spády na Lisu, a dostal vztek. Byl přetažený.“

„To rozhodně. A na tom právě částečně stavím. Je to emociální typ. Chápejte, netvrdím, že šlo o promyšlený čin. Podle mě je to zločin z vášně druhého stupně. Prostě to na něj přišlo a vrazil k ní. Nebo jí třeba při vyjížďce sebral klíč z peněženky. Ať tak či onak, ona o tom nechtěla slyšet. Tak se rozzuřil, podřízl ji a zdrhl. Pak si vzpomněl na nůž a vrátil se pro něj.“

„Vaše verze zapadá do vnějších fakt. Jenže se nehodí na toho, koho podezíráte.“ Při tom mě však napadlo, že jestli Miller zjistí motiv žárlivosti, bude mít betonový případ.

„Vy tyhle lidi neznáte tak jako já. Já s nimi mám co dělat každý den.“ Rozepjal si levou manžetu na košili a obnažil těžké pihovaté předloktí. Od zápěstní kosti až po loket se klikatila bílá jizva. „Černoch, co mi tohle udělal, mi šel po krku.“

„Tak proto je Harris rozparovač.“

„Ono je toho víc.“ Miller byl přes svou čestnou jizvu v defenzívě. Svět násilí, pro který a proti kterému bojoval, nevyhovoval jemu ani nikomu jinému a on to věděl.

„Taky myslím, že toho je víc. Všechno je složitější. O Lisu se zajímalo příliš mnoho lidí. Já bych se neupnul na prvního podezřelého, o kterého zakopnu. Tak lehké to zas není.“

„Vy jste mě špatně pochopil,“ řekl Miller. „Já chci říct, že ten chlapec se chová jako viník. Dívám se na ty jejich obličeje už třicet let, poslouchám je, jak mluví.“

Ani mi to nemusel říkat. Těch třicet let na něm bylo jasně vidět, jako stopy po ohni na starém stromě. „Dobrá, pořád ještě chytám malý ryby. Dobrá. Tohle je moje malá ryba.“

„Vědomí viny je dost ošidná věc. V prvé řadě je to psychologická záležitost.“

„Čerta psychologická! Je to jasný fakt. Chceme kluka zadržet a vyslechnout, on uteče. Chytíme ho a přivedeme nazpátek a on mlčí jako pařez. Snažil jsem se s ním promluvit. Je jako dub. Řekněte mu, že země je placatá, a on neodpoví ano, ani ne, ani možná.“

„Jak jste s ním zacházeli?“

„Nikdy jsem se ho prstem nedotkl a ani nikdo jiný.“ Miller si stáhl rukáv a zapnul manžetu. „My máme vlastní psychologický prostředek.“

„Kdepak?“

„Dole v márnici.“

„Není to trochu neobvyklé?“

„U mě ne. Já mám v tomhle městě jednu vraždu měsíčně, někdy i dvě. A já je vyřeším, slyšíte? Většinou u nich. Ovzduší márnice obměkčí takového zabijáka rychleji než každý jiný známý prostředek.“

„Aha, psychologie.“

„Však jsem to říkal. Tak co, hrajete s mým mužstvem, nebo chcete ručník, abyste se do něj moh vyplakat? Jestli jste v mém družstvu, tak se dáme do kupy a uvidíme, je-li ochoten mluvit.“

KAPITOLA 20.

Na dveřích bylo číslo 10. Místnost za nimi byla nízká, bez oken, betonové zdi. Dveře se za námi automaticky zavřely a my mohli být hluboko pod zemí v hrobce. O podlahu z umělé hmoty tlumeně klapl Millerův podpatek. Byla tam jediná lampa. Když se k ní Miller přiblížil, padl na mne jeho stín.

Žárovka s kuželovitým stínítkem visela nízko na posuvné kladce nad vozíkem s gumovými koly. Na vozíku pod její oslnivou září ležela pod prostěradlem mrtvá Lisa. Hlavu měla odkrytou a otočenou k Brucemu Harrisovi. Ten seděl na židli u druhého konce a upřeně hleděl do tváře mrtvé. Pravé zápěstí měl připoutáno k jejímu dvojitými okovy z modré oceli. Pumpy chladícího zařízení tlumeně hučely a pulzovaly jako čas uplývající v betonových zdech. Za dvojitými dveřmi chladničky jako by ostatní mrtvoly čekaly na poslední soud a ve snu se už předem viděly v pekle. Byla tam pekelná zima.

Uniformovaný policista, který seděl naproti Brucovi, se zvedl a nedbale zasalutoval. „Dobrýtro, pane poručík!“

„Co je na něm dobrýho?“

„Dal jste mi rozkaz, ať si ho nevšímám. Jak jste říkal, dávám průchod přírodě.“

„No a? Příroda si průchod našla?“ Miller stanul nad Brucem proti světlu jako rozložitá a neprostupná hráz. „Chcete už učinit prohlášení?“

Poodstoupil jsem a viděl, jak Bruče pomalu zvedl oči. V obličeji byl přepadlý. Strávenou nocí mu propadly spánky i svaly na lících. Široké rty mu odpukly od zubů a zase se zavřely, ani hlásku z nich nevyšlo.

„Nebo chcete sedět celý den a držet se za ruce?“

„Slyšels, co ten pán povídal,“ zavrčel seržant. „A on nežertuje. Posedíš si tu tak dlouho, dokud nepromluvíš. Za pár hodin ji ohledávač mrtvol rozkuchá, dokončí tvoje dílo. Nechceš náhodou hned místo u ringu?“

Bruče si Millera ani jeho podřízeného vůbec nevšímal. Jeho upřený pohled, nevěřícný a oddaný, se vrátil k hlavě mrtvé. V neúprosně ostrém světle jí vlasy zářily jako svinuté ocelové hobliny.

„Co to s tebou je, Harrisi? Nemáš kouska lidskýho citu v těle?“ V podzemním tichu to znělo, skoro jako když se s ním Miller hádá, skoro jako by chlapec tím, že se se vším smiřuje, nad ním vyzrál.

„Pane Millere!“ řekl jsem. Zaznělo to naléhavěji, než jsem zamýšlel.

„Co vás žere?“ Otočil se a zmateně se na mě zamračil. Vyhaslý doutník v koutku úst vypadal jako černý prst, který mu křiví jednu stranu obličeje v grimasu. Ustoupil jsem ke dveřím a on i jeho krátící se stín mě následovaly: „Chcete ten ručník na slzy?“

Řekl jsem tlumeně, ale ne tak slabě, aby to neslyšel i Bruče: „Začali jste s ním špatně. Je to citlivý hoch. Nemůžete na něj jít jako na ostříleného zabijáka.“

„Ten a citlivý?“ Miller si vytáhl doutník a plivl na podlahu. „Má zrovna hroší kůži.“

„Podle mě nemá. Rozhodně mi dovolte, abych to s ním zkusil. Odpoutejte ho a nechtě mě s ním o samotě.“

„Zrovna jsme se chystali se ženou do hor,“ řekl bezvýznamně. „Slíbili jsme dečkám výlet.“

Zašklebil se na vyhaslý doutník v ruce, pak ho najednou pustil a rozšlapal. „Seržante! Pusťte ho. Přiveďte ho sem!“

Cvaknutí otvírajících se želízek byl sice zvuk slabý, ale významný, jako by se na hranolku pohnulo morální závaží.

Seržant Brucem škubl, až se hoch postavil. Společně zamířili přes místnost na druhou stranu, Bruče, záda ohnutá, se vzpouzel, seržant ho hrubě postrkoval. „Vodvíst ho zpátky do cely, pane poručíku?“

„Ještě ne.“ Miller oslovil chlapce: „Tuhle pan Davis je, Harrisi, tvůj známý. Chce si s tebou porozprávět. Osobně si myslím, že nás tím jenom zdržuje, ale záleží na tobě. Tak co, chceš s panem Davisem mluvit?“

Bruče přenesl pohled na mne. Jeho hladký mladý obličej měl stejný výraz, jaký jsem předtím zahlédl na staré indiánské tváři stařeny v uličce, mimo dosah všeho, co mohou dělat či říct běloši. Mlčky přikývl a ohlédl se na Lisu.

Miller se seržantem odešli. Dveře se zavřely. Bruče zamířil zpátky. Kráčel nejistě, nohy rozčapené jako stařec. Betonová podlaha se mírně svažovala k přikrytému odpadu uprostřed místnosti. Odpotácel se dolů a zase druhou stranou k nosítkám.

Stál nad Lisou s hlavou skloněnou a suchým tvrdým hlasem se jí ptal: „Proč jen to udělali?“

Stáhl jsem Lise rubáš přes hlavu. Bruče jsem chytil za ramena a otočil ho obličejem k sobě. Než se mu napnuly svaly, zůstal na mě chvíli viset. „Narovnej se!“

Byl stejně vysoký jako já, jenže na tenkém krčku mu hlava poklesávala. Strčil jsem mu pěst pod bradu. „Tak se vzchop, Bruci! Podívej se na mě!“

Chtěl se mi vytrhnout. Druhou rukou jsem ho udržel. Najednou se vzepjal a ruku pod bradou mi srazil.

„Pomalu, hochu!“

„Já nejsem žádnej kůň,“ vykřikl. „Tak se mnou nemluvte jako na koně! A nešahejte na mě!“

„Ty jsi horší než kůň. Jsi umíněnej mezek. Tvá dívka tu leží mrtvá a ty nechceš hubu otevřít a říct mi, kdo jí to udělal!“

„Když oni si myslí, že já.“

„Jestli ano, pak za to můžeš sám. Neměls utíkat. Ještě jsi měl štěstí, že tě nezastřelili.“

„Štěstí.“ To slovo znělo prázdně jako vzlyk.

„Štěstí, že nejsi mrtev. To je jediná situace, kterou nikdo nedokáže změnit. Ty si myslíš, že to teď máš zlý, a zlý to máš, ale to ještě není důvod dělat ze sebe němýho panáka. Jednoho dne tě všechno přejde a bude tě opravdu zajímat, jak to s Lisou bylo. Jenže pak už bude pozdě. Teď musíš pomoct!“

Pustil jsem ho. Stál nejistě, pokousaným ukazováčkem se tahal za plný dolní ret. Potom pravil: „Však jsem se ji zpočátku snažil říct, jak to bylo. Jenže on a ten zástupce prokurátora, ti měli v hlavě jen jedno, dohnat mě k tomu, abych řekl, že jsem to udělal. Proč bych zabíjel vlastní snoubenku?“ Otázka se mu jen těžko drala z prsou. Obličej měl bez výrazu, o to víc, oč se snažil mluvit jako chlap. Nevydržel to: „Škoda, že nejsem mrtvý jako Lisa.“

„To bys nám ale nemohl pomoct.“

„Mě o pomoc nikdo nežádal. Kdo stojí o nějakou pomoc ode mne?“

„Já.“

„Vy nevěříte, že jsem ji zabil?“

„Ne.“

Možná půl minuty na mě hleděl, zrak mu přeskakoval v rytmu srdce napravo a nalevo. „A sama si to neudělala, že ne? Vy si nemyslíte, že Lisa – se podřezala sama?“ Tu otázku zašeptal, snad aby mrtvou neuvedl do rozpaků.

„Nemyslím. I když se o tom mluvilo. Ale jak jsi na to přišel ty?“

„Jen tak, jenom proto, že byla vyděšená. Včera byla strašně vyděšená. Proto když od nás odcházela, půjčil jsem jí ten nůž. Chtěla po mně něco, čím by se mohla bránit. A já žádnou pistoli ani nic jinýho neměl.“ Jeho hlas omluvně ztichl. „Tak jsem jídal ten nůž.“

„Ten, kterým ji zavraždili?“

„Ano. Ukázali mi ho dnes ráno. Malý nůž s dlouhou čepelí, mně ho poslal z Filipín táta.“

„A ona ten nůž měla u sebe?“

„Ano prosím. V kabelce. Měla takovou velkou kabelku. Já jí ho dal a ona si ho před odchodem strčila do kabelky. Povídala, že jestli ji chytej, tak je aspoň poznamená.“ Na čele mu naběhly smutné vrásky.

„Koho se bála?“

„Chlapů, co za ní slídili. Začalo to ve čtvrtek, když se vrátila autobusem domů ze Saň Clemente. Ten chlap prý z autobusu vystoupil a stopoval ji domů. Já nejdřív myslel, že mi chce jen tak něco napovídat, ale vypadala záhadně. Druhý den jsem ho zahlíd sám, když se vracela z oběda. Číhal kolem naší ulice a večer přišel za ní k nám do domu. Včera jsem se jí na něho ptal a ona mi řekla, že je to podvodnickej detektiv. Že se ji snaží přimět, aby něco udělala, co ona nechce, ale že ona to neudělá.“

„A řekla jak se jmenuje?“

„Říkala, že se jmenuje Brian. Henry Brian. Druhej den ten chlap po ní šel. Já ho neviděl. Ale Lisa ano. A potom u nás byla ta hádka a ona se odstěhovala.“

Spolkl jsem hořkou pilulku viny, kterou jsem ucítil v ústech. „Měla v úmyslu odejet?“

„Než odešla z domu, ještě pořád nebyla rozhodnutá. Slíbila, že mě zavolá. A když potom zavolala, byla už na nádraží. Dvě hodiny jí nic nejelo a ti chlapi ji tam špehovali. Požádala mě, abych pro ni přijel autem. Přijel jsem pro ni na nádraží a ujeli jsme jim, po silnici kolem starýho letiště. Zaparkovali jsme za ohradou a povídali si. Ona se strachy celá třásla. A zrovna tam jsme se rozhodli, že se vezmeme. Myslel jsem si, že když budeme spolu, budu ji moct ochránit.“ Hlas mu zapadl, skoro ho slyšet nebylo. „Moc jsem nedokázal.“

„Kdo z nás dokáže.“

„Lisa chtěla hned pryč. Napřed jsem ale museli zpátky do motelu Seaview, měla tam zavazadla.“

„Měla u sebe klíč?“

„Ten prý ztratila.“

„A tobě ho nedala?“

„Proč by mi ho dávala? Já tam s ní dovnitř nemohl. I kdybych byl dost světlej jako ona a moh přes vrátnýho projít, neudělal bych to. Šla sama. A už nikdy nevyšla. Někdo na ni uvnitř číhal, sebral jí nůž a tím ji oddělal.“

„Kdo tam číhal?“

„Možná Henry Brian. Něco po ní chtěl a Lisa odmítala. Anebo to byl ten druhej.“

Styděl jsem se říct, že ten druhý čmuchal jsem byl já. Ramena mu klesla a svaly kolem úst mu povisly skoro jako kreténovi. Morální síla už ho zase opouštěla. Přistavil jsem mu seržantovu židli.

„Posaď se, Bruci. S tím nejhorším už ses vypořádal. Zbývá ještě pár podrobností. Jednou z nich jsou peníze. S čím jste chtěli jít do manželství?“

„Mám nějaký peníze.“

„Kolik?“

„Pětačtyřicet dolarů. Vydělala jsem šije při sklizni rajčat.

„To není mnoho do manželství.

„Mínil jsem si najít práci. Mám páru.“ V jeho hlase zněla vzpurná hrdost, ale do očí se mi nedíval.

„A Lisa taky mohla dělat. Už předtím dělala jako ošetřovatelka.“

„Kdepak?“

„To mi neřekla.“

„Snad něco.“

„Ne, pane. Já se jí jakživ neptal.“

„Měla ona nějaké peníze?“

„Neptal jsem se. Od ženský bych stejně peníze nevzal.“

„Ale kdyby sis je vydělal?“ namítl jsem. „Neslíbila ti, že tě vezme do holportu, když ji dostaneš bezpečně odtud?“

„Do holportu?“

„S tou odměnou,“ řekl jsem. „S odměnou za Lawtona.“

Jeho černý pohled pozvolna vystoupil na úroveň mých očí a rychle klesl. „Lisa mi nemusela platit, abych šiji vzal,“ řekl do země.

„Kde jste chtěli mít svatbu? Kam jste měli namířeno?“

„Do Mexika nebo někam. Na tom nezáleželo. Kamkoliv.“

„Do Saň Clemente?“

Neodpověděl. Šel jsem na něj moc rychle a zahnal ho příliš daleko. Shlížel jsem na tu kučeravou kulatou neproniknutelnou lebku a pochopil Millerovu rutinu a zoufalý hněv po třiceti letech marného snažení vměstnat lidskou pravdu do těch přímočarých vzorů zákona, které mu k užívání odkázali zákonodárce a soudci. A protože jsem myslil na Millerův hněv, na svůj vlastní jsem zapomněl.

„Poslouchej, Bruci. Znovu se vracíme tam, kde jsme už byli. Lisu někdo zavraždil. Oba chceme najít vraha a vidět, že neujde trestu. Ty k tomu máš ještě víc důvodů než já. Tvrdíš, že jsi do ní byl zamilovaný.“

„To byl!“ Vrtačka zasáhla nerv.

„Tak to je jeden důvod. A máš ještě další: Musíme najít pravého vraha, nebo si pobudeš řadu let ve vězení.“

„Teď už je mi to jedno, co se mnou bude.“

„Mysli na Lisu! Když jsi na ni čekal u motelu, kdosi ji sebral nůž a pak ji s ním podřízl. Proč?“

„Proč, to já nevím.“

„Co po ní chtěl Henry Brian?“

„Aby mu něco dosvědčila,“ odvětil váhavé.

„Dosvědčila co?“

„To nevím.“

„Vraždu,“ řekl jsem. „Šlo o vraždu?“

„Možná. Já nevím.“

„Byla to vražda, viď? On chtěl, aby mu pomohla zkasírovat odměnu. Jenže ona zas myslela, že by to mohla udělat sama a získat ty peníze pro sebe. A není tohle důvod, proč ji zabili?“

„Já o tom neuvažoval, pane.“

„Ale o těch penězích za odměnu jsi věděl? Věděl jsi, že si dělala naděje, že je shrábne?“

„Já si nikdy nedělal naděje, že z toho něco budu mít já sám,“ řekl zarputile.

„Ve čtvrtek jela do Saň Clemente za jeho matkou a v posledním okamžiku ztratila odvahu. Není tohle pravda?“

„Ano, pane, to jsem vyrozuměl.“

„A včera to chtěla zkusit znova.“

„Snad ano. Já neměl s žádnou vraždou nic společného.“

„Co ti řekla, Bruče?“

„Zastřelil ho nějakej chlap. Nějakej šílenec a Lawton umřel. Tohle jsem od ní slyšel.“

KAPITOLA 21.

Seržant byl na chodbě sám. Zeptal jsem se ho, kam se poděl Miller.

„Je ve voze. Volali ho rádiem.“

Vykročil jsem směrem ke vchodu do ambulance a vtom už Miller vcházel.

„Tak co zazpíval ptáček?“

„Hodně.“

„Doznal se?“

„Těžko. Ale je ochoten vypovídat.“

„Až budu mít čas. Zrovna teď mám důležitější starosti. Jedu do hor na opékání selat.“ Chmurně se pousmál a zavolal na seržanta. „Odveďte Harrise zpátky do cely! Jestli chcete vypovídat, spojte se s Peagem od státního návladního! Vrátím se co nejdřív.“

„Na opékání selat?“ podivil jsem se.

„Jo.“ Vyrazil ven dveřmi pobitými bílým plechem a nechal mi je zhoupnout zpátky do obličeje. Šel jsem za ním k jeho vozu. Zatímco on nasedal z levé strany, vlezl jsem dovnitř zprava.

„To jsem si myslel, Davisi, že budete mít zájem.“

Vůz s námi vyrazil, pneumatiky na štěrku nemocničního parkoviště zahvízdaly. „Tentokrát se nechal upéct nějakej muž.“

„Kdo je to?“

„Totožnost zatím není zjištěna. Jeho vůz dnes časně ráno přejel přes okraj kaňonu a vzňal se. Když ho našli, napřed ani nevěděli, že uvnitř je někdo mrtvý. Nemohli dovnitř, napřed museli přijet ze stanice jízdní hlídky se stříkačkou. Za tu dobu zbyl z toho chlapíka jenom škvarek.“

„Vražda upálením?“

„Salivan myslí, že ano. To je kapitán okresní jízdní policie. Zpočátku mysleli, že jde o nehodu, ale pak je napadlo podívat se na benzínovou nádrž. Ta je celá, takže oheň musel vzniknout někde jinde.“

„Jaký je to vůz?“

„Buick sedan z osmačtyřicátého roku. Poznávací značka zničena. Takže teď se zjišťuje majitel podle evidence řidičů a čísla motoru.“

108

Poslední chatrně stavěné přízemní vilky předměstí zůstaly za námi. Ručička tachometru pozvolna uhýbala ve směru hodinových ručiček za padesát, šedesát a sedmdesát a kolísala kolem osmdesátky. Miller zmáčkl sirénu. Siréna začala hluboce kvílet.

Než mě úplně přehlušila, stačil jsem ještě říct: „Není to náhodou dvojodstínová zelená? Lawton měl buicka z osmačtyřicátého. Je tenhle dvoj odstínový zelený?“

Miller si sundal klobouk, zůstal mu přes čelo zvlněný šrám, a odhodil klobouk na zadní sedadlo. „Vám už ten Lawton leze na mozek. Barvu mi neřekli. Ale jak ten do toho zapadá?“

„Harris říkal, že Lawtona zavraždili,“ zahulákal jsem, abych přehlušil sirénu.

Miller ji vypnul. „A copak o tom Harris ví?“

„Lisa Williamsová mu řekla, že Lawton byl zastřelen.“

„Jenže to není zrovna dobrá svědkyně. Jen se od něho nedejte obalamutit, člověče. Ten vám toho napovídá, jen když ten svůj černej krk vyvlíkne ze smyčky, kde už mu vězí.“

Ručička tachometru poskočila za osmdesátku. Na vrcholku malé vyvýšeniny pod námi vůz nadskočil a div nenadletěl. Měl jsem pocit, jako když nás rychlost vyzvědá za světla, jako když Millera vytrhává z jeho kořenů, které má na zničených vozovkách Laguna Beach.

„Nemyslíte, že je na čase, abyste přiznal, že jste se mýlil?“

Měřil mě přivřenýma očima. Uhánějící vůz zakolísal tak jako Mille – rova pozornost, pak si zase sedl na silnici. „Když já mám vražednou zbraň, a to je jeho vlastní nůž?“

„Vypůjčila si ho od něj k sebeobraně. Měla ho v kabelce.“

„Může to dokázat?“

„Co by dokazoval. Dokazovat musíte vy.“

„Sakra, vy mluvíte jako nějakej advokát. Podělaný čápky, co kladou překážky zákonu, mám rád jako osinu někde.“

„Děkuji, to je pěkný sousto.“

„Tak si ho překusujte!“

Okresní asfaltka, po níž jsme jeli, se stočila a přešla v betonovou dánici, ta křižovala údolí na východ a na západ. Miller přejel červenou značku a vybral zatáčku, až pneumatiky zakvílely.

„Co mám dělat, když se na potkání začnou podřezávat a upalovat? To je mám poklepat po rameně a říkat jim, hurá do toho? Já říkám: odpískat, ukliďte je!“

„Jenže ukliďte toho pravého. Tyhle vraždy nemůžete řešit odděleně, Lisinu pověsit na krk Brucovi a tuhle někomu jinému.“

„Můžu, když spolu nesouvisí.“

„Podle mého spolu souvisí.“

„Podejte mi důkazy!“

„Přece s vámi nejedu na vejlet.“

To už vůz začal šplhat po svazích z vyschlého jílu, označených žlutými výstrahami sesunu půdy. I když měl Miller neustále plyn až na zemi, ručička tachometru se držela sedmdesátky, jako když se zastaví hodiny. Zpřehýbané modré svahy východního horského hřbetu zarámovalo ochranné přední sklo do strmé perspektivy. Vypadalo to, že by si na ně člověk mohl sáhnout. Za minutu, po míli cesty, jako by byly zrovna tak daleko. Začal jsem v uších cítit výšku. Jak se nám otvíraly nové výhledy, vyskočilo náhle za vrcholky několik bílých mráčků. Jako dozrálá bavlna. V dálce a dole v údolí stálo Laguna Beach ve svých polích jako nedbale rozestavěné šachové figurky na uprášené šachovnici.

O pět mil dál a o tisíc stop výš jsme dorazili k polokruhovitému štěrkovému odpočívadlu po levé straně dálnice. V motorestu parkovalo několik osobních vozů, vlek a červená stříkačka. Na vnějším okraji stál hlouček lidí. Všichni shlíželi dolů. Miller zastavil za novým fordem se znakem Dálniční hlídky. Z hloučku se vynořil policista v olivově hnědé pruhované uniformě a přišel k nám:

„Ahoj, Millere. Hochům jsem řek, ať to tam dole uhášej a všechno nechaj, jak bylo. Taky jsme ti to vyfotografovali.“

„Vy jste ale včeličky. Mít zlatou hvězdu, tak ti ji přilepím na čelo. Dovol, abych ti představil tuhle pana Davise, velkýho myslitele. Kapitán Salivan.“

Kapitán mě přejel rozpačitým pohledem a tvrdě mi stiskl ruku. Přešli jsme k nízkému plotu z kulatiny, kterým byl obehnán okraj motorestu. Pod ním se úbočí kaňonu prudce svažovalo do štěrkového řečiště potoka zarostlého mladými duby. Od nás vypadal ten zářijový potok jako vinoucí se stezka z oblázků, tu a tam přerušená blátivými kalužemi. Automobil ležel jako dětská hračka na boku, stoupaly z něho tenké obláčky páry a v slunci mizely. Byl to buick, natřený dvěma odstíny zelené.

Pruh zpřelánaných ohořelých křovin ukazoval, kde buick sjel ze silnice a kudy se svalil do rokle. Miller se otázal Salivana: „Na silnici jste nenašli nic?“

„Otisky pneumatik v zatáčce. Nijak rychle nejel, a právě to ve mně vzbudilo podezření. Žádné stopy po smyku. Někdo to prostě zapálil, uvolnil nouzovku a nechal auťák kutálet.“ A smrtelně vážně dodal: „Ten, kdo tady v horách nalil a zapálil benzín, má na svědomí víc než vraždu. Jen šťastnou náhodou nedošlo k lesnímu požáru. Je bezvětří.“

„A kdy se to stalo?“

„Určitě dnes před rozedněním. Reflektory svítily. Já dostal hlášku až po osmé. Jakmile jsem začal čichat vraždu, nechal jsem vám toho hocha tak, jak jsme ho našli.“

„Ještě pořád nevíte, kdo to je?“

„Počkej, až ho uvidíš. Jako když hledáš znamení na opékaném buřtu. Ale o čísle motoru bychom měli mít zprávu každou chvíli.“

„Je to Lawtonův vůz,“ řekl jsem Millerovi.

„Můžete mít pravdu.“ Povzdechl si. „No, když dolů, tak dolů.“

„Snad na tebe nejdou léta,“ poznamenal Salivan. „Ty už jsi výtah v životě jelena z hlubších děr, než je tahle. Šel bych s tebou, ale už jsem tam byl dvakrát. Nechal jsem tam dva maníky na stráži.“

Seděli na balvanu za roztříštěným autem. V průzračném vzduchu se jim z pohybu rtů div nedalo vyčíst, co si povídají.

Miller překročil dřevěnou bariéru a spustil se dolů. Dal jsem se za ním. Využíval jsem klikaté cesty, kterou improvizoval, a brzdil sestup tím, že jsem se přidržoval větví kleče. Když jsme dorazili na dno, oba jsme dýchali jako parní válec. Dva členové hlídky nás zavedli řečištěm k vraku.

Ležel na pravém boku. Kryt a karosérie a kapota chladiče vypadaly, jako kdyby se na nich byla činila parta sapérů. Všechny čtyři pneumatiky popraskaly. Levé dveře byly vyvrácené.

„Bohužel se to nedá zachránit,“ řekl jeden z hlídky. „I kdybychom to odtud nějak vytáhli.“

Miller se na něj utrhl: „To je zlý. Já už se chystal, jak si v něm vyjedu.“

Vylezl na vršek a vyražené dveře vyvrátil tak široko, jak jen to šlo. Nahlédl jsem s ním do shořelého vnitřku. Na pravých předních dveřích ležela postava s odvráceným obličejem.

Miller se protáhl otvorem. Jednou rukou se opřel o volant a druhou podebral zčernalé tělo. Šaty skoro úplně shořely, ale kolem pasu ještě zůstal řemen. Když za něj Miller chytil a škubl, zůstal mu v ruce. Podal mi jej. Na zčernalé stříbrné přezce byly iniciály A.B.L.

KAPITOLA 22.

Třikrát dlouze jsem zazvonil. Nedělní zvony vyzváněly v tichu jako antifona. Konečně přišla otevřít paní Couwayová. Byla až po krk zachumlaná do bílého froté županu. Tvář měla ještě pomačkanou od spaní, jako kdyby byla celé dopoledne válčila s těžkými sny. „Už jste tu zas?“

„Už zas. Pan doktor je doma?“

„Je v kostele.“ Snažila se dveře zaklapnout. Zabránila jí v tom má noha. „To je znamenité. Zrovna chci hovořit s vámi.“

„Nejsem ještě ani oblečená.“

„Obléct se můžete později. Už zas někoho zavraždili. Další váš známý.“

„Jak to další?“ Rukou si přikryla ústa, jako by jí dal políček.

Vecpal jsem se do haly a zavřel dveře. Odděleni neprodyšně od poledního žáru a loudavého nedělního hluku stáli jsme těsně u sebe a dívali se jeden druhému do tváře. Mně to připadalo, jako když spolu sdílíme jakési šeré soumračné dorozumění. Ona se odvrátila a její dlouhá záda se zachvěla. Měl jsem co dělat, abych se udržel a nepokusil se ji uklidnit.

Promluvila k zrcadlu: „Kdo byl zabit?“

„Myslím, že to víte.“

„Snad ne manžel?“ V zrcadle byl její obličej jako maska.

„Přijde na to, za koho jste provdána.“

„Garry?“ Otočila se jako tanečnice a nakonec se napřímila. „Tomu nevěřím.“

„Mně taky napadlo, jestli nejste provdána třeba za Andrewa Lawtona.“

Nečekaně se rozesmála. Nebyl to příjemný smích a já byl rád, když ustal.

„O nějakém Lawtonovi jsem v životě neslyšela. Jak jste to říkal – Lawton? Ženou Garryho Couwaye jsem už přes osm let.“

„To by vám nemuselo vadit ve známosti se Lawtonem, v důvěrné známosti. Na to mám konečně důkazy. A dnes ráno byl zavražděn.

Ucouvla a prudce oddychovala. Pak vyhrkla: „Jak byl zavražděn?“

„Někdo ho praštil kladivem nebo nějakou jinou těžkou zbraní. Udělalo mu to dvoucentimetrovou dírku v lebce, ale nezabilo. Potom ho zavezli jeho vlastním autem nahoru do hor, polili benzínem a zapálili. Vůz svrhli ze stometrového srázu a nechali jej i s Lawtonem shořet.“

„Jak víte, že to byl jeho vůz?“

„Je to buick z osmačtyřicátého roku, dvoudvéřový, tmavě zelená karosérie a světlezelená střecha.“

„A jste si jistý, že uvnitř byl on?“

„Totožnost je ověřena. Šaty na něm shořely, ale přezka od řemenu má vytyté jeho iniciály. Proč nezajedete do márnice a formálně úředně nepotvrdíte jeho totožnost?“

„Vždyť jsem vám řekla, že ho ani neznám.“

„Na to, že ho neznáte, projevujete náramný zájem.“

„Jakpak ne, když sem vpadnete a prakticky mě obviníte, že jsem ho zavraždila. A kdy se tohle všechno vůbec přihodilo?“

„Dnes ráno před úsvitem.“

„Celou noc a celé dopoledne jsem v posteli. Vzala jsem si dva nembutaly a ještě teď jsem z nich grogy. Proč jste si vzpomněl zrovna na mě?“

„Lisa Williamsová i Andrew Lawton byli vašimi přáteli. Oba. Ne, Torri?“

„To nebyli.“ Včas se vzpamatovala. „A proč mi říkáte Torri? Jmenuji se Victorria.“

„Dean Eddex vám říkal Torri.“

„O tom jsem taky v životě neslyšela.“

„Bydlí v horách blízko Lawtonova ateliéru. Říkal, že vás Lawton představil v roce 1943.“

„Eddex je lhář, odjakživa lhář.“ Zaťala zuby do spodního rtu.

„Tvrdila jste, že ho ani neznáte.“

„To vy pořád něco melete. Umluvte se třeba k smrti!“

„Tak to udělala Lisa?“

„Já nevím, co udělala Lisa.“

„Byla to vaše známá. Byla za vámi tady v ordinaci.“

„Lisa Williamsová byla manželovou pacientkou,“ prohlásila ochable. „To jsem vám už řekla včera večer.“

„To jste lhala. Dnes ráno zase lhal váš manžel, chtěl vás krýt. Sáhodlouze vysvětloval, proč o ní nemá žádné záznamy, a potom musel vysvětlovat, na co ji léčil. Každá skutečná nemoc by se ukázala při pitvě, a to on dobře ví. Proto z ní musel udělat hypochondra. Fóbie se při ohledání nijak ověřit nedá.“

„Ale ona byla hypochondr. To mi Garry řekl.“

„Osobně jsem jakživ nepoznal hypochondra, který by si aspoň jednou denně neměřil teplotu. Lisa se svého teploměru nedotkla čtrnáct dní.“

„Stejně by to znělo u soudu docela dobře, třeba proti slovu odborníka a jeho manželky, ne?“

„Mně to stačí. Avie bych si na vašem místě se soudem nezahrával.“

„Ach tak. Takže vy jste soudce a porota a všechno ostatní v jednom. To je ale trochu moc, aby na tolik věcí stačil jeden človíček.“

„Nepřepínejte mou trpělivost! Víte, jak to dopadne, až mě to přestane bavit? Teprv uvidíte, jakého soudce vyfásnete. Nabízím vám šanci vypovídat, než své důkazy předám policii.“

„Proč?“ Záměrně mě upozornila na své tělo. Mírně se otočila a zvedla jednu ruku k hlavě, takže jeden prs se jí asymetricky zvedl. Široký rukáv se jí svezl z bílého oblého předloktí a bílý obličej se zasněně zvedl. „Nač si dělat všechny tyhle starosti kvůli mé ubohé maličkosti? Kvůli mé paličské maličkosti?“

„Tohle nic není,“ ujistil jsem ji.

Položila mi studenou ruku na tvář a nechala mi ji klesnout až na rameno. „Pojďte dál do kuchyně. Zrovna jsem si udělala kávu. Můžeme se bavit tam.“

Následoval jsem ji. Nebyl jsem si jist, kdo z nás tancuje, jak ten druhý píská. Kuchyň byla velká, tmavá, jediné okno nad dřezem ji nestačilo osvětlit. Dřez byl plný nádobí. Sedl jsem si k odprýskanému lakovému stolu a sledoval paní Couwayovou, jak nalévá z kávovaru dva šálky. Když je nalije, šoupl jsem svůj plný šálek přes stůl k ní a vzal si její.

„Jak vidím, pane, nemáte ke mně důvěru. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Davis. Jsem poslední potomek jedné větve Davisova rodu. Hrozně bych nerad, aby náhle vymřela následkem jedu.“

„Děti nemáte? Ženu?“

„Nic takového. Máte zájem?“

„Měla bych.“ Našpulila rty, měla je kypré a hezky vykroužené. „Jenže jsem už náhodou opatřena, mám velmi vyhovujícího – manžela.“

„Vám vyhovuje?“

Oči se jí zúžily v chladné modré štěrbiny. „Jeho vynechte!“

„Protože jste z něho dělala blbečka?“

„Říkala jsem, jeho vynechte! Jestli nechcete mít vařící kávu v obličeji.“ Sáhla po šálku.

„A co hořící benzín?“

Šálek jí zaharašil na stole, trochu z něj vyšplíchlo. „Copak vypadám jako vražedkyně?“

„Já už viděl jiné fešandy. A že jste tvrdé děvče, nezapřete.“

„Taky jsem vyšla z tvrdé školy,“ pravila. „Znáte hornickou čtvrť ve Wilkesboroe ve státě Severní Karolina?“

„Kdysi jsem tudy projížděl.“

„Tam jsem maturovala s vyznamenáním.“ V jejím úsměvu se zableskla jakási zvláštní hrdost. „To ze mě ovšem zločince neudělalo. Ale mohl ze mě být, kdyby mě byl nevytrhl Garry. Měla jsem podmíněný trest, když si mě bral.“

„A za co?“

„Nic strašného. Byla jsem mladistvý provinilec, jak se říká. Ale necítila jsem se tak. Můj táta byl poděs, starý poděs. Měl tu znamenitou představu, že musí člověka uvázat a každou sobotu večer všechny ženské spráskat. Mě to omrzelo věčně se schovávat pod postelí, tak jsem na vlastní pěst vyrazila. Ven do velkého světa, ha! Nějakou chvíli jsem dělala číšnici a pak jsem získala konekci. Ta konekce mi získala místo v šatné v jednom klubu ve východní čtvrti. Nějak moc nóbl podnik to nebyl, ale ještě než mi bylo šestnáct, vydělávala jsem si na spropitném víc, než si táta kdy vydělal dřinou v dole. Jenže pak se ke mně štěstí obrátilo zády. Hrály se tam hazardní hry a někdo si to rozházel s ochranou a mě při razii sebrali. Vyfasovala jsem podmíněný trest. Ten dědek soudce to tak zafíroval, že už jsem v klubech nemohla dělat. Ale to ještě nebylo to nejhorší. Hůř, že jsem musela domů a žít u rodiny.“

Sny, s nimiž se předtím rvala ve spánku, teď zachvacovaly její mysl bdící. Já ani nedutal.

„Přirozeně jsem se chopila první příležitosti, jak vypadnout z toho smrdutýho bytu, kde byly samý hádky. Sociální pracovnice po mně pásly, v noci jsem musela bývat doma, kde na mě táta moh. Garry mi zachránil život. Sebral mě jednou takhle v kině. Já napřed myslela, zeje ostrej hoch, ale byl jako beránek. To vám bylo opravdu divný, doktor a takový neviňátko. Garry tehdy sloužil jako vojenský doktor u námořnictva. Byl to první mužský, co si mě chtěl vzít, a já ho vzala za slovo. Měl zrovna povolávací rozkaz do Kalifornie a za týden odjížděl. Odjeli jsme spolu.“

„Věděl vůbec, co si bere?“

„Však mě viděl,“ řekla vyrovnaně. „Přiznám se, že mám podmíněný trest, jsem mu neřekla. Ale než o tom přestaneme mluvit, ráda bych, aby bylo v jedné věci jasno, na našem sňatku vydělával Garry. Odjakživa.“

Hleděl jsem na ni a vybavil si jejího manžela. Ano, má pravdu. „Na ženu maloměstského lékaře máte ale hodně pestrou minulost. A to jste mi neřekla ani polovinu, za to ručím.“

„Já taky. Ještě trochu kávy?“

„Ještě trochu informací. Kdy se Couway přestěhoval sem?“

„Na jaře v třiačtyřicátém. Na půl roku jsme si najali vilku v Saň Clemente. Potom ho odveleli. Příští dva roky sloužil na moři jako vojenský lékař na velké transportní lodi. Párkrát jsme se viděli, když loď kotvila v Saň Francisku.“

„Jinak jste se vídala s kým?“

„To je nehorázná otázka.“

„Odpověď není lepší. Proč jste před dvěma lety Couwayovi utekla?“

„Čmuchal jste dobře, co? Měla jsem pro to soukromé důvody.“

„Utekla jste s Lawtonem, viďte?“

Zvolna se zvedla od stolu, na okamžik ztuhla, opřela se a odvrátila obličej. „Proč jenom si nehledíte svého?“

„Lawton dnes ráno uhořel. A já si vzal za úkol zjistit, kdo ho podpálil. Divné, že vás to nezajímá.“

„Jak to?“

Nalila si další šálek kávy. Ruce se jí nezatřásly. Tam kdesi v karolinské divočině na toulkách po Americe za války i v míru nabrala sílu a naučila se ovládat. Podíval jsem se jí na pevné bílé nohy. Postřehla to a pomalou křivkou mi pohled oplatila. Nějakému čumilovi u okna to mohlo připadat jako nedělní rodinná idyla. Málem mě zamrzelo, že není.

Vstal jsem a podíval se z okna. Na zadním dvoře v letitém rumišti bujel hnědý plevel. Na konci se ve stínu pepřovníku bortila malá rozlámaná kůlna.

Torri si stoupla za mne. Ucítil jsem na šíji její dech.

Tělem se dotkla mých zad.

„Davisi, přece mi nebudete dělat nepříjemnosti. Já už jich měla ažaž. Ráda bych měla na svůj věk už trochu klidu.“

Otočil jsem se, příjemně zaskočen jejími stehny. „A kolik vám vlastně je?“

„Pětadvacet. Bohoslužby v tomhle městě trvají dlouho. A on většinou zůstává i na nedělní školu.“

Vzal jsem její hlavu do dlaní. Její ňadra mezi námi byla plná a pevná. Přejela mi rukama po zádech. Hleděl jsem na pěšinku, prosvítající v kaštanových vlasech. V místech, kde se vlasy dělily, zůstaly u kořínků sotva znatelné stopy toho, že bývala blond.

„Já, Torri, blondýnkám odjakživa nevěřím.“

„Jsem přirozená bruneta,“ řekla přiškrceně.

„Rozhodně jste přirozená lhářka.“

„Možná,“ řekla už jiným hlasem. „Vlastně ani nevím, co jsem. Jestli chcete slyšet pravdu, tak tohle mě úplně položilo. Snažím se už jenom udržet pohromadě a zůstat na téhle straně zdi.“

„A uchránit přátele od malérů.“

„Nemám přátele.“

„A co Ima Fenwicková?“

V obličeji, ať z nevědomosti či úžasu, se jí objevil načisto debilní výraz.

„Letos na jaře vám koupila klobouk. Znáte ji myslím moc dobře.“

Ústa se jí stáhla v grimasu a z té div nebyl pláč. Mlčela.

„Kdo zabil Lawtona?“

Hlava sejí rozhoupala, krátké černé vlasy jí spadaly do tváře. Obličej měla šedý a vypadala nešťastně. Styděl jsem se za to, co jí dělám, a dělal to dál.

„Vy jste přece byla s Lawtonem, když odjížděl ze Saň Clemente. Byl to únos? Nebo jste ho štípla pro nějakou bandu a pak byla nucena ho zabít? Musela jsem ho zabít, protože Lisa začala mít veliké nápady? Zdál se snad Lise sen o pěti tisícovkách a musela umřít, než se jí splnil?“

„Všechno špatně. Andrewovi Lawtonovi bych v životě neublížila a Lise taky ne. Vždyť to byla přítelkyně, jak jste říkal.“

„Pokračujte!“

„Já už nemůžu,“ protestovala. „Nejsem žádnej práskač. Prostě nemůžu.“

„Tak se pojďte kouknout do márnice na Andrewa. To vám rozváže jazyk.“

„Ne.“ Řekla to, jako když se jí zvednou všechny vnitřnosti. „Dejte mi chvíli pokoj! Slibte, že mi dáte pokoj, a povím vám něco, co nevíte. Něco důležitého.

„Jak důležitého?“

„A dáte mi pokoj? Přísahám, že já mám úplně čisté ruce.“

„Tak jen ven s tím jedním světoborným faktem!“

Svěsila hlavu, ale upřený modrý pohled mne neopustil. „Ten v márnici – to není Andrew Lawton.“

„Tak kdo to je?“

„Další otázky už zodpovídat nemůžu. Slíbil jste, že mě necháte na pokoji.“

„Jak víte, že to není Lawton?“

„To už v našem ujednání nebylo,“ bránila se chabě. Víčka jí mrkala a modrý plamínek za nimi poskakoval jako neklidný plynový plamen.

„Položím vám tedy hypotetickou otázku. Vy víte, že to dnes ráno nebyl Lawton, protože víte, že toho zabili před čtrnácti dny. Zastřelili ho a vy jste byla svědkem. Ano či ne?“

Neřekla slovo. Jen na mě padla, těžká jako kláda. Oddychovala jako nějaký malý živočich. Musel jsem ji chytit.

KAPITOLA 23.

Do zad mě šlehl vysoký hlas: „Ruce pryč od mé ženy!“

Jen na krok v kuchyni s rukou na klice stál doktor Couway. V podpaží držel v černé kůži vázanou bibli a na hlavě měl klobouk. Stoupl jsem si mezi něj a jeho ženu. „Čekal jsem vás, doktore.“

„Hnus!“ vykřikl. „Svinstvo! Já se vrátím z domu Páně – „ Ústa se mu roztřásla a z věty zůstalo torzo.

„K ničemu nedošlo,“ ozvala se žena za mnou.

Couway měl oči býka, který dostal do týla širočinou o veřeje. Tělo se mu chvělo jako ladička. „Lžete mi, oba! Vy jste na ni vztáhl ruce! Tělesné obcování – „ Slova mu zadrhla v hrdle a div se jimi nezalkl. „Jako ti psi! Jako dva psi v kuchyni mého domu!“

„Tak už dost!“ Žena předstoupila. „Řekla jsem ti, že k ničemu nedošlo, a už nechci nic slyšet. A i kdyby, co bys dělal?“

„Podal jsem ti pomocnou ruku,“ blábolil. „Vytáhl jsem tě z bahna. Za všechno vděčíš jenom mně!“ Z celého otřesu mu v hlavě začala klapat mašinka na klišé.

„Milosrdný samaritáne! Co bys dělal, kdyby k něčemu opravdu došlo?“

„Muž si může nechat od ženy líbit jen něco!“ zachroptěl. „Mám ve stole revolver –“

„Tak mě odpráskneš jako prašivýho psa, za jakýho mě stejně máš, viď?“ Pevně se rozkročila. Nahnula se k němu, ruce založené v bok jako nějaká trhovkyně. Bylo vidět, jak se její tělo svou mocí opájí, jakou strašlivou energii čerpá z mužovi slabosti.

„Zabiju sebe,“ zakvílel.

Z očí mu vytryskly slzy a rýhami kolem úst stekly dolů. Pravý typ sebevraha, jenže on k sebevraždě jakživ nenašel dostatek odvahy. Najednou mi blesklo: Proto líčil Lisin strach tak přesvědčivě! To se tak bojí sám!

„Jen klidně!“ řekla mu žena. „Vůbec se nedej ode mne zdržovat! Třeba to není ani tak zlý nápad.“ Vyrazila proti němu s rukama v bok a bičovala ho slovy.

Couval před ní a jen ruku napřahoval a žádal o slitování. Klobouk mu zavadil o konec věšáku na ručníky a spadl na zem. Sám vypadal, že se co nevidět rozsype.

„Torri, ne, ne!“ vyhrkl tak rychle, že jsem to sotva postřehl. „Nemyslím to vážně! Já tě miluju. Jsi všechno co mám.“

„A odkdy mě máš?“

Otočil se ke zdi, stál obličejem k hrubé sádrové omítce, ramena mu cukala. Bible mu vypadla z ruky.

Uchopil jsem Torri zezadu za lokty. „Tak už toho nechtě!“

„Proč?“

„Mně se protivy vidět muže, ať je to kdo chce, zdeptaného ženou.“

„Můžete odejít.“

„Vy odejdete!“

„Co si to dovolujete? Kdo si myslíte, že jsem?“

„Lawtonova milenka,“ špitl jsem jí do ucha. „Tak a teď se kliďte! Mám jednání s vaším mužem.“

Vystrčil jsem jí za dveře a zavřel za ní. Vrátit se do kuchyně nepokoušela, ale věděl jsem, že je za dveřmi.

„Doktore Couwayi.“

Pozvolna se uklidňoval. Po chvíli se ke mně otočil. I s tou pleší, při svém věku a zdeptanosti vypadal jako žalem zlomený dospívající mladík v přestrojení.

„Je všechno co mám,“ bědoval. „Jen mi ji neberte!“ Příčku po příčce klesal do pekla ponížení.

Mne už přešla trpělivost. „Nechtěl bych ji ani zadarmo! Tak, a jestli se dokážete na okamžik soustředit, kdepak byla vaše paní včera mezi pátou a šestou?“

„Tady doma, se mnou.“ Přeryv mezi obraty vznikl srdcervoucím škytnutím.

„A kde byla včera od půlnoci do dneška do osmi ráno?“

„Samozřejmě v posteli.“

„Můžete to odpřísáhnout na bibli?“

„Ano.“ Zvedl bibli ze země a pravou ruku položil volně na desky. „Přísahám, že moje žena Victorria Couwayová byla včera odpoledne mezi pátou a šestou a včera večer od půlnoci až do rána se mnou v tomto domě. Spokojen?“

„Ano. Děkuji.“ Spokojen jsem sice nebyl, ale dokud neobjevím další důkazy, v nic lepšího doufat nemůžu.

„To je všecko?“ Znělo to zklamaně. Napadlo mě: nebojí se snad zůstat s ní v domě sám?

„Ne tak docela. Až do včerejška jste měli služebnou. Glorii?“

„Ano, Glorii Sanchezovou. Paní ji propustila pro neschopnost.“

„Víte, kde bydlí?“

„Ovšem. Byla u mě přece zaměstnaná pomalu rok. Východní Ana Hemet 613, byt C.“

Couwayová stála za dveřmi. Přitiskla se ke zdi a nechala mě projít. Nikdo z nás nepromluvil.

Dlouhá jednopatrová budova stála v pravém úhlu k ulici Ana Hemet měla výhled na zaneřáděnou uličku. Z druhé strany byl vysoký drátěný plot a ohrada s hromadami klád a fošen. Vystoupil jsem z vozu a uhodila mě vůně čerstvě řezané borovice.

Kolem budovy se táhla krytá pavlač. Hned na kraji seděl v křesle mezi polštáři tlustý Mexičan. Přes zelenou košili z umělého hedvábí mu byly vidět všecky faldy na břiše i na prsou.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem.

„Snad dobrý odpoledne.“

Vytáhl z úst hnědou cigaretu a nohy v trepkách spustil na podlahu. V místě, kde dřív spočívala jeho šedivá hlava, zbyla mastná skvrna. Otevřené dveře vedle něho měly neodborně namalované A.

„Tak tedy dobré odpoledne. Kdepak je tu byt C?“

„Předposlední dveře.“ Máchl cigaretou dozadu. Tam ve stínu pavlače sedělo několik svátečně ustrojených mužů a žen. Civěli na klády v ohradě. „Jestli hledáte Glorii, tak ta tu není.“

„Glorii Sanchezovou.“

„Sanchesovou,“ opravil mě a jméno vyslovil s přízvukem na druhé slabice. „Odcestovala.“

„A kam?“

„Jak já to můžu vědět? Mně řekla, že bude bydlet u sestry.“ V hnědých očích svitl mírný cynismus.

„A kdy odjela?“

„Včera večer, asi v deset. Visela tu činži za pět tejdnů. Přišla, plnou hrst účtů, a povídá: Kolik dlužím? Stěhuju se k sestře. Dole venku jsem zmerčil nějakého chlápka. Čekal tam na ni ve velikým bouráku. Povídám jí: Glorie s tou tvou sestrou se udala ňáká pořádná proměna. A ona nato: To je švagr. A já jí říkám: Ty máš ale štígro, holka. Ještě ráno se chystáš spadnout mezi hladové žebráky, a večer si odfrčíš se švagrem v buicku.“ Jeho bílé zuby se usmívaly. Strčil si mezi ně cigaretu a vyfoukl oblak kouře.

„Říkal jste v buicku?“

„Úplná paroloď,“ přisvědčil. „Na boku měl díry. A holka zas děravou hlavu. Co s ní nadělá?“ S bodrou rezignací rozhodil ruce. „Grada s á D i o 5,“ zabručel si pod vousy.

„Nevšiml jste si, jakou měl ten vůz barvu?“

„Bezpečně to říct nemůžu. Byla zrovna tmavá noc. Řek bych modrej nebo zelenej.“

„A co ten chlapík?“

Nezúčatněně si mě prohlížel. „Glorie má nějaký trable? Vy jste od policie?“

Ukázal jsem mu průkaz. Pomalu si jej přelouskal. „Hned mě napadlo, že je to ňákej trabl,“ řekl tiše.

„A co ten člověk? Byl mladý a hezký?“

„Tak ve středních letech. Z auta ani nevylez, Glorie si zavazadla musela vodtahat sama. Žádný způsoby! Mně se ten chlap nelíbil.“

„Dokázal byste ho popsat?“

„Já ho ani kloudně neviděl.“

„Mám totiž tušení, o koho asi jde,“ vysvětlil jsem. „Krátké hnědé vlasy, při těle, neklidný, opuchlé oči, panama klobouk, světlehnědé sako. Říká si Henry Brian.“

Luskl prsty. „To je voň! Glorie mu říkala Henry. A je to doopravdy švagr?“

„Ne. Odhadl jste ho správně: Zřejmě město dobře znáte.“

Očividně jsem mu zalichotil. „Bydlím tu třiašedesát roků! A táta se tu taky narodil.“

„Takže byste měl znát odpověď i na tuhle otázku: Být Henrym a chtít odvézt Glorii na noc do hotelu, do kterýho byste šel?“

„Asi do každýho, co jsou na dolním konci.“

„Můžete mi říct, kam nejspíš?“ Vytáhl jsem zápisník.

Zkroušeně se na mě podíval. Představa, že něco z toho, co řekne, se bude zapisovat, ho znepokojila. „Je to vážný?“

„Pro Glorii ne. Potřebuji ji jako svědkyni.“

„Jako svědkyni? Víc nic? A co má dosvědčit?“

„Buick, ve kterém odjela, dnes ráno havaroval. A já se snažím zjistit, kdo ho řídil.“

Stařec si ulehčené oddychl. „Tak to rád pomůžu.“

Když jsem od něho odcházel, měl jsem v notesu adresy několika hotelů: Magnolia, Blue Sky, Coloredo, Silver River, Red Cat, a Paegas.

Přálo mi štěstí. Kápl jsem na Blue Sky při třetím pokusu.

KAPITOLA 24.

Blue Sky byl starý nádražní hotel na Hlavní třídě; mezi tratí a dálnicí. Cihlové průčelí z úzkými okny bylo v žalostném stavu. Tolik tamtudy za léta projelo velikých náklaďáků, že jeho ducha z věku páry to zřejmě zlomilo. Na podlaze vstupní haly byla odrbaná mosazná plivátka, po stěnách staré fotorytiny. Recepční byl vyzáblý stařík se zeleným stínítkem na čele a v černém saku. Ano, manželé Brianovi jsou zde ubytováni: pokoj 506, páté patro. Telefon tam není, můžete jít rovnou nahoru. Poslíček mívá v neděli volno, posteskl si.

Zamířil jsem k výtahu: Počkaj, mladej pane, když už tam stejně jedou. Pro pana Briana přišel dnes ráno tenhleten telegram. Já ho nechtěl rušit. Pod stínítkem mu na obličej naskočil zelený mrtvolný ruměnec.

Vzal jsem od něho žlutou zapečetěnou obálku. „Já to panu Brianovi odevzdám.“

„Výtah nefunguje,“ zakňoural. „Budete muset použít schodiště.“

„Ano, až do šesti. Já mívám od šesti volno, pokud není nic zvláštního uklízet. Chci říct – mívala jsem.“

„A paní Couwayová byla taky celé odpoledne doma?“

„Většinou. Ven šla až pozdě odpoledne, říkala, že jde nakoupit na neděli.“

„A v kolik asi šla ven?“

„Kolem páté, něco před pátou.“

„A kdy se vrátila?“

„Já už jsem se jí nedočkala.“

„A co doktor?“

„Co vím, ten byl doma.“

„A s ní nešel?“

„Ne, říkal, že si udělá siestu.“

„A kdypak jste se s ní viděla potom?“

„Už vůbec ne.“

„Vždyť jste ji viděla v kavárně „U Jima“ kolem osmé.“

„Jo. Jo. Na to jsem zapomněla.“ Glorie začínala vycházet z konceptu.

„A peníze vám nedala?“

Zaváhala. „Ne.“ Přitom neodolala: otočila se a mrkla na prádelník po peněžence z umělé hmoty.

„Za co vám ty peníze dala?“

„Žádné mi nedala.“

„Kolik jich bylo?“

„Prostě dlužnej plat,“ koktala. „Oni mi dlužili plat.“

„Kolik?“

„Tři sta dolarů.“

„To je ale spousta peněz, ne?“

Těžce zvedla oči ke stropu a hned je zas nechala padnout na rudou peněženku na prádelníku. Dychtivě ji sledovala, jako by byla živá a chtěla jí upláchnout. „Byla to prémie.“ Konečně našla pravé slovo. „Dostala jsem od ní prémii.“

„Za co? Vždyť jste se jí nelíbila.“

„Vám se nelíbím,“ zafňukala. „Já fakt nic zlýho neudělala. Nevidím, proč jste si musel umanout zrovna na mě.“

„Mně se náramně líbíte,“ lhal jsem. „Jenže náhodou se zrovna snažím rozluštit nějaké vraždy. A vy jste důležitá svědkyně.“ Ta?“

„j a.

„Vy. Zač vám zaplatila? O čem nemáte mluvit?“

„Když jsem ta svědkyně, budu muset peníze vrátit? Tu prémii?“

„Když o všem pomlčíte, tak ne.“

„A vy mě neshodíte?“

„Nemám zájem. Co si od vás, Glorie, koupila?“

Poslouchal jsem, jak oddychuje, a čekal.

„To kvůli ty krvi,“ vydechla. „Našla jsem na zemi ve vyšetřovně pár uschlých kapek od krve. Utřela jsem je.“

„Kdy to bylo?“

„V pondělí před čtrnácti dny. Hned ten první den, co jsem uviděla paní Couwayovou. Ptala jsem se na to doktora, a on že přej měl přes víkend nějaký ouraz nějakej turista se říz do prstu. Pustila jsem to z hlavy, až s tím zas včera večer přišla paní Couwayová.“

„Jako ta matka, co nabádala děti, aby si do nosu nestrkaly fazole.“

„Cože?“ Glorie se málem vzpamatovala.

„To je taková povídačka. Vtip o tom, že sotva se otočila, děti si ty fazole do nosu nastrkaly. Vsadím se o pěťák, že vy jste o té krvi řekla Brianovi, sotva se otočila zády Couwayová.“

„To ne,“ fňukala Glorie s tou zvláštní intonací, která znamená vinen dle žaloby, ale co já za to můžu, když mě lidi pořád sváděj na scestí.

Snažila se svést hovor jinam.

„A on se vůbec nejmenuje Brian, ale Wali nebo tak nějak. Zahlédla jsem to v jeho řidičském průkazu.“

„Kdypak?“

„Včera ve voze.“

„V tom buicku??“

„Ano. Za sebe si myslím, že ho někde ukrad. Ale já s tím neměla nic společnýho. Ten vůz už měl, když mě přijel stěhovat. Snažil se mi napovídat, že ho n a š e I, jen si to představte! Tvrdil, že by za něj dostal pět táců nebo i víc. Já mu řekla, že je to fůra peněz za ojetý buick, ale on se jen smál.“

„Byl to zelený sedan s dvojitými dveřmi z osmačtyřicátého roku?“

„Já se v ročnících nevyznám. Buick to byl, čtverý dveře, a tu barvu měl taky. Že ho ukrad, viďte?“

„Opravdu ho asi našel. Ale neřekl vám kde?“

„Ne. Určitě někde ve městě. Večer ještě žádnej vůz neměl a potom, když pro mě v deset hodin přijel do bytu, seděl za volantem. Kde by takovej kmán přišel k buicku?“

„Trefná otázka. Tak se oblečte, Glorie. Nebudu se dívat.“

„Nezatknete mě? Já nic špatnýho neudělala – věřte mi.“

„Já jenom potřebuju, abyste se pokusila někoho identifikovat.“

„Koho?“

„Další chytrá otázka.“

Šel jsem k oknu a pokusil se je otevřít. Skoro se tu nedalo dýchat. Okno se zvedlo o patnáct centimetrů a zůstalo trčet. Byl z něho výhled na sever k radnici a k Městskému hotelu. Po sluncem zalitých ulicích se loudalo pár chodců a ospale se ploužilo několik automobilů. Za sebou jsem slyšel břinknutí, jak se Glorii zasekl hřeben, a Glorie tiše zaklela. Slyšel jsem, jak si natahuje a zapíná podvazkový pás, pak zašustěly hedvábné punčochy, podpatky kleply o podlahu a v umývadle tekla chvíli voda.

Na konci autobusového nádraží pod oknem nastupovali cestující do uprášeného autobusu: těhotná Mexičanka a před ní houf polonahých hnědých dětí, zemědělský nádeník v montérkách, to mohl být jejich táta – stařec s holí, za ním na asfaltu stín jako třínožka, dva mladí vojáci, kteří vypadali předem otrávení každým možným výletem přes každé údolí a pod každým nebem. Fronta se sunula vpřed jako barevný, sluncem zpitý had.

„Hotovo,“ ohlásila Glorie.

Měla na sobě batistovou halenku a zelený kabátek. Vlasy měla sčesané z obličeje. Ten pod bílou a rudou kosmetikou vypadal tvrdší. Ustrašeně na mě zírala a v ruce svírala červenou peněženku z umělé hmoty.

„Kam jdeme?“

„Do nemocnice.“

„To je tam Henry?“

„Uvidíme.“

Lepenkový kufr jsem jí snesl do haly. Wali pokoj zaplatil předem. Na telegram se mě letitý recepční ani nezeptal. Hráči bridže doprovázeli naši cestu halou na ulici bezvýznamnými pohledy.

V mém voze se Glorie uvolnila a podřimovala jako po flámu. Projel jsem městem do okresní nemocnice. Přes zaprášené a mušinci zaneřáděné přední sklo se ulice a budovy mihotaly v parnu, obraz města lomený prizmatem Gloriiny mysli. Asfalt pod koly byl měkký jako lidské maso.

Zato v márnici byla zima jako v psinci.

KAPITOLA 25.

Vyšla ven roztřesená. Rudou peněženku si tiskla k ňadrům jako srdce, které je mimo tělo a nechce zůstat na místě. Podpíral jsem ji. U dveří ambulance se mi vytrhla a k vozu šla už sama. Oslněna příliš ostrým světlem, div že ve štěrku na vysokých podpadcích neklopýtala.

Usedl jsem za volant. Glorie na mě zděšeně zírala, jako bych to já měl zuhelnatělý obličej. Potom se sesula daleko ode mne až k protějším dveřím, oči jako veliké hrací kamínky z černého skla.

Vytáhl jsem z boční kapsy žlutou obálku: Pan Henryn Brian, Blue Sky Hotel, Laguna Beach, Kalifornie. Wali je mrtev, to je tedy zákonné svědectví. V obálce byl noční listovní telegram, odeslaný z Chicaga kýmsi, kdo se podepsal „Sam“.

LEHKÝ PRŮZKUM FENWICKOVYCH STOP HLÁŠENI LETECKÝM DOPISEM NÁSLEDUJE STOP IAN ZATČEN NÁSILNÉ PŘEPADENI 1925 V DVACETI LETECH STOP ODSLOUZIL OPĚT ZATČEN 1927 UNOS ŽÁDNY SOUD STOP PODEZŘELY JAKO CLEN NEBO CHRANENEC NACHOVÉHO GANGU STOP ZATČEN 1930 PODEZŘENI Z VRAŽDY NESTIHÁN NEDOSTATEK DŮKAZU 1932 VRAŽDA BETONOVÉ ALIBI OSVOBOZEN STOP NACHOVÝ GANG ROZEHNÁN IAN DO DETROITU STOP TRI ČTYŘI ROKY VEDL VYDERADSKOU PARTU POTOM DRUŽSTEVNÍ PODNIK LEGÁLNÍ NÁTĚR KONCESE ŠATNY STOP ZATČEN PODPORA ZLOČINNOSTI NEZLETILE STOP POČÁTEK 1942 PŘIJATA STATNI NEMOCNICE DIAGNÓZA NEZNÁMA PROPUŠTĚN ŘÍJEN 1942 PORUCNICTVI SESTRA IMA STENOGRAFKA A ÚČETNÍ STOP VYNUCOVAL VÝKUPNÉ TLUPA SE SNAŽÍ PŘEVZÍT VEDENI STOP 1944 IAN IMA ORAGANIZUJI GANG SÍDLO CHICAGO TLUPA PORAD JEŠTĚ VZKVÉTÁ ZA OCHRANU ODHAD TÝDNE ČISTÉHO DVA TRI TISÍCE DOLARU STOP IAN IMA NEVIDĚNI OD LEDNA STOP BAR EVANSTON ZAVŘEN BANKY SPRAVUJE STOP ŽÁDNY DOKLAD O VICTORRII COUWAYOVE STOP PŘED ODJEZDEM ŽIL IAN NĚJAKÁ TORRI STOP PÁTRAT DAL.

„Já bych ráda někam, kde bych si mohla lehnout,“ ozvala se tiše Glorie. „Vy jste mi neřek, že je mrtvěj. Ani to, že z něj udělali pochodeň. Z takovýho šoku může mít holka smrt!“

Uložil jsem telegram. „Odpusťte. Nevěděl jsem, kdo to je, dokud jste ho nepoznala. Čím to, že jste si tak jistá?“

„Dělala jsem kdysi u zubaře. Od ty doby si všímám zubů. Henry je měl špatný, že je to on jsem poznala právě podle plomb.“ Rukou si zakryla skelnaté oči. „Prosím vás, zavezte mě někam, kde si můžu lehnout!“

„Nejdřív ale na policii!“

Miller seděl za stolem, v ruce notně nakousnutý sendvič. Sousto, které ukousl, mu teď vzdouvalo tváře a při žvýkání se rytmicky převalovalo. Zahuhňal:

„Než jsem si vzpomněl odvolat vejlet, žena nadělala tolik sendvičů, že by se uživil regiment vojska. Tak jsem jí řek, ať mi nějaký hodí sem, aspoň ušetřím za oběd. Útraty za oběd stoupaj.“

„I při všech těch přesčasech?“

„Přesčasy šetřím, za ty si koupím jachtu.“ Miller věděl, že je mi známo, že policistům se odjakživa žádné přesčasy neplatí.

„Tuhle slečna Sanchezová právě přesvědčivě identifikovala vaši upálenou oběť.“ Obrátil jsem se k ní. „Tohle je pan poručík Miller.“

Glorie otálela ve dveřích a nyní bázlivě povykročila. „Těší mě. Pan Davis mě přesvědčil, abych konala svou povinnost.“

„To udělal dobře.“ Miller si hodil do úst zbytek sendviče. Děj se co děj, říkej si co říkej, svůj sendvič si dojí. „Ona zná Lawtona?“

„Není to Lawton.“

„Čerta není. Řidičský průkaz je vydán na Lawtona a číslo motoru odpovídá.“ A hodil žlutou obálku od telegramu na hromádku v přihrádce DOŠLÁ POŠTA.

„Lawtonův vůz to je, jenže mrtvola v něm, to není on. To tělo patří Slimovi Walimu. Byl to detektiv z Los Angeles. Glorie se s ním dobře znala.“

„No, tak moc dobře jsem ho zase neznala. Nadbíhal mi, snažil se ze mne vymámit informace o lidech, u kterých jsem dělala.“

„Tak jen pojďte dál, slečno Sanchezová, a zavřete za sebou! A teď mi povězte, kdo jsou ti vaši bývalí zaměstnavatelé.“

„Doktor Couway a paní Couwayová,“ řekl jsem.

„Jen ať mluví sama. A co se o nich snažil dozvědět, slečno Sanchezová?“

„Kdy se paní vrátila k pánovi, a jestli si barví vlasy a tak.“

„O vraždě nic?“

„To ne, prosím. O nějaký vraždě se Henry slovem nezmínil.“

„Jaký Henry?“

„Wali používal krycího jména,“ vysvětlil jsem. „Měli bychom přejít k Couwayovým.“

Otočil jsem se ke dveřím. Vedle nich byla korková vývěsní tabule a na ní několik přišpendlených oběžníků o hledaných zločincích. Napadlo mě, jak by se asi v tom hrubém černobílém provedení vyjímala Couwayová.

„A můžete nám, slečno Sanchezová, ověření totožnosti odpřísáhnout?“

„Asi ano, když to musí bejt.“

„Jak to – asi?“

„Já hrozně nerada přísahám, na dámu se to nesluší.“

Miller odfrkl a vstal a nechal mě v místnosti s Glorií o samotě.

Za chvíli se vrátil s uniformovanou policistkou. Měla bílé vlasy a oči tvrdé jako žula. „Slečno Sanchezová, paní Jonessová tu zůstane s vámi. Rozumějte, nejste ve vazbě.“

S Millerem jsem pak vylezli po rampě na parkoviště.

„Vezmeme si můj vůz. Chci vám dát něco přečíst.“ Podal jsem mu noční listovní telegram.

„Doufám, že je tam něco rozumnějšího, než co blábolí ta pitomá holka.“

„Ta vidí a pamatuje si.“

„A co zas viděla?“ zahučel, když lezl do vozu.

„Krev. Zaschlou krev na podlaze v Couwayově ordinaci. Sama ji musela uklidit.“

„A kdy? Včera?“

„Před čtrnácti dny. To pondělí po víkendu, co zastřelili Lawtona.“

„Tak vy si pořád myslíte, že ho zastřelili?“

„Přečtěte si ten telegram! A uvidíte, co vám řekne.“ Nastartoval jsem vůz a zahnul do ulice vedoucí přes město k Couwayovým.

Miller vzhlédl od žluté obálky. „Mně to neříká nic. Je to snůška věcí o gangsterovi, o kterém jsem v životě neslyšel. Kdo je ten Fen – wick?“

„Vyděrač. Dnes žije v Kalifornii. A jeho sestra Ima je ta, co mě původně najala.“

„K čemu?“

„Protože podle mého její bratr zastřelil Lawtona. Lisa u toho byla a Ima Fenwicková se ji snažila najít a umlčet.“

„A kde je Fenwick?“

„To nevím.“ Ale ta troska muže s kapslovkou v ruce mi živě vyvstala před očima.

„Divný, že tohle jste mi nepředal.“

Řekl jsem trochu neupřímně. „Jak jsem vám mohl říct, co jsem sám nevěděl. Tenhle telegram se mi dostal do rukou právě teď, v tomhle hotelu, co bydlel Wali.“

„Co vy hned všechno nevybájíte z takovýho mizernýho telegramu. A dokud nemáte jasno o tom chlápkovi, co to poslal, tak to ani není svědectví. Kdo je ten Sam?“

„Vypadá na nějakého tajného z detroitské detektivní kanceláře.“

„Detektivní kanceláře bývají drahé. Ten Wali byl nějaké zvláštní eso?“

„Těžko, ale pořád doufal. Právě v tomhle případě zřejmě viděl zakopaný velký prachy a odměna za Lawtona měl být počinek.

„Co hledal v Lawtonově autě?“

„Glorii řekl, že auto našel. Měl to být ovšem důkaz, na jehož základě chtěl shrábnout odměnu. Předtím se snažil získat Lisu, aby mu něco dosvědčila. Ale odměna za Lawtona byl jenom začátek. Ten měl spadeno na větší peníze.“

„Co? Vydírání? Na Fenwickovi?“

„Tak vy si myslíte, že tu pochodeň z něj udělali gagnsteři?“

„I to je možné.“

Zatím jsme se ocitli v ulici, kde bydlil Couway. Zaparkoval jsem v sousedství, před holičstvím. Millerovi se z vozu nechtělo. „Jestlipak něco ze svých dohadů víte bezpečně?“

„Bezpečně nevím nic. To je právě na tomto případě zvláštní. Ani na jediný detail by si člověk bezpečně klobouk nepověsil. Ale já mám na celou tu změť určitou Gestalt“

„Cože?“

„Říkejte si tomu třeba tušení. Tušení, jak je tenhle případ propletený. Lítá v tom moře lidí, takže nemůže být jednoduchý. Lidské jednání nebývá nikdy jednoduché, a může jít jen o dva.“

„Už nechtě toho vašeho filosofování! Vraťte se z výšin zpátky na zem! Jde-li o gangové vraždy, tak co potom pohledáváme tady? Couwayiová do toho přece vůbec nezapadá.“

„Právě Couwayová je v celém tom spolku ústřední postavou,“ opravil jsem ho. „Ona totiž měla na provázku tři chlapy: Fenwicka, Lawtona a Couwaye. A Fenwick kvůli ní Lawtona zastřelil. Pak nechtěla mít na krku vyšetřování, tak vypadla a vrátila se k Couwayovi, aby jí pomohl.“

„A copak udělali s Lawtonem?“

„Na to se radši zeptejme jí!“

KAPITOLA 26.

U Couwayů měli stažené rolety a z šedých zdí domu jako by stoupal opar přítmí. Otevřít přišel doktor: byl bledý a mrkal jako netopýr.

„Dobré odpoledne, poručíku.“

Na mě jen mlčky pohlédl. Miller mu blýskl před očima odznakem, aby mu dal najevo, že k němu tentokrát nejdeme na návštěvu. Couway ucouvl, sáhl na věšák po klobouku a nasadil si ho.

„Vy někam jdete, doktore?“

„Ne, nikam. Často chodím s kloboukem na hlavě.“ A přihlouple se na Millera usmál.

V chodbě bylo šero a chladno. Mezi všelijakými puchy tam navíc bylo cítit trouchnivějící dřevo. To jsem dříve nepostřehl. Ztroskotanci jako Couway si vždycky dokáží pro svou prohru najít prostředí, nebo si je kolem sebe vytvoří. Poslouchal jsem, neuslyším-li někde v domě ženu. Nikde nic, jen kdesi, jako pomalé vnitřní krvácení, jsem slyšel odkapávat z kohoutku vodu.

Miller si nasadil úřední tón. „Přeji si hovořit s dámou, která vystupuje pod jménem Couwayová.“

„Míníte tím mou choť?“

„Ano.“

„Proč to neřeknete rovnou?“ Couway hovořil roztrpčeně. Zřejmě se snažil dát pod kloboukem myšlenky dohromady.

„A je doma?“

„Ne, zrovna teď ne.“ Doktor se hryzl do dlouhého horního rtu jako ztrápený velbloud, který přežvykuje hořkou píci. „Můžete si formulovat otázky kdovíjak roztomile, já bych dřív přece jen rád slyšel, jestli jste tady úředně. Anebo si tím odznakem blýskáte jen tak?“

Miller zrudl. „Že bych z toho, doktore, měl nějakcj plczír, to teda vůbec ne. Mám dvě hlášený vraždy a další dosud nevyjasněnou.“

Couway několikrát polkl, ohryzek mu poskakoval jako pitvorné jojo. „To snad nemyslíte vážně, že by tu byla nějaký spojitost.“ Slova padla do ticha, což ho zjevně znepokojilo. Rychle proto dodal: „Mezi mou paní a těmi vraždami?“

„Já vás doktore, žádám o spolupráci. Dnes dopoledne jste ji osvědčil. Občané musej pomáhat, jinak zločin na uzdě neudržím.“

Oba muži si asi minutu vzájemně hleděli do očí. Miller mlčel: bylo to mlčení těžké, neodbytně zarputilé, mlčel jako pařez. Couway taky mlčel, ale napjatý a ve střehu. Kdo ví, zda nenaslouchal zvuku tak vysokému, že naše uši ho ani nepostřehly.

Odkašlal si. Pitvorné jojo zase poskočilo. „Paní Couwayová si vyjela na pár dní do Saň Franciska. Těžko si na Laguna Beach – a na manželství – zvykala. Po těch nepříjemnostech posledních dvou dnů – no, oba jsme usoudili, že si potřebuje oddychnout. A tak asi před hodinou odjela.“

„A kde bude v Saň Francisku bydlet?“ zeptal jsem se Couwaye.

„Je mi líto, ale adresu neznám. Torri si potrpí na naprostou osobní svobodu a já zas na to, že jí ji dávám.“ Jeho bledé oči mě střežily a vyzývaly, abych se neopovážil zmínit o našem posledním setkání.

„A kdy se vrátí?“

„Mám za to, že asi za týden. Zčásti to bude záležet na těch známých, co u nich bude.“

„U jakých známých?“

„V tom vám taky neposloužím. Já přátele své paní vlastně ani neznám. My jsme totiž poslední dva roky spolu nežili.“

Každé slovo pečlivě vážil, zřejmě sebemenší nedopatření mohlo přivést jejich významový náboj k takovému výbuchu, že by smetlo i jeho dům. Mně blesklo hlavou, že Torri ho nechala a už se k němu nevrátí. To je tedy ta skutečnost, kterou se snaží utajit před Millerem, přede mnou a dost možná i před sebou.

„A proč se vám po těch dvou letech vůbec vracela?“

„Zřejmě si uvědomila, že udělala chybu, když ode mne odešla. Ne že byste měl ovšem právo se mě na to ptát!“

„Doktor má pravdu,“ přisvědčil Miller. „Naprostou pravdu. Mimochodem, jak cestuje?“

„Autem. Vzala si můj vůz.“ A upjatě dodal: „Já jí to dovolil.“

„Tak moment, doktore, to je chevrolet sedan, že jo?“

„Modrý chevrolet, sedan, šestačtyřicátý rok.“

„A poznávací značka?“

„8 Z 3471.“

Miller si to číslo zapsal. „Kudy jede?“

„To nemám ponětí. Rozhodně snad nechcete mou paní sebrat na dálnici!“

„Napřed se chci ujistit, že není tady.“

„Myslíte, že jsem vám lhal?“

„Kdepak. Já jenom dělám svou práci. Můžu vás požádat o svolení podívat se po domě?“

„Máte povolení k domovní prohlídce?“

„To nemám. Pokládal jsem za samozřejmé, že nemáte co skrývat.“

Couway se zmohl na úsměv. „Ovšem, to já jen tak ze zvědavosti.“ Rozhodil paže, až se bouchl kotníky o zeď. „Dávám vám své sídlo v plen.“

Miller vykročil po schodišti na konci dvorany. Já s Couwayem jsme prošli přilehlou místností a zastavili se v oridinaci. Couway za mnou tiše syčel:

„Já, pane Davisi, vím, kdo jsou mí nepřátelé a nepřátelé mé ženy. Chápu váš typ. Typ chamtivce. Co sami nemůžete mít, hledíte jiným zničit.“ Hlas se mu zvedal jako zlý vítr, nesoucí ozvěny našeho předchozího setkání.

„Proč se k vám vaše žena vrátila?“ řekl jsem mu.

„Měla mě ráda.“

„Tak proč vám dnes znovu utekla?“

„Měla strach.“

„Strach z Fenwickových nebo policie?“

„Měla strach,“ opakoval.

Rozhlédl jsem se po otřepaném omšelém voskovaném plátně na stěnách a po vydrhnutém linoleu na podlaze. Z kohoutku ještě pořád kapku po kapce unikala voda.

„V téhle místnosti našla Glorie tu krev, doktore?“

„Krev?“ podivil se. „Jakou krev?“

„Den po tom, co se vaše paní vrátila, byly na podlaze krvavé skvrny. Tak to aspoň tvrdí Glorie.“

„Ach tak. Tu neděli jsem měl pacienta, úraz. Pořezaný prst.“

„A nepřišel k vám ten pacient s úrazem v sobotu pozdě v noci? Nepřivezla vám ho k ošetření paní Couwayová? Neměl kulku v břiše místo pořezaného prstu? A nejmenoval se Lawton? Co se s ním stalo, doktore? Neskonal vám pod rukama?“

„Žádného takového pacienta jsem neměl.“

„Tvrdím, že jste na umírajícím provedl nehlášenou operaci a nemohl ho už zachránit.“

„To jste říkal před Millerem?“

„Ne. Nejsem přece váš nepřítel. Mě přestupky proti lékařské etice nezajímají. Já jdu po vrahovi. Ale ještě se mi ani pododařilo dokázat, že Lawton byl zavražděn. Byl?“

Naše letmé pohledy se střetly a zkřížily, až Couway sklopil zrak. „O sebe se nebojím,“ řekl přidušeně.

„Bojíte se o manželku? To ona střílela?“

Do očí se mi už nepodíval. Oba jsme naslouchali Millerovým krokům. Ťapaly bez doprovodu se schodů a pak celým přízemím.

Millerovi naše napětí neušlo. Hned jak vstoupil, zeptal se:

„Co se děje?“

„Skoro nic,“ odvětil jsem.

Couway na mě vděčně pohlédl a znatelně se mu ulehčilo. „Podíval jste se pod všechny postele, poručíku?“

„Ano. Ve skříních jsem taky nenašel žádné dámské šaty. Víte určitě, že vaše paní nehodlá zůstat nadobro pryč?“

„Ona ani moc šatů nemá.“

Miller prošel místností k zamčenému kamrlíku, kam se já vloupal večer předtím. Otevřít se nedal a Miller z pocitu marnosti prudce zalomcoval knoflíkem. „Tuhle místnost jste, Davisi, zkontroloval?“

„To je jen takový kamrlík,“ řekl Couway. „Uvnitř nic není leda můj kostlivec.“

„Váš co?“

„Anatomická pomůcka.“

„Otevřete to!“

Couway šel ke dveřím kamrlíku, v ruce mu zacinkal svazek klíčů. Jak otvíral, usmál se na nás tím svým jasným trpkým úsměvem. „Vy si vážně myslíte, že jsem tam zavřel manželku?“

Trhl dveřmi. Kostlivcova hlava se na nás povýšeně usmívala z útočiště za hranicemi času. Couway odstoupil a sledoval, zahlédne-li na nás známky otřesu nebo údivu. Když neobjevil jedno ani druhé, vypadal zklamaně.

„Pan Smith,“ řekl jsem. „A odkud ho máte?“

„Koupil jsem si kostru od firmy s lékařskými potřebami.“ Ukázal na obdélníkový štítek uvázaný na jedno z žeber: Nemocniční potřeby zn. Západ slunce, spol. s r.o. Včera večer jsem štítek neviděl.

„Dnes už se takové věci u mnoha lékařů nenajdou, viďte?“

„Já ji tu mám ze zvláštního důvodu. Musel jsem se na medicíně tvrdě probíjet a jakživ se mi nedostalo pořádných základů v anatomii. Takže už ji delší dobu soukromě studuju a tenhleten chlapík mi v tom pomáhá.“

Strčil prsty do klece z nalakovaných žeber, až se celá věc rozkývala. „Chudák stará. Často mě napadá, kdo to asi byl a co dělal. Usvědčený vrah, zločinec nebo chuďas, který umřel v chudobinci? Memento moři“

Miller byl jako na trní. „Pojďme,“ vyhrkl najednou. „Mám práci.“

„Já bych se doktora Couwaye ještě rád zeptal na dvě věci.“

„Tak ale rychle.“ Miller vypadal, jako když se propadl na tenkém ledě a nachladil se od nohou. Vypochodoval z čekárny ven, jako by svou autoritu chtěl ode mne distancovat.

Doktor šel za ním a zdůraznil nastávající přeskupení sil. Předtím to bylo dva proti němu. Teď byli dva proti mně.

„Mně to opravdu nevadí, pane poručíku. Rád bych totiž pana Davise plně uspokojil a měl to za sebou. Pokud pana Davise je možno uspokojit.“ Couway se otočil a v čekárně mi stanul tváří v tvář jako herec, který dosud tápe ve své úloze, a konečně ji začal prožívat.

„Svědectví si odporuje,“ řekl jsem. „Glorie Sanchezová říká, že vaše paní a Lisa byly přítelkyně. Vy tvrdíte, že ne. Glorie říká, že vaše paní byla v době, kdy byla Lisa zabita, mimo dům. Vy tvrdíte, že byla zde s vámi.“

„V téhle věci, když je v sázce dobré jméno mé choti, nemohu předstírat, že jsem objektivní. Povím vám, jak Glorii Sanchezovou znám z osobní zkušenosti. Ta je skrz naskrz prolhaná. A když ji moje paní včera večer propustila –“

„Neschopnost. Nečestnost a neschopnost. Ta ženská Sanchezová vyhrožovala, že se s námi, jak říkala, vypořádá. Já věděl, že ta se nebude štítit ničeho, jen aby nás poškodila. Ale kam až si troufla, to překvapilo i mne. Lidská zloba zřejmě nezná mezí.“

„Byla vaše paní mezi pátou a šestou doma s vámi?“

„Ano.“

„Jak to víte? Měl jste siestu.“

Na chviličku se odmlčel. Miller přihlížel ze dveří a na čele měl nápis: mě se to netýká.

„Nespal jsem,“ řekl Couway. „Vnímal jsem její přítomnost v domě.“

„Ale přitom jste ji neviděl. Mohla to být Glorie. Můžete odpřísáh – nout, že to byla vaše paní?“

Couway sundal klobouk a prohlížel si vnitřek, jako by hledal pohřešovaný nápad. Nakonec si zvolna a bolestně řekl: „Na tuhle otázku a na žádnou další nejsem nucen odpovědět. Ani před soudem – manžela nemůžete donutit, aby svědčil proti vlastní ženě.“

„Sám jste pro ni reklamoval alibi. Mimochodem jste ani neprokázal, že je to vaše žena.“

„Nic nemůže být snadnějšího.“ Odkráčel do ordinace a vrátil se se smotaným dokladem, který podal Millerovi.

Miller se na papír letmo podíval a podal jej mně. Byl to oddací list vydaný ve státě Indiána dne 23.srpna 1943. Říkalo se v něm, že Garry Couway, osmatřicetiletý, byl toho dne sezdán s Victorii Sklowskou, osmnáctiletou.

Couway mi vzal list z ruky. „A teď je, pánové, zrovna tak na čase, abych trval na tom, že vám do soukromého života mne a mé paní vůbec nic není. Poněvadž tu sama není a nemůže se bránit, chci vám připomenout, že existují zákony pro urážku na cti a protiprávní zatčení lze žalovat u soudu.“

„Mně to připomínat nemusíte.“ Miller položil důraz na osobní zájmeno. „Nikdo nebyl zatčen ani obžalován. Děkuji vám za spolupráci, doktore.“

Miller vrhl ode dveří pohled, který se kolem mě zadrhl jako laso. Couwaye jsme nechali stát v chodbě, opíral se o chátrající zeď jako chabá podpěra. Oddací list si tiskl na hubená ňadra, jako by to byl dárek z lásky či obklad nebo bankovka, snad všechny tři vzácnosti dohromady.

Uvnitř auta bylo jako v peci. Miller si sundal sako a složil si je na klíně. Košili měl od potu jako pocákanou.

„Davisi, vy jste to přehnal.“

„Zdá se mi, že jsem nešel dost daleko.“

„Protože nemáte mou zodpovědnost.“

Uznal jsem, že je to pravda.

„Osobně nemůžu riskovat,“ pokračoval. „Nemůžu jednat bez důkazů. Nemám nic, co by mě opravňovalo Couwayovou zatknout.“

„Na ni toho máte zrovna tolik jako na Bruče Harrise. A ten je ještě pořád ve vězení.“

Miller zarputile odsekl: „Držíme ho bez obžaloby čtyřiadvacet hodin. To je legální. S lidmi jako je Couwayová se to dělat nedá. Pamatujte, je to žena místního lékaře. Už to jsem přehnal, že jsem k Couwayovým vůbec šel. Žije ve městě od malička. Jeho otec byl dvacet let ředitelem zdejšího gymnasia.“ A defenzivně dodal: „A co vůbec proti ní máte?“

„Všiml jste si na oddacím listě, jak se jmenovala za svobodna? Victorria Sklowská. Totéž jméno jako v telegramu. Byla Fenwickovou milenkou.“

„I kdyby to byl důkaz, jako že není, tak o Lawtonovi to nic nedokazuje. Co se mi na té vaší verzi nezdá, je představa ženské, která střídá partnery jako při čtverylce. To se nestává.“

„Záleží na ženě. Znal jsem ženské, které to táhly s šesti chlapy naráz. Couwayová střídala tři. Mám svědka, který vypovídá, že Lawtonovou milenkou byla s přestávkami sedm let. Ke Couwayovi se vrátila, protože potřebovala pomoc.“

Miller má slova odehnal jako moskyty od hlavy. „Už mi nic nepovídejte! Já tohle musím dělat opatrně a pomalu, nebo se vezu, a to bez pádla.“

„Vy nebo Harris.“

„A vy mě nepopichujte! Vedu ten případ tak, jak musím. Dokáže – te-li k nám přivézt Couwayovou, aby vypovídala, dobrá, budu poslouchat. Ale nemůžu se rozmáchnout a přivézt ji sem sám. Nemůžu proti doktorovi nic podniknout jenom za to, že si mu žena vyjela na dovolenou. Nikdo jí totiž neřek, že nemá jezdit.“

Po šikmém nízkém čele se mu řinul pot a jako rosa na keři se mu shromažďoval v o obočí. V očích měl chmury.

„Je to vaše město, pane poručíku.“

Vyklopil jsem ho u zadního vchodu do radnice. Ani se mě nezeptal, co chci dělat dál.

KAPITOLA 27.

Když jsem projel Saň Clemente na pobřežní výpadovku, bylo pozdě odpoledne. Palmami lemovaná pláž byla poseta těly jako bojiště v poušti. Na obzoru splývalo moře s oblohou v modravé kouřmo, v němž se tyčily indigově černé kopce ostrovů v průlivu. Za nimi na svazích vesmírného prostoru zuřil sluneční požár.

Zahnul jsem k jihu a zařadil se do proudu vozidel jedoucích nárazník na nárazníků, blatník na blatníku jako armáda na ústupu. Pokřivené stromy vrhaly od svahu k hřbitovu dlouhé barokní stíny. Stín Fenwickova domu sahal přes zpustlý trávník až k železnému plotu. Vyjel jsem z proudu a zabočil na příjezdovou cestu.

Vrata měli stále ještě zamčená na řetěz a visací zámek. Pod malým zašlým štítkem s nápisem PROSÍM ZVOŇTE NA ZAHRADNÍKA byl na vratech knoflík od zvonku. Zazvonil jsem třikrát. Nic se však neozvalo, vrátil jsem se tedy do vozu, že počkám. Po chvíli vyšla z domu malá postava. Byla to Ima. Rázovala netrpělivě po štěrkované cestě. Mezi štíhlými kokosovými palmami vypadala jako cvalíkovitý špalek.

Zlatem protkávaný plášť se leskl přes mříže jako brnění. „Co si přejete, to jste vy?“

Vystoupil jsem z vozu a zamířil k ní. Podívala se nejdřív na mě a pak na dům, jako by s ní zaškubaly z obou směrů neviditelné dráty. Pak se na podpadku otočila a odcházela.

„Potřebuji mluvit s lanem,“ zakřičel jsem, abych přehlušil rámus z vozovky.

Bratrovo jméno ji přitáhlo zpět k vratům. „Já vám nerozumím.“

„Je lan Fenwick váš bratr?“

„A když je? Já měla za to, že jsem vás propustila. Kolikrát vám musím dávat vyhazov, než ho vezmete na vědomí?“

„To byla svízel se Slimem Walim? Že byl neodbytný?“

„S jakým Slimem Walim?“

„Dnes ráno ho někdo oddělal. Vaše výměna pracovních sil je náramně rychlá a všichni vaši bývalí zaměstnanci končí stejným způsobem.“

Její výraz se nezměnil. Jen diamanty ověnčená pravice pevně sevřela jednu mříž. „Wali měl spoustu ztřeštěnejch nápadů. Někdo ho asi zlikvidoval, ale s tím já nemám nic společného. Ani můj bratr.“

„To je zvláštní,“ namítl jsem, „když jsem byl v márnici, vzpomněl jsem si zrovna na vás a na lana. lan vykazuje na tomhle poli bohatou činnost.“

Její ruka pustila mříž a jako lesklý korýš vylítla k hrdlu. „Že jste mluvil s Torri Sklowskou!“

„Trochu jsme si povídali.“

„Kde je?“ Ima mluvila, jako když ji bolí v krku.

„Pro změnu se vypařila,“ řekl jsem. „Co kdybyste raději otevřela vrata? Tady se bavit nemůžeme.“

„Co s vámi mám dělat.“

Šátrala v široké kapse zlatého pláště. Já měl prst na spoušti revolveru. Ima však vytáhla jenom klíč a odemkla visací zámek. Sundal jsem z vrat řetěz a strčil do nich.

Ima mi položila ruku na paži: „Co se stalo se Slimem Walim? Někdo ho vyřídil stejně jako Lisu?“

„Upálili ho jako Johanku z Arku.“

„Kdy?“

„Dnes časně ráno. Našli jsme ho v horách. Auto bylo na padrť. Byl to vůz Andrewa Lawtona a Wali měl na sobě šaty,, které patřily Lawtonovi.“

„Komu?“

Div mi nevryla prsty do masa. Byl to nepříjemný a nezvyklý dotek, jako když zachytíte o větev ostnatého stromku. Setřásl jsem jí ruku.

„Vy ho znáte, Imo. Byl to ten frajer, co za ním běhala Torri. Waliho někdo upálil. Napřed ho navlékl do Lawtonových šatů, aby to vypadalo, že Lawton zahynul dnes ráno. Ale my jsme chytřejší, ne?“

„Jestli si myslíte, že to byla lanová práce, tak jste šílenec.“

„Žasnu, že ve vaší rodině ještě vůbec padne takové slovo.“

Až do té doby mi hleděla upřeně do obličeje, teď však pohledem prudce uhnula. Sklonila hlavu a řekla: „Dnes ráno byl lan doma, ležel. Může mu to dosvědčit ošetřovatel. lan je moc nemocný člověk.“

„Paranoia?“ řekl jsem zřetelně. „Stihomam?“

Její napjatý klid se rozpadl, jako když se rotrhne fotografie. „Ti prolhaní řezníci na klinice! Proč mi slibovali, že zachovají lékařské tajemství! Však já jim dám lékařské tajemství, až mi pošlou účet!“

„Za to nemůže klinika. Viděl jsem dost soudních přelíčení, kde šlo o ústavní péči, abych poznal paranoické příznaky.“

„Bratra jste ale nikdy neviděl.“

Na zamlčenou otázku jsem neodpověděl. „Ale uvidím ho teď s vámi.“

„Však já lana dobře opatruju,“ vykřikla náhle, „celou dobu měl školené ošetřovatele, nejlepší péči! Doktor k němu chodí denně. Já pro toho člověka pracuju a dřu jak otrok, připravuju mu všechno, co má rád. Když to nejde jinak, sama ho krmím.“ Přiškrtila v sobě příval slov a odvrátila se. Zřejmě se zastyděla, jak v ní starostlivá stařena zatlačila druhou bytost.

Uchopil jsem ji za silný loket a strkal ji směrem k domu.

Horní okraj s červenými taškami zalévalo slunce. Vzhlédl jsem k zamřížovanému oknu, za nímž se lanoví Fenwickovi dostávalo té nejlepší péče, a zaslechl to tiché slovo. Jako ozvěna odražená ode zdi se mnohokrát opakovalo.

Za vstupními dveřmi se do prvního patra spirálovitě zvedalo točité železné schodiště. Ima po něm vystoupila a vedla mě zaprášenou chodbou. Tam skoro až na konci seděl na lenošce u zavřených dveří rozložitý mladík v bílém plášti.

Zděsil se, když mě spatřil. „Doktor?“ ptal se.

„Jen návštěva.“

Zavrtěl hlavou. „Nedělejte to, slečno Fenwicková! Dnes odpoledne je s ním těžký pořízení. Musel jsem ho krotit.“

„Otevřete dveře, Rolande! poručila Ima. Roland vytáhl z plandavého pláště klíč. V místnosti bylo železné visuté lůžko a k podlaze přišroubované vykuchané houpací křeslo. Ze záclon, které visívaly na zamřížovaném okně, zbyly jen cáry. Stěny kolem okna ohmatané a všude otlučené. Dubové dveře byly na vnitřní straně na třísky, vyspraveny holými dubovými prkny.

Fenwick seděl na podlaze u zdi v odlehlém koutě u okna. Na pažích složených na klíně měl navlečenou koženou svěrací kazajku; byly na ní vidět stopy zubů. Vzhlédl k nám přes umaštěné černé vlasy, které mu padaly do čela. Krvácející ústa se otevřela a zavřela, jako když chňapají po slově.

Znělo to jako: „Odpusť!“

Ima se k němu rozběhla a nemotorně k němu přiklekla.

„Zanedbávám tě, lané. Odpusť mi!“ A přitáhla mu hlavu k svému kovovému hrudníku.

„Odpusť,“ odpověděl zlomeně. „Já si odpouštím. Propuštěn bez obžaloby. Já těm hadrářům řek, že na poctivýho člověka ani na syna poctivýho člověka si nepřijdou. Já jim řek, že dělám tátovu práci.“

Ima vzala blábolící hlavu do náruče a opovržlivě na mě pohlédla. To tenhle chudáček dnes ráno spáchal vraždu, jo? „Pověz mi, Rolande, kde byl dnes ráno lan?“

Roland suše polkl. „Policie?“

„Něco podobného,“ řekl jsem mu.

„Byl tady v tom pokoji. Celou noc a celé ráno. Fenwick už toho moc nenacestuje.“

„Drž hubu, ty hňupe!“ Ima pustila bratra a vyřítila se na Rolanda. „Žádný sprostý frky, ty pupkáči! On je ještě teď lepší než ty kdy budeš! Nebýt lana Fenwicka, ještě dneska jsi vylíval mísy za šedesát dolarů měsíčně. Pro tebe vždycky pan Fenwick!“

Couval před ní celý rudý a krčil se strachem jako ustrašená putička. „Však jste se mě ptala, slečno Fenwicková!“

„Drž hubu!“ Prolítla kolem něho jako studený vichr a uháněla chodbou.

„Rolande,“ oslovil jsem ho. „Jak to bylo v sobotu večer před čtrnácti dny? Byl Fenwick u sebe v pokoji?“

„Já tu nebyl. Každou sobotu večer míváme volno.“

„Míváte?“

„Já s Lisou, než odešla. Včera mně slečna Fenwicková zvlášť zaplatila, abych zůstal. Zrovna včera to s ním bylo moc zlé.“

„Tak co, jdete?“ volala Ima od schodiště.

Zavedla mě do místnosti v zadním traktu. Po celém západním nebi se nespoutané rozhořely sluneční ohně a zakusovaly se do moře. Na pobřeží, v místech, kde se pláž stáčela, se pár opožděných plavců zmítalo v krvavé pěně příboje jako sirky. Usedl jsem do křesla u stěny, odkud jsem přehlédl celý pokoj a všechny dveře i okna.

Za denního světla byla místnost prostorná a starobylým způsobem příjemná. Při větší péči mohla být krásná. Jenže koberce a nábytek byly od prachu šedé, jak se tu už týdny neuklízelo: válely se tu potrhané časopisy a zmačkané noviny, nedopalky cigaret a špinavé nádobí. Mísa hnijícího ovoce se hmyzem přímo hýbala. Pokojové květiny povadly a uhynuly. Pavučiny splývaly ze stropu ve špinavých závojích. Římská vila osvobozená Vandaly.

Ima usedla ke karetnímu stolku. Karty, které s Rolandem předtím v noci hráli, byly rozházené po stole mezi lupínky brambůrek. Na kraji ležely kouřové brýle. Imina ruka začala sbírat karty.

„Jak dlouho už je lan nepříčetný?“ zeptal jsem se.

„Co na tom? Vy víte, že Waliho nezabil.“

„Není to jenom Wali.“

„Tak tedy Lisa Williamsová. Té by lan nikdy neublížil. Až do jejího odchodu si skvěle rozuměli. Byla to ohromná ošetřovatelka, všechna čest.“

„Ale to nebyl důvod, proč jste ji tak hrozně chtěla zpátky.“

„Že ne?“ Usmála se. Byl to štiplavý náznak úsměvu, hořký jako pelyněk.

„Jak dlouho je už lan nepříčetný, Imo?“

„Od Nového roku. Na Silvestra mu ruplo v hlavě natrvalo. Bylo to v Apartu, to je noční podnik v Chicagu. Pořád otravoval muzikanty, aby mu hráli dokola jeden kousek, nějaká árie z opery to byla. Zahráli mu ji třikrát a zabalili partesy. lan vylít, že je to urážka velikého italského skladatele, a chtěl střílet na kapelníka. Zabránila jsem mu v tom.

Byl zrovna Silvestr a každý si myslel, že se tak nadrátoval. Jenom já věděla, jak to s ním je. Pozorovala jsem ho už od léta. Celý loňský rok ho bolívala hlava a potom na podzim každou chvíli vylít. To všechno kvůli Torri, tu ženskou neměl jakživ brát zpátky. Celý čas se rvali jako divoký kočky. Potom začal lan ztrácet paměť. Šlo to tak daleko, že si nakonec nepamatoval ani jména inkasistů.“

„Inkasistů?“

Zarazila se, ruka přestala sbírat karty. „lan vede inkasní společnost.“

„S pistolí v ruce?“

„lan u sebe vždycky nosil veliký částky. Pistoli měl na obranu. Ani jsem si neuvědomovala, jak je to vlastně nebezpečné, až když tenkrát div nezastřelil toho muzikanta. Doktor v Chicaguu povídal, že je to beznadějný, že dlouho nevydrží. Říkala jsem si, že ho musím dostat pryč. Nechtěla jsem, aby mi bratra dali pod kuratelu.“

„Znova.“

„Tak tedy znova. Čert vás vem, když tolik víte!“

„Najala jste mu tedy ošetřovatele a odstěhovali jste se do Kalifornie. Nepochybně jste uvažovala v tom smyslu, že na nějakém Kaliforňanovi tak dalece nezáleží, kdyby se lan zas pokusil někoho zastřelit.“

Otočila se od karetního stolku a pohlédla mi do obličeje. Chtěla uhádnout, co mám na mysli. „Kalifornie byla její nápad. Rozhodně nevím, proč sem pořád pleteme zabíjení. Hlídám ho jako ostříž. Že tyhle vraždy spáchal lan, je směšný.“

„Když jsem s tím přišel, tak jste to tak na lehkou váhu nebrala. Obula jste se do toho, jen abyste mu vybudovala alibi. Navíc jste naznačila jeho obhajobu. Budete tvrdit, že je nevinen. Důvod: nepříčetnost, kompletní i se svědectvím lékařů.“

„Snažím se vám ukázat, že lana nemůžou za vraždu soudit, natož odsoudit.“

„Když je to směšné, tak proč si tedy dáváte tolik záležet?“

Strnule se v křesle naklonila a chodidla spustila na podlahu: „Přece nebudete týrat nemocného ubožáka. Víte co bude, když dáte poldům echo a oni sem přijdou? Při té jeho minulosti mu něco přišijou, nebo když to nepůjde, tak mi ho vezmou.“

„Jsou horší místa než státní nemocnice. V jednom takovém teď sedím sám.“

„Nesnesu to pomyšlení,“ řekla. „lan tam už jednou byl a viděla jsem, jak s ním zacházejí. Má přece právo dožít své poslední dny u někoho, kdo ho miluje.“

Řekla to zaníceně, ale cit se neozval. Zkoumal jsem její hlavu, hranatou a tvrdou. Proti slunci vyvstával její obličej jako růžový reliéf. Druhá polovina byla ve stínu. Byl to tak hluboký kontrast, že vypadala jako půlka ženy. Nebo žena složená z masa a krve a napůl z tmy.

„Kolik mu doktoři dávají?“

„Ne víc než rok. Můžete se jich na klinice zeptat. Nanejvýš dva roky.“

„To je asi sto až tři sta tisíc dolarů.“

„Krucifix, jak to myslíte?“

„Vím, že lan pobírá dva až tři tácy týdně od vyděračské banky v Chicagu. Za dva roky to dělá úhrnně tři sta tisíc, bez daní, pokud byste je platili.“

„O čem to, prosím vás, mluvíte?“

„O penězích,“ řekl jsem. „Neříkejte mi, že nespravujete lanovi peníze. Stejně bych tomu nevěřil.“

Na ústech jí zahrál náznak úsměvu, zřejmě jsem jí zalichotil. „Mám taky výdaje, obrovský výdaje.“

„Samozřejmě. Norkový kožich, diamanty, velký dům na pláži.“

„A nevěřil byste, co stojí doktoři.“

„Ovšem. Prostě ho musíte udržet na živu. Ty příjmy vydrží dotud, dokud vydrží on. Dokud ho udržíte v posteli, dotud to bude boss vyděračů na placené dovolené a každý týden shrábne svůj podíl. Ale až umře, nebo ho zabásnou, nebo se do Chicaga donese, jak na tom je, skončí to pro vás písničkou. Tvrdá jste sice dost, ale nedovedu si představit, jak svádíte s tlupou v Chicagu boj o následnictví. Stačit na to, nikdy jste za mnou nechodila.“

Seděla a mlčela, jen zlatý plášť se neznatelně chvěl. Pak vzala sesbíranou půlku karetní hry a nazdařbůh jí mrštila na stolek. Rukávem zavadila o sklenici, sklenice spadla a rozbila se.

„Tohle nemáte z vlastní hlavy,“ řekla s chladným hněvem. „To vám tam nasadila Sklowská.“

„Snad mi trochu pomohla.“

„To se teda pěkně odvděčila.“ Krev jí rychle pulzovala, že to vypadalo, jako by se jí do žíly na levém spánku dostal brouk. „Ta se vloni nafukovala, když ji lan vzal k sobě zpátky. Vytáhli jsme ji z cely v chicagský městský trestnici a měla se u nás jako královna. Pak jsme přijeli sem a nechali jsme to dokonce na ní, aby si vybrala město, kde chce žít. Proč mi hned nenapadlo, že musí mít nějaký důvod, aby chtěla zůstat zrovna tady.“

„Lawtona,“ řekl jsem.

Ima jako když dostane elektrický šok. Rázem byla na nohou a odkopla střepy na podlaze, jako když se jí všechno protivy. „Ta sprostá děvka! Kde je? Kde jenom je? Jestli ji máte schovanou tam venku a čeká, že shrábne odměnu, tak se tam vraťte a vyřiďte jí, že u nás se práskačům neplatí.“

Stála nade mnou a hněv s ní lomcoval. Už to nebyla ani ta poloviční žena, spis ubohá malá zuřící loutka postrádající jakékoliv ženskosti.

„Mějte přece rozum,“ vybídl jsem ji. „Ještě z toho dostanete migrénu. My o vaše špinavé peníze nestojíme, ani ona, ani já.“

„Když jsou moje peníze tak špinavé, kvůli čemu tady pořád šmejdíte?“

„Jen kvůli pravdě, milánku. Vy lip než kdo jiný víte, co se stalo s Lawtonem. A vy mi to řeknete!“

„A co když ne?“

„Tak to povíte policii. Než se setmí, jsou tady.“

Seděla na okraji křesla a hleděla ven na zapadající slunce. Už se zpola schovalo za obzor a jeho rudá polokoule byla jako obrovité ptačí oko, které pomalu zavírá zanícené spodní víčko.

„Jak se to stalo?“

„Dejte mi chvíli na rozmyšlenou.“

„Na rozmyšlenou jste měla čtrnáct dní. Teď mluvte!“

„Všechno zavinila Torri Sklowská. Drželi jsme veliký dům a žili na vysoký noze, ale to té chicagské štětce nestačilo. Někdy letos zjara se začala slízat s tím pracháčem ze Saň Clemente, Lawtonem. Hned mě napadlo, že se spolu znají už z doby, kdy tu žila za války. Netrvalo to ani dlouho a už s ním spávala. Snažila jsem se to před lanem utajit, ale nějak na to přišel. Mívá své jasné chvilky, aspoň míval do těch posledních čtrnácti dnů. Byla takhle sobota večer a Torri byla v horách u toho svýho milence a už se chystali, že si spolu krásně pohrajou. lan zjistil, kde je, nejspíš od Lisi Williamsové. Lisa ho ten večer měla opatrovat.

Jenže lan dostal notný záchvat a Lisa ho nezvládla. Chytila taxíka a jela nahoru dát výstrahu – milencům.“ Od ní to znělo oplzle.

„Kde jste byla vy?“

„Ve městě. Vrátila jsem se a lan na mě čekal s pistolí v ruce. Vytrhal z postele matraci, vyrazil dveře a pistoli našel u mně v pokoji. Musela jsem ho zavézt do hor k Lawtonovu srubu, donutil mě namířenou pistolí. Lawton vyšel ze dveří a lan ho střelil do břicha. Jakmile mě přestal ohrožovat, popadla jsem ho zezadu. A všichni čtyři jsme měli co dělat, abychom ho svázali.“

„Jak to? Všichni čtyři?“

„Já, Torri a Lisa. Lisa tam taky byla. A Lawton.“

„Říkala jste, že Lawtona zastřelil.“

„Když jsem Lawtona naposledy viděla, byl ještě schopen pohybu. Já hned odejela, sotva jsme lana trochu zvládli. Musela jsem ho odvézt domů.“

„Takže ani nevíte, co se s Lawtonem stalo?“

„Ne. Všichni tři se nám ztratili z očí. Proto jsem najala Slima Waliho. Měl zjistit, jestli je Lawton naživu. Celý minulý týden hlídal Lawtonův dům. Ve čtvrtek se tam objevila Lisa, nejspíš větřila, jak shrábnout odměnu. Wali jel stejným autobusem zpátky do Laguna Beach a zřejmě zjistil daleko víc, než mi předal. V pátek večer mi podával hlášení a tvrdil, že Lisa se mu v Laguna Beach ztratila. Tušil jsem, zeje to podfuk, protože při tom dělal narážku na to, že se střílelo. Chystal se na mě vymámit výkupné, a kromě toho si chtěl vyzvednout odměnu za Lawtona.“

„Takže jste ho za tu chamtivost zabila.“

„Neukvapujte se!“

„Právě vy jediná jste mohla všechno ztratit. A Lisa s Walim vás o to měli připravit.“

„Ještě pořád můžu všechno ztratit. Myslíte, že bych vám všechno jen tak vyklopila, nemít čistý ruce?“

„Kdo jiný měl důvod je zabít?“

„Torri,“ řekla příkře. „Lisa se v Laguna Beach s Torri stýkala. Když jsem s ní tehdy mluvila, hned jsem to poznala. Slim Wali jí byl na stopě. Jak já můžu vědět, co Torri udělala s Lawtonam? Třeba jí tam umřel a tím se stala spolupachatelkou. Nějaké policejní vyšetřování si Torri nemohla dovolit. Má pestrou minulost, zvlášť posledních deset let.“

Přistoupil jsem k ní:

„A vy jste tam nahoře ve srubu, když bratr střelil Lawtona, Torri tu minulost připomněla? Proto zmizela a Lawtona schovala?“

„To si dejte dohromady sám!“

„Vystrašila jste ji a ona se snažila všechno ututlat, co? Samozřejmě čistě ze sesterské lásky, chránila jste bratříčka a jeho dividendy.“

Neklidně poposedla a nohy pevně semkla; snad aby měla snadnější obranu. „Jaký jiný důvod bych měla mít?“

„Taky po něm pátrám. Na něco jsem si vzpomněl. Na historku asi patnáct let starou. Byl v tom muž, žena a jejich syn. Ten syn byl debilní, otec mu koupil pistoli, odvezl ho na poušť a tam ho naučil střílet. Jednou v noci mu dal revolver a poručil mu, aby zastřelil matku. Zrovna ležela v posteli a spala. Hoch, celý žhavý, aby se zavděčil, jí ustřelil hlavu. Nebyl stíhán. Zato otec byl, třebaže fyzicky vraždu nespáchal. Usvědčili ho z úkladné vraždy a zlikvidovali kyanidem.“

„To měl smůlu.“

„Tak dopadne každý, kdo vede ruku vrahovi. Nabádáte-li nepříčetnou osobu k spáchání zločinu, pak jste podle zákona vina vy. Věděla jste, že existuje takový zákon, když jste odvezla bratra do hor k Lawtonovu srubu a dala mu do ruky zbraň?“

Vzhlédla ke mně se štítivým odporem, svaly se jí kolem úst stáhly a kůže zkrabatila. Zář z okna na ni dopadala jako viditelný žár z otevřené žhavé pece.

„Mě do toho nenamočíte,“ řekla. „Vždyť nemáte ani mrtvolu. Sám nevíte o nic víc než já, kde ten frajer vlastně je.“

Její řeč přešla na konci v otázku. Tu otázku jsem nechal nezodpovězenou, ať se jí vrývá do mozku jako nůž.

KAPITOLA 28.

Za okny vily svítila okna jako důvtip v hlavě vznešené vdovy. Zelené spektrum trávníků a stromů houstlo v jednotlivou zelenou tmu. Zaparkoval jsem pod vraty a zatáhl za staromódní táhlo zvonku visícího u bočního vchodu.

Přišla otevřít tělnatá žena v zástěře. Po její ruce zbyl na klice bílý nános mouky. „Copak se děje?“

„Je prosím slečna Leslie doma?“

„Myslím, že zrovna nemá čas. Koho mám ohlásit?“

„Pana Davise.“

Pustila mě do haly. Užuž jsem se chystal uvelebit v elegantním křesle, když jsem zachytil nesouhlasný pohled a zůstal jsem stát. Na konci chodby se objevila Leslie. V tmavěmodrém upjatém kostýmu, bledá a jakoby roztržitá. „To jsem ráda, že jste přišel.“

„Jak se daří paní Lawtonové?“

„Bohužel nijak dobře. Dnes odpoledne toho na ni bylo trochu moc. Z Laguna Beach volala policie, že našli Andrewův vůz a v něm jeho mrtvolu. Chtěli po ní formální ověření totožnosti. Než se stačila vypravit, volali znovu. Mrtvola prý identifikovali a je to nějaký detektiv. To mám radost, že jste to nebyl vy.“

„Já taky. Byl to Slim Wali.“

„Ano. To jsem zjistila. Co myslíte, proč ho zabili? A proč měl na sobě Andrewovy šaty?“

„Někdo potřeboval, aby to vypadalo, že Andrew se dnes ráno zabil při nehodě. Tělo bylo spálené, aby se těžko zjišťovala totožnost.“

Leslie se hrůzou otevřela ústa, až jí bylo vidět zuby. „Na světě se dějou příšerné věci. Proč?“

„Příšerné věci jsou v hlavách lidí. Tahle se ještě dá snáz vysvětlit než některé jiné. Jestliže Andrew zahynul dnes ráno při autonehodě, nemohl být před čtrnácti dny zastřelen.“

„Chcete říct, že před čtrnácti dny opravdu zemřel? To není možné,“ jemně napovídala nezvratná fakta.

„Andrew je nejspíš mrtev, Leslie. Vím, že byl postřelen. A myslím, že na to umřel.“

„A kdo chtěl Andrewa střílet?“

„Zapletl se s nějakou paní, jistou Torri. Ta měla další milence. Jeden nachytal Andrewa s ní v jeho ateliéru a postřelil ho. Torri není u policie dobře zapsána, takže střelbu musela utajit. Andrewa odvezla k svému manželovi, to je lékař v Laguna Beach. Andrew podle všeho zemřel. Nikdo ho od té doby neviděl.“

„Ona ho viděla?“ zeptala se Leaslie.

„Kdo?“

„Ta ženská, Torri. Před chvilkou totiž telefonovala. Vím určitě, že je to ona.“

„Mluvila jste s ní vy?“

„Ano. Trvala na svém, že chce hovořit s paní Lawtonovou, jenže ta nebyla ničeho schopna. Ta žena se nepředstavila. Ani nemusela. Z toho, co říkala, jsem hned poznala, že je – Andrewova milenka.“

„Co říkala?“

„Že nám může dát zprávy.“

„Za pět tisíc dolarů?“

„Ano. Tvrdila, že ví, kde Andrew je.“

„A sjednala jste si s ní schůzku?“

„Pozvala jsem ji sem, ale ona nechtěla. Zavolá prý ještě v sedm hodin a smluvíme si místo. Peníze musíme mít připravené v hotovosti, v neoznačených bankovkách. Naštěstí paní Lawtonová má ty peníze po ruce. Přichystala šije, hned jak vypsala odměnu.“

„Paní Lawtonová jí tedy chce vyhovět.“

„Ano, na mou radu. Třeba se mýlím. Jenže jsem na to sama. Ta žena mě zvlášť varovala, ať nevolám policii ani detektivní kancelář paní Lawtonové ani jejímu právnímu zástupci. Když prý to uděláme, nebude z úmluvy nic.“

„O mně se ale nezmínila.“

„Prosím vás, buďte se mnou, pane Davisi. Sama bych takovou transakci nezvládla. Vždyť ani nevím, co mám žádat jako důkaz.“

„A co nabídla ona?“

„Důkaz, že ví, kde Andrew je. Neřekla jaký, já sama jsem nebyla dost duchapřítomná, takže jsem se jí nezeptala. Všechno mě to překvapilo. Ani jsem se já káča nezeptala, jestli Andrew vůbec žije.“ Zaváhala a pak v návalu citu řekla: „Samozřejmě jsem se chystala. Asi jsem měla strach. Raději jsem to odložila. Potom ji z ústředny upozornili, že si má připlatit, a ona zavěsila.“

„Bylo to meziměsto?“

„Měla jsem dojem, že Los Angeles.“

„Kolik měla připlácet?“

„Čtyřicet centů.“

„Nejspíš Los Angeles. Nehlásila se jménem?“

„Ne, ale o něm hovořila jako o Andym. Tak mu říkal jen málokdo. Věděla i jak se jmenuju já. Asi jí Andrew o mně vyprávěl.“ Kousla se do rtu. „Když mi to došlo, cítila jsem se jaksi podvedená. Nejen proto, že mě oslovuje křestním jménem. Ale ta její blahovolnost, jako když o mně všechno ví – co k Andrewovi cítím.“

„Rozhodně byste se cítila lip vědět tak všechno o ní.“

„A vy to víte?“

„To neví nikdo. Torri do svých pětadvaceti let vměstnala několik životů.“

„Té že je teprve pětadvacet? Představovala jsem si, že je mnohem starší. Starší, než Andrew.“

„Torri brzy a rychle vyspěla. Ještě jí nebylo dvacet a vdávala se. Vzala si člověka dvakrát tak starého jako ona. Ten s ní za války přijel sem. S Andrewem se seznámila v roce třiačtyřicátém.“

„Už tak dávno,“ řekla zdrceně. Andrewa teď ztratila definitivně a se zpětnou platností. „Dávno předtím, než jsem ho já vůbec poznala.“

„Eddex ji s Andrewem tenkrát prvně viděl.“

„A mně to neřekl.“

„Schválně. Od té doby, co se Torri toulala po Americe z jednoho konce na druhý, hned ve vězení, hned zas venku –“

„A co ten její manžel. Kdo to je?“

„Toho už dávno duševně zdeptala. Za ním jde, jen když musí, když se nemá kam vrtnout.“

„Nechápu – nemohu pochopit, že si Andrew začal s takovou ženskou.“

„Ona je jinak náramná fešanda. A přitom byla bezpečně vdaná. Ten její by se s ní jakživ nerozvedl.“

„Ale Andrew je přece takový idealista. Má tak vysoké nároky. Andrew se nikdy nespokojil s něčím povrchním.“

„Možná, že se vlastním nárokům zpronevěřili. Andrewa sice osobně neznám, ale cosi mi na něm vadí, celý život usiluje o něco opravdového a nikdy vlastně neuspěje.“ Dodnes nevím, proč jsem mluvil tak otevřeně: zda z účasti nad trpící dívkou nebo ze žárlivosti vůči mrtvému muži. „Až na tu střelbu v břiše ho zřejmě nic opravdovějšího nepotkalo.“

Viděl jsem v Lasliiných světlehnědých očích nepokoj, ale zůstaly křišťálově čisté jako voda ve studánce. „Takhle o něm nesmíte mluvit.“

„O mrtvých jen dobré?“

„Vždyť ani nevíte, jestli je mrtev.“ Upřímně si sáhla pravou rukou k srdci. „Tady to cítím, že ještě žije.“

„Mně zase vypověděl očitý svědek, že ho někdo zastřelil.“

„Proč tedy tak silně cítím, že žije?“

„Možné to je,“ řekl jsem nepřesvědčivě. „Důkazy, co mám, nejsou nezvratné.“

„A přesto mi nechcete nechat žádnou naději. Mám pocit, že byste byl rád, kdyby byl mrtev.“

Pohladil jsem ji po ruce. „Nikdy jsem nepoznal hodnější dívku. Nechtěl bych, abyste svou dobrotu vyplýtvala vzpomínkami na člověka, který v životě nemyslel na nikoho jiného než na sebe.“

„Takový přece nebyl!“ Zrudla a sálal z ní hněv. „Byl to krásný člověk.“

„Odpusťte,“ omluvil jsem se. „Jsem unavený. Neměl bych se pokoušet přetvářet životy jiných lidí. To vždycky špatně dopadne.“ Zapadl jsem do křesla a nechal si v té vířící tmě vířit myšlenky hlavou.

Položila mi ruku na rameno a já se napřímil. S moudrou čistotou se na mě usmívala.

„Jen se prosím neomlouvejte a nezlobte se na mě. Nebyla jsem zrovna jemná.“

Jemná, to by sis děvče mohla dát jako své druhé jméno, myslel jsem si, ale neřekl jsem nic. Podíval jsem se na hodinky. „Je skoro sedm. Co jí řeknete?“

„Jak myslíte vy. A nechcete s ní mluvit sám?“

„Torri zná můj hlas. Jen s ní mluvte vy. Řekněte jí, že peníze máte u sebe. Informace koupíte za předpokladu, zeje může podložit důkazem. A je-li zrovna v Los Angeles nebo někde, kam se dá zajet vozem, smluvte s ní schůzku na dnes večer na deset hodin, nebo později, nedá-li jinak. Ať přijede do West Hill a zaparkujte před číslem 2287 2/9. Tam se s ní sejdete.“

„Já?“

„Budeme tam oba.“ Adresu jsem napsal tiskacími písmeny do notesu a list vytrhl. „Kdyby se nějak vytáčela, nedopusťte, aby si místo setkání zvolila ona sama.“

„Proč ne?“

„Musíte tam být se mnou. Torri sama může a také nemusí být nebezpečná, ale její přátelé jsou nebezpeční.“

Přečetla si adresu. „Kde to je?“

„Moje kancelář. Tam můžeme nerušené a bezpečně hovořit a navíc jsou tam zabudované mikrofony. Stenografovat asi nedovedete?“

„Pas trop. Sem tam něco zaznamenávám.“

„Jakou máte paměť? Opakujte mi moje pokyny.“

Provedla to bez chyby. Pak se zatvářila jako holčička, která se upamatovala na své dobré způsoby, a řekla:

„Pane Davisi, pojďte prosím do knihovny. Teď budeme čekat. Mám vám uvařit čaj? Nebo raději skleničku?“

Řekl jsem, že čaj bude výborný. Ještě jsem ho ani neochutnal a už zvonil telefon. Byla to Torri a volala z Los Angeles.

KAPITOLA 29.

V půl desáté jsem byli v mé kanceláři ve West Hillu volal jsem si telefonickou službu v nepřítomnosti: v sobotu volal nějaký člověk z Beverly Hills a bude volat zase v pondělí. Nějaká dáma, která odmítla uvést svoje jméno, se mne snažila dovolat čtyřikrát mezi osmou a desátou minutou a devátou hodinou a dvacátou minutou. Poděkoval jsem telefonistce a oznámil, že až do odvolání si hovory beru sám.

Stolní lampu jsem zhasl. Kancelář tlumeně osvětloval obdélníkový pruh bílého světla, které sem padalo výplní ve skleněných dveřích odvedle. V měnivém světle z bulváru bylo vidět proti oknu dívčí siluetu.

„Jen se podívejte na ta světla po celém okraji hor,“ řekla nadšeně. „Ještě nikdy jsem tohle město neviděla v noci. Je tak jiné a tak vznešené.“

„Jiné určitě.“

Stál jsem za ní a pozoroval přejíždějící auta. V přítmí jsem se cítil Laslii velmi blízko a jenom jsem si příliš uvědomoval čas. Reflektory vždycky zazářily a zmizely jako pestrý sled okamžiků hroužících se z temnoty do temnoty.

„Jednoho dne budeme muset město zvednout a dát pod ně řádné základy.“

„Mně se líbí takové, jaké je,“ řekla. „Nová Anglie, to jsou samé základy a nic jiného. Kdopak dá na základy?“

„Třeba zrovna vy.“

Otočila se a její rameno o mě zavadilo, jako kdyby mě pohladila sama tma. „Ano, to je pravda. Vy, Davisi, máte základy, viďte?“

„To zrovna ne. Já mám jenom takové gyroskopické zařízení. A bojím se, aby se mi nezastavilo.“

„To je lepší než základy. A nevěřím, že se vůbec něčeho bojíte.“

„To byste se divila.“ Uchechtl jsem se jako cynický strýček a nakonec jsem se opravdu zasmál. Laslie se nepřidala.

Vtom prudce zazvonil telefon. Sáhl jsem po sluchátku.

„Haló!“

Nic. Jen tlumené bzučení, chvění tenkého drátu v prostoru. Na druhém konci cosi klaplo. Hluchá linka.

Položil jsem sluchátko. „Nikdo tam.“

„Třeba to byla ona. Torri.“

Ve světle ulice byl Lesliin obličej bílý a oči rozšířené.

„Pochybuji. Mou adresu nemůže vypátrat.“

„Co myslíte? Přijde?“

„Určitě. Potřebuje peníze na únik.“ Poklepal jsem si na náprsní kapsu plnou bankovek.

„Na únik,“ řekla Leslie jako turista, který zrovna pochytil cizí slovo. „To musela vést a ještě pořád asi vede bídný život. Já jen doufám, že přijde.“

„Je to tak důležité?“

„Musím se dovědět, co je s Andrewem.“ A tlumeně dodala: „A taky ji chci vidět.“

„Však ji uvidíte.“ Ukázal jsem na skleněnou výplň ve dveřích a sluchátka zapojená na mikrofon v hlavní kanceláři. „Zůstaňte tady a dělejte si poznámky. Já s ní zůstanu v druhé místnosti. Žádné nepříjemnosti nečekám.“

„Nemám strach. Bála jsem se už moc. Teď najednou je to pryč.“

Osm minut před desátou projel zvolna na druhé straně vozovky směrem od Los Angeles bílý sedan značky Chevrolet. Tvář ženy za volantem zachytil blesk blížících se reflektorů.

„Torri. Zůstaňte tady a buďte tiše! Pryč od okna!“

„Dobře.“

Zavřel jsem za sebou a seběhl po schodech na ulici. Dvě minuty před desátou se chevroletka vrátila a zastavila u chodníku přímo proti vchodu, kde jsem čekal. Třemi kroky jsem přešel chodník, otevřel dveře vozu a přiložil Torri k tělu revolver. Torri povolila nouzovou brzdu a přidala plyn. Vytrhl jsem ze startéru klíč. Chtěla mě poškrábat v obličeji, ale zmáčkl jsem jí prsty.

„Jen klid, Torri! Jste v pasti.“

„Kdypak jsem v ní nebyla.“ A zhluboka si vzdechla. „Jenže dřív se mi to lip snášelo. Teď všude narazím na vás. Tak, milý pane, a co teď?“

„Všechno v klidu, až na to, že budete vypravovat mně.“

„Kdo říká, že budu?“

„Pět táců to říká.“

„Chcete říct, že vy pro mě ty peníze máte?“

„Až si je vysloužíte.“

„A potom jsem volná?“

„Jestli máte jakž takž čisté ruce – tím nemíním nějaké oplétačky s mravnostní policií.“

Nahnula se blíž a zkoumavě mi hleděla do očí, jako by za nimi ležela její budoucnost. Odtáhl jsem se.

„Ukažte mi ty prachy!“

„Až nahoře v kanceláři.“

„Tak na co čekáme?“

Vystoupila z vozu. V hnědých pletených šatech s řadou zlatých knoflíků to byla plná, úžasná postava. Na schodech jsem ji prohledal; pistoli jsem nenašel, jen ruce jsem si trochu popálil. V osvětlené místnosti se ukázalo, že Torri už není to, co bývala. Minulost jí vyvstávala v obličeji jako skrytý rukopis. Pudr a rtěnka, ve světle zářivky žluté a oranžové, tvořily na pleti rýhy a loupaly se. V pórech nosu a na šíji bylo vidět špínu. Rozklad na ní pracoval překotně jako zhoubná nemoc, kterou se právě nakazila od svého manžela.

Ucítila na sobě můj zkoumavý pohled a automaticky zvedla ruce, aby si upravila vlasy. Byly zelenavě žluté a místy tmavé. Hádal jsem, že na nich pracovala s kysličníkem před laciným hotelovým zrdcadlem polovinu odpoledne ve snaze obnovit bývalou krásu. Napadlo mě: co si asi myslí dívka za skleněnou výplní.

„Na mě nekoukejte,“ pravila Torri. „Já měla dnes hrozný den.“

Sedla si do křesla u venkovních dveří, co nejdál od světla, a zkřížila nohy. Ty na kráse nic neztratily.

„O ten hrozný den jste si už dávno koledovala,“ řekl jsem jí. „A teď spusťte!“

„Na ty prachy se nesmím ani mrknout?“

Sedl jsem si naproti ní a položil mezi nás pět hnědých balíčků. Ve stolní lampě jsem měl zamontovaný mikrofon. Ten jsem teď zapnul.

„Říkal jste pět táců?“

„Jednáte s poctivými lidmi. Dám vám na to čestné slovo.“

„Kolik vám toho musím odvést?“

„Komplet. Všechno, co víte.“

„To by trvalo léta.“

„No neříkejte. Začneme s něčím jednoduchým. Kdo zabil Lawtona?“

„Toho provrtal lan Fenwick.“ Upřený zastřený pohled se zase vrátil k balíčkům. „Teď vás myslím bude zajímat, kdo je lan Fenwick.“

„Už jsme se viděli. Jeho minulost znám.“

Nic ji nepřekvapilo. „Vy ovšem neznáte lana tak, jak ho znám já. A lituju, že jsem ho vůbec poznala.“

„Asi před deseti lety byl potahován pro zneužívání. Ta nezletilá jste byla vy?“

„Hm. To byla ta konekce, co jsem vám o ní vyprávěla, jak měl ty konekce na šatny v nočních podnicích. Vybrali nás stejnou noc a zjistili, že spolu bydlíme v hotelu v jednom pokoji. On z toho tehdy vyváz lacino. Soudní lékař prohlásil, že lan je praštěný, to jsem jim mohla říct taky. Na čas ho uklidili do nějaký cvokárny, ale Ima mluvila a dostala ho ven. Ta mu už od malička žehlila všechny průšvihy.“

„Tenhle už nepůjde,“ řekl jsem. „A co Lawton?“

„Já a Andrew?“

„Vy a Andrew.“

„To byla jediná veliká láska mého života,“ říkaly její rozpukané rty. Bílé ruce se svezly po hladkém těle v pletených šatech od ňader až po stehna, snad tím chtěla vyhladit nebo oživit vzpomínku. „Seznámila jsem se s ním, když už bylo pozdě; byla jsem už provdaná za Garryho. Tehdy jsme s Garrym bydleli v Saň Clemente a Garry byl samá práce a žádná legrace a mně něco takového odjakživa nesedělo. Andrew mě potkal v jednom baru. Měl všechno, byl hezký, měl leteckou uniformu, byl pan Někdo. Opravdová klasa. Klasa, to jediné, co jsem chtěla. Šla jsem s ním ten první večer a bylo to jako v pohádce. Já jsem vlastně nevěděla, co je láska, dokud mi to Andrew neukázal. lan a Garry a ti ostatní, to bylo všechno jenom povrchní.

Andrew musel zpátky do Hamiltonu, ale na víkend vždycky přiletěl. Na ty víkendy jsem se těšila. Pak šel Garry na moře, ale jeho podobu jsem si ani vybavit nedovedla. Dodnes to nedokážu. Nakonec odjel Andrew a to bylo něco docela jiného. Dlouhé čekání a nakonec už ani nepsal.

Garry, ten psával, a taky se první vrátil domů. Už jsem to musela nějak vydržet. Koneckonců jsem byla jeho žena. Usadili jsme se v Laguna Beach a já mu připravovala jídlo a říkala „Dobrý den, jak se vám daří!“ těm jeho skvělým pacientům. O Andrewovi jsem se slovem nezmínila, ale on si to asi dal dohromady z toho, co jsem neřekla. Od Garryho návratu to nestálo za nic. Vydržela jsem to rok, a přitom jsem se dovídala o Andrewovi v Saň Clemetských novinách a odškrtávala si dny v kalendáři. Rok jsem je takhle škrtala den po dni. Vždycky jsem brzy ráno vstala, odškrtla den a vlezla si znovu do postele.

Jednou v sobotu ráno jsem už spát nešla. Sedla jsem na autobus, jela do Saň Clemente, zavolala Andrewa a začali jsme znovu, skoro každý víkend. To bylo myslím léto v čtyřicátém šestém. Ale nemělo to dlouhého trvání. V září mi dal sbohem a vrátil se dostudovat práva na Harvardu. Tu zimu jsem zůstala u Garryho. Byla to dlouhá zima. Když přišlo léto, bylo dobré, ale zas netrvalo věčně. Nikdy nic netrvá věčně. Příští rok, když v údolí nastaly deště a já viděla na kopcích tu zeleň, neudržela jsem se, už jsem ani neslyšela, co Garry povídá, jeho řeči mi šly jedním uchem tam a druhým ven. Nasedla jsem do vlaku a za Andrewem. Andrew měl byt, ale radost jsem mu svým příchodem neudělala. Říkal, že patřím k jeho prázdninám v Kalifornii, že se do jeho studentského života nehodím. Tehdy jsem to prohrála. Řekla jsem mu svý mínění a šla. Bylo to v březnu a zrovna padal sníh. Chtěla jsem skočit do řeky, jmenovala se zrovna Andrews River, z toho by se moh zbláznit. Aspoň jsem doufala.

Chvíli jsem na řeku koukala, jak do ní padaly sněhové vločky. Pak jsem došla na konečnou podzemní dráhy a jela do města. Ani rýmu jsem tehdy nechytila. Dlouhý čas jsem bydlela v blízkém sousedství, tím jsem se Andrewovi mstila. Jednou jsem ho zavolala a řekla mu, co dělám. Ale zavěsil. Tu noc to byly už třetí koleje, na které jsem koukala a nebyla v stavu se hnout dopředu ani zpátky.

Zahlíd mě tam nějakej podivín v košili s náprsenkou jak civím na ty koleje, a sbalil mě. Vyklubal se z něho taneční mistr z Toronta, Peter Marshal. Zbytek roku jsem ho podporovala. Snažil se dát dohromady společné číslo. Bůh je můj svědek, dělala jsem co mohla. Ale nebyla jsem příliš obratná či co. On zas byl starý a klouby měl samou dnu. Nakonec jsme dostali angažmá v nočních podnicích třetí třídy. Naposledy jsme uvízli v Chicagu. Já tam dělala číšnici v jedny pivnici, snažila se stlouct něco peněz pro svýho tanečníka, aby si moh zařídit taneční studio, ale nic z toho nebylo. A takhle nám to nevyšlo několikrát. Peter všechno zvrtal a útek, mě nechal na holičkách. Tehdy zas vstoupil do mýho života lan.“

„To je dost.“

„Chtěl jste to komplet,“ řekla zatvrzele a kysele se usmála. Tohle je její historie, všechno, čím se v životě může vykázat, a ona si ji vypoví po svém.

„lan se doslechl, že jsem v Chicagu v base za vyděračství. To už se mu zase dařilo, byl takový středně velký zvíře v místních bandách. Měl u policie slovo a nezapomněl na mě. Tak mě z ty bryndy výtah. Po tolika letech jsem se nastěhovala zpátky k lanoví a jeho sestře. Žádná třída, ale prachy byly. A já měla o sebe postaráno.“

„A pak jste žili šťasně až do smrti, ale kvůli tomu tady nejste.“

„To není k smíchu,“ řekla. „lan začal mít halucinace, hůř než kdy předtím. Zhoršili se tak, že jsem nakonec poslala nějaký peníze Gar – rymu, abych se pojistila. Myslela jsem si, když to tam úplně vybouchne, budu moct přijít sem a dotáhnout život s Garrym. Oni o Garrym nevěděli.“

„Kdo oni?“

„lan a jeho sestra. Když lanoví vypověděla paměť, starala se mu Ima o finance. Na konci minulýho roku lan zešílel. Moh oddělat jednoho kapelníka, jen tak, bez důvodu. Odvezli jsme ho k lékaři a ten řek, že lan je nemocný už dvacet let a tohle že je poslední stádium. To už jsme ho v Chicagu nechat nemohli. Měl totiž v bandě nepřátele. Inkasisti i ti dole s bouchačkama byli najednou proti němu. lan vlastně do toho jejich vyděračskýho podniku nikdy nic nedal. Vrazil do něj jedině pověst tvrdýho hocha a konekce. Dovědět se, že se pomátl, tak s ním skončili nebo zlikvidovali. Proto jsme přijeli do Kalifornie. Imu jsem uvrtala na Saň Clemente.

Mně totiž už od ty doby, kdy mě tehdy Andrew Lawton vykop ze svýho života, vrtal v hlavě určitej nápad. On si myslí, že jsem chudá, a co když se vrátím do Saň Clemente a uvidí, že jsem bohatá? Zalituje. Takhle kolem něho půjdu po ulici a budu dělat, že ho neznám. Tak jsem si to malovala. Když jsem ho nakonec zas uviděla, otočila jsem se jak na obrtlíku a zas šlo všechno po stáru, soboty večer u něho v ateliéru.

Z toho, co mi v minulosti proved, jsem si nic nedělala. Byl to jediný muž, s kterým se mi chtělo být. A zas bylo všecko jako za starých časů, až to před dvěma týdny prasklo. To se o mně a o Andrewovi dověděl lan.“ Ustala, oči jako zamlžená modrá ocel.

„Od koho se to dověděl? Od Lisí?“

„Ani nápad. Lisa byla má jediná skutečná přítelkyně. Navíc to byla ošetřovatelka. Měla psychické – psychiatrické školení. Přece by se takhle špatně nezachovala ke svému pacientovi. Právě ona nás varovala, že je lan na válečné stezce. Přijela do hor taxíkem chvíli před ním.“

„A kdo poslal lana na válečnou stezku?“

„Ima, aspoň tak jsme si to vysvětlovali. Lisa mě odvezla do hotelu, abych na schůzku s Andrewem přišla včas. Když se vrátila domů, Ima ji vyslýchala, kde jsem a s kým. Lisa nechtěla mluvit a Ima ji vyhodila. Ima o tom všem už věděla. Pustila lana na svobodu a poštvala ho na nás.

To fantazírování bylo snad už v rodině. Ať to bylo co bylo, došlo to tak daleko, že dala lanoví nabitou pistoli a zelenou. Tehdy jsem to nechápala. Byla jsem v ateliéru s Lisou, když se to stalo. Hleděla jsem z okna a viděla lana s Imou v autě. Andrew šel k němu, nevěděl, jaké mu hrozí nebezpečí. Andrew došel až k vozu a vtom ho lan střelil. Andrew upadl a zase vstal. Ima vytrhla lanoví pistoly z ruky. Všichni jsrne se na něho vrhli a zkrotili ho. Potom nám Ima sehrála komedii, jak ji prý lan donutil, aby ho tam dovezla. Já jí tehdy na to naletěla. Měla jsem strach jí nevěřit. Mám z Imy odjakživa strach.

Říkala, že výstřel se musí ututlat, nebo bude zle. Musí se to udělat tak, jako by se nic nestalo. Do nemocnice Andrew nesměl, a přitom ležel raněný ve voze. S Imou jsem se bála dohadovat. Vzala jsem, co jsem v ateliéru měla svého, a Andrewa s Lisou jsem odvezla průsmykem do Laguna Beach.

Garryho Couwaye jsem předtím na jaře a v létě několikrát navštívila pro případ, že bych ho někdy potřebovala. Myslel, že pracuju v Los Angeles jako švadlena. Vycházeli jsme spolu dost dobře, ale říct mu pravdu jsem nemohla. Nemohla jsem mu říct, že jeden milenec postřelil druhého a on že má nakonec všechno napravit. Zahrála jsem to na Garryho nejlíp, jak jsem uměla. Namluvila jsem mu, že si Andrew na mě dovoloval a já že ho sama postřelila. Lisa byla se mnou. Andrew už mluvit nemoh.

Garry mi uvěřil. Musela jsem mu slíbit, že když dá Andrewa do pořádku, zůstanu u něj a budu s ním spát. Slíbila jsem.

Rána byla možná horší, než se zpočátku zdálo, anebo není Garry žádný velký chirurg. Za to, co se stalo, dával potom vinu Lise, byla při operaci a Garry tvrdil, že to zpackala ona. Garry je člověk, který odjakživa svaluje vinu na bedra jiných. Prostě Andrew tu noc zemřel, přímo na vyšetřovacím stole, ještě než se probral z narkózy.“

„A kdo mu dával narkózu?“

„Nevím. Já u toho nebyla. Nemohla jsem se dívat, jak krvácí.“

„Vy jste ale divná, Torri.“

„Já zas myslím, že ne. Jak jsem se mohla dívat na Garryho, jak do něj řeže. Andrew byl můj. Milovala jsem ho.“ Odmlčela se.

„Já vám povím, co je opravdu divné,“ pokračovala: „Lidi, které sám máte rád, nikdy nejsou ti, kteří mají rádi vás. Lidé, kteří mají rádi vás, tak jak mě miloval Garry, jsou ti, které zas nemůžete milovat vy. Garry byl hodný člověk, když jsem ho poznala. Jenže byl do mě šíleně zamilovaný. A já ho nemohla mít ráda, nikdy, a on byl příliš chytrý, aby se dal nějak ošidit. To ho zničilo.

Tehdy v neděli ráno udělal něco strašně divnýho. Andrewa měl mrtvýho v domě a myslil si, že jsem ho zastřelila já. Už jsem svou povídačku změnit nemohla, na to bylo příliš pozdě. Garry se bál, že mě zase ztratí, a to ho k tomu dohnalo. Andrewa rozčtvrtil, rozřezal na kusy, jako řezník. Dveře do sklepa přede mnou zamkl, nechtěl mě tam pustit. Tušila jsem, co tam dělá, podle hluku, který působil. Dole v prádelně byla vana na prádlo a starý plynový sporák. Zůstalo to tam po jeho zemřelé matce. Když skončil, nezbylo nic jenom kosti. Příští tři noci je dával dohromady, spojoval je drátem. Garry byl odjakživa šikovný. Když měl všecko sdrátkovaný a nalakovaný a uschlý, přišrouboval na kostru štítek z jednoho dodavatelství lékařských potřeb a pověsil ji do kamrlíku ve zdi. Povídal, že tohle je pro mě memento a že jestli ho někdy opustím – „ Přejela si nehtem přes hrdlo. Z vedlejšího pokoje zazněl tlumený výkřik.

„A to že je váš důkaz?“ řekl jsem hlasitě.

„Najdete ji v kamrlíku v ordinaci. Pokud jste ji už nenašel.“

„A co udělal s Andrewovým vozem?“

„Ten ukryl dole ve stodole pod stará prkna a dehtovanou plachtu. Já mu s tím pomáhala.“

„A upálit Slima Waliho jste mu taky pomáhala, když Slim auto objevil?“

Torri mě neslyšela. V sousední místnosti se ozývaly přerývané vzlyky. Torri je poslouchala, strhané rysy v obličeji jí povolovaly jako mokrý jíl

„Vy jste mě podved, vy lháři!“

Za skleněnými dveřmi cosi žuchlo. Šel jsem k nim. Těžko se daly otevřít, protože Leslie omdlela a skácela se před ně. Úzkým otvorem jsem sáhl dovnitř a otočil Leslii na znak. Otevřela oči:

„Odpusťte. Já jsem takový blázen.“

Chtěl jsem jí podat trochu vody. Torri byla mžikem u dveří a lomcovala patentním závěrem. Balíky peněz zmizely.

„Sedněte si,“ křikl jsem na ni. „Ještě jsem s vámi neskončil!“

Neodpověděla. Všechnu svou zbývající energii soustředila na útěk. Zámek povolil. Dveře se otevřely dovnitř. Z chodby do nich strčila Ima.

Ima měla pěnu u úst. Oči slepé a stejně temné, jak jsem to viděl v očích jejího bratra. Jenže držela v ruce skutečnou pistoli.

„Hned mě napadlo, že budeš tady u něj! Takhle se platí, Sklowská, práskačům a falešným přátelům!“

„Nestřílej! Nedělej to!“ Torri ztratila rovnováhu, jak se opírala do otvírajících se dveří, ještě stále odhodlána uniknout.

Uskočil jsem ke zdi a rychle vytáhl revolver, ale ne dost rychle. Pod nárazem první rány z Iminy pistole Torri zavrávorala a po druhé se skácela na zem. Dvojitý výstřel mě ohlušil, jako by mi praskla lebka.

Dobře jsem zamířil. Ima zemřela vstoje, na špinavou díru ve spánku, a žuchla o podlahu. Leslii jsem držel za ruku, dokud nepřišla policie. Zpočátku měla prsty studené jako led. Po chvíli trochu teplejší a cítil jsem, že srdce jí bije.

KAPITOLA 30.

Hvězdnatá obloha se klenula nad městem jako křišťálová klenba. Dno údolí bylo jako dno jeskyně a hory jako tupé stalagmity na třpytivých stěnách. Jakmile jsem sjel z dálnice, byly ulice Laguna Beach opuštěné. Půlnoční budovy odbarvené žlutým měsícem stály jako šedé stíny na svých vlastních stínech.

Zaparkoval jsem u chodníku před Couwayovými, zazvonil jsem a poslouchal, jak to uvnitř domu kvílí. Na konci chodby vrzly a otevřely se dveře. Rozšiřujícím se paprskem světla prošel Couway a zavřel za sebou. Strčil obličej k oknu. Vypadal pomačkaný a nečistý jako uhlový autoportrét, který někdo zahodil.

Otevřel vchod. „Co se děje? Co vás sem přivádí?“

„Ukažte mi ruce, doktore!“ Sám jsem mu předvedl, že držím revolver.

Vykročil na verandu, v modrácích se zipem jako nafouklý panák, a vystrčil prázdné ruce.

„Mám je špinavé,“ omlouval se. „Trochu jsem v domě uklízel.“

„Vaše žena je mrtvá.“

„Ano. Vím. Volali mi z Los Angeles. Zrovna se chystám na cestu.“ Na můj revolver shlédl jen letmo jako na nějakou oplzlost, o které se nesluší hovořit. „Možná vás pro mě posílají.“

„Přišel jsem sám.“

„Slídit, jak mě to zkruší, pane Davisi?“ zeptal se s mírnou ironií. „To budete zklamán. Já žádné hoře cítit nemohu, pro ni ne. Kvůli ní jsem už příliš mnoho vytrpěl.“ Obrátil špinavé dlaně a podíval se do nich. „Nemám nic.“ Jeho pěsti se zvolna sevřely a zachytily jen měsíční svit. „Kdo je ta žena, co ji zavraždila?“

„Ima Fenwicková. Ta je taky mrtvá. Sám jsem ji zastřelil.“

„Za to jsem vám vděčný.“ Jeho slova byla stejně efemérní jako dvě pěsti plné měsíčního svitu. „A proč to mé ženě udělala?“

„Měla k tomu různé důvody. První byl, že vaše žena mohla svědčit.“

„Torri? Svědčit?“

„Byla při tom, když zastřelili Lawtona.“

„Kdo proboha byl ten Lawton?“

„Vy to víte stejně dobře jako já, doktore. Byl to milenec vaší ženy skoro po celou dobu vašeho manželství.“

Couway se rozhlédl po opuštěné ulici. „Pojďte dál,“ řekl nervózně. „Mám jen pár minut, ale můžeme hovořit tam.“

Poodstoupil a chtěl mě nechat vejít prvního, zachovávaje formální zdvořilost jako provazolezec, který se bojí podívat dolů. Já jsem jen mávl pistolí, ať jde napřed, a šel za ním čekárnou do ordinace. Po chladivém nočním vzduchu bylo uvnitř v domě horko k zalknutí.

Přitáhl jsem si otáčecí židli doprostřed místnosti. „Posaďte se a pryč od stolu!“

„Vy jste ale vlídný hostitel,“ řekl s kyselým úsměvem. „To bývala Torri taky, svým způsobem. Nebudu popírat, že jsem o jejím poměru s Lawtonem věděl. Nebo že jsem měl radost, když ho zastřelila. Připadalo mi to jako vhodné, že právě ona zničila toho zpupného mladíka.“

„Toho nezničila Torri.“

„Bohužel se mýlíte. Teď, když je Torri mrtvá, vám můžu říct pravdu. Přiznala se mi, že ho zastřelila.“

„Lhala vám.“

Stál rozkročený a zarputilý pod světlem a kýval hlavou ze strany na stranu. „Nemohla lhát. O takové věci přece nikdo nelže.“

„Ale Torri lhala. Jedině tak vás totiž mohla přemluvit, abyste ho ošetřil. Zločin ve skutečnosti spáchala Ima Fenwicková. Torri, jak jsem už řekl, byla svědkyní.“

Couway se zhroutil na židly. „Víte to určitě?“

„U soudu bych to dokázat nemohl. Ani nemusím. Ima je mrtva a s ní všichni kompetentní svědkové: Lawton, Lisa a Torri.“

„A ta ženská je všechny zavraždila? Co to bylo za ženu?“

„Tvrdší a odpornější se sotva najde. Ale ona je všechny nezabila. Ta zabila jediné Torri. Měla dojem, že ji Torri šla udat.“

„Říkal jste, že zavraždila Lawtona.“

„Ne tak doslova.“

„Ale říkal jste, že ten zločin spáchala,“ trval na svém.

„Její zločin byl pokus o vraždu spáchaný v zastoupení, ale Lawtona jste dorazil vy. Myslím, že mohl dodnes žít, kdybyste ho byl nedorazil.“

Couway sebou prudce trhl. Veliké umazané ruce zkřížil na břiše. Palcem a ukazováčkem škubl za zip na modrácích, jako by to byla zašitá rána v těle.

Našel svůj hlas: „Tohle je naprostý nesmysl. Ani fakt, ani úmysl mi nemůžete dokázat. Lawtonova smrt byla čirá náhoda. Nedokázal jsem zastavit vnitřní krvácení.“

„A mrtvolu jste zničil. To je moc závazná okolnost.“

„Kdybyste to mohl dokázat. Ale žádná mrtvola neexistuje. Nemáte nic.“ Byla to ozvěna toho, co předtím řekl o sobě.

„Lawtonovi kosti postačí.“

„Jaké kosti?“

„Ta kostra, co jste sestavil, abyste držel Torri v šachu. Z té je teď léčka pro vás.“

„Teď už vám vůbec nerozumím.“

Pohnul jsem pistolí v ruce, abych ho na ni upozornil.

„Otevřte přístěnek!“

Vstal a pořád se ještě držel v pasu, kde ho zasáhlo mé obvinění. Nějak se mi zdálo, zeje až příliš ochoten. Přístěnek byl prázdný. Couway zavřel dveře a opřel se o ně. Jeho melancholický úsměv s vyceněnými dlouhými zuby byl stejný jako mrtvý úsměv nepřítomné lebky.

„Kde je, doktore? Kam jste ji dal?“

„Možná si ji vzala s sebou Torri. To by se taky hodilo.“

Vedle dveří do přístěnku byla na podlaze železná mříž. Couway na ní bezděky spočinul pohledem o vteřinuu déle než měl. Mříž zakrývala výstup staromódního vytápěcího systému horkým vzduchem. Držel jsem Couwaye v šachu pistolí, sehnul jsem se a dotkl se jí. Byla teplá a pod ní jsem ucítil tetelící se oheň.

„Ukažte mi pec!“

Couway stál přímo proti dveřím a oči mu bledě světélkovaly, jako by patřily nějakému trýzněnému živočichu, kterého má v těle. Náhle poklesl, ale já jsem jeho povolnosti nevěřil. Byla napjatá a nebezpečná. Držel jsem mu pistoli v zádech a spolu jsme prošli domem a dolů po schodech do suterénu.

V suterénu se svítilo. Nekrytá žárovka pověšená na drátě vrhala špinavé, pronikavé žluté světlo na police s prázdnými lahvemi, rozbitý nábytek, noviny a časopisy, celé generace pavučin. Rezatý tříhořákový plynový sporák se krčil na lavici u schodů a na zdi nad ním visel měděný kotel, zprohýbaný a zelený věkem. Couway se tomuto koutu vyhnul.

V druhém koutě za hrubou prkennou přepážkou funěla stará litinová pec jako býk. Kopl jsem do dveří ohniště, až se otevřely, a viděl jsem, co tam uprostřed ohně leží: lebka olizovaná plameny ve fénixově rudém hnízdě kostí.

Couway stál nepřítomně vedle mne. Oranžová zář mu matně pohrávala na dolní části obličeje. Na okamžik vypadal mladý a usměvavý.

„Uhaste to!“

Trhnutím se vzpamatoval. „To nemohu. Nevím jak.“

„Něco si vymyslete a hodně rychle! Ty kosti mají pro mě cenu peněz.“

Nasadil hadici na kohoutek v nádrži s horkou vodou a proud obrátil do ohně. Z dvířek vyrazila syčící pára.

Couway se rozkašlal, odpotácel se od dvířek a usedl na hromadu třísek u prkenné přepážky. Nahlédl jsem do zčernalého ohniště: ohořelé kosti za pět tisíc dolarů bylo všechno, co z toho fešáka zůstalo. Fuj, vydělávat si peníze prodáváním umrlčích kostí, je hnus. Kopl jsem do železných dvířek a přibouchl je. Couway vypadal jako další umrlec.

„Jste hotov učinit doznání?“

„Nikdy,“ odpověděl. „Mně nedokážou usvědčit.“

„Pamatujte, mohou to zkoušet třikrát!“

„Jak to třikrát?“

„Kdyby šlo jen o Lawtona, pak by třeba byla možné pochybovat, dokonce by se našel i soucit. Odvedl vám Torri. Proto, abyste nechal skalpel zajet do jeho útrob, jste měl jisté ospravedlnění.“

Na to řekl hlubším hlasem: „Můj nepřítel byl vydán do rukou mých.“ Potom zmateně otevřel oči, jako by byl promluvil ve spánku a budil se z příšerného snu.

„Na Lisu se to nevztahuje. Ta se vám snažila pomáhat.“

Couway se zasmál. S velikým úsilím smích potlačil a přiměl se k mlčení.

„Než byla Torri dnes v noci zavražděna, prozradila mi, že Lisa u operace asistovala. Lisa tedy mohla vědět, kdo a jak Lawtona zabil. Když se to na ni tak sesypalo – sváry s bytnou, ztracené místo, detektivové na stopě – napadlo ji, že to, co ví, prodá Lawtonově rodině. Jenže udělala chybu, když k vám včera přišla a dala vám možnost zasáhnout, nežli sama udělá něco nenapravitelného.

Jestliže dostane peníze od vás, nebude vás muset shodit ani sama sebe zaplést do vraždy. Dal jste jí tolik, kolik jste měl zrovna po ruce, dost na to, aby si koupila jízdenku a vypadla z města. Hned jste si ovšem pojistil, že vlakem neodjede, protože jste jí z kabelky ukradl klíč od motelu. Lisa tedy vlak zmeškala. Dokonale. Když se potom vrátila do motelu, čekal jste na ni v pokoji. Snažila se bránit nožem. A vy jste zápas vyhrál.“

„To nemůžete dokázat,“ řekl Couway. Hluboko se předklonil a zíral na vlhkou betonovou podlahu.

„Však on se svědek najde. I když ne Glorie, někdo vás určitě viděl vycházet z domu. Určitě jste cestou do motelu Seaview nebo zpátky potkal někoho, kdo vás zná. Budu-li muset, obejdu třeba celé město.“

Hlava mu vyskočila, jako by si byl pod bradou uvázal smyčku. Věděl totiž, že ho viděli. „A proč to děláte? Proč mě nenávidíte?“ Neptal se jenom mne. Ptal se všech, kteří ho za celý život znali a neměli rádi.

„Lisa byla ještě mladá,“ řekl jsem. „Měla chlapce a chtěla si ho vzít. Takhle měli líbánky v márnici a Bruče je ještě pořád ve vězení a potí se tam za vás. Myslíte, že stojíte za všechno to zlo, co jste napáchal?“

Mlčel.

„Nejde jen o osoby, které jste zabil. Ale vy jste masakroval, ničil a snažil se spálit, co je lidské. Myslet na člověka vás dráždí. Vy a íma Fenwicková víte moc dobře, že lidem nesaháte ani po kotníky. Víte, že vypadáte jako prašiví. I takový Slim Wali, co se tak honil za dolarem, vypadal lip než vy. Tak proto jste mu musel spálit obličej. Že jste to tak udělal?“

„To není pravda. Vymáhal peníze. A já žádné neměl.“

„Mohl jste ustoupit,“ řekl jsem mu. „Jenže to vás nikdy nenapadlo. Až do teďka ne. Slim našel ve stodole buicka. Ha, nový nepřítel. Přirozeně musel zemřít. Takže když si přišel pro peníze, měl jste na něho připravené Lawtonovy šaty, pochodeň a plechovku benzínu. Určité to vypadalo jako báječný plán: zbavím se Waliho a zároveň dokážu, že Lawton zahynul při nehodě. Jenže tím jste dosáhl jedině toho, že Torri pochopila, co jste vlastně udělal. Sotva jste jí řekl, kde vůz našli, věděla, že Slima jste zabil vy. A proto vás nechala.“

„Ano, odešla ode mne. Po tom všem, co jsem pro ni udělal.“

„Ne pro ni. Pro sebe. Zabil jste dva muže a ženu, protože ohrožovali vaši bezpečnost. A Torri byste taky zabil nebýt toho, že rychle zmizela. Sama mi to neřekla, ale nejspíš to věděla. Vlastně jste ji chtěl zabít hned od začátku, jenže to jste se bál.“

Zachvěl se a zakryl si oči dlaní. „Proč mě mučíte?“

„Potřebuju doznání.“

Trvalo několik minut, než se zase ovládl. Když si odkryl tvář, byla už hladká a vyzáblá. Oči měl jaksi menší a tmavší. Jiskra v nich pohasla.

Neohrabaně vstal z hromady polínek a váhavě ke mně vykročil.

„Hned se vám doznám, pane Davisi, jen mě na okamžik pusťte k mým lékům.“

„To ne.“

„Všem nám to ušetří starosti a čas.“

„To je příliš snadné. Já si totiž od tohoto případu slibuju jedno zadostučinění: Vidět, jak vy jdete do vězení a Bruče Harris ven.“

„Jste vy ale kus tvrdého chlapa.“

„Aspoň doufám. Děsí mě jenom baby a zbabělci, kteří se nad sebou můžou ufňukat. Jako vy.“ Už jsem měl dost toho suterénu, plného starého harampádí, mokrého, horkého a odporného zmařenými tužbami. „Pojďme, Couway!“

Venku zatím nažloutlý měsíc postoupil výš mezi hvězdy. Couway k nim vzhlédl, jako by se z noci byla skutečně stala jeskyně stínů.

„Opravdu pro ni truchlím. Měl jsem ji rád. Všechno na světě bych pro ni udělal.“

Sestupoval po schodech z verandy a jeho krátký černý stín se táhl a vrávoral za ním.