Colleen Hoover

Slammed 01. Život jedna báseň

První část

1.

Jsem nikde, tak nikde, jak se dá. Bodlo by někde, kdo z vás ho má? THE AVETT BROTHERS, „SALINA“

Naložili jsme s Kelem poslední věci do stěhovacího auta. Zatáhla jsem zašupovací dveře a zajistila západkou osmnáct let vzpomínek, včetně těch na tátu.

Bylo to už šest měsíců, co umřel. Dost dlouho na to, aby už se můj devítiletý bráška Kel nerozbrečel pokaždé, když jsme o tátovi začali. Ale ještě brzo na to, abychom si zvykli na finanční omezení rodiny s jedním živitelem. Už jsme si nemohli dovolit zůstat v Texasu.

Jenže to byl jediný domov, jaký jsem kdy poznala.

„Přestaň být tak pesimistická, Lake,“ ozvala se mamka a podala mi klíče od domu.

„Podle mě se ti v Michiganu bude líbit.“

Nikdy mi neříkala jménem, kterým mě úředně pokřtili. Prý se kvůli tomu s tátou dohadovali skoro celých devět měsíců. Mámě se líbilo Layla podle té písničky Erika Claptona. Táta chtěl Kennedy – „To je jedno, po kterém Kennedym, mám je rád všechny!“

Byly mi už tři dny, když je v nemocnici donutili k rozhodnutí. Naši se domluvili, že použijí první tři písmena z obou jmen a já budu Layken. Ale nikdy mi tak neříkali.

Napodobila jsem mámin tón. „Přestaň být tak optimistická, mami! Podle mě budu Michigan nenávidět.“

Máma je mistr v tom, jak mi sdělit obsáhlé výchovné ponaučení jediným pohledem. Teď mi ho věnovala.

Vyšla jsem po schodech na verandu a vydala se na poslední obchůzku po domě, jestli v něm něco nezůstalo, než ho naposledy zamkneme. Všechny místnosti byly strašidelně

prázdné. Vůbec mi to nepřipadalo, že procházím domem, ve kterém jsem bydlela od narození. Posledních šest měsíců ale spolykal vír emocí – výhradně těch špatných. Věděla jsem, že se z tohohle domu jednou nevyhnutelně odstěhuju… jen jsem si představovala, že to bude až po maturitě.

Stála jsem v místnosti, která už nebyla naší kuchyní, a najednou jsem zahlédla červenou plastovou sponku do vlasů. Ležela pod linkou, v místech, kde byla lednice. Sehnula jsem se pro ni, očistila ji od prachu a otočila v prstech.

„Zase to doroste,“ prohlásil táta.

Bylo mi pět let, když jsem v koupelně našla ležet máminy nůžky. Zkusila jsem s nimi udělat to, co by asi napadlo většinu dětí mého věku. Ostříhala jsem si vlasy.

„Máma se bude zlobíííít,“ kvílela jsem potom. Nějak jsem čekala, že až se pokochám svým novým účesem, vlasy mi hned zase dorostou a nikdo si toho nevšimne. Ušmikla jsem si pořádný zub v ofině a pak jsem asi hodinu seděla u zrcadla a čekala, až vlasy dorostou. Posbírala jsem hnědé pramínky z podlahy a podržela je v ruce. Přemýšlela jsem, jak bych si je připevnila zpátky. Když mi došlo, že nijak, rozbrečela jsem se.

Když přišel táta do koupelny a viděl, co jsem udělala, jen se rozesmál, popadl mě do náruče a posadil na pult vedle umývadla. „Máma si toho nevšimne, Lake,“ slíbil a sehnul se ke skříňce. „Náhodou tady mám jedno takové kouzlo…“ Natáhl ke mně zavřenou pěst, uvolnil prsty – a na dlani mu ležela červená sponka. „Když si ji dáš do vlasů, maminka nebude nic vědět.“ Shrnul mi zbytky ofiny ke straně a upevnil vlasy sponkou. Pak mě otočil k zrcadlu. „Vidíš? Lake jako nová!“

Dívala jsem se na svůj odraz v zrcadle a připadala si jako nejšťastnější holčička na světě.

Neznala jsem žádnou jinou, která by se mohla pochlubit tatínkem, co rozdává kouzelné sponky.

Nosila jsem ji ve vlasech dva měsíce a máma nikdy neřekla ani slovo. Když jsem si to teď vybavila, došlo mi, že ji asi táta varoval, aby o tom nemluvila. Ale v pěti letech jsem byla přesvědčená, že je to kouzlo.

Podobám se spíš mámě než tátovi. Jsme stejně velké. Po dvou dětech už se máma sice nevejde do mých džínů, ale jinak si můžeme půjčovat všechno oblečení. Obě máme hnědé vlasy, které jsou za sucha rovné a ve vlhku se zkroutí. Máma má oči smaragdové jako já, ale v trochu tmavším odstínu. I když to může být jen tím, že má bledší pleť, takže jí oči víc vyniknou.

Vždycky jsem ale ve všem dávala přednost tátovi. Měli jsme stejný suchý smysl pro humor, stejnou povahu, líbila se nám stejná muzika, smáli jsme se podobným věcem. Kel je na tom jinak. Po tátovi zdědil všechny fyzické rysy, špinavé blond vlasy i jemný obličej. Na devět let je malý, ale povahou dohání to, co mu schází v centimetrech.

Přešla jsem ke kohoutku nad dřezem a pustila vodu, abych si z prstů smyla třináctiletou špínu a mastnotu. Kel vešel do kuchyně ve chvíli, kdy jsem si otírala dlaně o džíny. Je to zvláštní dítě, i když bych ho nemohla mít víc ráda. Hraje si třeba hru, které říká „den pozadu“: to celý den chodí pozpátku, mluví pozpátku, a u jídla chce nejdřív zákusek.

Možná to dělá proto, že mezi námi dvěma je tak velký věkový rozdíl a další sourozence nemáme. Připadá si jako jedináček, takže se doma musí sám zabavit.

„Dělat máš že říkala máma Layken,“ pronesl pozpátku.

Zastrčila jsem sponku do kapsy džínů a zamířila ke dveřím, které jsem za námi naposledy zamknula.

Dalších pár dní jsme se s mámou střídaly za volanty mého džípu a půjčeného stěhovacího auta. Dvakrát jsme se na noc stavili v motelu. Kel si přesedal od mámy ke mně. Ke konci cesty jel ve stěhováku se mnou. Poslední noc už jsme nezastavovali, ujeli jsme devět únavných hodin za tmy, jen s krátkou přestávkou. Když jsme se blížili k našemu novému domovu ve městě Ypsilanti, rozhlížela jsem se kolem. Bylo září, ale v autě jsem musela mít puštěné topení. Rozhodně budu potřebovat obnovit šatník.

Naposledy jsem zatočila volantem doprava a GPS navigace mě ujistila, že jsem „dojela na místo určení“.

Málem jsem se zasmála nahlas. Kdo mi ho určil? Osud?

Stála jsem ve slepé ulici. Nebyla moc dlouhá, po každé straně stálo osm přízemních domků. Na jedné příjezdové cestě jsem zahlédla koš na basket, takže jsem zadoufala, že by tu Kel mohl najít nějakého kamaráda. Vypadalo to jako slušná čtvrť. Trávníky na zahradách byly vzorně posekané, chodníky čisté, jen tady bylo nějak moc betonu. Skoro samý beton… Už teď se mi stýskalo po domově.

Náš nový domácí nám poslal mailem fotku domu, který jsme si pronajali. Hned jsem ho podle ní poznala. Byl malý… hodně malý. V Texasu jsme měli sídlo v rančerském stylu

a kolem stovky metrů čtverečních pozemků. Tohle stavení mělo jen miniaturní zahrádku,

a i v té byl hlavně beton a sádroví trpaslíci. Přední dveře se otevřely, vyšel z nich starší muž

– asi náš domácí – a zamával na mě.

Popojela jsem o pár metrů za dům, abych mohla nacouvat na příjezdovou cestu tak, aby se zadní část stěhováku ocitla co nejblíž dveří. Než jsem zařadila zpátečku, natáhla jsem se vedle a zatřásla s Kelem, abych ho probrala. Od Indiany spal.

„Kele, vzbuď se,“ sykla jsem na něj. „Dojeli jsme na místo určení.“

Natáhl si nohy a zívnul. Pak se naklonil k okýnku, aby si prohlédl náš nový dům. „Jé, je tam nějakej kluk!“ zajásal. „Myslíš, že bydlí v našem domě?“

„Doufám, že ne,“ zamumlala jsem. „Asi v sousedním. Tak vyskoč a seznam se s ním, já zatím zacouvám.“

Když se mi to úspěšně podařilo, vyřadila jsem rychlost, zatáhla za ruční brzdu a vypnula motor. Máma zastavila v džípu vedle. Dívala jsem se, jak vystupuje a zdraví se s domácím. Já se svezla na sedadle trochu níž, opřela si nohy o přístrojovou desku a dívala se na Kela. Seznámení zřejmě proběhlo rychle, protože už na sebe s klukem útočili imaginárními meči. Záviděla jsem mu. To, jak se snadno dokázal smířit se stěhováním. To, že já v rodině byla tím obtížným, zatrpklým dítětem.

Když se máma rozhodla přestěhovat, byl nejdřív taky rozčilený. Hlavně proto, že to bylo uprostřed jeho sezóny baseballové Malé ligy. Doma měl kamarády, které nechtěl opustit – ale v devíti letech je nejlepší kamarád stejně obvykle ten neviditelný (co se dá přestěhovat). Mamce se ho brzo povedlo ukonejšit tím, že se v Michiganu může zapsat na hokej, po kterém v Texasu marně toužil – na zemědělském jihu je dost obtížné ho hrát. Když mu to slíbila, Michigan se mu začal zamlouvat. Pokud z něj nebyl přímo nadšený.

Já chápala, proč se musíme přestěhovat. Táta vydělával slušné peníze, byl vedoucím obchodu s natěračskými potřebami. Máma je zdravotní sestra, ale pracovala jen nárazově – většinou byla doma a starala se o nás. Asi měsíc po tátově smrti se jí podařilo získat místo na plný úvazek, ale viděla jsem, jak je vyčerpaná ze všeho toho truchlení pro tátu

a z odpovědnosti za celou rodinu, která najednou ležela jen na ní.

Jednou večer si nás zavolala a vysvětlila nám, že nevydělá dost peněz na to, aby mohla platit všechny účty a ještě splátky hypotéky. Říkala, že sehnala práci, kde jí nabízejí větší plat, ale museli bychom se přestěhovat. To místo jí sehnala její kamarádka ze střední školy Brenda. Vyrůstaly spolu v Ypsilanti nedaleko Detroitu, kde máma prožila dětství. Dají jí tam podstatně víc peněz než tady v Texasu, takže není o čem přemýšlet – musí to přijmout. Nevyčítala jsem jí to. Babička s dědečkem už byli po smrti a máma neměla nikoho, kdo by jí pomohl. Chápala jsem, proč se musíme přestěhovat. Ale chápat a smířit se s tím není totéž.

„Layken, seš mrtvá!“ zaječel Kevin otevřeným okýnkem a zabodl mi imaginární meč do krku. Čekal, že se zhroutím, ale já na něj jen protočila panenky. „Bodnul jsem tě. Umři!“ zavelel.

„Věř mi, já jsem mrtvá,“ zamumlala jsem, když jsem otevřela dvířka a vystoupila. Kel nahrbil ramínka a zíral chvíli na asfalt, ruka s „mečem“ mu ochable visela podél boku. Jeho nový kamarád, který na něj ještě před chvílí útočil zezadu, se zatvářil podobně zklamaně.

Okamžitě jsem zalitovala, že jsem na ně přenesla svou špatnou náladu.

„Já jsem mrtvá,“ pronesla jsem svým nejpříšernějším hlasem, „protože jsem zombie!“

Kluci zavřískli. Natáhla jsem ruce toporně před sebe, naklonila hlavu ke straně a začala vyrážet bublavé zvuky. „Mozky!“ zachroptěla jsem a začala pochodovat jako loutka kolem dodávky. „Chci mozky!“

Před kapotou dodávky jsem se zarazila, protože tam někdo stál. Někdo, kdo držel Kela a jeho nového kamaráda za límce.

„Mám je!“ zahalekal ten cizinec, zatímco kluci se mu s jekotem pokoušeli vytrhnout. Vypadal o pár let starší než já a o dost vyšší. Většina holek by ho asi popsala slovem

„sexy“, ale já nejsem většina holek. Kluci sebou zmítali a jemu se pod košilí napínaly svaly, jak se je snažil oba udržet.

Ti dva, druhý kluk a ten mladík, byli určitě sourozenci – na rozdíl od Kela a ode mě tam byla nepopiratelná fyzická podoba, pomineme-li ten velký věkový rozdíl. Oba měli hladkou olivovou pokožku, uhlově černé vlasy, dokonce i stejný sestřih. Mladík se rozesmál, když se Kelovi povedlo vykroutit se mu a začal na něj útočit svým imaginárním mečem. Podíval se na mě a rty naznačil: „Pomoc!“ Uvědomila jsem si, že jsem strnula ve své póze oživlé mrtvoly.

Můj první instinkt byl zapadnout zpátky do dodávky a schovat se tam na podlážce… asi tak do konce života. Místo toho jsem zachroptěla: „Mozky!“ a vrhla se na mladšího

z bratrů. Předstírala jsem, že mu chci ukousnout hlavu. Potom jsem ho začala lechtat a přitáhla si k lechtání i Kela, a nakonec jsme se svalili všichni na asfalt.

Když se mi povedlo narovnat se, starší kluk ke mně natáhl ruku: „Ahoj, já jsem Will.

Bydlíme přes ulici.“ Ukázal na protější dům na druhé straně silnice.

Stiskla jsem mu ji. „Ahoj, Layken. Já… asi budu bydlet tady.“ Ukázala jsem na domek za mnou.

Usmál se. Naše pravičky zůstaly zaklesnuté do sebe a oba jsme se odmlčeli. Nesnáším trapné chvíle.

„Tak vítej v Ypsilanti.“ Konečně mě pustil a zastrčil si ruku do kapsy rozepnuté bundy.

„Odkud jste se přestěhovali?“

„Z Texasu?“ Nechápu, proč jsem to vyslovila jako otázku. Nechápu, proč jsem si vůbec lámala hlavu s tím, že jsem to vyslovila jako otázku. Nechápu, proč jsem analyzovala

všechno, co nechápu – a proč jsem zrudla. To asi ten nedostatek spánku za minulé tři dny.

„Tak Texas?“ Mladík se zhoupl ze špiček na paty a trapnost našeho seznámení se ještě zvýšila, když jsem nedokázala prohodit nic dalšího. Will se sklonil k bratrovi a chytil ho za kotníky. Zvedl ho hlavou dolů. „Musím odvízt tady prcka do školy,“ prohlásil, otočil si ho a hodil na rameno. „Večer má přijít studená fronta. Měli byste se snažit nanosit toho domů co nejvíc. Špatný počasí má trvat pár dní. Kdybyste odpoledne potřebovali pomoc, stačí říct. Od čtyř budu doma, tak mi dej vědět, jo?“

„Jasně, díky,“ přikývla jsem. Will zamířil přes ulici a já se za nimi pořád dívala, dokud mě Kel „nebodl“ do boku. Svezla jsem se na kolena, chytila si oběma rukama „ránu“

a zhroutila se čelem k zemi. Kel vylezl na mě a dodělal mě bodnutím do krku. Zamžourala jsem přes ulici a viděla, že nás Will pozoruje. Pak přibouchl dvířka auta u zadního sedadla, přešel ke dveřím řidiče a zamával nám na rozloučenou.

Vynosit z auta většinu krabic a nábytku nám trvalo skoro celý den. Domácí nám pomohl s těžšími kousky, které jsme s mamkou neuzvedly. Pak už jsme byly moc unavené, než abychom začaly vynášet krabice z džípu, a rozhodly jsme se to nechat na zítřek. Když se skříň stěhováku vyprázdnila, byla jsem skoro smutná – že nemám záminku zajít pro pomoc k Willovi.

Sotva se nám podařilo složit u mě v ložnici moji postel, začala jsem si tam přenášet z haly krabice, které jsem měla nadepsané svým jménem. Po chvíli jsem si všimla, že se stíny v pokoji protahují. Vykoukla jsem z okna, a slunce už zapadalo. Buď jsou tady dny kratší, nebo jsem ztratila pojem o čase.

V kuchyni jsem našla mamku s Kelem, jak skládají nádobí z krabic do kuchyňské linky. Posadila jsem se na jednu vysokou stoličku u baru, který sloužil taky jako jídelní stůl – na jídelnu tady nezbylo dost místa. Uvnitř vážně nebylo moc prostoru. Když člověk vešel dovnitř předními dveřmi, byla tam malá chodba, která vedla do obývacího pokoje. Ten oddělovala od kuchyně další chodbička s oknem vpravo. Na zemi v obýváku ležel béžový koberec, upevněný u stěn dřevěnými lištami. Ostatní podlahy v domě byly dřevěné.

„Je tady tak čisto,“ pochvalovala si máma, když skládala talíře na sebe. „Ještě jsem tu nezahlídla žádný hmyz.“

V Texasu je hmyzu víc než stébel trávy. Pokud zrovna doma neplácáte mouchy, tak vyháníte vosy.

„Aspoň jedna dobrá věc na Michiganu,“ zamumlala jsem, otevřela krabici s pizzou, která ležela na pultě, a zadívala se, co je na výběr.

„Jedna dobrá věc?“ Máma se naklonila ke mně, vzala si z pizzy feferonku a strčila si ji do pusy. „Já myslela, že teď už jsou to nejmíň dvě.“

Předstírala jsem, že nechápu.

„Viděla jsem tě, jak ses ráno bavila s tím klukem,“ prohodila s úsměvem.

„Mami, prosím tě,“ pronesla jsem tak podrážděně, jak jsem dokázala. „Asi bychom neměli dávat najevo takovej úžas nad tím, že Texas není jedinej stát obydlenej mužskou populací.“ Vydala jsem se k ledničce a vytáhla z ní kolu.

„Co je to poplace?“ zeptal se Kel.

„Populace,“ opravila jsem ho. „To znamená obyvatelstvo, osídlení, zalidnění…“ Moje přípravné kurzy k maturitě nebyly zbytečné.

„Takže my jsme teď poplace Ypsilanti?“ shrnul Kel.

„Populace,“ zdůraznila jsem znova. Dojedla jsem další dílek pizzy a napila se koly. „Jo,

patříme k ní. A já jdu do postele. Jsem mrtvá, lidi.“

„Takže teď budeš populací svý ložnice,“ dodal Kel.

„Máš pravdu, cvrčku.“ Naklonila jsem se k němu, políbila ho do vlasů a vydala se k sobě.

Lehnout si konečně do postele bylo tak příjemné. Byla to aspoň moje stará postel

z domova, a lůžkoviny taky. Zavřela jsem oči a představila si, že jsem zase doma… ve své staré, teplé ložnici… Polštář i deka byly ledové. Přikryla jsem se až k bradě, abych se trochu zahřála. Ráno se musím ze všeho nejdřív podívat, kde je tady termostat.

To jsem taky udělala, sotva jsem ráno spustila bosé nohy na ledovou podlahu. Popadla jsem svetr, který jsem si včera vybalila, natáhla si ho přes pyžamo, a začala hledat ponožky.

Marně. Vydala jsem se po špičkách do haly, jednak abych nikoho nevzbudila, ale taky abych minimalizovala plochu, kterou mi do těla proudí chlad z dřevěné podlahy. Když jsem procházela kolem Kelova pokoje, uviděla jsem u dveří jeho bačkory s Darthem Vaderem.

Vklouzla jsem do nich, což mi přineslo jistou úlevu, a zamířila do kuchyně.

Rozhlédla jsem se po kávovaru, ale nikde jsem ho neviděla. Nejspíš ještě zůstal v džípu, což bylo hloupé, protože to bych musela vyjít ven. V tomhle absurdně studeném počasí.

Bundu jsem taky nikde neviděla. V Texasu ji člověk v září moc neužije. Vzala jsem

v kuchyni klíčky a usoudila, že to prostě zkusím do auta přeběhnout. Otevřela jsem dveře… a všude kolem domu byla nějaká bílá hmota. Trvalo mi pár vteřin, než mi to došlo… Sníh? V září? Sehnula jsem se a nabrala si ho do dlaně. V Texasu moc často nesněží, ale když už, je to úplně jiný sníh – spíš tvrdé kousky podobné kroupám. Michiganský sníh byl takový, jak jsem si ho vždycky představovala – lehounký, nadýchaný a studený! Rychle jsem ho upustila, otřela si ruku o svetr a rozběhla se k džípu.

Moc daleko jsem se nedostala. Sotva i druhý Darth Vader dopadl na zasněžený dvůr, už jsem před sebou džíp neviděla. Ležela jsem na zádech a zírala do jasně modré oblohy.

Okamžitě jsem ucítila bolest v pravém rameni. Musela jsem přistát na něčem tvrdém. Hrábla jsem pod sebe a vylovila jednoho z těch zahradních trpaslíků. Červenou čapku měl ulomenou. Šklebil se na mě. Zasténala jsem, popadla tu hrůzu do ruky a chystala se ji zahodit co nejdál, když mě zarazil něčí hlas.

„To není moc dobrej nápad!“

Hned jsem poznala Willa. Měl příjemný, konejšivý hlas jako můj táta, ale zároveň se v něm ozývalo něco autoritativního. Posadila jsem se zpříma a dívala se, jak kráčí po příjezdové cestě ke mně.

„Dobrý?“ zasmál se.

„Až s tímhle krámem praštím o zem, bude to lepší.“ Pokusila jsem se vysoukat na nohy, ale nepovedlo se mi to.

„To bys neměla. Trpaslíci nosí štěstí,“ prohlásil a natáhnul ke mně ruku. Vzal mi pidimužíka z ruky a opatrně ho postavil na zasněženou trávu.

„Jo.“ Otočila jsem se k pravému rameni a uviděla červený flek na rukávu svetru. „To mi teda přines.“

Will se okamžitě přestal pochechtávat, když mu došlo, že tam mám krev. „Ježíš, promiň.

Nesmál bych se, kdybych věděl, že seš zraněná.“

Vzal mě za druhou ruku a vytáhl na nohy. „Měla by sis to zalepit.“

„Netuším, kde máme lékárničku. Někde pod tou hromadou.“ Myslela jsem tu hromadu

zatím neotevřených beden.

„Tak pojď se mnou. Určitě doma nějaký náplasti máme.“

Svlékl si bundu, přehodil mi ji přes ramena, vzal mě za zdravou ruku a vedl mě přes ulici. Připadala jsem si trochu uboze, že si od něj nechám tak pomáhat – mohla bych klidně jít sama. Jenže jsem neprotestovala, i když jsem si připadala, jako bych zrazovala myšlenky feminismu. Stala se ze mě dáma v nesnázích.

U nich v domě jsem si sundala jeho bundu a odložila ji na pohovku v obývacím pokoji. Pak jsme šli do kuchyně. Všude bylo zhasnuto, takže jsem předpokládala, že rodina ještě spí. Jejich dům byl prostornější než náš. Postavený podobně, ale třeba obývací pokoj byl o pár čtverečních metrů větší. Měl arkýřové okno s výhledem do zahrady, ve kterém stála další pohovka.

Na stěně proti kuchyni viselo pár rodinných fotografií. Většinou na nich byl Will a jeho bratříček, na pár fotkách i rodiče. Chvíli jsem si je prohlížela, zatímco Will hledal v kuchyni obvazy. Kluci zřejmě zdědili geny po tátovi. Na jednom snímku, který vypadal jako nejnovější (ale stejně mu už pár let bylo) stál otec s rukama kolem ramen obou synů a tiskl je k sobě. Černé vlasy měl protkané šedinami a z tváře mu svítil široký úsměv pod hustým tmavým knírem. Rysy měl podobné jako Will – oběma se jim smály i oči, oba ukazovali stejně dokonale bílé zuby.

Willova matka vypadala úchvatně. Měla dlouhé blond vlasy a podle snímků jsem hádala, že bude dost vysoká. Žádné z jejích rysů jsem u kluků nerozpoznávala, možná že Will nebo oba zdědili spíš její povahu. Ty fotografie vypovídaly o největším rozdílu mezi tímhle

a naším domem: tohle byl domov.

Vydala jsem se do kuchyně a posadila se na barovou stoličku.

„Musí se to vyčistit, než si to zalepíš,“ ozval se Will. Vyhrnul si rukávy košile a pustil vodu do dřezu. Měl na sobě světle žlutou propínací košili, která byla ve světle zářivek trochu průsvitná. Pod látkou se rýsoval obrys tílka. Temeno hlavy mu sahalo až k okraji horní skříňky a podle obdobných rozměrů naší kuchyně jsem hádala, že je tak o patnáct centimetrů vyšší než já. Viděla jsem, jak si přehodil přes rameno černou kravatu, aby si ji nezamáčel. Vzápětí vypnul vodu a vydal se k baru za mnou. Zrudla jsem a vzala si od něj namočený ubrousek. Snad mu uniklo, kolik pozornosti jsem věnovala jeho fyziognomii.

„Je to dobrý.“ Stáhla jsem si z ramene rukáv svetru i pyžamo. „Dosáhnu si tam.“

Otřela jsem si zlehka ránu a Will mezitím rozdělal náplast. „Cos vyvádíš venku v sedm ráno v pyžamu?“ zeptal se. „Ještě jste všechno nevyložili?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Kafe,“ vypravila jsem ze sebe.

„Asi nebudeš ranní ptáče,“ prohodil Will. Neznělo to jako otázka.

Když se přiblížil zezadu s náplastí a já ucítila na krku jeho dech, zamrazilo mě. Zamnula jsem si ruce, zatímco Will přiložil náplast a zlehka ji uhladil.

„Tak, jako nová,“ pochválil mě.

„Díky. A náhodou, jsem ranní ptáče,“ ujistila jsem ho. „Po tom, co si dám kafe.“ Postavila jsem se a otočila se přes rameno. Předstírala jsem, že si kontroluju obvaz, ale spíš jsem promýšlela další tah. Už jsem mu poděkovala. Mohla bych se otočit a odejít, ale po tom, co mi tak ochotně pomáhal, by to bylo hrubé. Jenže když tady zůstanu a budu se pokoušet o zdvořilou konverzaci, třeba si bude říkat, proč už proboha nevypadnu. Nechápal jsem, proč mě jeho přítomnost vybízí k tomu, abych pořád hloubala nad každou maličkostí. Vždyť je to jen představitel mužské populace!

Když jsem se obrátila, Will už stál u linky a naléval kafe. Za chvíli mi přinesl hrníček k baru. „Cukr, smetanu?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jen černou, díky.“

Opřel se o pult a pozoroval mě, jak piju kafe. Jeho oči měly stejný tmavozelený odstín jako oči jeho matky. To po ní asi zdědil. Will ode mě odtrhl pohled a sklouzl očima

k hodinkám. „Musím už jít. Brácha čeká v autě, až ho odvezu, a já musím do práce. Odvedu tě zase přes ulici – a to kafe si vem s sebou.“

Ještě jednou jsem se napila, když mi oči sklouzly k nápisu na hrníčku: Nejlepší táta na světě. Náš táta měl přesně stejný. „Nemusíš mě vodit,“ ujistila jsem Willa, když jsem zamířila ke dveřím. „Myslím, že už chůzi po dvou ve sněhu zvládám.“

Will šel za mnou a zabouchl za námi dveře, ale trval na tom, abych si vzala jeho bundu.

Přehodila jsem si ji přes ramena, znova mu poděkovala a zamířila přes ulici.

„Layken!“ zakřičel na mě, když už jsem byla skoro u našich dveří. Otočila jsem se k němu. Stál na silnici u auta.

„Ať tě provází Síla!“ Rozesmál se a nastoupil k volantu. Zůstala jsem stát a oči mi pomalu sklouzly na Kelovy bačkory s Darthem Vaderem, které jsem měla pořád na nohou. No jasně.

Káva mi pomohla. Našla jsem termostat a do oběda už bylo v domě příjemné teplo. Máma s Kelem se vydali do podniku veřejných služeb, aby si dali zapsat elektřinu a vodu

a všechno ostatní na její jméno. Mě nechali doma, abych vybalila poslední krabice – tedy poslední kromě těch, které byly ještě v džípu. Vyndala jsem pár dalších věcí a usoudila, že je nejvyšší čas dát si sprchu. Už jsem měla dost toho, že v posledních dnech vypadám jako hippie.

Potom, co jsem se osprchovala a zabalila do osušky, učesala jsem si mokré vlasy

a vysušila je fénem. Když byly suché, vyfénovala jsem si kousek zamlženého zrcadla, abych se mohla namalovat. Všimla jsem si, že moje opálení začíná blednout. A tady si ho asi hned tak neobnovím. Nejspíš si budu muset zvyknout na bledší odstín pleti.

Vykartáčovala jsem si vlasy, stáhla je dozadu do ohonu, a natřela si rty leskem a oči maskarou. Tvářenku jsem si nedávala, protože mi to připadalo zbytečné. O červeň na mých tvářích se tady zřejmě stačí postarat střídavě studené počasí a Will.

Máma s Kelem se vrátili, když jsem byla ve sprše, ale už zase zmizeli. Na stole jsem měla vzkaz, že jeli za Brendou do města vrátit stěhovací auto. Na stole ležely tři dvacetidolarovky, klíčky od džípu a nákupní seznam do samoobsluhy. Všechno jsem to posbírala a zamířila k džípu. Tentokrát se mi podařilo k němu dostat bez nehod.

Když jsem se posadila za volant a chtěla zařadit zpátečku, najednou mi došlo, že nemám absolutně ponětí, kam jet. Vůbec jsem se tady nevyznala, netušila jsem, jestli se mám z naší ulice dát doprava nebo doleva… Zahlédla jsem na protějším dvoře Willova brášku, takže jsem stáhla okýnko.

„Hej, pojď sem na chvilku!“ zavolala jsem na něj.

Podíval se na mě a zaváhal. Třeba se bál, že začnu zase dělat zombii. Vydal se ke mně, ale zůstal stát tak tři kroky od auta.

„Jak se dostanu do nejbližší sámošky?“ zeptala jsem se ho. Protočil panenky. „To nevím. Je mi devět.“

Aha. Takže ochotu asi nebude mít s bratrem společnou.

„No, stejně díky. Jak se vlastně jmenuješ?“

Zlomyslně se na mě ušklíbl. „Darth Vader!“ Rozchechtal se a odběhl pryč.

Darth Vader? Došlo mi, jak to myslel. Byla to narážka na ty bačkory, co jsem měla na nohou ráno. To mi nevadilo. Šlo o to, že s ním Will o mně musel mluvit. Nemohla jsem si pomoct, musela jsem si ten hovor představovat. Co si o mně Will myslí. Jestli si vůbec něco myslí. Já na něj z nějakého důvodu musela myslet víc, než mi bylo milé. Přemítala jsem, kolik mu asi je, co dělá za práci, jestli má nějakou přítelkyni…

Já naštěstí v Texasu žádnou svou polovičku neopustila. Už skoro rok jsem s nikým nechodila. Se studiem na střední, prací na částečný úvazek a doprovodem Kela na sportovní kroužky mi na kluky moc času nezbývalo. Napadlo mě, že tohle je vlastně podstatné vylepšení – z člověka, který neví, kam dřív skočit, jsem se stala člověkem, který absolutně nemá co na práci.

Sehnula jsem se k přihrádce a vytáhla GPS navigaci.

„To bych nedělal,“ ozval se vedle mě Will.

Zvedla jsem hlavu a viděla ho, jak jde k autu. Snažila jsem se ze všech sil potlačit úsměv, který se mi rozlil po obličeji. „Co bys nedělal?“ Nasadila jsem obrazovku navigace do stojanu a zapnula ji.

Will zkřížil paže na prsou a sehnul se k okýnku.

„Nebral bych si tu navigaci. Jestli ji nemáš super nově aktualizovanou. V poslední době se tady hodně staví. Zavede tě někam, kde se ztratíš.“

Chtěla jsem odpovědět, když se na příjezdové cestě objevilo Brendino auto. Vezla zpátky mamku a Kela. Brenda si stáhla okýnko a máma se naklonila přes ni. „Nezapomeň prosím prášek na praní – nevím, jestli jsem ho napsala do seznamu. A sirup na kašel, něco na mě asi leze…“

Kel vystartoval zezadu a rozběhl se za Willovým bratrem. Začal na něj povykovat, ať si s ním jde hrát k nám.

„Můžu?“ zeptal se kluk Willa.

„Jasně, Cauldere,“ odpověděl Will, obešel moje auto a otevřel dvířka spolujezdce. „Já se za chvíli vrátím, zajedu s Layken do obchodu.“

Cože? Střelila jsem po něm očima, ale už si zapínal bezpečnostní pás.

„Neumím moc dobře vysvětlovat cestu verbálně. Nebude ti vadit, když pojedu s tebou?“

„To teda nebude,“ zasmála jsem se.

Otočila jsem se na mámu a Brendu, ale ty už zajely s vozem blíž k domu. Nastartovala jsem a zaposlouchala se do Willových pokynů. „Takže tvůj brácha je Caulder?“ zeptala jsem se potom v pokusu o nezávaznou konverzaci.

„Je to tak. Caulder je můj jedinej sourozenec. Naši se hrozně dlouho pokoušeli o druhý dítě. Než se jim to povedlo, normální jména jako ,Will‘ už dávno vyšly z módy.“

„Mně se tvoje jméno líbí,“ vyhrkla jsem, a skoro vzápětí toho litovala. Znělo to jako pokus o flirt.

Will se rozesmál. Líbilo se mi, jak se směje. Měla jsem na sebe vztek, že se mi líbí, jak se směje.

Překvapilo mě, když jsem ucítila jeho prsty na krku, jak mi odhrnují jemné vlásky vespod. Vklouzl mi rukou pod okraj trička a sjel po rameni. „Budeš to potřebovat přelepit.“ Narovnal mi oblečení a lehce mě tam poplácal. Cítila jsem, jak se mi po krku z jeho doteku šíří horko.

„Připomeň mi, abych koupila náplasti,“ prohodila jsem, jak jsem se snažila i sama před sebou předstírat, že na mě jeho přítomnost a jeho chování nijak zvlášť nepůsobí.

„Takže, Layken…“ Zadíval se dozadu, kde ještě ležely všechny ty nevybalené krabice.

„Pověz mi něco o sobě.“

„Ehm… ne. To je strašný klišé.“

Will se rozesmál. „Fajn, tak si tě odhadnu sám.“ Naklonil se a stiskl tlačítko na vysunutí cédéčka z přehrávače. „Víš, že o člověku toho spoustu napoví hudba, jakou poslouchá?“ Vytáhl CD a zadíval se na nápis permanentní fixkou. „Laykeniny kraviny?“ Nazdvihl obočí.

„To popsal Kel. I když nesnáším, aby na moje kraviny sahal.“ Vyškubla jsem Willovi disk a vsunula ho zpátky do přehrávače.

Když se z reproduktorů ozvalo bendžo, zastyděla jsem se. Jsem si z Texasu, ale rozhodně ne fanynka country. Jestli mi něco texaského nebude scházet, tak tahle hudba. Natáhla jsem se a ztlumila zvuk, ale Will mě chytl za ruku, jako by mi v tom chtěl zabránit.

„Zesil to… tohle znám,“ ozval se. Jeho ruka dál držela moji.

Poslechla jsem a otočila kolečkem zvuku zpátky. Tohle nemůže znát, prostě ne. Že by to byl jeho chabý pokus o flirt?

„Jo? A jak se to jmenuje?“ zeptala jsem se, abych mu dala najevo, že jsem ho prokoukla.

„Je to od Avett Brothers,“ odpověděl. „Říkám tomu ,Gabriella‘, ale myslím, že je to konec jedný z těch písniček ,Hezká holka‘. Ten, jak se tam ozvou elektrický kytary.“

Jeho odpověď mě ohromila. Vážně o tom věděl hodně. „Líbí se ti Avett Brothers?“

„Miluju je. Loni vystupovali v Detroitu. Nejlepší koncert, jakej jsem kdy zažil.“

Tělem mi projela vlna adrenalinu, když jsem se zadívala na jeho ruku, která pořád držela moji… pořád položenou na ovladači zvuku. Líbilo se mi to. Štvalo mě, že se mi to líbí. Ne že by mě nikdy z kluka nešimralo v břiše, ale většinou jsem to měla víc pod kontrolou, než abych si pořád lámala hlavu nějakými nesmysly.

Všiml si, že se dívám na naše ruce, a pustil mě. Otřel si dlaně o nohavice džínů. Bylo to takové bezděčné gesto nervozity, až mě napadlo, jestli snad stejně není nejistý jako já.

Mám tendenci poslouchat hudbu, která nepatří k hlavnímu proudu. Takže jsem jen málokdy narazila na někoho, komu se líbily stejné skupiny. A Avett Brothers patřili k mým trvalým favoritům.

Táta a já jsme často zůstávali večer sami vzhůru a zpívali jejich písně. Táta se k nim snažil zahrát ty správné akordy na kytaře. Jednou mi vysvětlil: „Lake, talent skupiny poznáš tak, když její nedokonalosti definují dokonalost.“

Nakonec jsem pochopila, jak to myslí – když jsem je začala doopravdy poslouchat. Přetržené struny bendža, občasné vášnivé kolapsy harmonie, hlasy, které se z hladkých měnily na ochraptělé… Všechny tyhle věci dodávaly jejich hudbě obsah, charakter, věrohodnost.

Když táta umřel, máma mi dala předčasný dárek k osmnáctinám, který mi chtěl darovat sám: dva lístky na koncert Avett Brothers. Brečela jsem, když jsem si představovala, jak moc mi je táta určitě chtěl dát sám. Věděla jsem, že by si přál, abych je využila, jenže já nemohla. Ten koncert byl jen pár týdnů po jeho smrti a já věděla, že bych to nezvládla.

Neužila bych si to tak, jako kdyby tam šel se mnou.

„Taky je miluju,“ ozvala jsem se nejistě.

„Bylas někdy na jejich koncertě?“ zeptal se Will.

Nevím, jak se to stalo, ale najednou jsem se slyšela, jak mu povídám o tátovi. Poslouchal

mě pozorně a přerušoval jen ve chvílích, kdy mi chtěl ukázat, kam mám odbočit. Pověděla jsem mu o naší vášni pro hudbu. O tom, jak táta nečekaně umřel na infarkt. O dárku

k narozeninám a koncertu, na který jsem nešla. Nevím, proč jsem mu to vykládala, ale když jsem začala, jako by se otevřela stavidla, a já nemohla přestat. Normálně nikdy nevykládám o soukromých záležitostech lidem, které sotva znám. Zvlášť klukům, které sotva znám.

Pořád jsem ještě mluvila, když jsem zajížděla na parkoviště před samoobsluhou.

„Páni.“ Mrkla jsem na hodinky. „Tohle je nejrychlejší cesta k sámošce? Jedeme už dvacet minut.“

Will na mě mrknul a otevřel dvířka. „Ne, vlastně není.“

Tak tohle už je rozhodně flirtování. A rozhodně motýlci v břiše.

Když jsme se vydali přes parkoviště k obchodu, sněžení se změnilo v déšť. „Poběž,“ zavelel Will. Chytil mě za ruku a táhl mě za sebou ke vchodu.

Když jsme vpadli dovnitř, byli jsme udýchaní a třásli jsme se, jak jsme měli mokré šaty. Sundala jsem si bundu a vyklepala z ní vodu. Will se natáhl a odlepil mi z obličeje pramínek vlasů, který mi ulpěl na tváři. Ruce měl studené, ale zapomněla jsem na okolní chlad ve chvíli, kdy se mě dotkl. Na chvíli jsme oba znehybněli a dívali se na sebe. Pořád jsem se snažila vyrovnat s tím, co mi moje tělo vyvádělo, když jsem se ocitla poblíž Willa. Jako by moje smysly pronikavě reagovaly na každý jeho dotek, i na ta nejjednodušší gesta.

Odkašlala jsem si a odtrhla od něj pohled. Chňapla jsem po nejbližším košíku a podala Willovi mámin seznam. „To tady v září vždycky sněží?“ zeptala jsem se, abych nás oba vrátila na bezpečnou půdu.

„Ne, to potrvá jen pár dní, nejvíc tejden. Většinou začíná sněžit až koncem října,“ odpověděl Will. „Máš štěstí.“

„Štěstí?“

„Jo, v září takhle studená fronta většinou nepřichází. Přijelas sem právě včas.“

„Brr. Já myslela, že vy lidičky tady sníh nenávidíte. Copak tady nesněží většinu roku?“ Rozesmál se. „My lidičky?“

„Cože?“

„Nic. Jenom, že jsem ještě nikdy neslyšel ten kouzelnej jižanskej přízvuk v reálu, jen v televizi. Je to rozkošný.“

„No tak promiň,“ pronesla jsem odměřeně. „Od teďka budu šetřit dechem a polykat kusy slov jako vy Yankeeové.“

Se smíchem mi stiskl rameno. „Nedělej to. Tvůj přízvuk je boží.“

Nechápala jsem, jak jsem se najednou mohla proměnit v holku, které se podlamují kolena jen proto, že se jí dotkne atraktivní kluk. Začala jsem zkoumat jeho rysy a hledala nějakou nedokonalost. Jenže nenacházela. Je prostě perfektní.

Naskládali jsme zboží do vozíku a vydali se k pokladně. Will mě nenechal nic vyndávat na pohyblivý pás, takže jsem jen stála stranou a dívala se, jak to tam rovná. Jako poslední tam položil balíček náplastí. Ani jsem si nevšimla, kdy je přidal do vozíku.

Když jsme vyjížděli z parkoviště, ukázal mi, abych zatočila opačným směrem, než jak jsme sem přijeli. Objeli jsme jen dva bloky, když mi ukázal, abych zabočila doleva – a byli jsme doma, v naší ulici. Cesta, která nám tam trvala přes dvacet minut, trvala zpátky jen minutu.

„Paráda,“ zamumlala jsem, když jsem zajela na naši příjezdovou cestu. Chápala jsem, proč to udělal. To už byl do nebe volající flirt.

Will vystoupil a přešel dozadu k džípu, takže jsem mu otevřela zadní dvířka. Pak jsem obešla auto taky. Čekala jsem, že ho tam najdu vykládat náš nákup, ale místo toho jen stál s rukou na dvířkách kufru a díval se na mě.

„Ach, pane!“ Přitiskla jsem si ruku na srdce jako jižanská kráska z černobílých filmů.

„Bez vás bych sámošku nikdy nenašla! Byl jste ke mně tak převelice laskav.“ Udělala jsem pukrle a čekala, že se zasměje, ale dál stál bez hnutí a zíral na mě.

„Co je?“ vyhrkla jsem nervózně.

Popošel ke mně a vzal mi bradu zlehka do prstů. Šokovalo mě, že jsem mu to dovolila. Will několik vteřin studoval můj obličej a srdce mi bušilo jako splašené. Myslela jsem, že mě chce políbit.

Pokusila jsem se zklidnit svůj dech, když jsem se mu zadívala do očí. Přistoupil blíž, odtáhl mi ruku z brady a položil mi ji zezadu na krk. Pak si naklonil mou hlavu k sobě, políbil mě něžně na čelo a chvíli tak vydržel.

„Jsi tak hezká.“ Vzápětí se natáhl dozadu a chňapl jednou rukou čtyři igelitky najednou.

Vydal se ke dveřím a položil je tam.

Strnule jsem ho pozorovala a snažila se nějak pochopit posledních patnáct vteřin ve svém životě. Kde se to vzalo? Proč tady jen stojím a nechávám ho, aby to se mnou dělal? Než jsem to domyslela, napadlo mě pateticky, že jsem právě zažila nejvášnivější polibek od kluka – a bylo to na čelo, sakra!

Když se Will znova ponořil půlkou těla do kufru pro další nákup, z domu se vyřítili Kel a Caulder, a za nimi moje máma. Kluci se rozběhli přes ulici a povykovali, že si jdou prohlédnout Caulderův pokoj. Will přešel k mámě a zdvořile k ní natáhl ruku.

„Vy jste určitě Laykenina a Kelova maminka. Já jsem Will Cooper odnaproti.“

„Julia Cohenová.“ Máma mu stiskla pravici. „Takže Caulderův starší bratr?“

„Ano… o hodně. O dvanáct let.“

„Takže vám je… jednadvacet?“ Přejela pohledem na mě a zdálo se mi, že nepatrně mrkla.

Stála jsem vedle Willa, takže jsem mohla využít příležitosti a vrátit jí její proslavený mnohomluvný pohled. Jen se usmála a obrátila pozornost zase k Willovi.

„Jsem ráda, že si tady Kel i Lake našli tak brzy přátele,“ prohodila.

„Já taky,“ souhlasil Will.

Otočila se, aby se vrátila do domu, ale když procházela kolem mě, nenápadně do mě strčila ramenem. Neřekla ani slovo, ale já věděla, co to má znamenat: že ho schvaluje.

Will vytáhl z auta další dvě tašky. „Tak Lake? To se mi líbí.“ Podal mi igelitky a zaklapl kufr.

„Hele, Lake,“ očividně si mě vychutnával, „v pátek jedeme s Caulderem do Detroitu – rodinná záležitost – a vrátíme se až v neděli k večeru.“ Pokrčil rameny, jako by naznačoval, že se mu moc nechce. „Ale neměla bys čas zítra večer, než odjedeme?“

To bylo poprvé, co mi Lake řekl někdo jiný než naši. Líbilo se mi to. Opřela jsem se ramenem o auto a pozorovala ho. Snažila jsem se tvářit, jako by o nic nešlo, i když všechno ve mně vykřikovalo vzrušením.

„Jestli mám čas? To po mně vážně chceš, abych připustila nahlas, že tady neznám živou duši?“

„Bezva! Takže domluveno. Vyzvednu tě v půl osmý.“

Mávl na mě a vydal se k nim do domu dřív, než mi došlo, že se mě vlastně vůbec

nezeptal, jestli s ním chci jít… a já neřekla, že souhlasím.

2.

Nepotrvá to dlouho, než ti řeknu, kdo jsem. Zrovna teď slyšíš ten hlas a ten je vším, kým jsem.

THE AVETT BROTHERS, „DEJ MI PUSU“

Další den odpoledne jsem si vybírala, co si vezmu na sebe, ale připadalo mi, že nemám nic čistého, hezkého a vhodného do tohohle počasí. Teplých mikin mám jen pár a většinu z nich jsem měla v posledních dnech na sobě. Nakonec jsem si vybrala purpurové triko s dlouhým rukávem. Očichala jsem ho, ale zdálo se, že je i po dlouhém zabalení v pořádku. Pro jistotu jsem ho postříkala trochou voňavky. Vyčistila jsem si zuby, natřela se mejkapem, znova si vyčistila zuby a rozpustila vlasy. Zkusila jsem si před zrcadlem různě zkroutit pár pramínků a vytáhla si z prádelníku stříbrné náušnice, když jsem uslyšela zaklepání na dveře koupelny.

Máma vešla dovnitř s náručí plnou osušek. Otevřela skříňku vedle sprchy a narovnala je tam.

„Někam se chystáš?“ Posadila se na kraj vany a pozorovala mě, zatímco já se dál upravovala.

„Jo, někam.“ Ušklíbla jsem se na ni do zrcadla. „Vážně nevím kam, nic mi neřek, a nečekal ani na můj souhlas.“

Máma vstala, přešla ke dveřím a opřela se o rám. Dívala se na mě do zrcadla. Napadlo mě, jak hrozně za tu krátkou dobu od tátovy smrti zestárla. Měla vždycky tak zářivé smaragdové oči, které kontrastovaly s její porcelánovou pokožkou. Teď měla vystouplé lícní kosti, propadlé tváře a kruhy pod očima, které jako by potlačily všechnu barvu duhovek. Vypadala unaveně. A smutně.

„Je ti už osmnáct,“ usmála se. „Už jsi vyslechla dost mých rad, jak si počínat na rande, ale pro případ, že bys zapomněla, nabídnu krátké shrnutí. Nedávej si nic s cibulí

a česnekem, nenechávej svou skleničku bez kontroly, nikdy to nedělej bez ochrany.“

„Mami!“ protočila jsem panenky. „Víš dobře, že si to pamatuju, a taky, že s tím posledním si nemusíš lámat hlavu. Prosím, hlavně to nevytahuj před Willem. Slibuješ?“

„Tak mi o něm něco pověz. Chodí do práce, nebo studuje? A co má jako hlavní obor?

Není sériový vrah?“ Zatvářila se nevinně.

Přešla jsem z koupelny do ložnice a sklonila se k bedně s botami, abych z ní nějaké vybrala. Máma šla za mnou a posadila se na postel.

„Já o něm fakt vůbec nic nevím, mami. Nevěděla bych, ani kolik mu je, kdybys to z něj nevytáhla.“

„To je dobře.“

„Dobře?“ opakovala jsem zmateně. „Je dobře, že o něm nic nevím? Strávím s ním pár hodin, bůhvíkde… a klidně to může být sériový vrah.“ Vylovila jsem kotníkové šněrovací boty a šla si sednout k posteli, abych si je nazula.

„Budete mít aspoň spoustu témat k hovoru. Od toho první schůzky jsou, aby se lidi poznali.“

„To je fakt,“ připustila jsem.

Když jsem dospívala, máma mi dost často dávala rady, které se ukázaly jako užitečné. Vždycky věděla, co chci slyšet, ale říkala mi to, co jsem potřebovala slyšet. Táta byl její první kluk, takže jsem nechápala, odkud toho ví tolik o randění, zamilování, vztazích.

Vždycky jsem si myslela, že tohle člověka naučí jen bohaté životní zkušenosti, jenže ona měla zkušenost jen s jedním mužem. Asi je výjimkou, co potvrzuje pravidlo.

„Mami?“ ozvala jsem se. „Tobě bylo osmnáct, když ses seznámila s tátou, že jo? To je dost málo na to, abys poznala, že tohle je ten člověk, se kterým chceš strávit zbytek života. Nelitovalas někdy?“

Neodpověděla mi hned. Natáhla se na mou postel a založila si ruce za hlavou. Uvažovala nad mou otázkou.

„Ne, nikdy jsem nelitovala. Možná jsem někdy pochybovala, jestli dělám dobře. Ale nelitovala jsem.“

„A v tom je rozdíl?“ podivila jsem se.

„Rozhodně. Lítost je kontraproduktivní. Znamená to ohlížet se do minulosti, kterou nemůžeš změnit. Pochybnosti o tom, co děláš, ti zabrání později litovat. Často jsem

o vztahu s tvým otcem pochybovala. Lidé se tak často rozhodují jen na základě citu, ale ve vztahu jde o tolik jiných věcí, nejen o lásku.“

„Proto mi vždycky říkáš, abych poslouchala svůj rozum, ne svoje srdce?“

Máma se posadila na postel a vzala mě za ruce. „Lake, chceš slyšet opravdovou radu, ne seznam jídel, kterým se máš vyhnout?“

Že by mi zatím nějakou utajila? „No jasně,“ přikývla jsem.

Z mámina hlasu se vytratil ten autoritativní rodičovský osten, takže mi došlo, že tohle už není rozhovor matky s dcerou, ale jedné ženy s druhou. Posadila se na posteli do tureckého sedu a podívala se na mě.

„Jsou tři otázky, na které by si žena měla odpovědět ano, než spojí svůj život s nějakým mužem. Pokud na některou z těch tří odpovíš ne, vezmi nohy na ramena a upaluj s čertem o závod.“

„Je to jen první schůzka, mami!“ rozesmála jsem se. „Na žádný spojování nedojde, neboj.“

„Já vím, že ne, Lake, ale teď mluvím vážně. Pokud na některou z těch tří otázek odpovíš ne, tak nemarni čas ani navazováním vztahu.“

Otevřela jsem pusu, ale měla jsem pocit, že svým odmítáním jen potvrzuju, že jsem vážně její dítě. A tak jsem ji zase zavřela.

„Váží si tě – za všech okolností? To je první otázka. Druhá: Pokud bude za dvacet let od nynějška stejný jako teď, chtěla bys s ním pořád být? A nakonec, inspiruje tě k tomu, aby ses snažila být lepším člověkem? Až najdeš někoho, s kým na všechny tři odpovíš ano, pak

jsi našla dobrého chlapa.“

Zhluboka jsem se nadechla, když jsem vstřebávala tuhle radu, ještě moudřejší než všechny ty předtím. „Páni, to jsou ale závažný otázky,“ prohodila jsem. „A tys na všechny tři mohla odpovědět ano, když jsi chodila s tátou?“

„Absolutně,“ přikývla bez váhání. „Každou vteřinu, kdy jsme byli spolu.“

V očích se jí usadil smutek. Tolik tátu milovala. Najednou mě mrzelo, že jsem o tom vůbec začínala. Objala jsem ji kolem ramen. Už jsem to dávno neudělala a ucítila jsem bodnutí viny. Máma mě políbila do vlasů a odtáhla se ode mě. Usmívala se.

Postavila jsem se a uhladila si na sobě tričko.

„Tak co? Jak vypadám?“

„Jako žena,“ povzdychla si.

Bylo přesně půl osmé, takže jsem se vydala do obývacího pokoje, vzala bundu, kterou mi Will den předtím půjčil, a vykoukla z okna. Will zrovna vycházel z jejich domu, takže jsem se taky vydala ven a zastavila se na příjezdové cestě. Zůstal stát u auta a lovil klíčky. Pak se podíval k nám a uviděl mě.

„Připravená?“ zahalekal.

„Jo!“

„Tak poď na to!“

Nehýbala jsem se, jen jsem tam stála s rukama založenýma na prsou.

„Na co čekáš?“ zeptal se se smíchem.

„Slíbils, že mě vyzvedneš v půl osmý. Čekám na to vyzvednutí!“

Ušklíbl se a nastoupil. Pak vycouval z jejich příjezdové cesty a zacouval na naši tak, aby byly dveře spolujezdce co nejblíž u mě. Vystoupil a běžel mi je otevřít. Než jsem nastoupila, přejela jsem ho pohledem. Měl na sobě volné džíny a černou mikinu s rukávy, pod kterými se rýsovaly jeho paže. Právě ty vypracované paže mi připomněly, co mu nesu.

„Mám pro tebe dárek.“ Natáhla jsem k němu ruku s bundou. Ušklíbl se a obléknul se do ní. „Páni, díky. Přesně moje velikost.“

Čekal, až se usadím a zapnu si pás. Teprve pak za mnou přibouchl dvířka. Když se vracel za volant, napadlo mě, že auto voní po sýru. Ne páchne, opravdu voní… po čerstvém sýru, možná čedaru. Zakručelo mi v žaludku. Zajímalo by mě, jestli se pojedeme někam najíst.

Když Will nastoupil, natáhl se dozadu a vylovil sáček. „Nebudeme mít čas na jídlo, takže jsem nám připravil něco sebou. Grilovaný sýr.“ Podal mi sýrový sendvič a láhev koly.

„No teda. To se mi ještě nestalo.“ Zírala jsem na jídlo v ruce. „A kam vlastně tak spěcháme? Do restaurace očividně ne.“

Will si rozbalil svůj sendvič a zakousl se do něj. „Překvapení,“ zahuhlal s plnou pusou. Nastartoval a rozjeli jsme se – dokázal řídit jen jednou rukou, druhou se krmil. „Vím toho už o tobě mnohem víc než ty o mně, tak ti chci dneska večer ukázat, co jsem zač.“

„Tak to jsem zvědavá,“ ušklíbla jsem se. Byla to pravda.

Když jsme oba dojedli, strčila jsem špinavé ubrousky do sáčku a položila je na zadní sedadlo. Snažila jsem se vymyslet něco, čím bych přerušila ticho. Zeptala jsem se na jeho rodinu.

„Co dělají vaši?“

Zhluboka se nadechl a vydechl nosem, jako bych se zeptala na něco nepřijatelného. „Já neumím moc nezávazně konverzovat, Lake. Probereme to pozdějc, jo? Ať je tahle cesta zajímavá.“ Pohodlně se opřel do sedadla.

Takže cesta bude zajímavá, když budu mlčet? Pevně jsem doufala, že jsem ho jen špatně pochopila. Will se na mě podíval a rozesmál se, když viděl můj výraz. Zřejmě mu došlo, co se mi táhne hlavou.

„Lake, ne!“ vyhrknul. „Myslel jsem to tak, co kdybychom se bavili o něčem jiným než o tom, co se v týhle situaci čeká?“

Vydechla jsem ulehčením. Už jsem si myslela, že jsem odhalila jeho první nedostatek.

„Tak jo.“

„Napadá mě jedna hra, kterou bychom si mohli zahrát,“ ozval se. „Jmenuje se Co bys radši. Už jsi to někdy hrála?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, a radši bych, kdybys začal ty.“

„Tak jo.“ Odkašlal si a na pár vteřin se odmlčel. „Takže, strávila bys radši zbytek života bez rukou, nebo s rukama, který nemůžeš ovládat?“

Co to sakra znamená? Už teď bylo jasné, že tohle rande bude probíhat úplně jinak než všechna předtím. Ale to bylo příjemné zjištění.

„No… to fakt nevím,“ zaváhala jsem. „Asi s rukama, který nemůžu ovládat?“

„Jo? Vážně? Ale nemohla bys je vůbec kontrolovat!“ Pustil na chvíli volant a zamával pažemi kolem sebe. „Pořád by poletovaly, jak by se jim chtělo, mlátily by tě do tváře. Nebo by třeba popadly nůž a zabodly ti ho do těla!“

Rozesmála jsem se. „Netušila jsem, že v tom jsou správný a špatný odpovědi.“

„Tak tohle jsi projela,“ zažertoval. „Teď ty.“

„Počkej, nech mě, ať si to můžu rozmyslet.“

„To už musíš mít připravený!“ pokáral mě.

„Ježíši, Wille! Slyšela jsem o týhle hře poprvý před třiceti vteřinama. Tak mi dej ještě jednu vteřinu na rozmyšlenou.“

Natáhl se po mé ruce a stiskl ji. „Dělám si srandu.“

Nechal ruku ležet na mé a naše prsty se na chvíli propletly. Líbila se mi snadnost, s jakou to udělal, jako bychom byli zvyklí se takhle držet za ruce už léta. Zatím jsem se vlastně na téhle schůze od začátku cítila úplně nenuceně. Líbil se mi Willův smysl pro humor. Líbilo se mi, že se s ním směju tak bez zábran, jako bych na to byla už dávno zvyklá. A líbilo se mi držet se s ním za ruku… to se mi líbilo opravdu moc.

„Tak jo, už to mám,“ ozvala jsem se. „Co bys radši, kdyby sis moh vybrat – jednou denně se počůráš, nečekaně, ve chvíli, kterou si nemůžeš sám vybrat – nebo radši počůráš někoho jinýho?“

„To záleží na tom, na koho bych musel čůrat. Moh bych si vybrat lidi, který nemám rád?

Nebo by to byl prostě kdokoli?“

„Kdokoli.“

„Tak to bych se radši potento sám,“ odpověděl bez váhání. „Teď já. Měřila bys radši metr, nebo dva?“

„Dva.“

„Proč?“

„To se nemáš ptát,“ poučila jsem ho. „Tak já. Vypil bys radši každej den k snídani tři litry tuku ze slaniny, nebo bys radši sněd každej den k večeři tři kila popcornu?“

„Tři kila popcornu k večeři.“

Ta hra mě bavila. A líbilo se mi, že se na mě nesnaží udělat dojem tím, že by mě vzal do nějaké drahé restaurace. I to, že jsem pořád netušila, kam mě vlastně veze. Ocenila jsem

i to, že mi při setkání neřekl, jak mi to sluší, což bylo obvyklé klišé na schůzkách. Zatím se mi prostě dnešní večer kompletně zamlouval. Pokud šlo o mě, klidně jsme mohli ještě dvě hodiny jezdit po městě a hrát „co bys radši“, a pořád by to byla větší zábava, než jakou jsem si kdy na rande užila.

Jenže jsme nejezdili. Když jsme dorazili na „místo určení“, zmocnila se mě nervozita, sotva jsem uviděla nápis na vývěsním štítu.

Klub D9VĚT

„Ehm, Wille? Já netancuju.“ Doufala jsem, že to pochopí.

„Ne? Já taky ne.“

Vystoupili jsme z auta a sešli se před ním. Nevím, čí ruka se natáhla dřív, ale po chvíli jsme měli už zase propletené prsty. Když mě Will vedl ke dveřím, všimla jsem si cedule, která na nich visela.

Dnes zavřeno Slam – Poezie v ringu

Vždy ve čtvrtek od 20.00 Vstup volný

Poplatek za přednes: 3 dolary

Will dveře otevřel. Chtěla jsem ho upozornit, že dneska je čtvrtek, a tudíž zavřeno, ale vypadal, že ví, co dělá. Když jsme vešli, zalila nás vlna hluku z místnosti. Napravo od nás bylo prázdné pódium, a po tanečním parketu byly rozestavěné židle. V klubu bylo plno.

U stolu blízko pódia jsem viděla partu dětí, kterým nemohlo být víc než třináct, čtrnáct let. Will zamířil doleva, kde byl u stěny ještě jeden volný box.

„Tady vzadu je větší klid,“ prohlásil.

„Od kolika let tady pouštějí do klubů?“ zeptala jsem se. Pořád jsem nemohla spustit oči z té dětské party.

„Dneska to tady nefunguje jako klub,“ opravil mě, když jsme vklouzli do boxu. Byla v něm polokulatá sedačka obrácená k pódiu, takže jsem se nasoukala doprostřed, abych měla dobrý výhled. Will se usadil zprava vedle mě. „Dneska je slamovej večer,“ pokračoval. „Vždycky ve čtvrtek klub zavře a lidi sem chodí soutěžit ve slamu.“

„A co je slam?“

„Poezie.“ Usmál se na mě. „Tak tohle jsem já. Miluju to.“

To myslí vážně? Atraktivní kuk, co mě umí rozesmát, poslouchá stejnou muziku a miluje poezii? Štípněte mě někdo, ať se vzbudím. Nebo ne. Ne, ať tenhle sen ještě pokračuje.

„Myslíš jako, že soutěží v recitaci? A recitujou cizí autory, nebo vlastní verše?“

Will se opřel a zadíval se na jeviště. Viděla jsem, jak mu v očích probleskla dychtivost,

když začal: „To druhý. Lidi si sem chodí vylívat vlastní srdce a recitují jenom vlastní slova. Takže žádnou Dickinsonovou ani Frosta tady neuslyšíš.“

„A jak soutěží?“

„To je složitější,“ připustil. „Vlastně se to liší místo od místa. Normálně se při slamu vybírají porotci náhodně z publika a ti přidělují jednotlivým účinkujícím body. Ten, kdo do konce večera získá víc bodů, vyhraje. Aspoň tak to chodí tady.“

„A ty to děláš?“

„Někdy. Občas jsem jen v porotě, nebo jen poslouchám.“

„A dneska budeš vystupovat?“

„Ne, jenom poslouchat. Nemám nic připravenýho.“

To mě zklamalo. Hrozně ráda bych ho viděla na pódiu a poslechla si jeho verše. Neměla jsem ponětí, jak taková slam poezie vypadá, ale stejně bych chtěla vidět vystupovat –

s čímkoli.

„Škoda.“

Místnost se trochu utišila. Pozorovali jsme dav kolem pódia, když do mě Will dloubl loktem. „Dáš si něco k pití?“

„Jasně. Čokoládový mlíko.“

Nazdvihl obočí a zašklebil se. „Cože, čokoládový mlíko? Vážně?“ Přikývla jsem. „S ledem.“

„Tak jo.“ Will vyklouzl z boxu. „Mlíko s ledem, jak si dáma přeje.“

Když zmizel, na pódium se postavil konferenciér a pokusil se dav trochu rozpumpovat.

Vzadu kolem mě nikdo neseděl, takže jsem se cítila trochu hloupě, když jsem měla na povel vykřiknout: „Jo!“ Sklouzla jsem trochu níž a rozhodla se, že dneska budu po zbytek večera jen divák.

Konferenciér oznámil, že je načase vybrat porotce, a skoro všichni v publiku začali vykřikovat, jak o tu poctu stáli. Nakonec vybrali pět lidí a usadili je k soudcovskému stolu. Když se Will vrátil se dvěma skleničkami, konferenciér zrovna říkal, že je načase zvolit

„oběť“.

„Co je oběť?“ zeptala jsem se.

„Náhodně vyberou někoho z publika, kdo nechce vystupovat a nemá nic připraveného.“ Will vklouzl do boxu a tentokrát se posadil ještě blíž ke mně než předtím. „Jeho přednes není součástí soutěže, použije se jen k tomu, aby se vyzkoušeli porotci a porovnali si svoje kritéria.“

„Takže to můžou vybrat, úplně koho chtějí? Třeba mě?“ vyhrkla jsem nervózně. Usmál se na mě. „Jo, myslím, že by sis radši měla něco připravit.“

Napil se a zašátral v přítmí po mé ruce. Tentokrát jsme si nepropletli prsty. Místo toho si přitáhl mou ruku na stehno a začal mi něco kreslit prstem na zápěstí. Jeho lehounké doteky jako by mi do kůže vysílaly elektrické impulzy.

„Lake,“ pronesl tiše, zatímco klouzal ukazováčkem ze zápěstí k mým prstům, „nevím, jak to máš ty… ale moc se mi líbíš.“

Jeho prsty vklouzly mezi moje. Pevně mě chytil a obrátil pozornost k jevišti.

Nadechla jsem se, sáhla po sklenici a obrátila do sebe skoro všechno čokoládové mléko naráz. Led mě zastudil na rtech a studená tekutina mě trochu zchladila.

Na pódium zavolali mladou, asi pětadvacetiletou ženu. Oznámila, že přednese báseň, kterou nazvala „Modrý svetr“. Světla v místnosti zhasla a zůstal svítit jen reflektor, který

mířil přímo na ni. Žena si vzala ze stojanu mikrofon a popošla na okraji stupínku. Oči měla sklopené k podlaze. Diváci se ztišili a jediným zvukem, který se ozýval, byl ženin hlasitý dech, zesilovaný reproduktory.

Účinkující zvedla ruku a začala ťukat do mikrofonu, jako by kopírovala tlukot svého srdce. Uvědomila jsem si, že zadržuju dech, když začala recitovat.

Buch buch Buch buch Buch buch

Slyšíš to?

(Její hlas protáhl s důrazem sloveso.)

To je tlukot mého srdce.

(Znovu začala ťukat do mikrofonu.)

Buch buch Buch buch Buch buch

Slyšíš to?

To je tlukot tvého srdce. (Pak začala mluvit rychleji a mnohem hlasitěji než předtím.)

Je první den v říjnu. Mám na sobě svůj modrý svetr, víš, ten, co jsem si koupila

v obchoďáku Dillard’s. Víš který? Ten s dvojitě pletenou obrubou a dírkami na konci

rukávů, do kterých můžu strčit palce, když je zima, ale mě nenapadlo vzít si rukavice? Je

to ten svetr, o kterém jsi říkal, že vedle něj moje oči vypadají jako odlesky hvězd v oceánu.

Ten večer jsi mi slíbil, že mě budeš milovat navěky… ale hochu

milovals mě

někdy?

Je první den v prosinci. Mám na sobě svůj modrý svetr, víš, ten, co jsem si koupila v obchoďáku Dillard’s. Víš který? Ten s dvojitě pletenou obrubou a dírkami na konci

rukávů, do kterých můžu strčit palce, když je zima, ale mě nenapadlo vzít si rukavice? Je to ten svetr, o kterém jsi říkal, že vedle něj moje oči vypadají jako odlesky hvězd v oceánu.

Řekla jsem ti, že už jsem to tři týdny nedostala.

Řekl jsi, že je to osud.

Ten večer jsi mi slíbil, že mě budeš milovat navěky… ale hochu

milovals mě

někdy?

Je první den v květnu. Mám na sobě svůj modrý svetr, jenže tentokrát je dvojitá obruba

odřená a pletenina vytahaná, jak ji čím dál víc napíná moje rostoucí břicho. Víš který? Ten, co jsem si koupila v obchoďáku Dillard’s. Ten s dírkami na konci rukávů, do kterých můžu strčit palce, když je zima, ale mě nenapadlo vzít si rukavice? Je to ten svetr, o kterém jsi říkal, že vedle něj moje oči vypadají jako odlesky hvězd v oceánu.

TEN svetr, který jsi ze mě STRHAL, když jsi mě shodil na podlahu, Nazval jsi mě děvkou,

řekl jsi

že už mě nemiluješ.

Buch buch Buch buch Buch buch

Slyšíš to?

To je tlukot mého srdce.

Buch buch Buch buch Buch buch Slyšíš to?

To je tlukot tvého srdce.

(Nastalo ticho, během něhož si přitiskla dlaně na břicho.)

Slyšíš to? Ne, jistěže neslyšíš. To je ticho

v mé děloze. Protože jsi mi STRHAL MŮJ MODRÝ SVETR!

Světla se rozsvítila a publikum začalo horečnatě tleskat. Zhluboka jsem se nadechla a otřela si slzy. Fascinovalo mě, jak ta žena dokázala očarovat publikum jen silou svých slov.

Pouhých slov. Jako by ve mně ten přednes najednou probudil závislost. Chtěla jsem slyšet víc. Will mě objal kolem ramen, přitáhl si mě k sobě a vrátil mě do reality.

„No?“ zeptal se.

Podrobila jsem se jeho objetí a položila si mu hlavu na rameno. Oba jsme zírali před sebe. Cítila jsem, jak si opřel bradu o moje temeno.

„To bylo neuvěřitelný,“ zašeptala jsem. Dotkl se ze strany mé tváře a přejel mi rty po

čele. Zavřela jsem oči a přemítala, kolik zkoušek ještě moje emoce vydrží. Před třemi dny jsem byla zničená, zahořklá, bez naděje. A dneska ráno, když jsem se vzbudila, jsem se poprvé po mnoha měsících zase cítila šťastná. Připadala jsme si zranitelná. Snažila jsem se na sobě nedávat nic znát, ale připadalo mi to, jako by všichni věděli, co si myslím a co cítím, a to se mi nelíbilo. Nechtěla jsem být jako otevřená kniha. Jako bych já stála na jevišti a obnažila si před Willem srdce. To pomyšlení mě vyděsilo k smrti.

Dál jsme seděli v objetí a poslouchali, jak vystupují další lidé. Jejich poezie byla stejně rozdílná a vzrušující jako všechno tady. Nikdy jsem se tak nenasmála a nenabrečela najednou. Jak tihle básníci dokázali člověka vtáhnout do svého světa, přimět ho, aby se na věci podíval z takových úhlů, jak by ho to nikdy nenapadlo… to bylo prostě neuvěřitelné. Sama jsem se chvílemi cítila jako matka, která přišla o dítě, jako kluk, který zabil svého otce, nebo jako chlapík, co se poprvé zfetoval a snědl pět talířů slaniny. Cítila jsem se propojená se všemi účinkujícími a jejich příběhy. A co bylo ještě důležitější, cítila jsem se propojená s Willem. Nechápala jsem, kde bere tu odvahu postavit se na jeviště a obnažit svou duši před ostatními jako tihle lidé. Musím to vidět. Musím ho vidět na pódiu.

Konferenciér se naposledy zeptal, jestli chce ještě někdo vystoupit.

Otočila jsem se ke svému společníkovi. „Wille, nemůžeš mě sem vzít, a pak nevystoupit.

Prosím, uděláš to pro mě? Prosím, prosím, prosím?“

Opřel se týlem o box. „Lake, nemuč mě. Už jsem říkal, že nemám nic novýho.“

„Tak něco starýho,“ naléhala jsem. „Nebo seš nervózní, že je tady tolik lidí?“

„Ti všichni mi vůbec nevadí. Znervózňuje mě jen jedna osoba,“ naklonil hlavu ke mně a usmál se.

Najednou jsem dostala chuť ho políbit. Ale potlačila jsem ji a pokračovala v žadonění.

Sepjala jsem ruce pod bradou. „To vážně chceš, abych žebrala?“

„Vždyť už žebráš!“ Na pár vteřin se zarazil. Pak stáhl ruku z mých ramen a zašklebil se na mě. „No tak dobře. Ale nestěžuj si potom, že jsem tě nevaroval.“ Strčil ruku do kapsy.

A vylovil z ní peněženku, zrovna když konferenciér oznámil začátek druhého kola. Will se postavil a zamával třemi dolarovými bankovkami. „Jdu do toho!“

Konferenciér si zaclonil oči, aby líp viděl v přítmí, kdo se to ozval. „Dámy a pánové, jeden z našich stálých účinkujících, pan Will Cooper. No to je dost,“ zažertoval do mikrofonu.

Will prošel místností k pódiu a vystoupil do světla reflektoru.

„Tak co nám dnes večer přednesete, Wille?“ zazněla obligátní otázka.

„Název zní ,Smrt‘,“ odpověděl Will a zadíval se přes hlavy posluchačů na mě. Úsměv mu zmizel z očí, když začal recitovat.

Smrt. Jediná věc v životě, které se nejde vyhnout.

Lidé o ní neradi mluví, protože v nich probouzí smutek.

Nechtějí si představovat, jak život bude pokračovat

bez nich.

Všichni, které milovali, budou krátce truchlit, ale dál budou dýchat.

Nechtějí si představovat, jak bude život pokračovat

bez nich.

Jejich děti vyrostou, ožení se a vdají, zestárnou.

Nechtějí si představovat, jak bude život pokračovat

bez nich.

Jejich majetek se rozprodá, jejich lékařské zprávy dostanou razítka

Uzavřeno.

Jejich jména se stanou vzpomínkou těch, kdo je znali.

Nechtějí si představovat, jak bude život pokračovat bez nich, takže místo aby se s tím smířili,

řečem o smrti se vyhýbají, doufají a modlí se, aby je nějak minula.

Zapomněla na ně,

vzala si toho dalšího ve frontě.

Ne, nechtějí si představovat, jak bude život pokračovat

bez nich. Ale smrt nikdy nezapomíná.

A tak se řítí vstříc smrti, která má podobu kamionu s přívěsem

v mlze. Ne.

Smrt na ně nezapomene.

Kdyby se jenom připravili, kdyby se smířili

s nevyhnutelným, kdyby pochopili, že tady nejde jen o jejich životy…

V devatenácti jsem byl podle zákona dospělý, ale stejně jsem se pořád cítil

jenom

na devatenáct. Nepřipravený a ohromený,

že na mně najednou leží odpovědnost za život sedmiletého.

Jen na mně.

Smrt. Jediná věc v životě, které se nejde vyhnout.

Will sestoupil z pódia dřív, než vůbec viděl svoje body. Tak trochu jsem doufala, že se cestou do našeho boxu někde zdrží, abych měla čas se s tím vyrovnat. Vůbec jsem netušila, jak mám reagovat. Neměla jsem ponětí, že tohle je jeho život. Že Caulder je celý jeho život. Jeho recitace mě uchvátila, ale srdce se mi svíralo soucitem. Otřela jsem si slzy z očí.

Nevěděla jsem, jestli brečím kvůli smrti Willových rodičů, kvůli jeho odpovědnosti za bratříčka, nebo dojetím nad tím, jak otevřený dokáže být. Mluvil o tom dopadu smrti

a ztráty, který si neuvědomíme dřív, než je pozdě. O dopadu, který jsem si zrovna já tak bolestně uvědomovala. Připadalo mi, že ten Will, který teď sestupuje z jeviště, je jiný než ten, kterého jsem před chvílí pozorovala, jak stoupá nahoru. Byla jsem zmatená, všechno se ve mně pralo, a nejvíc ze všeho jsem byla zaskočená tím, jak krásný mi připadá.

Všiml si, že si utírám slzy. „Já tě varoval,“ připomněl mi, když se posadil do boxu. Natáhl se pro svoji sklenici a napil se. Pak zamíchal brčkem kostky ledu. Neměla jsem ponětí, co mu říct. Jako by to přede mě najednou všechno vyložil.

Nechala jsem se ovládnout citem. Když Will položil sklenici, natáhla jsem se po jeho ruce. Otočil se ke mně a napůl se usmál, jako by čekal, jestli něco řeknu. Když jsem mlčela, položil mi dlaň na tvář a prstem setřel slzy. Nerozuměla jsem tomu, jak k němu můžu cítit něco tak silného. Všechno se to seběhlo tak rychle. Přitáhla jsem si jeho ruku k puse

a políbila ho do dlaně. Dívali jsme se navzájem do očí. Jako bychom byli v celé místnosti jen sami dva, všechen ostatní hluk se vytratil.

Will mi položil na tvář i druhou ruku a pomalu si přitáhl mou hlavu k sobě. Zavřela jsem oči a ucítila jeho dech. Jeho rty se dotkly mých, ale jen lehounce. Pomaloučku mi políbil spodní ret, pak horní. Jeho ústa byla studená a vlhká od pití. Naklonila jsem se blíž k němu, abych mu polibek vrátila, ale sotva jsem to udělala, odtáhl se. Když jsem otevřela oči, viděla jsem, že se usmívá. Pořád mi držel obličej v dlaních.

„Trpělivost,“ zašeptal. Pak sám zavřel oči, nahnul se ke mně a políbil mě na tvář. Taky jsem spustila víčka a zhluboka se nadechla. Snažila jsem se překonat to nutkání přitisknout se k němu a líbat ho. Nechápala jsem, jak se Will dokáže tak ovládat. Opřel se čelem o moje a chvíli tak zůstal. Pak mě pohladil po pažích. Když jsme otevřeli oči, dívali jsme se na sebe. A v tu chvíli jsem naprosto pochopila, jak mohla moje máma v osmnácti vědět, že je to navždycky.

„Páni,“ vydechla jsem.

„Jo, páni,“ souhlasil.

Ještě pár vteřin jsme se do sebe vpíjeli očima, než publikum začalo zase burácet. Právě oznámili body za druhé kolo, když mě Will chytil za ruku a zašeptal: „Jdeme.“

Když jsme vyšli z boxu, měla jsem pocit, jako by mi celé tělo vypovídalo službu. Tohle jsem ještě nikdy nezažila. Nikdy.

Will mě vedl za ruku ven z klubu a na parkoviště. Ani jsem si neuvědomila, jak moc jsem rozpálená, dokud mě na pokožce nezastudil chladný michiganský vzduch. Bylo to osvěžující. Já si připadala osvěžená. Nevím proč, ale připadalo mi, že bych poslední hodiny života mohla prožívat pořád dokola.

„Nechceš ještě zůstat?“

„Lake, máš za sebou dlouhou cestu a ještě jste se ani úplně nevybalili. Potřebuješ se vyspat.“

Zmínka o spánku mě přiměla k nedobrovolnému zívnutí. „To je dobrej nápad,“ hlesla jsem.

Will mi otevřel dvířka, ale než jsem stačila nastoupit, přivinul si mě k sobě a pevně mě přitiskl k sobě. Uplynulo pár minut, kdy jsme se jen tak mlčky objímali a užívali si tu chvíli. Byl to pro mě úplně cizí pocit, ale asi bych si na něj měla začít zvykat. Vždycky jsem se tak dokázala ovládat. Tuhle moji neznámou stránku vytáhl na povrch Will. Předtím jsem o její existenci sama ani neměla ponětí.

Nakonec jsme se od sebe odtrhli a nastoupili do auta. Když jsme vyjížděli z parkoviště, opřela jsem se čelem o okýnko a sledovala, jak se klub v postranním zrcátku vzdaluje.

„Wille?“ zašeptala jsem, aniž jsem odtrhla pohled od zrcátka. „Děkuju ti za to.“ Vzal mě na chvíli za ruku, a já hned potom s úsměvem na tváři usnula.

Vzbudila jsem se, teprve když mi otevíral dvířka. Stáli jsme na naší příjezdové cestě.

Will mě vzal za ruku a pomohl mi vystoupit. Už jsem si ani nepamatovala, kdy jsem naposledy takhle tvrdě usnula v nějakém vozidle. Will měl pravdu, potřebovala jsem to. Zamnula jsem si oči, znova zívla a nechala se od něj vyprovodit ke dveřím. Objal mě kolem pasu a já jeho kolem ramen. Naše těla se k sobě tak dokonale hodila. Ucítila jsem na krku jeho horký dech a zároveň mě zamrazilo. Nemohla jsem uvěřit, že se známe teprve tři dny. Připadalo mi to jako tři roky.

„Představ si,“ nadechla jsem se, „že jedeš pryč na celý tři dny – to je stejně dlouhá doba, jako se známe.“

Rozesmál se a přitáhl si mě blíž. „Budou to nejdelší tři dny v mým životě,“ prohlásil.

Jestli znám dobře svou mámu, tak jsme už v tu chvíli měli publikum, takže poslední polibek jsem pojala jen jako dotek rtů na jeho tváři. Will pomalu couval a naše prsty se rozplétaly, až se nakonec pustily. Paže mi klesla k boku, když jsem ho sledovala, jak jde ke svému autu. Nastartoval a stáhnul okénko. „Lake, mám před sebou ještě hrozně dlouhou štreku. Co takhle ještě pusu na cestu?“

Rozesmála jsem se a rozběhla se k okýnku. Čekala jsem jen další rychlé líbnutí, ale Will mě chytil kolem krku a vtáhl mě k sobě dovnitř. Naše rty se tentokrát pootevřely a nikdo

z nás se už nedržel zpátky. Zabořila jsem mu prsty do vlasů. Líbali jsme se a líbali. Stálo mě všechny zbytky sebeovládání, abych neotevřela dvířka a nesedla si mu na klín. Dvířka mezi námi mi připadala jako barikáda.

Konečně jsme přestali, ale naše rty zůstávaly u sebe, jako by se nikdo z nás nechtěl odtáhnout jako první.

„Sakra,“ zamumlal mi do pusy. „Pokaždý je to ještě lepší než předtím.“

„Tak za tři dny,“ rozloučila jsem se. „Jeď dneska domů opatrně.“ Naposledy jsem ho políbila a zdráhavě se vysoukala z okýnka.

Vycouval z naší příjezdové cesty rovnou na tu jejich. Bojovala jsem s pokušením rozběhnout se za ním a políbit ho znova, abych prověřila jeho teorii. Ale síla vůle zvítězila a já zamířila dovnitř.

„Lake!“

Otočila jsem se, právě když Will přibouchl dvířka a běžel ke mně. Usmíval se při tom.

„Zapomněl jsem ti něco říct,“ prohlásil a znova mě objal. „Moc ti to dneska sluší.“ Políbil mě do vlasů, pustil mě a vydal se k jejich domu.

Možná jsem se předtím pletla – v tom, že se mi líbí, jak se vyhýbá téhle pochvale. Jo.

Rozhodně jsem se pletla. Dívala jsem se za ním. Než Will zašel dovnitř, otočil se a usmál se na mě.

Máma seděla na pohovce s knížkou, přesně jak jsem si představovala. Snažila se vypadat nenuceně, když jsem vešla dovnitř. „Tak co? Jak to šlo? Je to sériový vrah?“

Po tváři se mi rozlil nezkrotný úsměv. Vrhla jsem se k ní na pohovku, zhroutila se na ni jako hadrová panenka a šťastně si povzdychla. „Mělas pravdu, mami. Michigan je báječnej. Už teď ho miluju.“

3.

Můžu ale říct, když se na tebe dívám, moc šancí nám dvěma nedávám. Vždyť všechno stojí proti nám.

Vždyť víš – tak mladé lásky často končí.

THE AVETT BROTHERS, „BYL BYCH SMUTNÝ“

Když jsem se v pondělí ráno probudila, byla jsem ještě nervóznější, než jsem si myslela. Předtím jsem pořád myslela jen na Willa a nestačila jsem se vůbec připravit na tuhle neodvratnou zkázu. Alias nástup do nové školy.

Přes víkend jsme měly s mamkou konečně čas zajet nakoupit oblečení vhodné do zdejšího počasí. Hodila jsem na sebe to, co jsem si večer předtím připravila, a vklouzla do kozaček. Vlasy jsem si nechala rozpuštěné, ale pro jistotu jsem si navlékla na zápěstí gumičku pro případ, že bych si je chtěla stáhnout do ohonu… což jsem věděla, že časem stejně udělám.

Když jsem vyšla z koupelny, zamířila jsem do kuchyně a vzala si z kuchyňské linky batoh a rozvrh hodin. Máma včera nastoupila poprvé na nové místo, měla noční směnu, takže jsem Kela vezla do školy já. V Texasu jsme chodili do stejné – do té jediné, kam chodili skoro všichni, kdo bydleli v našem městečku a sousedství. Zato tady bylo škol, že jsem si musela vytisknout mapu města, abych si vůbec byla jistá, že se trefím na správné místo.

Když jsem zajela před základní školu, Kel uviděl Cauldera a vyletěl z auta bez rozloučení. V jeho podání vypadá život tak jednoduše.

Základní škola byla naštěstí jen pár bloků od střední. Měla jsem dost času na to, abych našla svou první učebnu. Zajela jsem na parkoviště (školní budova mi připadala obrovská) a hledala volné místo. Jedno jsem zahlédla, ale bylo úplně nejdál od vchodu. Zaparkovala jsem tam. Kolem aut postávali studenti a bavili se mezi sebou. Nechtělo se mi vystupovat,

ale pak mi došlo, že si mě stejně nikdo nevšimne. V životě to nechodí jako ve filmech, kde nová holka vystoupí z auta, tiskne si učebnice k tělu, a všichni na ni civí. Vystoupila jsem, a nic. Připadala jsem si neviditelná, a to se mi zamlouvalo.

První hodinu jsem zvládla matematiku a ani jsem nevyfasovala úkol. To bylo fajn, protože jsem plánovala, že večer strávím s Willem. Když jsem ráno odjížděla, měla jsem za stěračem džípu vzkaz. Stálo tam jen: „Nemůžu se tě dočkat. Do čtyř jsem doma.“

Ještě sedm hodin a tři minuty.

Dějepis nebyl o nic náročnější. Učitel vykládal o punských válkách, které jsme už v mé staré škole probírali. Připadalo mi těžké se soustředit a doslova jsem počítala minuty. Učitel vykládal hrozně monotónně a nudně, a když můj mozek nemá žádné zajímavé krmivo, myšlenky se mi začnou toulat. Tentokrát se zatoulaly k Willovi. Dělala jsem si metodicky poznámky, snažila se soustředit, když mi někdo poklepal na záda.

„Hej, puč mi svůj rozvrh,“ nařídila mi dívka se mnou.

Nenápadně jsem sáhla pro rozvrh a ukryla ho složený v dlani. Opatrně jsem strčila levou ruku za záda a upustila jí ho na lavici.

„Jéžiš, neblbni!“ ozvala se hlasitě. „Pan Hanson je napůl slepej a skoro neslyší. S ním si nelam hlavu.“

Přidušeně jsem se zasmála, a když se učitel otočil k tabuli, obrátila jsem se k ní. „Jsem Layken.“

„Eddie,“ představila se.

Tázavě jsem se na ni podívala a ona protočila panenky. „No jo, já vím. Je to rodinný jméno. Ale jestli mi budeš říkat Eddie Murphy, nakopu tě někam.“

„Dám si na to pozor.“

„Bezva, třetí hodinu máme taky spolu,“ prohodila, když si prohlídla můj rozvrh. „Ta třída se svinsky hledá. Zůstaň o přestávce se mnou a já ti ukážu, kde to je.“

Naklonila se, aby něco napsala, a její hladké světlé vlasy se naklonily s ní. Měla je ostříhané asymetricky, tak, že vepředu jí sahaly pod bradu. Nehty si nalakovala každý jinou barvou. Na obou zápěstích měla asi patnáct různých náramků, které cvakaly o sebe

a zvonily při každém jejím pohybu. Na vnitřní straně levého zápěstí jsem zahlédla vytetované černé srdíčko.

Když zazvonilo, zvedla jsem se a Eddie mi vrátila rozvrh. Než jsem stačila mrknout, sáhla mi do kapsy, vylovila můj mobil a začala mi do něj ťukat nějaká čísla. Když jsem se zadívala na rozvrh, byl dokola zeleně popsaný adresami webů a telefonními čísly. Eddie viděla, jak si to prohlížím, a ukázala na první web.

„Tohle je moje facebooková stránka, a kdybys mě tam nenašla, jsem taky na Twitteru. Uživatelský jméno na MySpace po mně nechtěj, to je hrozná kravina,“ pronesla podivně vážně.

Přejela prstem po jednotlivých číslech. „Tohle je můj mobil, to je pevná linka k nám domů, a tohle je číslo do Getty Pizza.“

„Tam pracuješ?“

„Ne, ale mají tam skvělou pizzu.“ Obešla mě a já se vydala za ní ze dveří. Vrátila mi můj telefon. „Jen jsem se prozvonila, abych taky měla tvoje číslo. Jo, a před hodinou si zajdi do kanceláře.“

„Cože? Já myslela, že mám jít s tebou, abych našla tu učebnu?“ Trochu zmateně jsem se zadívala na svou novou přítelkyni.

„Zapsali tě na oběd na přestávku B. Já obědvám o přestávce A. Nech si to přepsat na A a sejdeme se na třetí hodině.“

A byla pryč. Prostě jen takhle.

Kancelář školy byla jen o dvoje dveře dál. Tajemnice paní Alexová protočila panenky, když mi tiskla nový rozvrh místo toho pomalovaného – s obědovou přestávkou A. To už podruhé zazvonilo na další hodinu.

„Můžete mi poradit, jak se dostanu na tu volitelnou angličtinu?“ zeptala jsem se před odchodem.

Tajemnice mi to poněkud zdlouhavě a složitě vysvětlila, a vycházela přitom

z předpokladu, že vím, kde je hala A a hala D. trpělivě jsem ji vyslechla, ale když jsem vyšla ze dveří, stejně jsem netušila, kudy se mám dát.

Prošla jsem třemi různými halami, dvakrát vlezla do špatné třídy a jednou na WC pro zaměstnance. Když jsem zatočila za další roh a uviděla před sebou konečně halu D, ulevilo se mi. Položila jsem batoh na podlahu, strčila si rozvrh do zubů a sundala ze zápěstí gumičku. Ještě není ani deset, a už si stahuju vlasy do ohonu. To bude teda den.

„Lake?“

Srdce mi málem vyskočilo z hrudi, když jsem ten hlas uslyšela. Otočila jsem se a uviděla Willa, jak stojí vedle mě se zmateným výrazem ve tváři. Vytáhla jsem rozvrh z pusy, usmála se a instinktivně ho objala. „Wille, co tady děláš?“

Objal mě taky, ale jen na chvilku, než mě chytil za zápěstí a sundal si moje ruce z krku.

„Lake,“ opakoval a zavrtěl hlavou. „Kde… co… co ty tady děláš?“

Vzdychl jsem si a přistrčila k němu svůj rozvrh. „Snažím se najít pitomou volitelnou anglinu, jenže jsem se ztratila,“ postěžovala jsem si. „Pomůžeš mi?“

Ucouvl ode mě ke stěně a vrátil mi rozvrh, aniž se na něj podíval. „Lake, ne,“ hlesl.

Dívala jsem se na něj a připadalo mi, že je mou přítomností tady skoro zděšený. Odvrátil se ode mě a spojil si ruce za hlavou. Jeho reakci jsem nerozuměla. Stála jsem tam, čekala na vysvětlení, a najednou mě to napadlo. Přišel sem za svou holkou… za přítelkyní, o které se mi nějak zapomněl zmínit. Popadla jsem batoh ze země a vykročila pryč, když se po mně natáhl a přiměl mě zastavit.

„Kam jdeš?“ vyhrknul.

Protočila jsem panenky. „Došlo mi to, Wille. Fakt jo. Radši zmizím, než nás spolu tvoje holka uvidí.“ Snažila jsem se spolykat slzy, které se mi draly do očí. Vyškubla jsem se mu a otočila se k němu zády.

„Moje hol – ne, počkej, Lake. Ty nic nechápeš.“

Za rohem se ozval slabý zvuk kroků, který rychle sílil. Když jsem se otočila, za rohem se objevil další student a chvátal k nám.

„Čéče, já myslel, že du pozdě,“ prohodil k nám a zastavil se přede dveřmi třídy.

„Jdeš pozdě, Javiere,“ ujistil ho Will a otevřel mu dveře. Naznačil mu rukou, ať jde dál.

„Javi, vyřiď ve třídě, že za pět minut jsem tam. Zatím si opakujte látku na test.“

Zavřel za klukem dveře a my dva jsme v chodbě znova osaměli. Měla jsem pocit, že mi z plic zmizel všechen vzduch. Na hruď se mi tlačilo pochopení téhle situace. Ale to nemůže být pravda. To přece ne. Jak je tohle možné?

„Wille,“ zašeptala jsem, ale nedokázala jsem se pořádně nadechnout. „Prosím, neříkej mi, že…“

Obličej mu zrudl, z očí mu vyšlehla bolest. Kousl se do spodního rtu. Zaklonil hlavu

a zadíval se na strop. Pak si zamnul rukama tváře a vydal se směrem ke skříňkám. Jak šel, měla jsem pocit, že vidím, jak se mu na krku pohupuje řetízek se znakem univerzity.

Opřel se dlaněmi o skříňky a uhodil čelem do kovových dvířek, zatímco já stála na místě jako přimrazená, neschopná slova. Pak zvolna spustil ruce podél těla a obrátil se ke mně.

„Jak to, že jsem to neviděl? Ty jsi pořád na střední škole?!“

4.

Už mě nebaví čekat. Hrůza, jak se to táhne a každý další den

je horší než ten minulý.

THE AVETT BROTHERS, „CHŘADNU TOUHOU“

Will se opřel zády o skříňky. Zkřížil nohy v kotnících a propletl si paže na prsou. Šok

z našeho setkání mě tak zaskočil, že jsem se stěží udržela na nohou. Přešla jsem k protější stěně a opřela se o ni.

„A co já?“ vyhrkla jsem. „Jak to, že ses nikdy nezmínil o tom, že seš učitel? A jak můžeš bejt učitel, když ti je jen jednadvacet?“

„Layken, poslouchej,“ přerušil mě. Mou otázku ignoroval. Už mi neříkal Lake.

„Tohle mezi námi je obrovské nedorozumění a musíme si o tom promluvit, ale ne teď.

Teď na to není vhodná chvíle.“

„Souhlasím,“ vypravila jsem ze sebe. Chtěla jsem ještě něco dodat, ale bála jsem se, že se rozbrečím.

Dveře Willovy třídy se otevřely a vykoukla z nich Eddie. Modlila jsem se, aby si taky spletla učebnu.

Will přece nemůže učit moji volitelnou angličtinu.

„Zrovna jsem tě šla hledat, Layken,“ ozvala se. „Držím ti místo.“ Zalétla očima k Willovi. „Promiňte, pane Coopere, nevěděla jsem, že je Layken s vámi.“

„V pořádku, Eddie, jen jsme probírali Laykenin rozvrh,“ odpověděl klidně. Došel ke dveřím a podržel nám je.

Zdráhavě jsem vešla za Eddie do třídy, obešla Willa, a zamířila tam, kam mi ukazovala moje nová kamarádka – do lavice přímo proti katedře. Nechápala jsem, jak mám na tomhle místě vydržet sedět celou hodinu. Stěny tancovaly kolem mě, i když jsem se na ně snažila soustředit. Zavřela jsem oči. Potřebovala jsem se napít.

„Co je to za kočku?“ ozval se ten kluk, který předtím mluvil s Willem na chodbě, Javier.

„Ticho, Javi!“ okřikl ho Will. Šel ke stolu a zvedl z něj štos papírů. Několik studentů užasle vydechlo. Jejich angličtinář se zřejmě obvykle nechoval tak přísně.

„Ale no tak, pane Coopere! Chtěl jsem jí tó, jak se to říká – složit kompliment!“ vykřikl nevinně Javier. „Dyť se na ni podívejte, je to fakt kost!“ Natočil se na židli tak, aby na mě dobře viděl.

„Javi, do ředitelny.“

„Pane Coopere, ježíši, neblbněte! Co jsem proved?!“

„Řekl jsem, do ředitelny. V mé třídě se nikdo nebude k ženám chovat neuctivě!“

Javier si posbíral učebnice z lavice. „Fajn, tak se k nim budu chovat neuctivě na chodbě!“ odsekl.

Když se za ním zabouchly dveře, jediným slyšitelným zvukem bylo poskakování vteřinové ručičky v hodinách nad tabulí. Neotáčela jsem se, ale cítila jsem, že teď už na mě opravdu většina lidí zírá a čeká na mou reakci. Přestala jsem být neviditelná.

„Vážení, máme tady novou žákyni. Tohle je Layken Cohenová. A teď, protože už máme zpoždění – připravte si psací potřeby.“

„Nenecháte ji, aby se nám představila?“ navrhla Eddie.

„Jindy,“ odmítl krátce Will. „Teď si napíšeme test.“

Ulevilo se mi, že po mně nechce, abych si stoupla před třídu a mluvila. Teď bych toho nejspíš vůbec nebyla schopná. Připadalo mi, že mám v krku chuchvalec vaty, který nedokážu spolykat.

„Lake,“ ozval se Will a odkašlal si. Hned si uvědomil svoje přeřeknutí. „Layken, jestli si potřebuješ něco zařídit, prosím, můžeš jít. My dnes píšeme test na minulou látku, což se tě netýká.“

„Napíšu si ho taky,“ odpověděla jsem. Potřebovala jsem se na něco soustředit.

Will nám rozdal papíry s otázkami a já se po zbytek hodiny snažila soustředit na jejich zodpovězení. Byla jsem ráda, že mám aspoň dočasnou záchranu před svými tíživými myšlenkami. Dokončila jsem ho celkem brzo, ale pořád jsem pak gumovala a přepisovala některá slova, abych odložila dilema, se kterým se budu muset poprat: že ten kluk, který se mi tak líbil, je můj učitel.

Když zazvonilo, viděla jsem, jak všichni odnášejí testy Willovi na stůl. Eddie ho tam odnesla taky, položila ho na hraničku ostatních a vrátila se ke mně.

„Povedlo se ti přehodit přestávku na oběd?“

„Jo.“

„Super, budu ti držet místo.“ Vydala se ke vchodu, ale ještě se zastavila u Willova stolu. Zvedl k ní hlavu. Eddie vylovila z kapsy plechovou krabičku mátových bonbónků Altoids. Pár jich vysypala a položila je na desku stolu.

Will nechápavě nakrčil obočí.

„Jen hádám,“ pronesla hlasitým šepotem, ale já ji slyšela moc dobře, „ale slyšela jsem, že Altoids jsou na kocovinu výborný.“

A byla pryč.

Zůstali jsme s Willem ve třídě sami. Chtěla jsem s ním tolik mluvit, měla jsem tolik otázek, jenže jsem chápala, že ani tohle není vhodná chvíle. Sebrala jsem svůj test a položila ho na ostatní.

„To je na mně tak vidět, že nejsem ve svý kůži?“ zeptal se. Zíral na bonbónky před

sebou. Vzala jsem si dva z nich a beze slova vyšla ze třídy.

Zatímco jsem bloudila po chodbách a hledala učebnu pro svou čtvrtou hodinu, zahlédla jsem záchodky a vklouzla dovnitř. Rozhodla jsem se, že čtvrtou hodinu i oběd strávím tam.

Cítila jsem se provinile, že na mě Eddie bude čekat, jenže zrovna teď jsem se nedokázala s nikým bavit. Místo toho jsem seděla na zavřené míse a četla a znova pročítala všechny ty nápisy na stěnách. Doufala jsem, že se mi podaří strávit nějak zbytek vyučování bez toho, abych se rozbrečela.

Poslední dvě hodiny mi splynuly v jedinou rozpitou šmouhu. Naštěstí se nikdo z učitelů nesnažil mě představit nebo přimět k nějakému výkonu. Na nikoho jsem nemluvila a nikdo nemluvil se mnou. Neměla jsem ani ponětí, jestli jsme dostali nějaký úkol. Všechny moje myšlenky se točily kolem té příšerné situace s Willem.

Vydala jsem se k autu a hledala v batohu klíčky. Nakonec se mi je povedlo objevit, ale ruce se mi tak třásly, že jsem je zase upustila. Když jsem nastoupila, pokusila jsem se soustředit jen na mechanické úkony: nastartovat, zařadit rychlost, vyjet z parkoviště…

Myslela jsem jen na to, že chci být co nejdřív u sebe v posteli.

Když jsem zajela na naši příjezdovou cestu, vypnula jsem motor a zůstala sedět za volantem. Nechtěla jsem mluvit s Kelem ani s mámou. Sklopila jsem si trochu sedadlo, zakryla si oči ohnutou paží a rozbrečela se. Pořád jsem si všechno přehrávala v hlavě. Jak jsem s ním mohla strávit celý ten báječný večer a nezeptat se ho, co dělá? Jak to, že něco tak podstatného v našem hovoru vůbec nepadlo? A nejen to – jak to, že jsem mu o sobě vykládala tolik věcí, ale nezmínila jsem se o tom, že mám před sebou ještě poslední rok střední školy? Měla jsem pocit, jako bych si to všechno zasloužila. Za to, že jsem se tak hloupě přestala hlídat a nechala se ovládat emocemi.

Otřela jsem si oči rukávem. Nechtěla jsem, aby na mně bylo poznat, že jsem brečela. Tohle jsem už uměla maskovat celkem zkušeně. Až do doby před půl rokem jsem moc důvodů k slzám neměla. Můj život v Texasu byl tak snadný. Chodila jsem do školy, měla svoje povinnosti, partu kamarádů… školu jsem měla ráda a taky doma to bylo bezva. Po tátově smrti jsem pár týdnů brečela pořád, než mi došlo, že tím jenom rozesmutňuju mámu i Kela. Takže jsem se pokusila soustředit na to, abych mámě pomáhala s Kelem. Pro něj byl táta nejlepší parťák a já cítila, že pro brášku je to ještě těžší než pro mě. Takže jsem se ujala jeho dopravování na nejrůznější aktivity, na baseball, karate, dokonce i do skautu, prostě jsem dělala všechno to, co s ním předtím podnikal táta. Mě i Kela to zaměstnalo natolik, že jsme na truchlení už neměli moc času, a náš zármutek začal pomalu ustupovat všedním povinnostem.

Až do dneška.

Zaťukání na okýnko spolujezdce mě vrátilo do skutečnosti. Nechtěla jsem na něj reagovat. Nechtěla jsem nikoho vidět, s nikým mluvit. Natočila jsem trochu hlavu, ale ze svého úhlu jsem viděla jen trup… v univerzitní mikině.

Natočila jsem si zpětné zrcátko k sobě a setřela si z očí rozmazanou řasenku. Pak jsem se obrátila ke svému postrannímu okýnku a stiskla automatické odemknutí dveří. Snažila jsem se soustředit na poškozeného zahradního trpaslíka, který stál v trávě a zíral na mě s tím svým potměšilým úsměvem.

Will vklouzl na sedadlo spolujezdce a zabouchl za sebou dvířka. Taky si trochu sklopil opěradlo a povzdychl si, ale mlčel. Myslím, že nikdo z nás nevěděl, co v tuhle chvíli říct. Když jsem se na něj po chvíli podívala, měl nohy opřené o palubní desku. Opíral si hlavu

o sedadlo a paže měl propletené na prsou. Zíral na vzkaz, který mi sám napsal, a který jsem si nechala položený v prostoru mezi sedadly. Takže mě nakonec uviděl dřív než ve čtyři odpoledne…

„Na co myslíš?“ zeptal se.

Opřela jsem si pokrčenou pravou nohu o sedadlo a objala ji rukama. „Jsem příšerně zmatená, Wille. Nevím, co si mám myslet.“

Znova si povzdychl a otočil se k okýnku. „Omlouvám se. Je to moje vina.“

„Není to ničí vina,“ namítla jsem. „To by to někdo z nás musel udělat schválně. Tys to prostě nevěděl, Wille.“

Posadil se a díval se na mě. Ten hravý výraz, který měl vždycky předtím v očích, teď nadobro zmizel. „To je právě to, Lake. Dělám povolání, které nevyžaduje jen dodržovat jisté morální zásady ve třídě – ale i ve zbytku života. Nedošlo mi to, protože jsem neuvažoval. Když jsi mi řekla, že ti je osmnáct, myslel jsem, že studuješ na vysoký.“ Tvářil se frustrovaně, ale byl to vztek namířený výhradně proti sobě.

„Osmnáct je mi dva tejdny,“ odpověděla jsem.

Nevím, proč jsem cítila potřebu to zdůrazňovat – tak to znělo, jako bych ho obviňovala. Stačilo, jak se obviňoval sám. Nepotřeboval, abych na něj měla vztek ještě já. Tohle byla věc, kterou nikdo z nás nemohl předvídat.

„Jsem tam na praxi,“ ozval se, „víceméně.“

„Víceméně?“

„Když naši umřeli, zapsal jsem si dvojnásob všech předmětů. Takže jsem nasbíral dost kreditů, abych mohl skončit školu dřív. Tady na střední mám ještě odučit povinnou praxi, což je tři měsíce, ale protože mají málo učitelů, nabídli mi, abych tam zůstal na smlouvu až do příštího června.“

Poslouchala jsem ho a snažila se vnímat, co mi říká, ale ve skutečnosti jsem slyšela jen: Nemůžeme být spolu… bla, bla, bla… nemůžeme být spolu.

Will se mi podíval do očí. „Lake, já tu práci potřebuju. Kvůli tomu jsem tak dřel, abych skončil školu za tři roky. Jsme na dně. Naši nám nechali spoustu dluhů a teď musím ještě splácet školný za univerzitu. Nemůžu dát výpověď.“ Odtrhl ode mě pohled a upřel ho do čelního okna. Prohrábl si prsty vlasy.

„Já to chápu, Wille. A nikdy bych po tobě nechtěla, abys ohrozil svou kariéru. Taky by byla hloupost zahodit šanci na pracovní místo jen kvůli někomu, koho znáš tejden.“

Zíral dál před sebe. „Netvrdím, že ty bys to po mně chtěla, jen se ti snažím vysvětlit svou situaci.“

„Já ji chápu,“ opakovala jsem. „Bylo by směšný předstírat, že se vůbec máme o čem rozhodovat.“

Jeho oči sklouzly ke vzkazu mezi sedadly. „Oba víme, že tak to není.“

Jeho slova se mnou trhla, protože jsem v hloubi duše věděla, že má pravdu. To mezi námi nebyla jen povrchní přitažlivost. Neuměla jsem si ani představit, jaké to je, když má člověk doopravdy zlomené srdce – ale jestli to bolí jen z jednoho procenta tak, jako se cítím teď, tak radši na lásku rychle zapomenu. Nestojí to za to.

Pokusila jsem se zadržet slzy, které se mi tlačily do očí, ale nebylo to k ničemu. Will sundal nohy z palubky a přitáhl mě k sobě. Zabořila jsem mu hlavu do mikiny. Objal mě kolem ramen a něžně mi masíroval záda.

„Je mi to tak líto,“ ozval se. „Kéž bych to mohl nějak změnit. Ale musím myslet… hlavně

na Cauldera.“ Jeho objetí mi najednou nepřipadalo konejšivé – spíš na rozloučenou.

„Nevím, jak to bude dál… jak to zvládneme.“

„Zvládneme?“ Najednou jsem zpanikařila, protože to znělo tak definitivně. Jako bych ho už ztratila. „Ale… co kdyby sis o tom promluvil s někým ve škole? Řekl jim, že jsme to nevěděli, a zeptal se, jak by se na to dívali…“ Uvědomila jsem si, že plácám hlouposti, že se chytám každého stébla. Neexistoval způsob, jak bychom spolu za současných podmínek mohli mít vztah.

„To nemůžu, Lake,“ odpověděl tiše. „Nejde to. Prostě nejde.“

Bouchly dveře domu a ven se vyřítili Kel s Caulderem. Odtrhli jsme se od sebe a usadili se každý na svém sedadle. Opřela jsem si hlavu o opěrku a zavřela oči. Pokusila jsem se přijít ještě na něco, nějakou možnost, abychom… Přece to musí nějak jít…

Když kluci přeběhli ulici a zmizeli ve Willově domě, otočil se ke mně. „Layken? Je tady ještě něco, o čem jsem s tebou chtěl mluvit.“

Panebože, co ještě? Co může být v takové chvíli ještě důležitého?

„Chci, abys zítra zašla do kanceláře a nechala se škrtnout z volitelné angličtiny. Myslím, že bychom se už neměli vídat.“

Cítila jsem, jak mi z tváří mizí krev. Ruce se mi začaly potit. Najednou jsem měla pocit, že auto je pro nás oba moc malé. Takže on to myslí vážně. Tohle je definitivní konec.

Všechno, co mezi námi zatím bylo, jako by se smazalo. Will mě právě nadobro odsunul ze svého života.

„Proč?“ podařilo se mi ze sebe vypravit.

Odkašlal si. „Protože není správný stýkat se spolu. Měli bychom se tomu snažit zabránit.“

„Není to správný? A jak se mi chceš vyhejbat? Bydlíme přes ulici!“

Otevřel dvířka a vystoupil z auta. Udělala jsem totéž a ostře za sebou zabouchla. „Oba jsme dospělí. Víme, jak se máme chovat, aby to bylo správný. Nikoho jinýho než tebe tady nemám, Wille. Prosím, nechtěj po mně, abych předstírala, že se neznáme!“

„Ale no tak, Lake. To není fér.“ Zvýšil hlas stejně jako já, takže jsem věděla, že jsem ho opravdu zasáhla. „Já to nezvládnu – nedokážu s tebou jen kamarádit. To prostě nejde.“

Nemohla jsem si pomoct, i když jsme spolu nechodili, připadalo mi to jako bojovat

s příšerným rozchodem. Měla jsem vztek sama na sebe. Jen jsem nevěděla, jestli mám vztek jen za dnešek, nebo se ten pocit týká komplet mého života v letošním roce.

Věděla jsem jenom, že jsem v poslední době byla šťastná jen s Willem. Když mi teď tvrdil, že nemůžeme být ani kamarádi, bolelo to. Děsilo mě, že nejspíš zase spadnu do těch depresí, které jsem měla posledních šest měsíců. Na tuhle svou podobu jsem moc hrdá nebyla.

Otevřela jsem dveře auta a popadla klíčky i batoh. „Takže podle tebe je to buď všechno, anebo nic, jo? A když to nemůže bejt všechno –“ Zavřela jsem auto a zamířila k domu, „– tak se nemusíš bát, zejtra už mě třetí hodinu na angličtině neuvidíš!“

Vešla jsem do domu, napochodovala rovnou do kuchyně a hodila klíčky na pult tak prudce, že po něm sklouzly a na druhé straně spadly na zem. Sešlápla jsem si boty

z chodidel, odkopla je stranou – a v tu chvíli se objevila máma.

„Co se to děje?“ zeptala se. „Proč jsi na něj křičela?“

„Nic!“ zaječela jsem na ni. „Nic se neděje, a o to právě jde! Absolutně nic!“ Sehnula jsem se pro boty, zamířila do svého pokoje a přibouchla jsem za sebou dveře.

Tam jsem se zamkla a zamířila ke koši s prádlem. Zvedla jsem ho a vysypala jeho obsah na podlahu. Prohrabávala jsem se špinavým oblečením, až jsem našla, co jsem hledala – džíny, a v jejich kapse purpurovou sponku. Sevřela jsem ji v dlani, vlezla si do postele

a přetáhla přes sebe deku. Prsty se mi sevřely kolem sponky, a já brečela a brečela, až jsem se ubrečela k spánku.

Vzbudila jsem se o půlnoci. Chvíli jsem ještě ležela a doufala, že to všechno byl jenom zlý sen, ale tohle vědomí nepřicházelo. Když jsem se vymotala z pokrývek, sklouzla na zem i dětská sponka. Ten kousek plastu tak starý, že byl nejspíš natřený nějakou dneska už zakázanou barvou. Vybavila jsem si den, kdy mi ji táta dal, a jak ze mě všechen smutek

a strach vyprchaly ve chvíli, kdy mi ji připnul do vlasů.

Sklonila jsem se a sebrala ji z podlahy. Stiskla jsem ji uprostřed, aby se otevřela. Pak jsem si shrnula ofinu ke straně a zacvakla ji sponkou. Čekala jsem, až kouzlo začne působit, jenže všechno pořád bolelo stejně. Sundala jsem si sponku, hodila s ní přes pokoj a zalezla zpátky do postele.

5.

Pořád si říkám, že to bude v pohodě. Nikdo není šťastný pořád,

tohle je o náhodě.

THE AVETT BROTHERS, „PARANOIA V B DUR“

Když jsem vstala z postele, tep mi bušil ve spáncích. Nutně jsem potřebovala svoji krabičku peprmintových bonbonků Altoids. Moje tělo bylo úplně vyčerpané tím střídáním pláče

a trhaného spánku.

Udělala jsem si konvici kávy, posadila se k baru a popíjela ji v naprostém tichu. Děsila jsem se dne, který mě čekal. Po chvíli přišel i Kel v pyžamku a bačkorách s Darthem Vaderem. „Čau,“ protáhnul ospale a vzal si z linky hrníček. Ten s nápisem Nejlepší táta na světě. Pak se natáhl pro mou konvici s kávou.

„Co si myslíš, že děláš?“ okřikla jsem ho.

„Hele, nejseš sama, kdo měl těžkou noc.“ Bráška se vyšplhal na stoličku. „Čtvrtá třída je děsná. Dvě hodiny jsem dělal úkoly,“ postěžoval si a zvednul hrníček k puse.

Vzala jsem mu kafe z rukou, přelila si ho k sobě a strčila hrníček do myčky. Pak jsem přinesla z lednice džus a postavila ho před Kela. Protočil panenky, odšrouboval uzávěr krabice a přiložil si ji k puse. „Víš, že už nám dorazil zbytek věcí? Včera přivezli máminu dodávku i se všema věcma. Museli jsme to s mámou vynosit sami,“ dodal vyčítavě, abych

se zastyděla.

„Jdi se oblíkat,“ pobídla jsem ho. „Za půl hodiny vyrážíme do školy.“

Když jsem vyložila Kela u jeho školy, začalo zase sněžit. Doufala jsem, že Will měl pravdu, a že to brzo přejde. Nenávidím sníh. Nenávidím Michigan.

Když jsem přijela do školy, šla jsem rovnou do kanceláře. Paní Alexová něco ťukala do počítače, když mě uviděla a zavrtěla hlavou.

„Nechte mě hádat, slečno Cohenová. Chcete mít obědovou přestávku C?“ Asi taky neměla ráno kafe jako chudák Kel.

„Vlastně bych potřebovala zjistit, jaká je nabídka volitelných předmětů o třetí hodině.

Chtěla bych ho vyměnit.“

Tajemnice mlaskla a zadívala se na mě přes okraj brýlí. „Nemáte anglickou poezii s panem Cooperem? To je nejoblíbenější volitelný předmět tady na škole.“

„Mám,“ potvrdila jsem stručně. „Chci přestoupit.“

„No, do konce týdne máte ještě na změny nárok, než bude váš rozvrh definitivní,“ uznala neochotně a přistrčila mi papír. „Tak co si vyberete?“

Nabídka volných míst ve volitelných předmětech nebylo zrovna dlouhá. Botanika.

Nebo ruská literatura.

„Vezmu si ruskou literaturu, paní Alexová.“

Zatvářila se otráveně a otočila se k počítači, aby provedla změnu. Za chvíli mi podala další vytištěný nový rozvrh.

„Dejte to podepsat panu Cooperovi a před třetí hodinou mi to doneste zpátky. To je všechno.“

„Bezva. Děkuju,“ zamumlala jsem a vyšla z kanceláře.

Tentokrát se mi podařilo dostat se do Willovy třídy bez problémů, ale ulevilo se mi, když jsem našla dveře zamčené a světla zhasnutá. Nechtěla jsem se s ním zase vidět, takže jsem se rozhodla, že si požadovaný podpis obstarám sama. Vylovila jsem z batohu pero, položila žlutý formulář na dveře a chystala se načrtnout muří nohu, která by připomínala Willovo jméno.

„To není dobrý nápad.“

Otočila jsem se a uviděla ho za sebou. Přes rameno měl přehozenou černou brašnu

a v ruce klíče. Žaludek se mi při pohledu na něj sevřel. Měl na sobě volné khaki kalhoty a černé tričko zastrčené pod jejich pásek. Barva kravaty dokonale ladila s jeho zelenýma očima, od kterých jsem tak těžko dokázala odtrhnout pohled. Vypadal tak… profesionálně.

Ucouvla jsem, aby mohl projít kolem mě a odemknout dveře. Vešel dovnitř a rozsvítil. Pak si odložil tašku na stůl. Stála jsem pořád na prahu, když na mě pokývl, abych šla dál.

Hodil jsem papír před něj na stůl. „Nebyls tady, tak jsem ti chtěla ušetřit námahu,“ prohodila jsem vzdorovitě.

Will papír zvedl a ušklíbl se. „Ruská literatura? To sis vybrala?“

„Druhá na výběr byla botanika.“

Will si odtáhl židli a posadil se. Uhladil si papír, položil špičku pera na správnou linku, a zarazil se. Zaváhal a odložil pero stranou. Bez podpisu.

„V noci jsem na to hodně myslel… na to, co jsi řekla včera,“ ozval se. „Není fér od tebe chtít, abys měnila volitelný předmět jen proto, že se s tebou ve třídě cítím nejistě. Bydlíme

pár metrů od sebe, naši bráškové mají našlápnuto stát se nejlepšími kamarády. Tahle hodina by nám mohla pomoct… když už v ničem jiném, tak v tom, že se naučíme chovat se k sobě normálně. A kromě toho… ten test jsi udělala úplně hladce.“ Vytáhl z tašky opravenou písemku. Měla jsem sto procent.

„Nevadí mi přestoupit jinam,“ namítla jsem, i když ve skutečnosti mi to vadilo. „Chápu tvoje důvody.“

„Díky. Ale takhle to bude jednodušší, ne?“

Podívala jsem se na něj a přikývla. „Jo.“ Lhala jsem.

To se teda spletl. Být s ním každý den nebude rozhodně nic jednoduchého. Jenže

i kdybych se zítra přestěhovala zpátky do Texasu, stejně bych cítila, že mám k němu blízko. Ale ani tak jsem v sobě nesebrala sílu k tomu, abych si prosadila přestup na ruskou literaturu.

Will zmačkal formulář o přestupu a zahodil ho směrem ke koši. O pár centimetrů ho minul. Cestou ke dveřím jsem papír zvedla a zahodila ho sama.

„Takže se uvidíme třetí hodinu, pane Coopere.“ Koutkem oka jsem zahlédla, jak se zamračil, ale to už jsem vycházela ze třídy.

Svým způsobem se mi ulevilo. Trápilo mě, jak jsme se včera rozešli. Udělala bych cokoli, abych ten trapný pocit napravila, ale Willovi se to nějak povedlo udělat to za mě.

„Proč jsi včera nedorazila na oběd?“ zeptala se Eddie, když jsme se sešly na druhé hodině. „Zase ses ztratila?“

„Jo, promiň. Musela jsem něco vyplňovat v kanceláři.“

„Mělas mi napsat esemesku. Dělala jsem si starosti.“

„Mrzí mě to, promiň.“ Na udobřenou jsem ji zkusila poplácat po ruce.

„Co ji osaháváš? Chceš mi přebrat moji holku?“ U Eddie se objevil kluk, kterého jsem zatím neznala, objal ji kolem ramen a dal jí pusu na tvář.

„Layken, to je Gavin,“ představila mi ho Eddie. „Gavine, to je Layken. Tvoje sokyně.“

Gavin měl stejně světlé vlasy jako Eddie, jenže krátké. Člověk by je skoro považoval za sourozence, až na to, že on měl oči oříškové, kdežto ona modré. Gavin měl na sobě černou mikinu s kapucí a džíny, a když mi podal ruku, vyhrnul se mu rukáv. Na vnitřní straně zápěstí měl vytetované stejné srdíčko jako moje nová kamarádka.

„Hodně jsem o tobě slyšel,“ prohlásil a podržel mou ruku ve své.

Zvědavě jsem se na něj podívala. Nechápala jsem od koho, protože mě tady vůbec nikdo neznal.

„Dělám si srandu!“ zasmál se. „Nic jsem o tobě neslyšel, ale tohle se říká, když se lidi seznamujou, ne?“

Otočil se k Eddie a znova jí líbnul na tvář.

„Tak se uvidíme pak, kotě. Musím na hodinu.“ Záviděla jsem jim.

Do třídy vešel pan Hanson a oznámil, že budeme psát test na probranou látku. Když ho rozdal i mně, neprotestovala jsem, a zbytek hodiny jsme všichni strávili mlčky.

Když jsem se s Eddií prodírala davy na chodbách, žaludek se mi svíral. Už teď jsem litovala, že jsem nepřestoupila na ruskou literaturu. Nechápala jsem, jak by nám s Willem zrovna tohle mělo usnadnit naše vzájemné vztahy.

Will držel studentům otevřené dveře a každého jednotlivě zdravil.

„Dneska už vypadáte trochu líp, pane Coopere. Nechcete zase bonbón?“ zeptala se Eddie, když ho míjela.

Javier vešel, zamračil se na něj a posadil se na svoje místo.

„Fajn, jsme tady všichni.“ Will zavřel dveře. „Musím vás pochválit za výsledky včerejšího testu. ,Básnické prostředky‘ nejsou moc záživná látka, takže jste jistě všichni rádi, že už to máme za sebou. Doufám, že vás nová látka, kterou se zbytek pololetí budeme zabývat, bude bavit mnohem víc – je to interpretační poezie.

Interpretační poezie má hodně společného s tradiční, ale zahrnuje jeden podstatný prvek navíc – její přednes.“

„Jak, přednes?“ ozval se Javier. „To jako v těch filmech o mrtvejch básnících – budeme si tady předčítat navzájem svoje pitomý básničky?“

„Poezie není pitomá,“ namítl Will.

„Myslí slam,“ ozval se Gavin, který na tuhle hodinu chodil taky. „Jako to dělají v Klubu D9VĚT, každej čtvrtek.“

„Co je slam?“ zeptala se nějaká dívka ze zadní lavice.

Gavin se k ní otočil. „Je to super! Prostě živej přednes. Někdy tam s Eddií chodíme. Ale musela bys to vidět, to se nedá popsat.“

„Ano, slam je moderní forma interpretace poezie,“ přikývl Will. „Byli jste na něm ještě někdo?“

Pár rukou se zvedlo, ale moje ne.

„Ukažte jim to, pane Coopere,“ ozval se Eddiin přítel. „Zarecitujte něco svýho.“

Viděla jsem ve Willových očích zaváhání. Věděla sem ze zkušenosti, že nemá rád, když ho k tomu někdo nutí.

„Tak víte co? Uzavřeme dohodu. Když vám teď přednesu něco vlastního, slíbíte se mi, že se všichni do konce pololetí aspoň jednou zajdete podívat na večer slam poezie do Klubu D9VĚT.“

Nikdo nic nenamítal. Já bych mohla, ale to bych nejdřív musela zvednout ruku a promluvit. Takže jsem mlčky souhlasila jako ostatní.

„Nikdo není proti? Fajn. Takže… zarecituju něco kratšího. Nezapomínejte, že ve slam poezii jde jak o obsah textu, tak o jeho přednes.“

Will se postavil před třídu. Zatřepal rukama a protáhl si krk dopředu i do stran, aby se uvolnil. Když si odkašlal, neznělo to jako z nervozity. Znělo to jako odkašlání předtím, než člověk začne křičet.

Očekávání, hodnocení, výmluvy vyletují ze mě jako stříkance krve z rány, jak dítě z dělohy, jak ze zdechliny vrány.

Jsou seprané a zašívané jako přehoz na posteli v uklizeném pokoji.

Nemůžu dýchat.

Nemůžu vyhrát

z toho místa na hřišti, kde stojím. Má utrápená duše vězí dole v díře obehnaná plotem jak divoké zvíře. Musím se prokopat ven, já, vězeň svého srdce.

Odemknout tu celu v pekelných hlubinách, odhodit všechna závaží, i strach.

Pak nebudu už potřebovat žádný klíč.

Jenomže proč bych to dělal?

Revoluce je v nehybnosti.

Ve třídě zavládlo téměř ohlušující ticho. Nikdo nepromluvil, nepohnul se, nezatleskal. Všichni jsme jen zírali s posvátnou bázní. I já. Jak může čekat, že k němu přestanu něco cítit, když mi pořád dělá něco takového?

„Tak jste mě slyšeli,“ prohodil Will věcně a vrátil se za katedru. Zbytek hodiny se pak věnoval fenoménu slam poezie. Snažila jsem se sledovat jeho výklad, ale celou dobu jsem musela myslet na to, že se na mě Will od začátku hodiny vůbec nepodíval. Ani jednou.

Na obědě jsem se posadila vedle Eddie. Zahlédla jsem kluka, který seděl na Willově hodině o pár lavic za mnou, jak míří k nám. V levé ruce nesl dva podnosy, v pravé batoh a sáček čipsů. Usadil se na lavici proti mně a začal si přerovnávat všechno jídlo na jeden tác. Když s tím skončil, vylovil z batohu dvoulitrovou kolu a postavil ji před sebe. Pak odšrouboval víčko a napil se přímo z lahve. Zatímco polykal kolu, díval se na mě. Pak odložil láhev na stůl a otřel si pusu.

„Budeš pít to čokoládový mlíko, nová spolužačko?“

„Proto jsem si ho koupila.“

„A ten rohlík? Budeš ho jíst?“

„Ano, přesně za tím účelem jsem si ho pořídila.“

Pokrčil rameny a natáhnul se ke Gavinovu podnosu. Sebral z něj rohlík o vteřinu dřív,

než ho Gavin zahlídl a pokusil se mu srazit ruku. Pozdě.

„Čéče, Nicku, stejně do pátku prostě pět kilo nepřibereš, tak už to vzdej,“ zabrblal Gavin.

„Čtyři a půl,“ opravil ho Nick s pusou plnou chleba.

Eddie vzala svůj rohlík a přesunula ho po stole k Nickovi. Ten si ho přitáhl a vděčně se na Eddii zazubil. „Vidíš, tvoje holka mi věří,“ prohodil ke Gavinovi.

„Je vzpěrač,“ vysvětlila mi Eddie. „Do pátku by měl vážit o čtyři a půl kila víc, aby moh závodit ve vyšší kategorii, ale nevypadá to moc nadějně.“

Když jsem to slyšela, obětovala jsem se a přistrčila Nickovi i svůj rohlík. Vděčně se na mě usmál a namazal si na špičku tlustě máslo.

Byla jsem Eddii vděčná, že mě tak nenuceně vtáhla do své party. Ne že bych měla na vybranou, udělala to dost kategoricky. U nás v Texasu bylo v maturitním ročníku dvacet jedna studentů. Bavila jsem se s nimi, ale v tak malém množství lidí jsem prostě nenašla nikoho, o kom bych mohla tvrdit, že je to můj nejlepší kamarád nebo kamarádka. Nejvíc času jsem asi trávila s Kerris, ale od stěhování mě ani nenapadlo jí zavolat. Ale Eddie mi už teď připadala natolik zajímavá, že jsem jen doufala v další sblížení.

„Jak dlouho spolu s Gavinem chodíte?“ zeptala jsem se.

„Od druháku. Srazila jsem ho autem.“ Podívala se na něj a usmála se. „Takže to byla láska na první náraz.“

Po chvíli se mě zeptala: „Co ty? Máš ňákýho kluka?“

Kéž bych jí mohla povědět o Willovi. Chtěla jsem jí vyprávět, jak jsme se seznámili, jak jsem okamžitě ucítila něco, co ještě k žádnému klukovi předtím. Chtěla jsem jí vypravovat o našem prvním rande, a jak se mi ten večer zdálo, že už se známe léta. Chtěla jsem jí povídat o našem polibku, o poezii, o všem. A hlavně o tom, jak jsem ho uviděla tady ve škole, a oběma nám došlo, že osud prostě stojí proti nám. Jenže jsem věděla, že nemůžu.

Nemůžu to říct nikomu, to prostě nejde. A tak jsem jen zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Vážně? S nikým nechodíš? Tak to musíme napravit,“ prohlásila Eddie.

„Není co napravovat. Nic se nerozbilo.“

Rozesmála se a otočila se ke Gavinovi. Nejspíš ho vybízela pohledem, aby se zamyslel nad vhodnými nápadníky pro její novou osamělou přítelkyni.

Konečně se první školní týden překlopil k pátku. Snad ještě nikdy v životě jsem neodjížděla z parkoviště s takovým ulehčením. Will sice bydlí proti nám, ale doma jsem si nějak připadala míň zranitelná než ve chvíli, kdy jsem s ním seděla v jedné třídě. Celý týden se mu úspěšně dařilo vyhýbat se očnímu kontaktu. Ne že by byla velká šance ho zahlédnout: většinu času jsem sama zírala do lavice.

Cestou domů jsem si zajela, abych se vybavila na svůj plán, jak strávit víkend, aniž vytáhnu paty z domu. Čili: sledování filmů a pojídání čipsů.

Když jsem vešla dovnitř, máma seděla v kuchyni u barového pultu. Viděla jsem ten přísný výraz v její tváři, jaký si nasazuje vždycky, když ze mě není zrovna nadšená. Došla jsem k lince a složila na ni svůj náklad DVD a slaných i sladkých pochoutek.

„Tenhle víkend strávím s Johnnym Deppem,“ oznámila jsem, jako bych si nevšimla její nálady.

Máma se neusmála. „Když jsem dneska vezla Cauldera s Kelem ze školy, pověděl mi něco moc zajímavého.“

„Jo? Máš nějakej divnej hlas, mami. Neleze na tebe chřipka?“ prohodila jsem nenuceně, i když jsem věděla naprosto jasně, co se mi snaží naznačit: Od bratříčka tvého přítele jsem

se dozvěděla něco moc zajímavého, co jsi mi měla povědět ty.

„Nechceš mi něco říct?“ zeptala se máma a její oči se do mě zabodly jako dvě dýky.

Otevřela jsem si minerálku a usadila se k baru. Chtěla jsem si o tom s mámou promluvit dneska večer, ale zřejmě nemusím čekat tak dlouho.

„Já ti to chtěla říct, mami, vážně.“

„Lake, je učitel na tvé škole!“ Máma se rozkašlala a vytáhla z krabice papírových kapesníků na baru dva najednou. Když se uklidnila, ztišila hlas, aby nás nezaslechl devítiletý špion, který byl vždycky někde v doslechu. „Nemáš pocit, že ses mi o tom měla zmínit dřív, než jsi s ním strávila večer?“

„Já to nevěděla, mami! On to taky nevěděl!“ vyhrkla jsem přehnaně obranným tónem. Máma protočila panenky, jako by ji uráželo, co se jí to snažím namluvit. „Co to vyvádíš,

Lake? Neuvědomuješ si, že sám vychovává svého bratra? Tohle by mu mohlo zničit –“

Zvenku se ozval motor Willova auta. Obě jsme zalétly pohledem k oknu. Rychle jsem zamířila k venkovním dveřím, protože jsem tušila, co má máma v úmyslu. Postavila jsem se před ně. „Mami, prosím, nech mě to vysvětlit. Prosím.“

Jenže ta mě nehodlala poslouchat, takže jsem neměla na vybranou a musela za ní vyběhnout ven.

Zamířila na Willovu příjezdovou cestu. Když vystoupil, všiml si, že se k němu někdo řítí. Nejdřív se usmál na mou mámu, ale pak si všiml mě a úsměv mu z tváře zmizel. Došlo mu, že to nebude přátelská sousedská rozmluva.

„Julie, můžete jít prosím dál?“ oslovil mámu. „Promluvíme si uvnitř.“ Neodpověděla, jen se prohnala kolem něj ke dveřím jejich domu.

Will se na mě tázavě podíval.

„Tvůj brácha jí řekl, že seš učitel. Já to zatím nestihla.“ Will si povzdychl a oba jsme se zdráhavě vydali za mámou.

Tohle bylo poprvé, kdy jsem byla u něj doma od toho svého úrazu na sněhu, ale dneska už jsem věděla, že jeho rodiče jsou mrtví. Za tu dobu se tam nic nezměnilo… a přece se změnilo úplně všechno. Když jsem tehdy seděla tady v kuchyni, předpokládala jsem, že Will žije s rodiči, že dům a všechno patří jim a jeho situace je podobná jako ta moje. Když jsem se teď rozhlížela po uklizeném, čistém domově, viděla jsem něco jiného.

Zodpovědnost. Dospělost.

Máma se ztuhle posadila na pohovku. Will mlčky přešel místnost a posadil se na kraj dvousedačky proti ní. Spojil si ruce na kolenou a opřel si lokty o stehna.

„Vysvětlím vám to,“ pronesl vážným, uctivým tónem.

„Samozřejmě,“ přikývla chladně máma.

„Zaprvé jsem předpokládal pár věcí, které jsem neměl. Myslel jsem, že Layken je starší. Vypadá starší. Když mi řekla, že jí je osmnáct, předpokládal jsem, že chodí na vysokou. Je teprve září, většině studentů prvního ročníku je touhle dobou osmnáct.“

„To sice ano, ale Lake je osmnáct teprve dva týdny.“

„To jsem nevěděl. První týden po vašem stěhování nechodila do školy, takže jsem se prostě utvrdil v přesvědčení, že je vysokoškolačka a semestr jí začíná až v říjnu.“

Máma se znova rozkašlala. Čekali jsme s Willem, až se uklidní, ale zdálo se mi, že se to spíš zhoršuje. Konečně se několikrát zhluboka nadechla. Vypadalo to, jako by bojovala se záchvatem paniky, ale já ji znala – máma hned tak nezpanikaří, a už po příchodu domů jsem si všimla, že mluví nějak ochraptěle. Will zašel do kuchyně a vrátil se se sklenicí vody.

Máma se napila a otočila se k oknu, kterým bylo vidět na předzahrádku. Caulder a Kel byli tam – slyšeli jsme jejich smích. Máma přešla k předním dveřím a otevřela je.

„Kele, Cauldere! Vstaňte z té země!“ Zabouchla a vrátila se k nám. „Takže teď mi povězte, kdy to vyšlo najevo?“ zeptala se a střídavě přejela pohledem po nás dvou.

Mlčela jsem. V přítomnosti jí a Willa jsem si najednou připadala jako dítě. Dítě, kvůli kterému se zrovna hádají dva dospělí.

„Až když se Layken objevila na mé hodině,“ odpověděl jí Will.

Máma se ke mně otočila a brada jí klesla. „Vy ji učíte?“ Upřela pohled na Willa. „Vy máte Lake ve třídě?“

Ježíši. Z jejích úst to znělo tak hrozně.

Vstala z pohovky a začala přecházet po pokoji. Oba jsme s Willem mlčeli, aby měla čas srovnat si to v hlavě. „Takže vy oba tvrdíte, že jste to až do toho setkání ve škole netušili?“

Oba jsme přikývli.

„A co bude sakra dál?“ Máma si založila ruce v bok. Dál jsme mlčeli, jako bychom oba čekali, že nějak zázračně přijde s řešením, které jsme marně oba hledali.

„To jsme se s Lake pokusili ten první den vyřešit,“ ozval se Will.

„Lake? Vy jí říkáte Lake?“ Vyčítavě se na něj zamračila.

Will sklopil oči a odkašlal si, jako by se jí nedokázal dívat do očí.

Máma si povzdychla a posadila se tentokrát vedle Willa. „Musíte oba pochopit, že tohle je vážná situace. Znám svou dceru, a moje dcera vás má ráda, Wille. Hodně. Pokud tenhle cit aspoň trochu sdílíte, budete dělat všechno, abyste se od ní držel co nejdál. Myslím to

i v přeneseném smyslu – takže konec s přezdívkami. Tohle by mohlo zničit jak vaši kariéru, tak její pověst.“ Vstala, přešla ke dveřím a podržela mi je otevřené. Čekala, až vyjdu ven, nehodlala nám dopřát ani pár vteřin na rozloučení.

Ve dveřích se kolem nás prohnali Caulder a Kel, letěli do Caulderova pokojíčku. Máma se za nimi dívala. „Chlapců se tohle opatření nemusí nijak dotknout,“ pronesla a otočila se zpátky k Willovi. „Navrhuju dohodnout se rovnou teď na tom, jak nekazit jejich přátelství, ale taky zajistit, aby byl váš kontakt s Lake minimální.“

„Rozhodně souhlasím,“ přikývl.

„Pracuju na pohotovosti, mám noční služby a dopoledne spím. Kdyby vám nevadilo vozit je oba do školy, já nebo Lake je můžeme vyzvedávat. Pak si můžou hrát u nás nebo tady, jak budou chtít. Vypadá to, že už si to tady stejně kolonizovali podle svého.“

„To mi vyhovuje. Děkuju.“

„Je to prima kluk, Wille.“

„Já to vážně oceňuju, Julie. Caulder je tak šťastný, že tady má Kela. Neviděl jsem ho tak spokojeného od…“ Hlas se mu vytratil.

„Julie?“ ozval se po pár vteřinách. „Hodláte si o tom promluvit ve škole? Já naprosto chápu, pokud budete chtít. Jen potřebuju vědět, na co se mám připravit.“

Máma přejela pohledem z něj na mě a zase zpátky. „Momentálně se snad neděje nic, o čem bych je musela informovat, ne?“

„Vůbec nic, přísahám,“ vyhrkla jsem. Chtěla jsem, aby se na mě Will podíval a viděl, jak mě mrzí, že jsem to musela říct. Ale neudělal to. Zavřel za námi dveře, a pak už jsem se udržet nedokázala.

„Proč jsi tohle musela udělat?“ obořila jsem se na mámu. „Vůbec jsi mi nedovolila, abych ti to vysvětlila! Rozběhla jsem se přes ulici a ani se neotočila. Vřítila jsem se do

našeho domu a do své ložnice, a zůstala tam zavřená až do chvíle, než máma odešla do práce.

„Layken, máme nějaký džusy v prášku?“ Kel stál na prahu pokrytý sněhovou břečkou. Nebyla to ta nejpodivnější otázka, jakou mi kdy položil, takže jsem jen otevřela skříňku v lince a podala mu sáček s příchutí hroznového vína.

„Ten je fialovej, my potřebujeme červenej.“ Vytrhla jsem mu hrozno a podala granátové jablko.

„Super, díky!“

Zavřela jsem za ním dveře a položila za ně na zem starý ručník. Ještě ani nebylo devět ráno, ale Kel s Caulderem už řádili venku nejmíň dvě hodiny.

Vrátila jsem se na stoličku k baru a dopila svou kávu. Zírala jsem na zbytky všeho toho nezdravého jídla, kterým jsem se zásobila na víkend, ale už jsem na něj vůbec neměla chuť. Máma se vrátila z noční v půl osmé a vlezla si rovnou do postele. Věděla jsem, že z ní nevyleze dřív než ve dvě. Měla jsem na ni pořád vztek a nechtěla jsem se s ní bavit, takže to vypadalo, že mám ještě pět hodin, než se budu muset zase zamknout v pokoji. Sebrala jsem z linky další DVD a taky pytlík čokoládek, i když těch už jsem měla po krk. Ale jestli mě nějaký muž dokáže zaujmout tak, abych pořád nemyslela na Willa, tak je to Johnny Depp.

Když byl film asi v půlce, dovnitř zase vtrhnul Kel obalený sněhem a blátem. Doběhl do obýváku, chytil mě za ruku a táhl mě z pohovky.

„Kele, přestaň! Já nikam nejdu!“

„Prosím, prosím! Aspoň na minutu! Musíš se podívat, jakýho jsme postavili sněhuláka!“

„No tak jo. Pusť mě, musím se aspoň obout.“

Sotva jsem si nazula druhou botu, Kel mě zase chytil za ruku a táhl mě ze dveří.

Zaclonila jsem si dlaní oči. Chvíli mi trvalo, než jsem se v tom zářivém světle slunce, které se odráželo od sněhu, rozkoukala.

„Tamhle je,“ zaslechla jsem Cauldera, ale neříkal to mně. Kelův kamarád táhl přes ulici svého bratra, stejně jako Kel táhl mně. Oba nás dovlekli za zadek mého džípu a nechali nás stát pár kroků od sebe, tváří v tvář jejich oběti.

Já tušila, že ten červený prášek nechce Kel jen tak. Za mým autem ležel na zemi mrtvý sněhulák. Oči měl z ulomených klacíků, stejně jako zachmuřená obočí. Větvičkové ruce měl rozhozené podél těla, jednu z nich zlomenou, jako by mu ji přejelo zadní kole džípu. Hlavu a vršek těla měl postříkané rudou. Prášek se spojil s tajícím sněhem a vytvořil pod sněhulákem věrohodnou kaluž krve.

„Bohužel došlo ke smrtelné nehodě,“ pronesl Kel vážným hlasem moderátora a pak s Caulderem oba vybuchli smíchy.

Vyměnili jsme si s Willem pohledy a on se na mě poprvé za celou tu dobu usmál. „Tak to chce foťák,“ prohlásil.

„Taky si ho přinesu,“ souhlasila jsem. Usmála jsem se na něj na oplátku a zamířila dovnitř. Takže takhle s teď k sobě budeme chovat? Zdvořile konverzovat pod dohledem našich bratrů? A jinak se navzájem vyhýbat? Tohle předstírání jsem nenáviděla.

Když jsem přinesla foťák, kluci pořád poskakovali kolem „mrtvoly“, takže jsem je párkrát vyfotila.

„Kele, teď zajede sněhuláka autem zase Will!“ vykřikl Caulder a vystartoval přes silnici.

Můj bratr mu byl v patách.

Zůstali jsme s Willem stát nad sněhulákem a napětí mezi námi narůstalo. Třeštila jsem

oči na hromadu krvavého sněhu před sebou, protože jsem nevěděla, kam jinam se dívat. Will nakonec pokývl bradou k jejich domu.

„Jsou tak rádi, že mají jeden druhýho, víš,“ prohodil tiše.

Snažila jsem se analyzovat jeho větu, uvažovala jsem, jestli je v ní nějaký skrytý smysl, nebo jestli je to jen konstatování.

„Jo, to jsou,“ přikývla jsem.

Dívali jsme se, jak kluci nosí sníh k Willovu autu. Will si povzdychl a založil si ruce za krkem, jako by si ulevoval od bolesti zad. „No, radši bych měl jít dovnitř.“ Odvrátil se ode mě.

„Wille, počkej.“ Otočil se zpátky a vklouzl rukama do kapes bundy, ale mlčel.

„Omlouvám se za ten včerejšek. Za mámu,“ vyhrkla jsem a zírala přitom na zem mezi námi. Do očí jsem se mu podívat nedokázala, ze dvou důvodů. Zaprvé mě pořád oslepoval ten zářící sníh. A zadruhé… bolelo mě dívat se na něj.

„To je v pořádku, Layken.“

Takže jsme se zase vrátili k oficiální podobě mého jména.

Zíral chvíli na hromádku sněhu zbarvenou „krví“ a pak ji nakopl špičkou boty. „Jen udělala to, co by udělala každá máma, víš.“ Podíval se na mě a ztišil hlas. „Nezlob se na ni. Buď ráda, že ji máš.“

Otočil se a zamířil zpátky domů. Zalil mě pocit viny za to, že Will a Caulder mají jen jeden druhého, a já si tady stěžuju na toho jediného rodiče, který tady na nás čtyři zbyl. Zastyděla jsem se, že jsem o tom vůbec začínala, a ještě víc za to, že jsem na mámu měla takový vztek. Byla to moje vina, že jsem jí to neřekla včas. Will měl pravdu, jako vždycky. Jsem ráda, že ji mám.

Po poledni jsem z máminy ložnice uslyšela sprchu, takže jsem jí dala ohřát zbytky toho, co jsme nesnědli, a nalila sklenici ledového čaje. Prostřela jsem jí k jejímu obvyklému místu. Když se máma vynořila z ložnice a uviděla připravené jídlo, slabě se na mě usmála.

„To je olivová ratolest, nebo je to s jedem?“ zeptala se, když si roztáhla ubrousek v klíně.

„Asi to budeš muset risknout.“

Obezřetně mě pozorovala, když si nabodla na vidličku první sousto. Pomalu ho žvýkala, nabodla si druhé… a předstírala, jako by se v křečích zhroutila vedle talíře.

„Promiň, mami. Měla jsem ti to říct hned. Jenže já z toho byla prostě rozhozená.“

Soucitně se na mě zadívala, takže jsem se od ní radši odvrátila a začala rovna nádobí do myčky.

„Lake, já vím, že se ti moc líbí. Mně se taky líbí. Ale tohle prostě nejde. Musíš mi slíbit, že neuděláš žádnou hloupost.“

„Přísahám, mami. Dal mi jasně najevo, že se mnou nechce mít nic společnýho, takže se nemáš čeho bát.“

„To doufám,“ zamumlala a pokračovala v jídle.

Já zapnula plnou myčku a vrátila se do obýváku, abych se zase ponořila do svého okouzlení Johnnym.

6.

Tvé srdce stále opakuje ne. Víš, jak to se mnou dopadne?

Ale i tenhle tak zoufalý cit tě může zvednout, někam dotlačit.

THE AVETT BROTHERS, „ŽÍT LÁSKOU“

Dalších pár týdnů uteklo jako voda, protože jsem měla čím dál víc domácích úkolů. Na Willových hodinách jsem si dál připadala stejně vyloučená jako na té první. Od té chvilky nad mrtvým sněhulákem jsme spolu nemluvili. Žádný oční kontakt, Will se mi vyhýbal jako morové ráně.

V Michiganu jsem si pořád nedokázala zvyknout. Jako by to, co se stalo s Willem, moje přizpůsobení novému životu ještě zkomplikovalo. Nejvíc ze všeho jsem pořád toužila jen spát. Asi proto, že ve spaní se člověk tolik netrápí.

Eddie se mi neustále snažila navrhovat, jak bych mohla obsadit volné partnerské místo po svém boku, ale všechny její nápady jsem vetovala. Nakonec si na Willovy hodiny dokonce vyměnila místo s Nikem v naději, že mezi námi přeskočí jiskřička. Nepřeskočila.

„Čau, Layken.“ Nick se zeširoka šklebil, když si sedal na Eddiino bývalé místo vedle mě. „Mám pro tebe jeden novej. Chceš ho slyšet?“

Už minulý týden jsem musela vydržet tři vtipy o Chucku Norrisovi denně. Nějak si vzal do hlavy (scestně), že když jsem z Texasu, musím být posedlá seriálem Walker, Texas Ranger.

„Jasně.“ Musela jsem mu to potěšení dopřát, protože námitky stejně neposlouchal.

„Chuck Norris si zařídil gmailovej účet. Je to gmail@chucknorris.com.“

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo, i když většinou chápu vtipy celkem rychle. Ale můj mozek v poslední době nějak zpomalil. Ne že by k tomu neměl dobrý důvod.

„To je dobrý.“

„Chuck Norris napočítal do nekonečna. Dvakrát.“

Ne že by mi bylo do smíchu, ale zasmála jsem se. Nick mě trochu štval, ale jeho tupost byla občas zábavná.

Když Will vstoupil do třídy, podíval se směrem k Nickovi. Mým se nepodíval, ale líbilo se mi představovat si, jak se v něm rodí žárlivost. Přistihla jsem si, že před Willovou hodinou jsem k Nickovi vždycky vstřícnější. Zároveň jsem se za tuhle touhu vzbuzovat ve Willovi žárlivost nenáviděla. Věděla jsem, že bych toho měla rychle nechat, aby si Nick nezačal domýšlet něco, co není pravda… ale nemohla jsem. Měla jsem pocit, že tohle je jediná věc, kterou ještě můžu sama ovládat.

„Vezměte si sešity, dneska budeme tvořit poezii,“ vyzval nás Will a posadil se. Polovina třídy zasténala. Ale Eddie zatleskala.

„Můžeme ve dvojicích?“ zeptal se Nick a začal se sunout blíž ke mně. Will se na něj zamračil: „Ne.“

Nick pokrčil rameny a vrátil se na místo.

„Každý z vás napíše krátkou báseň, kterou zítra před ostatními přednesete.“

Začala jsem hned zapisovat zadání, protože jsem se na Willa nechtěla dívat, když mluvil.

Zůstat v jeho třídě byl hodně špatný nápad. Nedokázala jsem se soustředit na nic, co nám vykládal. Pořád jsem uvažovala nad tím, co se mu honí hlavou, jestli myslí na nás dva, co dělá po večerech… Dokonce i doma jsem dokázala myslet jen na něj, takže by se asi nic nezměnilo, ani kdybych přestoupila na ruskou literaturu. Vždycky jsem po vyučování spěchala domů, abych se pak mohla nenápadně dívat z okna, jak přijíždí Will. Tahle hra, kterou jsem hrála sama se sebou, byla tak vyčerpávající. Kéž bych ze sebe nějak dokázala setřást tu moc, kterou nade mnou pořád měl. Will naopak vypadal, že se z toho dokázal vzpamatovat celkem rychle.

„Pro začátek bude stačit tak deset vět. V dalších týdnech pak můžeme začít zkoušet delší věci, a tak se připravíte na svoje slamové vystoupení,“ pokračoval Will. „Nemyslete si, že jsem na to zapomněl. Zatím se tam nikdo z vás neukázal, ale uzavřeli jsme dohodu.“

Ve třídě to zahučelo nevolí.

„To teda v dohodě nebylo!“ zaprotestoval Gavin. „Jenom, že se tam půjdeme podívat.

A teď máme hned vystupovat, jo?“

„No, ne. Nemusíte. Technicky vzato se každý z vás musí zúčastnit jednoho večera slam poezie. Nemusíte vystupovat, stačí, když se budete dívat a poslouchat. Je ale šance, že vás vyberou z publika jako oběť. Takže neuškodí, když si pro jistotu každý něco připravíte.“

Několik studentů zároveň se začalo vyptávat, co je oběť. Will jim vysvětlil, jak je to se zkušebním přednesem a proč chce, aby měl pro tenhle případ každý z nás něco připraveného.

„A když budeme chtít vystoupit?“ zeptala se Eddie.

„Víte co? Navrhuju další dohodu. Kdo z vás dobrovolně vystoupí, nemusí psát závěrečný test.“

„Super. Já jdu do toho,“ ozvala se moje kamarádka.

„A co když tam vůbec nepudeme?“ vykřikl Javier.

„Tak propásnete něco úžasného… a dostanete pět za nesplnění studijní povinnosti,“ odpověděl Will.

Javier protočil panenky a zasténal.

„A o čem máme psát?“ vrátila se k tématu Eddie.

Will přešel po stupínku a posadil se za katedru. Byl jen pár kroků ode mě.

„Žádná pravidla tady nejsou, téma je výhradně na vás. Můžete psát o lásce, jídle, koníčku nebo něčem důležitém, co se vám v životě stalo. Můžete klidně psát o tom, jak nesnášíte svého učitele na volitelnou angličtinu. Pište o čemkoli, co ve vás vzbuzuje vášeň. Když z vás publikum nebude cítit vášeň, nebudete se mu zamlouvat… a věřte mi, mít obecenstvo proti sobě není žádná legrace.“ Prohlásil to tak, jako by se mu to taky jednou stalo.

„A co sex? Můžeme psát o sexu?“ zeptal se Javier. Bylo zřejmé, že se Willa snaží vytočit, ale ten zůstal klidný.

„O čem chcete, pokud vás za to rodiče pak nepošlou osprchovat se studenou vodou.“

„A co když nám to naši nedovolí? Totiž, je to klub,“ ozvala se jedna holka zezadu.

„Chápu, že by o tom mohli mít pochybnosti, ale pokud ano, rád si s nimi promluvím a vysvětlím jim to. Taky bych nerad, abyste měli problém s dopravou. Je to přece jen kus

cesty, takže pokud budete chtít, můžu si vypůjčit školní autobus a pojedeme společně. Pokud je tady ještě nějaká jiná překážka, povězte mi to a spolu to vyřešíme. Slam je podle mě úžasná moderní tvář poezie, a byl bych špatný učitel literatury, kdybych vás s ní neseznámil.

Všechny další otázky vám rád zodpovím v příštích hodinách, včetně požadavků na úspěšné zakončení tohoto pololetí v mém předmětu. Ale teď už se vrátíme k dnešnímu zadání. Máte zbytek hodiny na to, abyste napsali báseň. Zítra si je budeme recitovat. Takže se do toho dejte.“

Otevřela jsem sešit a nechala ho ležet před sebou. Zírala jsem na něj a neměla ani ponětí, co bych měla psát. To jediné, co ve mně v poslední době vzbuzovalo vášeň, byly myšlenky na Willa, a o něm jsem v žádném případě psát nemohla.

Do konce hodiny jsem napsala jen jediné slovo: vlastní jméno. Zalétla jsem očima

k Willovi, který seděl za stolem a kousal se do koutku spodního rtu. Díval se na mou lavici, na tu báseň, kterou jsem měla napsat. Vzápětí zvedl hlavu a naše oči se setkaly – poprvé za celou dobu na jeho hodině. Kupodivu se hned neodvrátil. Jako by tušil, co se mnou dělá to jeho okusování spodního rtu, přestal s tím. Z naléhavého výrazu v jeho očích se mi až udělalo mdlo. Zrudla jsem, jako by se ve třídě najednou zvýšila teplota. Will se na mě díval dál až do chvíle, než se ozval zvonek. Pak vstal, přešel ke dveřím a držel je studentům, kteří se hrnuli ven do chodby. Popadla jsem sešit i batoh a prošla kolem něj. Nedívala jsem se na něj, ale cítila jsem jeho oči v zádech, když jsem se vzdalovala chodbou.

Po třech týdnech, když už jsem si začala myslet, že na mě zapomněl, udělá zrovna tohle!

Zbytek vyučování jsem byla nezvykle tichá a přemýšlela jsem nad významem těch jeho pohledů. Nakonec jsem ale došla k jedinému závěru: že se Will cítí stejně zmateně jako já.

Ulevilo se mi, když jsem cestou po parkovišti ucítila na tvářích sluneční paprsky. Na říjen panovalo až bláznivě studené počasí. Podle předpovědi mělo být příštích čtrnáct dní hezky a jasno, než začne opravdová zima s dalším sněžením. Nastoupila jsem, strčila klíček do zapalování a otočila s ním.

Nic se nestalo.

Sakra, džíp nejede. Neměla jsem sice tušení, co to vyvádím, ale otevřela jsem kapotu a nakoukla do motoru. Viděla jsem jen změť drátů a kovu. Poznala jsem jenom baterii,

takže jsem aspoň u ní zkontrolovala utažení všech matiček, a zkusila znova nastartovat. Nic. Z frustrace jsem poklepala klíčem na vrcholek baterie, ale spíš než na opravu to vypadalo, jako bych se ji chystala vzteky umlátit.

„To bych nedělal.“ Will přešel kolem mě s brašnou přes rameno. Vypadal rozhodně spíš jako učitel než jako Will.

„Jo, už jsi mi dal jasně najevo, že moje nápady zásadně nepovažuješ za dobrý,“ zabručela jsem a sklonila se zase pod kapotu.

„Co se stalo, nestartuje to?“ Sehnul se k motoru se mnou a začal si pohrávat s nějakými dráty.

Nechápala jsem to. Nejdřív se tváří, že ke mně na veřejnosti nemůže promluvit ani slovo, a pak na mě zírá při hodině a snaží se mi pomoct s autem. Tahle vrtkavost se mi moc nezamlouvala.

„Co to děláš, Wille?“

Vystrčil hlavu zpod kapoty a zadíval se na mě. „Co asi, co myslíš? Pokouším se přijít na

to, proč ti nejede auto.“ Obešel vůz ke straně řidiče a zkusil otočit klíčkem.

Šla jsem za ním. „Myslím, proč to děláš? Přece jsi mi jasně řekl, že se mnou nechceš mluvit.“

„Layken, jsi studentka, která má problém na půdě školy. Přece nenastoupím do auta a nezmizím.“

Věděla jsem, že to nemyslí jako urážku, ale stejně to zabolelo. Asi mu to došlo, protože si povzdychl a vrátil se pod zvednutou kapotu. „Tak jsem to nemyslel,“ zamumlal a natáhl se zase k drátkům.

Sehnula jsem se k němu. Doufala jsem, že pro nezúčastněné oči to vypadá dostatečně nevinně, když jsem tlumeným hlasem pokračovala: „Pro mě je to fakt těžký, Wille. Pro tebe je snadný na to zapomenout a žít, jak by se nic nestalo, ale pro mě ne. Nemůžu myslet na nic jinýho.“

Will se oběma rukama přidržel okraje kapoty a otočil ke mně hlavu. „Ty si myslíš, že pro mě je to snadný?“ zašeptal.

„Vypadá to tak.“

„Lake, nic snadnýho na tom není. Den co den mě stojí všechny síly jít do práce, když vím, že zrovna tahle práce nás dva rozděluje.“ Narovnal se, obešel auto k boku a opřel se o něj. „Kdyby nebylo Cauldera, dal bych výpověď hned ten den, kdy jsem tě uviděl v hale. Na rok bych zmizel jinam… počkal bych, až budeš mít po maturitě, a pak se vrátil.“ Otočil se ke mně a ztišil hlas ještě víc. „Věř mi, probral jsem už stokrát každý možný scénář. Jak myslíš, že mi je, když vím, že se kvůli mně trápíš? Že to kvůli mně jsi tak smutná?“

Jeho upřímnost mě ohromila. Neměla jsem tušení, že… „Promiň, já… myslela jsem –“

„Baterie je v pořádku,“ přerušil mě hlasitě a sklonil se znova nad motor. „Ještě to může být alternátor.“

„Nejede ti auto?“ ozval se Nickův hlas. Jeho stín dopadl na džíp a vysvětlil mi příčinu Willova změněného chování.

„Ne. Pan Cooper si myslí, že asi potřebuju novej alternátor.“

„Do háje,“ politoval mě Nick a strčil hlavu pod kapotu k nám. „Tak já tě hodím domů, jo?“

Nadechla jsem se k odmítnutí, ale Will mě předešel.

„To budeš hodný, Nicku.“ Naznačil nám, ať ucouvneme, a zabouchl kapotu.

Střelila jsem po něm pohledem, ale on moje mlčenlivé protesty ignoroval. Rozloučil se s námi a vydal se ke svému vozu, takže jsem neměla na vybranou. Nick zůstal mou jedinou šancí, jak se dostat domů.

„Parkuju tamhle,“ ukázal mi doleva.

„Jo, jen si vezmu svoje věci.“ Popadla jsem batoh a chtěla vytáhnout klíčky z motoru, ale nebyly tam. Will si je asi omylem strčil do kapsy. Pro jistotu jsem dvířka nezajistila, protože kdyby je neměl, nechtělo se mi platit kromě opravy motoru ještě další astronomickou částku za výměnu zámku.

„Tý jo, hezký auto,“ prohodila jsem, když jsem došla k Nickovi. Otevřel malý černý sporťák – netušila jsem sice, co je to za značku, ale celý se blýskal.

„Není moje,“ připustil Nick a nasoukal se dovnitř. „Je tátovo, ale když je v práci, smím s ním jezdit.“

„Stejně je bezva. Nevadilo by ti zajet k Chapmanově základce? Měla jsem ještě vyzvednout bráchu.“

„Jasně, žádnej problém,“ prohlásil a zatočil na výjezdu vpravo.

„Tak co, má nová spolužačko, stejská se ti pořád po Texasu?“ Ještě po měsíci mi pořád říkal tak legračně.

„Jo,“ odpověděla jsem stručně.

Nick se mě snažil přimět k hovoru, ale já se tvářila, jako by jeho otázky byly jen řečnické (i když nebyly). Musela jsem pořád myslet na to, co mi řekl Will předtím, než nás Nick přerušil. Mému řidiči nakonec došlo, že nemám sdílnou náladu, a zapnul rádio.

Zajeli jsme k bratrově škole. Vystoupila jsem, aby mě Kel viděl a došlo mu, že dneska nejedu v džípu. Hned se rozběhl ke mně a Caulder taky. „Čau, ségra, kde máš auto?“

„Nestartuje. Nastup si, tohle je Nick a sveze nás domů.“

„Super! Jo, Caulder jede dneska s náma.“

Otevřela jsem ji zadní dvířka a kluci si vlezli na zadní sedadlo. Okamžitě začali vzdychat obdivem. Celou krátkou cestu k nám vykřikovali srovnání s „transformery“ a Nickovým sporťákem. Když jsme zastavili, zahalekali něco na rozloučenou a vyřítili se k našemu domu. Chtěla jsem jít za nimi, ale Nick mě zarazil.

„Layken, počkej!“

Ach jo. A to už jsem skoro unikla. S povzdechem jsem se k němu otočila. Stál na naší příjezdové cestě a tvářil se nervózně.

„Hele, koncem tejdne jdeme s Eddií a Gavinem do Getty’s. Šla bys taky?“

Neměla jsem s ním flirtovat. Musím toho honem nechat. Cítila jsem se provinile, protože jsem k němu vysílala špatné signály. „Ještě nevím, musela bych se zeptat mámy. Řeknu ti zejtra, jo?“ Viděla jsem v jeho očích naději a zastyděla jsem se ještě víc. Měla jsem odmítnout hned, ne ho nechat, aby zbytečně doufal.

„Jasně, tak zejtra. Ahoj.“

Když jsem vešla do domu, kluci seděli v kuchyni a roztáhli si tam úkoly.

„Ty už bydlíš s náma, Cauldere?“ zažertovala jsem.

Podíval se na mě Willovýma očima. „Můžu jít domů, jestli chceš.“

„Ne, dělám si srandu. Jsem ráda, že seš tady, aspoň se po mně tenhle břečťan pořád neplazí.“ Stiskla jsem Kelovi hubené ramínko a šla si do lednice pro něco k pití.

„Tak ty teď chodíš s tímhle Nickem? Já myslel, že budeš chodit s mým bráchou.“ Caulder mě svou nevinnou poznámkou zaskočil tak, až mi džus vystříkl z pusy.

„Nechodím s nikým. A tvůj bratr je jen můj kamarád, Cauldere.“

„Ale Layken,“ Kel si s kamarádem vyměnil zlomyslný úsměv, „já vás viděl, jak jste se líbali. Tady u nás na příjezdový cestě, tenkrát večer, když tě přivez domů. Koukal jsem na vás oknem ze svýho pokoje.“

Srdce mi vyskočilo až do krku. Přešla jsem k nim a opřela se oběma rukama o barový pult. „Kele, tohle už nikdy nikde neopakuj, jasný?“

Bratr vykulil oči a oba se s Caulderem přikrčili na židlích, když jsem se k nim naklonila.

„Myslím to vážně. Nebylo to tak, jak si myslíš, a Will by měl velký potíže, kdybys to někde vykládal. Myslím to vážně.“

Oba kluci mlčky kývali. Nechala jsem je a vydala se do svého pokoje. Vytáhla jsem z tašky sešit a hodila si ho na postel. Chtěla jsem začít s úkoly, ale nemohla jsem.

Pomyšlení, že by se někdo o mně a Willovi dozvěděl, mě děsilo. Sice jsem byla zoufalá z toho, že nemůžeme být spolu – ale kdyby ho kvůli mně měli vyhodit, byla bych ještě

zoufalejší. Will tuhle práci potřebuje. By jen o rok starší než já teď, když mu umřeli rodiče,

a teď je pro Cauldera na jejich místě. Čím víc jsem o tom uvažovala, tím víc mi byla hanba, že jsem ho tak odsuzovala za to, že se mi chce vyhýbat. Moje bolest nebyla vůbec ničím ve srovnání s jeho pocity, s jeho odpovědností. Čím dál víc jsem měla opravdu pocit, jako by Will byl mnohem dospělejší než já – ne můj vrstevník, ale můj učitel.

Rozhodla jsem se, že zkusím napsat tu báseň. Jenže po půl hodině jsem pořád zírala na prázdnou stránku. Vtom vtrhla do pokoje máma.

„Kde je tvůj džíp?“

„Jo, promiň, zapomněla jsem ti to říct. Nestartuje – alternátor nebo něco. Musela jsem ho nechat na parkovišti u školy.“

„Jak jsi mi to mohla zapomenout říct?“ zeptala se naštvaně.

„Promiň. Když jsem přijela domů, tak jsi spala. A vím, že ti v poslední době není dobře, tak jsem tě nechtěla budit.“

Máma si povzdychla a posadila se na kraj mé postele. „Nevím vůbec, kdy ho budu moct dát spravit. Příštích pár dní mám jednu směnu za druhou. Myslíš, že by mohlo ještě chvíli zůstat na parkovišti, než se dostanu k tomu to nějak vyřešit?“

„Zejtra se zeptám v kanceláři, ale podle mě tam nikomu nepřekáží.“

„Dobře. No, musím do práce.“ Ztěžka vstala.

„Cože, už?“ Podívala jsem se na hodinky. „Začínáš přece až za pár hodin!“

„Musím ještě oběhat pár věcí,“ odpověděla rychle a zmizela. Když za sebou zavřela, přemítala jsem o tom, co to má znamenat.

Sušila jsem si zrovna vlasy po sprchování, když jsem zaslechla domovní zvonek.

Vypnula jsem fén a našpicovala uši, jestli se mi jen něco nezdálo, ale vzápětí se zvonění ozvalo znovu. „Kele, jdi otevřít!“ zakřičela jsem a natáhla si tepláky. Pak jsem si zamotala ještě mokré vlasy do ručníku jako do turbanu a oblékla si tílko. Další zazvonění.

Rozběhla jsem se ke dveřím a podívala se do kukátka. Stál tam Will se zkříženými pažemi a díval se do země. Při pohledu na něj se mi rozběhlo srdce a otočila jsem se rychle k zrcadlu. No, vypadala jsem prostě, jako bych zrovna vylezla se sprchy, s tím nic nenadělám. Aspoň jsem už neměla Kelovy bačkory. Ale proč si s tím vůbec lámu hlavu?

Otevřela jsem dveře a naznačila mu, aby šel dál. Vstoupil do chodby tak daleko, abych za ním mohla zavřít dveře, ale pak už zůstal stát.

„Přišel jsem jen pro Cauldera. Musí už se jít koupat.“

Mluvil odměřeně a paže měl pořád zkřížené na prsou, takže jsem pochopila, že naše konverzace z parkoviště pokračovat nebude. Požádala jsem ho, ať minutku počká, a šla se podívat, kde jsou kluci. Podívala jsem se do Kelova pokoje, do mámina a nakonec i mého. Víc místnost už jsme tady neměli.

„Nejsou tady,“ oznámila jsem Willovi, když jsem se k němu vrátila.

„Musí být tady. U nás nejsou.“ Jako by mi nevěřil, prošel znova všechny pokoje

a hulákal bratrovo jméno. Já vykoukla ven zadními dveřmi na dvorek a rozsvítila venkovní světlo.

„Vzadu taky nejsou,“ hlásila jsem, když jsme se zase sešli v obývacím pokoji.

„Kouknu se ještě jednou u nás,“ vyhrknul Will.

Zamířil přes ulici a já za ním. Venku už byla tma a hodně se ochladilo. Než jsme došli do Willova domu, byla jsem už pěkně vyděšená. V takovém počasí by Kel a Caulder určitě nezůstávali venku. Ale pokud nejsou u nás ani u Willa, tak kde?

Will bleskově znovu prohledal dům. Já se neodvažovala jít dál, protože jsem ještě nebyla

jinde než v obývacím pokoji, takže jsem zůstala stát v hale a čekala na jeho návrat.

„Tady nejsou,“ oznámil mi. Nedokázal skrýt neklid v hlase. Ruka mi vyletěla k puse, když mi došla vážnost situace. Will asi zahlédl v mém pohledu strach, protože mě objal kolem ramen.

„Neboj, najdeme je. Určitě si zase jen na něco hrajou.“ Trvalo to jen krátce, hned mě zase pustil a vydal se ven. „Koukni se dozadu na dvůr a sejdeme se před domem.“

Oba jsme vykřikovali jména kluků a mně v krku narůstala panika. Vzpomněla jsem si, jak jsem hlídala Kela, když mu byly čtyři roky, a myslela jsem, že se mi ztratil. Prohledala jsem celý dům, než jsem ztratila nervy úplně a zavolala mámě. Ta okamžitě vytočila policii. Přijeli za pár minut, máma dorazila hned za nimi. Výraz děsu v jejích očích, když vešla do dveří, se do mě zabodl jako dýka. Obě jsme se rozbrečely. Hledání trvalo asi čtvrt hodiny, než jeden policista našel spícího Kela na osuškách ve skříni v koupelně. Asi se mi tam schoval a pak usnul.

Doufala jsem, že teď nás čeká nějaký podobně šťastný konec, ale když jsem prohlédla zadní dvorek za Willovým domem, nebyli tam. Oběhla jsem dům a našla Willa skloněného nad autem. Zíral okýnkem dovnitř. Když viděl, jak se řítím k němu, narovnal se a přiložil si prst k puse. Nahnula jsem se k autu a na zadním sedadle uviděla Kela i Cauldera, zhroucené spánkem. Oba měli spojené ruce do tvaru imaginárních pistolí.

„Jako osobní strážci by se asi moc neosvědčili.“

„To teda ne.“

Zírali jsme spolu na naše spící bratříčky, když mě Will objal kolem ramen a krátce přitiskl k sobě. Hned se zase odtáhl, takže mi došlo, že to bylo spíš gesto ulehčení nad tím, že se kluci našli a nic se jim nestalo.

„Než je vzbudíme, něco pro tebe mám.“ Will zamířil do domu a já se vydala za ním.

Srdce mi bušilo až v krku, i když jsem nevěděla, nakolik je to kvůli rozrušení z hledání kluků, a nakolik proto, že jsem zase s Willem.

V kuchyni zalovil ve své brašně a něco mi podal. „Klíčky,“ vysvětlil a upustil mi je do dlaně.

„Aha, díky,“ hlesla jsem trochu zklamaně. Nevím, co jsem čekala – možná že mi ukáže svou čerstvou výpověď?

„Už startuje normálně. Zítra už si ho můžeš odvézt domů.“ Zamířil k pohovce a posadil

se.

„Cože, tys ho opravil?“ užasla jsem.

„No, já zrovna ne. Ale znám jednoho kluka, co to umí. Zavolal jsem mu, a on ti tam

odpoledne vyměnil vadný alternátor.“

Vzpomněla jsem si na jeho komentář. Dost jsme pochybovala, že by všem studentům v nouzi zařizoval výměnu součástek.

„Wille, tos nemusel.“ Posadila jsem se k němu na pohovku. „Ale moc děkuju. Pak mi řekni, kolik ti mám dát.“

„S tím si nedělej starosti. V poslední době jste se tak často postarali o Cauldera, tohle je to nejmenší, co můžu udělat.“

Už zase jsem nevěděla, co na to mám říct. Jako tehdy poprvé, když jsem byla tady u něj a nechala ho, aby mi zalepil poraněné rameno: věděla jsem, že bych měla jít, ale toužila jsem jenom zůstat tady u něj. A zase jsem se mu cítila zavázaná. Nějak se mi podařilo najít v sobě tolik sebedůvěry, abych se dokázala zeptat:

„Nedokončíme to, o čem jsme začali mluvit tam na parkovišti?“

Will si poposedl a opřel si nohy o nízký konferenční stolek. „Záleží na tom, jestli máš nějaký řešení.“

„Ehm… ne…,“ zamumlala jsem, i když ve skutečnosti mě zrovna něco napadlo. Opřela jsem si hlavu o pohovku a nejistě předestřela, co se mi táhne hlavou: „Předpokládejme, že by ty city, které chováme, byly… trvalejší.“ Odmlčela jsem se. Netušila jsem, jak bude na tenhle můj návrh reagovat, takže jsem se to pokusila podat spíš odlehčeně.

„Nevadilo by mi udělat si maturitu někde jinde.“

„To je směšný,“ prohlásil ostře a přísně se na mě zadíval. „Zbytečně bys ztratila rok.

V žádným případě nedovolím, abys odešla ze školy, Lake.“ Takže už jsem zase Lake.

„Byl to jen nápad.“

„A hloupej.“

Oba jsme mlčeli, protože jiné řešení nikoho z nás nenapadalo. Otočila jsem hlavu na opěradle sedačky a podívala se na něj. Měl ruce založené za hlavou a díval se do stropu. Čelist měl zaťatou a bezděčně si praskal s prsty.

Už nebyl oblečený jako do školy, měl na sobě obyčejné bílé tričko a šedivé tepláky, podobné těm mým. Poprvé jsem si všimla, že má vlhké vlasy. Už tak dlouho jsem u něj nebyla natolik blízko, abych cítila jeho vůni. Skoro jsem začala zapomínat na to, jaká je.

Nadechla jsem se. Nevím, snad to byla voda po holení… vonělo to stejně jako vzduch v Texasu před bouřkou.

Pod levým uchem mu zbylo trochu holicí pěny. Instinktivně jsem natáhla ruku a setřela mu ji, ale Will sebou škubl a otočil se ke mně. Ukázala jsem mu bezděčně svůj prst s pěnou jako důkaz, že jsem měla právo se ho dotknout. Přitáhl si moji ruku k sobě a otřel poslední stopy po pěně do svého trička.

Nechal si moji ruku na hrudi. Mlčky jsme se na sebe dívali. Přiložila jsem dlaň na jeho srdce a cítila jsem, jak mi pod ní rychle buší. Věděla jsem, že to nemám dělat, že to je chyba… jenže mi to připadalo naprosto správné.

Nechal si mou ruku ležet tam, kam jsem ji přitiskla. Pohybovala se spolu s hrudníkem nahoru a dolů v rytmu jeho dechu. Pohled v jeho očích se podobal tomu, kterým mě ráno sledoval ve třídě. Ale moje fyzická reakce na něj byla tentokrát mnohem silnější. Musela jsem bojovat s touhou naklonit se k němu a políbit ho. Už měsíc jsem si s ním toužila takhle promluvit. Měla jsem toho tolik na srdci, než začal předstírat, že neexistuju. A bála jsem se, že až dneska vyjdu z jeho domu, zase se to vrátí do starých kolejí. Takže jsem mu to musela říct teď.

„Wille?“ zašeptala jsem. „Já na tebe počkám – než odmaturuju.“

Vydechl a zavřel oči. Pohladil mě palcem po hřbetu ruky. „To je dlouhá doba, Lake. Za rok se může stát věcí.“

Nevím, co mě to popadlo, ale naklonila jsem se k němu a otočila si jeho tvář k sobě.

Potřebovala jsem, aby se na mě díval.

Jenže on to neudělal. Vyhnul se mému pohledu a zadíval se na svou ruku, která se pomalu pohybovala po mé paži. Zaplavily mě stejné pocity jako tehdy večer, když jsme se líbali. Jeho doteky mi tolik scházely.

Will posunul ruku výš a vklouzl mi pod ramínko tílka. Pomalu ho kopíroval bříškem prstu. Jeho pohyby byly pomalé a metodické. Sundal si nohy ze stolku a otočil se ke mně

celým tělem. Jeho výraz byl tak intenzivní, a přitom jako by se v něm svářelo tolik protikladů. Pomaloučku se nakláněl, až mi přitiskl rty na rameno. Položila jsem mu dlaň zezadu na krk a vydechla. Cítila jsem na sobě jeho horký dech, když mi jeho rty začaly putovat po krku vzhůru. Pokoj se se mnou začal točit. Zavřela jsem oči. Jeho rty se posunuly k mé čelisti a blíž ke rtům. Pak jsem ucítila, jak se odtahuje. Otevřela jsem oči a zadívala se na něj. V očích se mu mihlo váhání. Vzápětí přitiskl rty k mým.

Když jsme se líbali předtím, byly jeho polibky jemné a něžné. Teď jsem v nich cítila skrytou vášeň. Vklouzl mi rukama pod tričko a chytil mě v pase. Vracela jsem mu jeho polibky stejně vášnivě. Prohrábla jsem mu rukou vlasy a přitáhla si ho k sobě. Instinktivně se svezl na moje tělo, ale vzápětí zvedl hlavu.

„Musíme přestat. To nemůžeme.“ Zavřel oči a položil si čelo na opěradlo.

Ignorovala jsem jeho protesty a přejela mu rukama po krku a do vlasů. Zvedla jsem jeho hlavu a naklonila si ji k sobě k polibku. Jeho ruce se znovu sevřely kolem mého pasu

a vracely mi polibky s ještě větší intenzitou než předtím.

Měl pravdu: každé naše líbání bylo lepší než to předtím.

Moje ruce nahmataly okraj jeho trička a vyhrnuly ho. Naše rty se nakrátko oddělily, když jeho tričko vyletělo vzhůru. Přitiskla jsem mu ruce na hrudník a přejížděla po výrazných svalech, zatímco jsme se dál líbali. Pak mě uchopil za paže a vtiskl do polštářů pohovky.

Čekala jsem, kdy se ke mně skloní, ale místo toho se odtáhl a vstal.

„Vstávej, Layken!“ pobídl mě. Natáhl ruku a zvedl mě z gauče. Postavila jsem se. Pořád ještě jsem se nemohla nadechnout.

„Tohle – to nemůžeme!“ I Will se snažil popadnout dech. „Jsem teď tvůj učitel. Všechno je jinak. Nemůžeme.“

A zrovna teď, zrovna teď se musel vzpamatovat! Kolena se mi podlamovala, musela jsem si znova sednout. „Wille, nikomu nic neřeknu, přísahám.“ Nechtěla jsem, aby toho litoval. Na chvilku se mi zdálo, jako by se všechno vrátilo tam, kde to bylo před měsícem – jako bychom se vrátili tam, kam patříme. A o pár vteřin už jsem zase prožívala stejný zmatek.

„Promiň, Layken, ale to není správný.“ Poodešel ode mě dál. „Neprospívá to ani jednomu z nás, a hlavně ne tobě.“

„Ty nemůžeš vědět, co je pro mě dobrý, a co ne,“ odsekla jsem vzdorovitě.

Přestal pochodovat a zastavil se kousek ode mě. „Nebudeš na mě čekat. Nedovolím, aby ses kvůli mně vzdala nejlepších měsíců v životě. Sám jsem musel dospět až moc rychle.

Nechci tě připravit o tyhle poslední chvíle bezstarostnýho života. Nechci, abys na mě čekala, Layken.“

Změna v jeho chování, to, jak oficiálně mě najednou oslovoval… jako by něco vysálo z pokoje všechen kyslík. Točila se mi hlava. „Ničeho se nevzdávám,“ vypravila jsem ze sebe. Kdybych měla dost síly, zavřískla bych to.

Will popadl svoje tričko a přetáhl si ho přes hlavu. Vydal se dál ode mě, na opačnou stranu pokoje, za pohovku. Chytil se jejího opěradla kousek ode mě a hlava mu klesla mezi ramena. Vyhýbal se pohledu na mě. „Můj život, to už je jenom zodpovědnost, nic víc.

Proboha, vychovávám dítě. Nemohl bych na první místo postavit tvoje potřeby. Sakra, ani na druhý ne.“ Pomalu zvedl hlavu a setkal se s mýma očima. „A ty si zasloužíš něco lepšího než třetí místo.“

Otočila jsem se k němu a klekla si na gauč tak, abychom byli proti sobě. Položila jsem

ruce na jeho. „Tvoje zodpovědnost by měla bejt na prvním místě, Wille, a proto na tebe chci čekat. Protože seš dobrej člověk. A to, co pokládáš za překážku našeho vztahu – to je právě to, proč jsem se do tebe zamilovala.“

To poslední mi uniklo bezděčně, protože jsem se už prostě nedokázala ovládat. Ale nelitovala jsem, že jsem to řekla, vůbec ne.

Odtáhl ode mě ruce a položil mi je z obou stran na tvář. Díval se mi přímo do očí.

„Nemiluješ mě,“ pronesl jako rozkaz. „Nemůžeš mě milovat.“ Oči měl tvrdé a čelist křečovitě zaťatou. Cítila jsem, jak se mi do očí tlačí slzy. Will mě pustil a vydal se ke dveřím.

„To, co se stalo dneska –“ ukázal na pohovku, „to už se nesmí opakovat.“ Řekl to tak, jako by se snažil přesvědčit spíš sebe než mě.

Pak vyšel ven, přibouchl za sebou dveře a nechal mě tam samotnou. Nadechla jsem se nosem, vydechla pusou a počítala od deseti do nuly.

Tohle mě naučil táta, když jsem byla menší. Naši o mně říkali, že mám sklony k

„emocionálnímu přetížení“. Táta mě vždycky pevně objal a pak jsme spolu odpočítávali. Někdy jsem svoje záchvaty jen předstírala, když jsem chtěla, aby mě objímal. Co bych za to dala, kdyby mě mohl obejmout teď.

Přední dveře se otevřely a Will vešel dovnitř. Nesl spícího Cauldera. „Kel se vzbudil a šel domů sám. Měla bys jít taky,“ řekl tiše.

Styděla jsem se. Styděla jsem se za to, co se stalo, za to, že se ke mně chová, jako bych byla nějaká ubožačka, mnohem slabší než on. Popadla jsem z konferenčního stolku klíčky od auta a zamířila ke dveřím, ale ještě jsem se zastavila před Willem.

„Seš hajzl,“ sykla jsem. Pak jsem se otočila, vyšla ven a bouchla za sebou dveřmi.

Když jsem zkontrolovala Kela a dostala se konečně do své ložnice, zhroutila jsem se na postel a začala brečet. A napadlo mě, že mám konečně inspiraci pro svou báseň, i když negativní. Popadla jsem propisku a začala psát. Musela jsem z papíru otírat slzy, které řádky rozmazávaly.

7.

Nemůžeš být jako já, ale buď ráda, že to nejde. Necítím bolest ani to, když přejde, jsem jako ten Cínový mužíček.

THE AVETT BROTHERS, „CÍNOVÝ MUŽÍČEK“

Podle Elisabeth Kübler-Rossové existuje pět stadií zármutku, kterými člověk prochází po

smrti milované osoby: popírání, hněv, smlouvání, deprese, přijetí.

V loňském roce jsem v Texasu chodila na psychologii. Zrovna jsme probírali čtvrté stadium, když do třídy vešel ředitel. Byl bledý jako smrt.

„Layken, můžeš jít prosím se mnou?“

Náš ředitel Bass byl milý chlapík. Měl bříško, baculaté ruce a vlastně bylo oplácaný všude, i na místech, o kterých by člověk netušil, že se tam dá ztloustnout. Na Texas to byl nezvykle chladný jarní den, ale jemu se v podpaží dělaly koláče potu. Byl to ten typ ředitele, který nejradši vysedával u sebe v kanceláři. Nikdy nevycházel ven, když nemusel, a nikdy nedělal lidem zbytečně problémy. Tak proč pro mě teď přišel?

Cítila jsem tísnivou předtuchu hluboko v žaludku, když jsem za ním pomalu kráčela ke dveřím třídy. Nepodíval se na mě, a když jsem se pokusila o oční kontakt já, uhnul pohledem k podlaze. Litoval mě. Ale proč?

Když jsem vyšla do haly, stála tam máma a po tvářích jí stékala rozmazaná řasenka.

Stačil mi pohled do jejích očí. A taky jsem věděla, kdo: kdyby šlo o Kela, byl by tady s ní táta.

Zavrtěla jsem hlavou, odmítala jsem tomu uvěřit. „Ne, ne, ne!“ vykřikla jsem. Máma mě objala a zhroutila se na zem. Neudržela jsem ji, zhroutila jsem se na ni. Ten den jsem na školní chodbě zažila první stadium zármutku: popření.

Gavin se chystal na přednes. Stál před třídou a papír se mu třásl v rukou. Pak si odkašlal, jak se chystal začít číst.

Nevnímala jsem ho, protože jsem se soustředila na Willa. Přemítala jsem, jestli by se pět stadií zármutku dalo aplikovat nejen na smrt milované osoby, ale i na to, když člověku odumře nějaká důležitá stránka života? Protože v tom případě jsem rozhodně vězela ve stadiu číslo dvě: hněv.

„Jaký je název, Gavine?“ zeptal se Will. Seděl za katedrou a zapisoval si do notýsku poznámky k jednotlivým vystoupením. Rozčilovalo mě to – jak je pozorný a vnímavý ke všem kromě mě. Rozčilovala mě jeho schopnost tvářit se, jako bych byla neviditelná.

Rozčilovalo mě, jak si občas strčil konec tužky do pusy a okusoval ji. Jen včera večer se ty jeho rty, které se teď svírají kolem ohavné červené tužky, tiskly k mému krku, putovaly po něm vzhůru…

Odsunula jsem vzpomínky na jeho polibek stejně nemilosrdně, jako se mi vplížily do mozku. Netušila jsem, jak dlouho to bude trvat, ale byla jsem odhodlaná zbavit se té posedlosti, kterou ve mně Will probudil.

„Ehm, já to vlastně nijak nenazval,“ odpověděl Gavin. Díval se do třídy. Byl už předposledním účinkujícím. „Asi bych to moh pojmenovat… Předběžná žádost?“

„Předběžná žádost. Tak do toho,“ vyzval ho Will svým učitelským hlasem, který mě taky rozčiloval.

„Ehm,“ odkašlal si Gavin. Ruce se mu zase roztřásly, když začal číst.

Milion padesát jeden tisíc dvě stě minut.

Asi tolik minut tě miluju.

Asi tolik minut na tebe myslím. Tolik minut se o tebe bojím.

Tolik minut jsem za tebe vděčný. Tolik minut děkuju všem božstvům ve vesmíru – za tebe.

Milion padesát jeden tisíc

dvě stě

minut…

Milion padesát jeden tisíc dvě stě krát.

Tolikrát jsi mě rozesmála, tolikrát jsem o tobě snil, tolikrát jsem ti uvěřil, tolikrát jsem tě objevil, tolikrát jsem tě zbožňoval,

tolikrát jsi mě přiměla milovat život.

(Gavin přešel dozadu do třídy, kde seděla Eddie, a klekl si na koleno před její lavicí, zatímco četl poslední řádky básně.)

A přesně milion padesát jeden tisíc dvě stě minut od téhle chvíle

tě požádám o ruku.

Požádám tě, abys strávila zbytek všech minut svého života se mnou.

Rozzářená Eddie se sklonila a objala ho. Třída se rozdělila podle pohlaví: kluci znechuceně sténali, holky se tvářily okouzleně. Já se jen zavrtěla na židli, protože jsem čekala, až Will vyvolá poslední studentku, která ještě nepřednášela: mě.

„Díky, Gavine, můžeš se posadit. To se ti povedlo.“ Will ani nezvedl oči od notýsku, když vyslovil moje jméno, ale jeho hlas byl mírný a rozechvělý. „Layken, teď ty.“

Byla jsem připravená. Moje báseň se mi líbila. Byla krátká, ale výstižná. Uměla jsem ji zpaměti, takže jsem mohla nechat papír ležet na lavici. Vydala jsem se před tabuli.

„Mám dotaz.“ Srdce se mi rozběhlo, když mi došlo, že tohle je poprvé, kdy jsem na téhle hodině promluvila nahlas na Willa. Zaváhal, jako by ho zaskočilo, že jsem si dovolila na něco se zeptat. Pak krátce přikývl.

„Je nějaký požadovaný minimální rozsah?“

Nevím, co čekal, ale vypadal, jako by se mu po mé otázce ulevilo.

„Ne, záleží na tom, jak stručně dokážeš sdělit, co máš v úmyslu. Nezapomínejte, slam nemá žádná pravidla.“ Hlas mu zněl trochu ochraptěle. Viděla jsem mu ve tváři, že taky myslí na to, co se mezi námi včera stalo. Tím líp.

„Dobře. Takže…“ zajíkla jsem se, „moje báseň se jmenuje ,Zlý‘.“ Rozhlédla jsem se po třídě a začala recitovat slova, která jsem četla ve svém srdci.

Podle výkladového slovníku

i podle mě

existuje víc než třicet významů a synonym slova

zlý.

(V tu chvíli jsem začala skoro křičet a všichni včetně Willa sebou trhli.)

Zmetek, ničema, debil, pitomec, blbec, hňup, krutý, tvrdý, zákeřný, zlomyslný, brutální, zhýralý, neřestný, hříšný,

tyranský, jedovatý, příšerný, odporný, parchant, barbarský, nenávistný, urputný, lítý,

necitlivý, bezohledný, lhostejný, zkažený, zvrhlý, zdegenerovaný, špatný, zhoubný, hnusný, neoblomný, drsný, zarytý, nevraživý, destruktivní, nelidský, monstrózní, nelítostný, neúprosný…

A můj nejoblíbenější význam – hajzl!

Podívala jsem se na Willa a vrátila se do lavice. Byl v obličeji rudý a zatínal zuby. Eddie začala tleskat jako první a k ní se přidaly i všechny holky ve třídě. Založila jsem paže na prsou a sklopila oči k lavici.

„Ty vogo,“ vydechl Javier. „Kdo tě tak dožral?“

Zazvonilo a všichni se začali zvedat. Will neřekl ani slovo. Začala jsem si házet věci do batohu, když ke mně přišla Eddie.

„Už jsi to řekla mámě?“ zeptala se.

„Mámě? A co?“ Neměla jsem ponětí, o čem mluví.

„O tom večeru. Nick tě včera pozval, ne? Mluvilas už o tom s mámou?“

„Jo tohle.“

Včera? Připadalo mi, že od té doby utekl celý život. Střelila jsem pohledem po Willovi a viděla, že nás s Eddií poslouchá a čeká, co jí odpovím. Tvář měl jako z kamene. Škoda že není trochu čitelnější. Ale doufala jsem, že cítí aspoň trochu žárlivosti, takže jsem prohodila:

„Jasně, řekni Nickovi, že pudu ráda.“ Lež jako věž. Zase jsem loupla očima po Willovi.

Posbíral si pera a zápisník, otevřel zásuvku stolu a hodil je dovnitř. Pak zásuvku hlasitě přibouchl. Eddie sebou trhla a polekaně se po něm otočila. Will si uvědomil, že se na něj díváme, takže se rychle otočil a začal mazat tabuli. Eddie se obrátila zpátky ke mně.

„No to je super. Hele, dohodli jsme se na čtvrtku, půjdeme do Getty’s a pak můžeme

vyrazit na ten slam. Máme na to už jen pár tejdnů, aspoň to budeme mít za sebou. Máme tě vyzvednout u vás?“

„Jo, to bude prima.“

Eddie nadšeně tleskla, plácla mě po ruce a vyrazila na další hodinu. Will dál mazal tabuli jakoby nic. Ale když jsem zamířila ke dveřím, zavolal na mě.

„Layken!“ Hlas mu zněl tvrdě.

Zastavila jsem se u dveří, ale zůstala k němu stát zády.

„Tvoje maminka je večer v práci, budeš to muset nějak zařídit s Kelem. Já mám vždycky ve čtvrtek hlídání, abych mohl jezdit do Devítky na slam. Takže Kel může spát klidně u nás, abys mohla… na rande.“

Neodpověděla jsem, jen jsem mlčky vyšla z učebny.

Oběd proběhl dost trapně. Eddie už prozradila Nickovi, že s nimi půjdu, takže všichni tři vykládali, jak si to skvěle užijeme. Já až na občasné zabručení na souhlas nebo předstírání zájmu mlčela. Neměla jsem chuť k jídlu, takže Nick si přesunul všechno moje jídlo k sobě. Já se jen vrtala lžičkou v rýžovém pudinku a občas nepřítomně ťukla prstem do skvrn po kečupu, které zůstaly na mém podnose. Připomínaly mi toho zavražděného sněhuláka na našem dvorku. Brzo potom začalo mrznout, takže jsem pokaždé při couvání narazila pneumatikou do ztvrdlé homole jeho těla. Jaké by to asi bylo, kdybych takhle přejela džípem Willa? Samozřejmě nešťastnou náhodou, prostě bych přejela koly přes jeho tělo, zařadila rychlost a pokračovala dál.

„Layken, podle mě bys ho neměla ignorovat,“ ozvala se Eddie.

Vzhlédla jsem a uviděla Willa, jak stojí za Nickem a zírá na ten zmatek na mém podnose.

„Koho?“

„Pan Cooper s tebou chce mluvit,“ kývla Eddie bradou jeho směrem.

„Budeš mít průšvih za ty sprostý slova v básničce,“ hádal Nick.

Přitiskl jsem si ruku na krk. Měla jsem pocit, že se rozletím na tisíc kousků. Co to dělá?

Proč za mnou přišel takhle přede všemi? Copak se zbláznil?

Vstala jsem, nechala podnos ležet na stole a obezřetně sledovala Willa ke dveřím jídelny a pak k jeho třídě. Byla to dlouhá cesta. Dlouhá, rozpačitá, napjatá, mlčenlivá.

„Musíme si promluvit,“ ozval se a zabouchl za námi dveře. „Hned.“

Netušila jsem, jestli se mnou chce mluvit jako „Will“, nebo jako „pedagog“. Netušila jsem, jestli mám poslechnout, nebo mu dát facku. Zůstala jsem stát hned za dveřmi

a založila si ruce na prsou. Snažila jsem se tvářit podrážděně.

„Tak mluv!“ vyštěkla jsem.

„Sakra, Lake, přestaň mě nenávidět! Nejsem tvůj nepřítel.“ Takže Will.

Vykročila jsem k němu a rozčileně rozhodila rukama. „Mám tě přestat nenávidět? Jo?

Tak už se rozhodni, Wille! Včera jsi chtěl, abych tě přestala milovat! Řekl jsi mi, že nechceš, abych na tebe čekala, a teď se chováš jako načuřenej kluk, protože jsem souhlasila jít na rande s Nickem! Chceš, abych dělala, že tě neznám, a pak mě vytáhneš z oběda tak, aby to všichni viděli! Pořád musím něco předstírat, ty něco předstíráš, a je to tak vyčerpávající. Nikdy nevím, jestli budeš Will, nebo pan Cooper, a jestli já jsem Layken, nebo Lake.“

Tyhle hry už mě unavovaly, tak unavovaly. Svezla jsem se na místo, kde jsem sedávala

při jeho hodině. Netušila jsem, co si myslí. Stál nehybně přede mnou, bez výrazu. Pak mě pomalu obešel a posadil se na židli za mnou. Dívala jsem se dál před sebe, když se naklonil nad lavicí a pronesl skoro šeptem:

„Nemyslel jsem, že to bude tak těžký.“

Nechtěla jsem mu dopřát to zadostiučinění, aby viděl, jak mi po tvářích stékají slzy.

„Omlouvám se za to, co jsem ti předtím řekl, kvůli tomu čtvrtku,“ pokračoval. „Myslel jsem to upřímně, vím, že budeš potřebovat hlídání pro Kela, a já už stejně chůvu pro Cauldera platím, tak… ale neměl jsem na to reagovat, neměl jsem se do toho plést. Proto jsem tě sem zavolal. Abych se ti omluvil. Už se to nestane, slibuju.“

Dveře třídy se pootevřely a Will prudce vystřelil ze židličky. Jeho pohyb překvapil Eddii tak, že zůstala užasle stát a zvědavě nás pozorovala. Natáhla ke mně ruku s batohem, který jsem nechala v jídelně. Nedokázala jsem skrýt slzy, které mi tekly po tvářích, takže jsem se od ní otočila k oknu. Stejně jsme s Willem nemohli udělat nic, abychom zamaskovali napětí mezi námi.

Eddie odložila můj batoh na lavici u dveří a omluvně zvedla ruce. Vycouvala na chodbu a šeptla přitom: „Pardon – nenechte se rušit.“ Opatrně za sebou zavřela.

Will si prohrábl prsty vlasy a udělal několik kroků sem tam. „Tak to je výborný,“ zamumlal.

„Nelam si s tím hlavu, Wille,“ ozvala jsem se. Zvedla jsem se a zamířila pro svůj batoh.

„Když se Eddie bude ptát, řeknu jí, žes mě pozval na kobereček, protože jsem použila na hodině slovo hajzl. A debil. A par –“

„Jo, nemusíš pokračovat! Chápu!“

Už jsem měla ruku na klice, když na mě znova zavolal. Zastavila jsem se.

„Taky jsem se chtěl omluvit… za včerejší večer.“

Otočila jsem se k němu. „Omlouváš se za to, co se stalo? Nebo za to, žes to pokazil?“ Naklonil hlavu ke straně a pokrčil rameny, jako by nechápal moji otázku. „Za všechno.

Neměl jsem to dopustit.“

„Nenechals mě doříct to poslední slovo,“ pronesla jsem do prázdna. „Bylo to ,parchant‘.“

Motor džípu naskočil po prvním otočení klíčku, což mě taky naštvalo. Nejdřív jsem praštila dlaní do volantu. Ani jsem nevěděla, co si přát dřív. Kéž bych Willa hned ten první týden tady v Michiganu nepotkala. Oč by byl život jednodušší, kdybychom se poprvé setkali ve třídě. Nebo ještě líp: kéž bychom se nikdy nestěhovali do Ypsilanti. Kéž by byl táta naživu. Kéž by se máma nevyjadřovala tak mlhavě o svých „pochůzkách“. Kéž by Caulder nebyl každý den u nás doma, protože když jsem ho viděla, nemohla jsem myslet na nic jiného než na Willa. Kéž by mi Will nenechal spravit auto. Nenáviděla jsem ho za to, jak se o mě stará.

Ale bylo by lehčí ho nenávidět, kdyby byl vážně hajzl a parchant a všechno to, co jsem o něm řekla. Panebože, už jsem si všechny ty nadávky ani nepamatovala. Počkat: jen žádnou lítost.

Vyzvedla jsem kluky ze školy a odvezla je domů. Byla jsem tam dřív než Will, ale dneska žádné číhání u okna. S tím jsem skončila.

„Jdeme ke Caulderovi,“ zahalekal Kel, když za sebou zabouchli dvířka.

Výborně.

Když jsem vešla do domu, slyšela jsem mámu, jak v ložnici s někým mluví. Ozýval se

jen její hlas, takže zřejmě s někým telefonovala. Normálně by mě nenapadlo poslouchat za dveřmi, ale v poslední době se chovala tak divně, že jsem si dovolila trochu šťouravosti.

Nebo rebelie? Zastavila jsem se před jejím prahem.

„Já vím, já vím. Řeknu jim to už brzo,“ zaslechla jsem ji.

„Ne, myslím, že bude lepší, když jim to povím sama…“

„Samozřejmě. To víš, že jo. Taky tě mám ráda.“

Tím to skončilo. Došla jsem po špičkách do svého pokoje a vklouzla dovnitř. Zabouchla jsem za sebou dveře a sklouzla na podlahu.

Sedm měsíců. Jen sedm měsíců po tátově smrti, a máma už se posunula dál. Přece se tak brzo nemůže s někým scházet! Jenže její telefonát dokazoval opak. Už zase jsem vězela

v prvním stadiu: popírání.

Jak může? A ten chlap – ať je to, kdo chce – už na ni tlačí, aby nám ho představila? Už teď jsem ho nesnášela. A máma… ta má teda nervy. Jak se mohla tak pustit do Willa, když sama dělá něco stejně nesprávného, pokud ne ještě horšího? První stadium trvalo jen hodně krátce, hned tady byla dvojka: hněv.

Rozhodla jsem se, že o tom nebudu mluvit. Musím o tom zjistit víc, než mámu konfrontuju. Chtěla jsem mít v téhle situaci navrch, a to vyžadovalo důkladné rozmyšlení.

„Lake? Už jsi zpátky?“ zaťukala mi na dveře. Překulila jsem se na bok a odsunula se, aby mohla otevřít. Uviděla, jak vstávám ze země, a nechápavě se na mě zadívala.

„Co to děláš?“

„Protahuju se. Bolí mě záda.“

Tvářila se nedůvěřivě, takže jsem spojila ruce za tělem a protáhla je co nejdál. Pak jsem vzpažila a předklonila se.

„Vezmi si aspirin,“ doporučila mi.

„Tak jo.“

„Dneska nemám službu, ale dopoledne jsem nespala a jsem úplně mrtvá, potřebovala bych si lehnout. Můžeš dohlédnout na Kela, aby se nezapomněl vykoupat?“

„Jasně.“

Obě jsme zamířily do chodby, když jsem ji zastavila. „Mami?“ Otočila se ke mně. Oči měla zarudlé a nevyspalé.

„Ve čtvrtek večer chci jít ven, nevadí?“

Podezíravě se na mě zadívala. „A kdo jde s tebou?“

„Eddie, Gavin a Nick.“

„Tři kluci? Zapomeň na to, Lake.“

„Ne, Eddie je holka. Moje kamarádka. Chodí s Gavinem, takže je to něco jako dvojitý rande… já jdu s tím Nickem.“

Oči se jí trochu rozsvítily. „Aha, tak jo. Dobře.“ Usmála se a zamířila do ložnice.

Najednou se otočila. „Počkej, ve čtvrtek mám směnu. Jak to uděláme s Kelem?“

„Will si ve čtvrtek platí chůvu. Už mi nabízel, že Kel může bejt u nich.“

Máma se zatvářila potěšeně, ale jen na vteřinku. „Počkej, Will ti nabídl hlídání Kela, abys mohla jít na rande?“

Sakra. Nenapadlo mě, jak hloupě to bude vypadat. „Mami, vyšla jsem si s ním jen jednou a je to už měsíc. Prostě je to za námi.“

Chvíli se na mě dívala. „Hmmm…“ Pak už beze slova zmizela ve své ložnici.

Její podezíravost ve mně probudila zlomyslné uspokojení. Takže máma si myslí, že jí

kvůli něčemu lžu. Čili: jsme si kvit.

„Na třetí hodinu nejdu,“ oznámila jsem Eddii, když jsme vyšli z učebny dějepisu.

„Proč ne?“

„Není mi dobře. Bolí mě hlava. Asi si sednu venku na lavičku a budu chvíli na vzduchu.“ Otočila jsem se k ní zády a zamířila na nádvoří, když mě chytila za ruku.

„Layken? Není to kvůli tomu, co se včera stalo mezi tebou a panem Cooperem? Je všechno v pořádku?“

Chlácholivě jsem se na ni usmála. „Jasně. Jenom mi promluvil do duše za moc barvitý slovník během jeho hodiny.“

Eddie sešpulila rty a odešla na volitelnou angličtinu se stejně nedůvěřivým výrazem jako včera máma.

Nádvoří bylo liduprázdné. Nejspíš nikdo další ze studentů nepotřeboval oddech od profesora/profesorky, které tajně milují. Posadila jsem se na lavičku a vytáhla mobil. Neměla jsem žádné zprávy. S Kerris jsem mluvila od stěhování jen dvakrát. V Texasu to byla moje nejbližší kamarádka, ale předpokládala jsem, že teď už má zase nějakou jinou nejlepší kamarádku. Vždycky jsem si myslela, že mám až moc povinností na to, abych mohla udržovat doopravdy blízké přátelství, ale možná v tom bude něco jiného. Asi nedokážu dost dobře poslouchat… ani se s něčím svěřovat.

„Můžu si přisednout?“

Vzhlédla jsem k Eddii, která se usadila na lavičku naproti mně.

„Jasně. Zoufalství miluje společnost,“ zamumlala jsem.

„Zoufalství? Takže seš zoufalá? Máš přece zejtra rande, na který se můžeš těšit. A máš báječnou nejlepší kamarádku. Mě.“

Nejlepší kamarádku. No. Možná.

„Nebude nás Will hledat?“ napadlo mě.

„Will? Myslíš pana Coopera?“

Ježíši, zrovna jsem mu řekla Will. A to mě už podezírala předtím. Usmála jsem se a plácla to první, co mě napadlo.

„Jo, toho. V mý starý škole jsme říkali všem učitelům křestním.“

Eddie mlčela. Olupovala modrým nehtem oprýskanou barvu z opěradla lavičky. Dneska měla devět nehtů nalakovaných na zeleno a jen jeden na modro. „Něco ti teď řeknu,“ pronesla klidně. „Možná jsem mimo mísu, a možná ne. Ale tak nebo tak, nechci, abys mě přerušovala.“

Přikývla jsem.

„Myslím si, že to včera při obědě nebylo žádný pokárání za nevhodnej slovník. Nic víc o tom nevím a není to vůbec moje věc. Potřebuju jen vědět, jestli se mnou chceš mluvit. Jestli o to stojíš. Nikomu to vykládat nebudu. Stejně nemám kromě Gavina nikoho, s kým bych mohla mluvit.“

„Fakt nikoho? Žádný kamarády, kamarádky, sourozence?“ pokusila jsem se změnit téma.

„Ne, mám jenom jeho. Totiž, technicky vzato, pokud chceš znát pravdu, jsem zatím měla sedmnáct sester, dvanáct bratrů, šest matek a sedm otců.“

Připadalo mi, že si nedělá legraci, takže jsem se radši nesmála.

„Pěstounská péče,“ dodala. „Za devět let jsem už v sedmý rodině.“

„Aha. To mě mrzí.“ Nevěděla jsem, co jiného říct.

„Nemusí. Čtyři z těch devíti let jsem s Joelem, to je můj pěstoun. Mezi náma to funguje.

Já jsem spokojená, on dostává svoje peníze, všechno klape.“

„A jsou některý z těch dvaceti devíti sourozenců tví pokrevní?“

Rozesmála se. „Teda, ty ale umíš poslouchat! Ne, jsem jediný dítě matky, která toužila po levným cracku a výnosným dítěti.“

Když viděla můj nechápavý výraz, pokusila se mi to vysvětlit.

„Zkusila mě prodat. Ale neboj, nikdo mě nechtěl. Asi za mě chtěla moc. Když mi bylo devět, nabídla mě nějaký ženský na parkovišti u Walmartu. Odvykládala jí ubrečenou historku, jak se o mě nemůže starat, bla bla bla, a nabídla tý chudince obchod… myslím, že moje vyvolávací cena byla sto dolarů. Nebylo to poprvé, co to zkusila přímo přede mnou. Už mě to trochu nudilo, tak jsem se podívala na tu ženskou a říkám: ‚Máte manžela?

Vsadím se, že je to fešák!‘ Máma mi vrazila facku za to, že jsem jí zkazila kšeft, a nechala mě na tom parkovišti. Ta paní mě odvezla na policejní stanici a nechala mě tam. Tenkrát jsem mámu viděla naposledy.“

„Ježíši, Eddie, to je neskutečný.“

„Já vím, ale je to můj skutečnej život.“

Položila jsem se na lavičku na záda a zírala do nebe. Eddie udělala totéž.

„Říkalas, že tvoje jméno… že je rodinný… z jaký rodiny?“

„Nesmíš se smát.“

„A co když se mi to bude zdát legrační?“

Protočila panenky. „Moje první pěstounská rodina měla na DVD jednu komedii

s Eddiem Izzardem. Připadalo mi, že jsem mu podobná, že mám jeho nos. Dívala jsem se na to dývko asi milionkrát a hrála si, že je to můj táta. A od tý doby jsem po lidech chtěla, aby mi říkali Eddie. Zkoušela jsem to i s příjmením, ale to se nějak neujalo.“

Smály jsme se obě. Sundala jsem si bundu, přikryla se s ní a zastrčila si ruce do rukávů obráceně, abych si zahřála tu část těla, která byla nejvíc vystavená chladu. Zavřela jsem oči.

„Já měla bezvadný rodiče,“ povzdychla jsem si.

„Měla?“

„Táta umřel před sedmi měsícema. Máma se s námi přestěhovala sem, tvrdila, že

z finančních důvodů, ale teď už si nejsem jistá, jestli nelhala. S někým tady chodí. Takže… minulej čas je správně.“

„Sakra.“

Obě jsme ležely a uvažovaly nad tím, jaké karty nám život rozdal. Připadalo mi to, že moje problémy nejsou ve srovnání s Eddiinými nic. Co všechno musela zažít. Kelovi bylo teď tolik, jako jí, když skončila v pěstounské péči. Nechápala jsem, jak může vypadat tak šťastně a vyrovnaně, tak plná života. Mlčely jsme. Ticho na mě působilo konejšivě.

Přemítala jsem, jestli je to tak proto, že mám nejlepší kamarádku.

Eddie se po chvíli posadila na lavičce, protáhla se a zívla. „Hele, jak jsem před chvílí mluvila o Joelovi, že to dělá kvůli penězům… já to tak nemyslela. Je to prima chlapík.

Občas se mi stane, že můj sarkasmus zvítězí nad mým lepším já.“

Chápavě jsem se na ni usmála. „Díky, že ses ulila se mnou. Fakt jsem to potřebovala.“

„Jsem ráda, žes to potřebovala. Já asi taky. A s Nickem… je fajn kluk, ale ne pro tebe. Já už ti ho nebudu dohazovat. Ale zejtra s námi stejně musíš jít.“

„Já vím. Kdyby ne, našel by si mě Chuck Norris a nakopal by mi prdel.“ Otočila jsem si bundu na záda. Společně jsme se vydaly ke dveřím školy.

„Hele, jestli sis Eddii vymyslela, tak jak se jmenuješ doopravdy?“ zeptala jsem se jí, než jsme se v chodbě rozdělily.

8.

Chci mít přátele, co mě nechají samotného,

když být sám je to jediné, co chci.

THE AVETT BROTHERS, „DOKONALÝ PROSTOR“

„Kde je máma?“ zeptala jsem se Kela. Seděl u barového pultu a psal si úkol.

„Jenom nás s Caulderem přivezla a někam jela. Vrátí se za pár hodin. Máš objednat pizzu!“

Kdybych přijela o chvilku dřív, mohla jsem ji sledovat. „Říkala, kam jde?“

„Hele, můžeš objednat nějakou bez feferonek?“

„Říkala máma, kam jde?“

„Ne, počkej. Objednej jednu s feferonkama a jednu se sýrem.“

„Sakra, Kele, kam šla máma?!“

Vykulil oči, sklouzl ze stoličky a vydal se k předním dveřím. Nikdy předtím jsem na něj nekřičela. S nahrbenými ramínky se ohnul pro boty a obul se.

„To nevím. Je tady Caulder, jdu k němu.“

„Vrať se v šest, objednám tu pizzu.“

Rozhodla jsem se, že si nejdřív udělám úkoly. Pan Hanson je možná napůl slepý

a hluchý, ale vynahrazuje si to množstvím práce, kterou nám zadává. Psala jsem to hodinu. Když jsem skončila, bylo teprve půl páté.

Byla jsem doma sama, tak jsem se rozhodla toho využít a zahrát si na detektiva. Umínila jsem si zjistit, s kým se to máma schází a jak je to vážné. Prohlédla jsem kuchyňské skříňky, prádelníky, skříně v chodbě. Nic zajímavého. Nikdy jsem nevlezla bez pozvání do ložnice rodičů. Nikdy. Ale tohle je prostě rok nejrůznějších „poprvé“, usoudila jsem a vklouzla do mámina pokoje. Zavřela jsem za sebou dveře.

Uvnitř bylo všechno stejné jako v ložnici našich v Texasu. Stejný nábytek, stejný kobereček. Nebýt menšího prostoru, připadalo by mi, že jsem se vrátila v čase. Nejdřív jsem se podívala na nejpředvídatelnější místo, do zásuvky v prádelníku. Nic. Přesunula jsem se

k nočnímu stolku vedle postele a otevřela ho. Oční krém, pero, knížka, kus papíru…

Kus papíru?

Vytáhla jsem ho ze zásuvky a rozložila ho. Byl popsaný černým inkoustem. Básní.

Julie,

jednou ti namaluju svět, kde se všichni usmívají, kde smích na rtech mají

a někdy znamená tam hned.

Namaluju ho, když slunce zapadá a ty jsi krásná jako rajská zahrada, a úsměvem, jež ti z očí září, přemaluju smutek ve tvé tváři.

Dokončím ten obraz do rozednění a ty se probereš zas k bdění

a spatříš, co jsem v noci vytvořil na tvé bradě a v nejkrásnější z chvil…

Bylo to tak patetické. Obraz na bradě? Panebože, to si myslí, že je Shakespeare a píše sonet, nebo co? A co to je vůbec za chlapa? Ať je zač, kdo chce, už teď ho nesnáším. Složila jsem zase papír do čtverce a vrátila ho do nočního stolku.

Pak jsem zavolala do Getty’s a objednala dvě pizzy. Máma zabočila na příjezdovou cestu, zrovna když jsem zavěsila. Dokonalá příležitost uklidit se do sprchy. Zavřela jsem se v koupelně dřív, než došla k předním dveřím. Nechtěla jsem vidět ten výraz v její tváři… zamilovaný výraz.

„Co to je?“ zeptala se máma s nakrčeným nosem, když otevřela vrchní krabici s pizzou. Tu sýrovou.

„Ta je pro Kela. Naše je ta druhá.“ Máma otevřela druhou krabici a klouzala očima po dílkách s feferonkami, jako by se rozhodovala, který si dá. Ale celá pizza byla stejná, proboha!

„Ježíš, tak už si vem!“ vyjela jsem na ni.

Trhla sebou. „Proboha, Lake! Jedla jsi dneska něco? Jsi nějaká popudlivá, nezdá se ti?“

Ulomila jeden trojúhelníček a přistrčila mi ho. Hodila jsem si ho na talíř a posadila se k baru, právě když se Kel přihrnul domů – pozadu.

„Pizza moje je kde?“ zeptal se. Zase měl svoje chvilky „pozadu“. Couval dál, až zakopl o kobereček a svalil se na zadek.

„Panebože, Kele, kdy už z toho vyrosteš?!“ vyštěkla jsem.

Máma po mně střelila pohledem. „Lake, co máš za problém? Potřebuješ si o něčem promluvit?“

Odstrčila jsem talíř s pizzou a vstala. Už jsem se nedokázala přetvařovat.

„Ne, mami, já nepotřebuju! Já před váma nic netajím!“

Máma otevřela pusu a zalykavě se nadechla. Tak, a je to – teď už ví, že já vím.

Čekala jsem, že začne vyvádět, křičet na mě, vyvolá hádku, pošle mě do mého pokoje…

Něco. To se přece stává, když tajemství vyplavou na povrch, ne? Dojde ke katarzi?

Ale máma jen uhnula pohledem, ulomila kus Kelovy pizzy a položila mu ji na talíř. Odešla jsem k sobě do ložnice a práskla za sebou dveřmi. Už zase. Pokolikáté od chvíle,

co jsme se sem přestěhovali? Pořád jenom odněkud odcházím a práskám dveřmi. Stává se ze mě nesnesitelná hysterka.

Když jsem se vzbudila, radiobudík červeně blikal. V noci asi vypadl proud a nastavené buzení se vymazalo. Venku už bylo světlo až moc jasné na to, aby mohlo být brzo ráno. Popadla jsem z nočního stolku a potvrdila si svoje podezření: zaspali jsme. Vyskočila jsem z postele, popadla svoje oblečení, vyčistila si zuby a sepnula si vlasy na temeni. Na líčení už jsem neměla čas.

„Ale já ráno jezdím do školy s Caulderem,“ fňukal Kel, když jsem na něj natahovala bundu.

„Dneska ne. Zaspali jsme.“

A nebyli jsme jediní, protože když jsem vyšla ven, viděla jsem naproti na příjezdové cestě Willovo auto. Tak to mi ještě scházelo! Nemůžu přece zmizet a neprobudit je.

„Kele, zaběhni k nim a vzbuď je.“

Kel se vyřítil přes ulici. Já nastoupila do džípu a nastartovala ho. Zapnula jsem topení naplno, vylezla ven a začala oškrabávat z oken námrazu. Zrovna jsem dokončila čelní sklo, když se Kel vrátil.

„Zvonil jsem, ale nikdo neotvírá. Asi spěj.“

Kruci! Podala jsem škrabku Kelovi a nařídila mu, aby na mě počkal vevnitř v džípu. Pak jsem se vydala do Willova domu. Přední dveře už Kel vyzkoušel, takže jsem obešla dům tam, kde jsem tušila okna ložnic. Nevěděla jsem, kde spí Will, takže jsem pro jistotu zaklepala na všechny tři, abych měla jistotu, že někoho vzbudím.

Než jsem se stačila vrátit zase ke dveřím, otevřely se a na prahu stál Will. Stínil si ruce proti slunci a byl do půl těla nahý. Stál tak blízko, že bych těch jeho vypracovaných svalů mohla dotknout rukou. Přiměla jsem se uhnout očima stranou.

„V noci vypad proud. Zaspali jsme,“ vysvětlila jsem mu. To množné číslo znělo tak divně.

„Cože?“ zamumlal rozespale a mnul si tvář. „Kolik je hodin?“

„Skoro osm.“ Okamžitě nadskočil.

„Do hajzlu! V osm mám poradu!“

Otočil se a rozběhl se do domu, ale dveře nechal dokořán. Strčila jsem hlavu do chodby, ale neodvažovala jsem se překročit práh.

„Chceš, abych vzala Cauldera do školy?“ křikla jsem za ním.

Will se znovu vynořil v chodbě. „Mohla bys? Jo? Nevadilo by ti to?“ Byl úplně mimo.

Kolem krku mu už visela kravata, ale neměl košili.

„Nevadilo. Kde je jeho pokoj? Probudím ho.“

„Ježíši, díky, to by bylo bezva. První dveře vlevo. Děkuju.“ Zase zmizel.

Šla jsem do pokoje jeho bratra a zatřásla s ním. „Vstávej, Cauldere, odvezu tě do školy.

Je pozdě, musíš se honem oblíknout.“

Pomohla jsem mu připravit se a při tom jsem zahlédla Willa, jak pobíhá sem a tam. Pak se přeřítil chodbou, přední dveře bouchly, a byl pryč. Kdežto já byla u něj doma. Trapas.

„Tak co, hotovej?“

„Mám hlad.“

„Jasně, minutku.“ Vběhla jsem do kuchyně a otevřela všechny skříňky. Byla tam spousta konzerv srovnaných podle značek, taky hodně těstovin. Z toho by se dalo snadno uvařit, pomyslela jsem si. Všude bylo naprosto čisto. Nepodobalo se to moc kuchyni jednadvacetiletého kluka. Nad lednicí jsem našla sušenky Pop-Tarts. Vzala jsem jeden balíček pro Kela a jeden pro Cauldera.

Na první hodinu jsem už měla půl hodiny zpoždění, takže jsem usoudila, že radši počkám v džípu do přestávky. Dva zameškané předměty ve dvou dnech. Stává se ze mě vážně rebelka.

Dostavila jsem se až na dějepis. Eddie vklouzla na židli za mnou.

„Ulila ses z matiky beze mě, jo?“

Otočila jsem se k ní. Eddie ke mně natáhla krk a přemýšlivě našpulila pusu.

„Aha, zaspalas.“

Mejkap. Zapomněla jsem si ho vzít. Eddie se sklonila k batohu a podala mi svoji kosmetickou taštičku. Jako by mi četla myšlenky. Ale to přece nejlepší kamarádky dělají, ne?

„Seš super,“ složila jsem jí poklonu a vzala si její taštičku. Vylovila jsem z ní zrcátko, rtěnku a řasenku, rychle se namalovala a vrátila šminky Eddii.

Když jsme přišly na třetí hodinu, Will se na mě podíval a rty naznačil „děkuju“. Usmála jsem se a pokrčila rameny, abych mu naznačila, že není zač. Eddie mě štípla do ruky, aby mi dala najevo, že jí naše mlčenlivá konverzace neušla.

Při pohledu na Willa by nikdo neuhodl, že se nachystal ani ne za tři minuty. Černé kalhoty měl vyžehlené, bílou košili pečlivě zastrčenou pod pásek, a kravata… Když jsem došla v inventuře až ke kravatě, musela jsem vyprsknout smíchy. Asi zapomněl, že si ji uvázal ještě před obléknutím košile, protože teď pod ní skoro nebyla vidět. Když si Will všiml, že se směju, poklepala jsem si prsty na límeček. Ruka mu vylétla k hrudi, a když nenahmátl kravatu, rozesmál se taky. Otočil se k tabuli, aby si v klidu upravil ten jediný nedostatek. Ostatní studenti se bavili mezi sebou a nevšímali si ho, ale věděla jsem, že Eddii to neušlo. Měla jsem pocit, že mi vykouká do zad díru.

U oběda se Nick posadil vedle mě. Eddie seděla naproti. Čekala jsem od ní nějaký ten významný pohled, ale nedočkala jsem se. Chovala se stejně rozjařeně jako vždycky. Měla

jsem pocit, že už toho uhodla tolik, aby si namlouvala, že jde o něco mnohem horšího než ve skutečnosti: dneska jsem přijela pozdě, Will se očividně ráno oblékal ve spěchu… Eddie měla všechny důvody bombardovat mě otázkami, ale neudělala to. Vážila jsem si jí za to – že si váží mého soukromí.

„Tak co, nová spolužačko, v kolik vyrazíme?“ zeptal se mě Nick.

„Nevím. Kdo bude řídit?“

„Já,“ přihlásil se Gavin.

Nick se k němu natočil. „V žádným případě, kámo. Beru tátovu káru. Rozhodně nejedu popelnicí.“

„Popelnicí?“ nechápala jsem.

„Myslí moje auto,“ ušklíbl se Gavin.

„Kde přesně bydlíš, Layken?“ zeptala se Eddie. Trochu mě šokovalo, že si mou adresu nezjistila už při našem prvním setkání.

„Já to vím,“ ozval se Nick. „Vez jsem ji domů. Je to ve stejný ulici, jako bydlí pan Cooper. Vyzvedneme ji nakonec.“

Jako pan Cooper? Jak to Nick ví? Sklonila jsem se nad talířem a začala se šťourat v bramborové kaši, abych se vyhnula Eddiiným pohledům.

Nick a Gavin seděli vpředu, takže jsem si nastoupila dozadu k Eddii. Když jsem se posadila, věnovala mi přátelský úsměv. Pochopila jsem, že ze mě nebude nic páčit, a vydechla jsem ulehčením.

„Layken, potřebujeme, abys nás rozsoudila,“ ozval se Gavin.

„Do toho. Miluju disputace,“ prohlásila jsem a zapnula si pás.

„Nick si myslí, že v Texasu jsou jen tornáda, žádný hurikány, protože tam nejsou žádný pláže. Jak to je?“

„Plete se v obou bodech,“ prohlásila jsem.

„To není možný,“ namítl Nick.

„Jsou tam hurikány,“ informovala jsem ho. „Asi zapomínáš na takovou nepatrnou součást Texasu, jako je Mexický záliv. Ale tornáda tam nejsou.“

Kluci na chvíli zmlkli.

„Tornáda tam rozhodně jsou,“ ozval se autoritativně Gavin.

„Ne, kdepak. To jen Chuck Norris nesnáší parkoviště přívěsů.“

Na pár vteřin zavládlo ticho, než se všichni rozchechtali. Eddie se ke mně přisunula blíž a přiložila mi dlaň k uchu. „On to ví,“ šeptla.

Zatajila jsem dech a vzpomněla si na náš rozhovor venku na lavičkách. O kom to proboha mluví?

„Kdo co ví?“ zašeptala jsem nakonec.

„Nic. Ví, že nemáš zájem, a je v pohodě. Nebude na tebe tlačit. Prostě jsme kamarádi, všichni.“

Ulevilo se mi. Hodně, protože jsem už dlouho plánovala, jak mu to budu muset vysvětlit.

Tu pizzu z Getty’s, kterou jsem objednala včera, jsem ani neochutnala, ale ta dnešní byla báseň. Museli jsme si objednat dvě, protože Nick snědl celou sám. Nemyslela jsem na to, že mám vztek na mámu. Nemyslela jsem na Willa (aspoň ne v jednom kuse). Bavila jsem se.

Byla to paráda.

„Gavine, jaká byla ta největší pitomost, cos v životě udělal?“ zeptal se Nick. Všichni jsme ztichli.

„Jen jednu?“

„Jedinou, tu nejpitomější,“ potvrdil Nick.

„Hm. Tak to asi když jsem byl na návštěvě u babičky a dědy, na ranči u Laramie ve Wyomingu. Potřeboval jsem nutně na záchod. No co, že jo. Jsem kluk. My si můžeme ulevit kdekoli. Blbý bylo, že právě byla řada na mně.“

„Řada s čím?“ zeptala jsem se.

„Abych si taky troufnul. Mí bráchové vždycky něco vymysleli, a pak chtěli, abych si na to troufnul taky. Jsou o pár let starší a vždycky to bylo něco, aby mě doběhli. Tenkrát mi řekli, že moje gumový boty jsou moc mokrý, že si mám vzít okovaný turistický. Oni si samozřejmě nechali ty gumový. A pak řekli, že budeme čurat na elektrickej plot.“

„Tos neudělal,“ vyhrkla se smíchem Eddie.

„Počkej, zlato, to není všechno. Bráchové se vyčurali první. Dneska už vím, že se jim nic nestalo, protože měli ty gumový boty. Jenže já ne, tak si to umíte představit. Ta šlupka mi podrazila nohy. Vykřiknul jsem a chtěl se postavit, ale zapotácel jsem se a dopadnul na ten ohradník pusou. Sliny se s elektrikou taky moc nemusej. Praštilo mě to tak, že mi příšerně otek jazyk. Bráchové dostali strach. Oba se rozběhli pro mámu a tátu, a já tam zůstal ležet na zemi s pinďourem vystrčeným z kalhot.“

Eddie, Nick a já jsme se smáli tak hlasitě, až se na nás ostatní hosté mračili. Eddie si ještě otírala oči, když do ní Gavin šťouchnul. „Teď ty.“

„Asi když jsem tě srazila autem.“

„To se nebere. Pokus číslo dva.“

„Cože? Proč? Nic pitomějšího jsem nikdy neudělala!“

„Tak jim řekni, co se stalo potom,“ vyzval ji potměšile Gavin.

„Co by, zamilovali jsme se do sebe. Tečka.“ Eddie se tvářila zřetelně rozpačitě.

„Koukej to vyklopit,“ pobídla jsem ji.

„No jo. Takže… měla jsem druhej den řidičák. Joel mi dovolil jet do školy jeho autem, takže jsem byla superopatrná. Hrozně soustředěná. Když mě Joel učil řídit, dával si záležet, abych uměla pořádně parkovat. Nesnášel lidi, co si stoupnou na dvě parkovací místa.

Každou zkušební jízdu jsme zajeli někam na parkoviště, abych si to cvičila, takže jsem na to byla hodně umanutá. Nelíbilo se mi, jak jsem zajela napoprvý –“

„A podruhý, potřetí, počtvrtý,“ doplnil ji Gavin.

Eddie se na něj ušklíbla. „Takže popátý už jsem byla odhodlaná udělat to správně.

Zacouvala jsem, abych si najela líp, a bum. Otočila jsem se a nikoho neviděla, takže jsem zpanikařila. Myslela jsem si, že jsem bouchla do sousedního auta nebo tak něco. Takže jsem vycouvala z toho místa úplně a jela dál, hledala jsem nějaký prostornější, kde bych mohla pořádně prozkoumat škody. Našla jsem ho, zajela tam a vystoupila. A teprve pak jsem ho uviděla.“

„Tys ho… celou tu dobu táhla?“ Snažila jsem se ze všech sil zadržet smích.

„Asi dvě stě metrů. Když jsem ho srazila a dál couvala, nohavice se mu zachytila za nárazník. A jak jsem ho vlekla, zlomila jsem mu nohu. Joel měl strach, že nás Gavinova rodina bude hnát k soudu, takže mě nutil, abych za ním pořád chodila do nemocnice

s nějakýma pochoutkama. A tak jsme se do sebe zamilovali.“

„To byla klika, žes ho nezabila,“ poznamenal Nick. „To by tě zavřeli do pasťáku a Gavin

by čuchal ke kytičkám zespodu.“

„To se tady říká?“ Rozesmála jsem se.

„Moc ráda bych slyšela tvoji nejpitomější příhodu, Layken, ale až příště. Už musíme jít,“ upozornila nás Eddie a začala se zvedat.

Cestou do klubu Eddie vytáhla ze zadní kapsy složený papír.

„Co to je?“ zeptala jsem se.

„Moje báseň. Chci dneska slamovat.“

„Fakt? Páni… seš statečná.“

„Vlastně ne. Když jsme tam byli s Gavinem poprvé, slíbila jsem si, že to zkusím, než mi bude osmnáct. A moje narozeniny jsou příští tejden. A když pan Cooper slíbil, že nám za vystoupení odpustí závěrečnej test, vzala jsem to jako znamení.“

„A co mu namluvit, že člověk vystoupil, i když to nebude pravda?“ navrhnul Nick.

„Přece tam nemůže bejt pokaždý.“

„Ale může,“ ujistil ho Gavin. „Vždycky je tam.“

Ten prázdný pocit v břiše se mi vrátil, i když jsem byla po večeři. Uhladila jsem si bezmyšlenkovitě kalhoty a zadívala se okýnkem na hvězdy. Říkala jsem se, že se zapojím do hovoru, až se bude mluvit o něčem jiném.

„Ta Vaughnová mu teda dala zabrat,“ zabručel Nick.

Otočila jsem k němu hlavu. Eddie viděla, jak mi oči zajiskřily zájmem, takže složila papír se svou básní zase do zadní kapsy kalhot.

„Bejvalá holka pana Coopera,“ vysvětlila mi. „Chodil s ní poslední dva roky před maturitou. To teda byla dvojka – miss školy a fotbalová hvězda…“

„Cože? On hrál fotbal?“ To mi k Willovi vůbec nesedělo.

„Jasně, tři roky po sobě byl nejlepší zadák,“ potvrdil Nick. „Pamatujeme si ho, když jsme byli v prváku, a on maturant. Ale vždycky byl fajn.“

„Což se o Vaughnový říct nedá,“ prohlásil Gavin.

„Co? Byla to mrcha?“

„Vlastně na střední ani ne, ale pak, když odmaturovali, a když jeho rodiče…“ Eddiin hlas se vytratil.

„Co udělala?“ Věděla jsem, že to zní až moc dychtivě.

„Nechala ho. Čtrnáct dní po tom, co se jeho rodiče zabili při tý havárce. Pan Cooper dostal fotbalový stípko, ale přišel o něj, když se musel odstěhovat z koleje domů, aby se staral o malýho bratříčka. Vaughnová všude vykládala, že si neuváže na krk kluka s dítětem, kterej určitě ani nedodělá univerzitu. Jak se to říká, že čert sere vždycky na jednu hromadu

– v jednu chvíli přišel o rodiče, o holku, o stipendium, a stal se opatrovníkem.“

Otočila jsem se k oknu, protože jsem nechtěla, aby Eddie viděla, že se mi lesknou oči.

Než jsme dojeli do Detroitu, neřekla jsem už ani slovo.

„Na,“ šeptla Eddie. Něco mi přistálo v klíně – papírový kapesníček. Stiskla jsem jí ruku, abych jí poděkovala, a otřela jsem si slzy z očí.

9.

Jak se tak obrazně říká, rozřízl jsem si hruď a obnažil srdce. Přišli se podívat, jak krvácíme.

Je to vůbec ještě umění?

THE AVETT BROTHERS, „OBRAZNĚ ŘEČENO“

Když jsme vstoupili dovnitř, začala jsem se hned rozhlížet po Willovi. Nick a Gavin nás vedli ke stolu na parketu, kde jsme byli mnohem víc na očích než tehdy v boxu s Willem. Oběť už byla zvolená a představení se posunulo k prvnímu kolu. Eddie zašla ke stolu poroty s poplatkem za vystoupení a vrátila se k nám.

„Pojď se mnou na záchod, Layken,“ vytáhla mě ze židle.

Když jsme za sebou zavřely, přitiskla mě zády k umývadlu a položila mi dlaně na ramena.

„Pusť to z hlavy, holka! Přišly jsme se sem pobavit.“ Zalovila v kabelce pro kosmetickou taštičku. Navlhčila si pod kohoutkem palce a setřela mi rozmazanou řasenku pod očima.

Pak mi pečlivě opravila nalíčení. Ještě nikdy předtím mě nelíčil nikdo druhý. Pak vytáhla kartáč, strčila do mě, abych se předklonila, a vyčesala mi vlasy zespodu přes hlavu.

Připadala jsem si jako hadrová panenka. Eddie mě zase narovnala a začala mi něco provádět na hlavě. Pak ucouvla a tvářila se, jako by čekala poklonu.

„Koukni.“

Otočila jsem se k zrcadlu a málem mi spadla brada. Vypadala jsem… hezky. Eddie mi spletla vlasy do francouzského copu, který mi volně ležel na rameni. Jantarové oční stíny zvýraznily barvu mých očí. Rty jsem měla zřetelné, ale ne přehnaně natřené. Vypadala jsem jako moje máma.

„Páni. Máš talent, Eddie.“

„Já vím. Dvacet devět sourozenců za devět let tě už něco naučí.“

Vydaly jsme se z toalet zpátky do sálu. Když jsme zamířily k našemu stolu, Eddie se zarazila, a já s ní, protože mě držela za ruku. Sledovala jsem její pohled a uviděla, že

s kluky se baví Javi… a Will.

„Vypadá to, že máme společnost,“ prohodila Eddie. Mrkla na mě a táhla mě dál, ale já ji přibrzdila. Nohy mi vrostly do podlahy.

„Eddie, tak to není. Nechci, aby sis to myslela.“

Otočila se ke mně a popadla mě za obě ruce. „Já si nic nemyslím, Layken. Ale kdyby to bylo tak, rozhodně by to vysvětlovalo napětí mezi váma.“

„Doufám, že to vidíš jen ty.“

„Jo, a nikomu to vykládat nebudu,“ ujistila mě znova a vykročila k našemu stolu.

Tam se na nás upřely čtyři páry očí. „Sakra, ty vypadáš dobře, holka,“ ozval se překvapeně Javier.

Gavin se na něj zamračil a pak se na mě usmál. „Eddie si tě vzala do parády, viď?“ Objal

svou dívku kolem pasu a přitáhl si ji k sobě, takže jsem zůstala stát sama. Nick mi přistrčil židli. Svezla jsem se na ni. Podívala jsem se na Willa, který mi odpověděl pousmáním.

Věděla jsem, co mi naznačuje: že mi to sluší.

„Takže nás ještě čekají čtyři další účinkující,“ zahlaholil konferenciér, „a další na řadě je Eddie. Kdepak ho máme?“

Eddie protočila panenky a vstala. „Kdepak ji máme!“

„Ach, pardon, to jsem teda zpackal. Tak prosím, slečno Eddie.“

Moje kamarádka krátce políbila Gavina na rty a vydala se na jeviště. Sebevědomě se přitom usmívala. Všichni se posadili, jen Will zůstal stát. Javi se posadil zleva vedle mě, takže jediná volná židle u našeho stolu už byla ta napravo ode mě. Will zaváhal, ale nakonec se posadil.

„Co nám přednesete, Eddie?“

Naklonila se k mikrofonu a odpověděla: „Růžový balónek.“

Sotva konferenciér opustil jeviště, Eddii zmizel úsměv ze rtů. Postavila se do kužele světla.

Jmenuju se Olivia Kingová.

Je mi pět let.

Maminka mi koupila balónek. Vzpomínám si na ten den, kdy s ním vešla do dveří. Měla kolem zápěstí

omotanou krásnou růžovou stužku, a on se vznášel nad ní.

Usmála se a odvázala si mašli, a tu pak omotala kolem ruky mně.

„Na, Livie, tohle jsem ti koupila.“ Říkala mi Livie.

Byla jsem tak šťastná. Nikdy předtím jsem neměla balónek.

Viděla jsem, jak si je nosí jiné děti, omotané na zápěstích, na parkovišti Walmarktu, ale mně se nikdy ani nesnilo o tom,

že bych měla vlastní.

Můj první vlastní růžový balónek.

Byla jsem tak vzrušená! Tak nadšená! Tak dychtivá! Nemohla jsem uvěřit, že mi maminka něco koupila. Nikdy předtím se to nestalo! Nikdy mi nic nekoupila!

Hrála jsem si s ním celé hodiny.

Byl plný helia, a já

tančila a poskakovala a plula

z místnosti do místnosti, pořád s ním,

a vymýšlela, kam ho ještě vzít. Vzala jsem ho do koupelny, do spíže, do prádelny, do kuchyně do obýváku. Chtěla jsem, aby můj nový přítel viděl všechno, co já! Vzala jsem ho taky

do maminčiny ložnice…

Ložnice…

Kam jsem nesměla chodit…

Ale já tam šla… se svým růžovým balónkem.

Zakryla jsem si uši, když na mě vřískala a nadávala mi.

Dala mi facku a křičela, jak jsem zlá! Neposlušná!

Zlobivá! Jak se neumím chovat!

Vystrčila mě z ložnice, zabouchla dveře

a můj krásný růžový balónek

tam zůstal s ní. Chtěla jsem ho zpátky! Byl to můj nejlepší přítel!

Ne její! Ta růžová stuha byla pořád uvázaná na mém zápěstí a já tahala a škubala a snažila se

přitáhnout si svého nejlepšího přítele k sobě

pryč od ní.

A

on

prasknul.

Jmenuju se Eddie. Je mi sedmnáct let.

Za týden mám narozeniny. Osmnácté. Můj pěstoun mi koupí dárky, které chci. Mí kamarádi mě vytáhnou někam na jídlo.

Můj kluk mi dá něco hezkého a možná půjdeme i do kina. Dostanu i přání na pohlednici

od své sociální pracovnice, kde mi popřeje všechno nejlepší a oznámí mi, že už

jsem byla vyřazena z jejich péče. Bude to bezva. Užiju si to, to vím.

A taky vím jednu věc: už nikdy nechci dostat žádný, vůbec žádný posraný růžový balónky!

Když se posluchači roztleskali, Eddie byla nadšená. Poskakovala na jevišti a tleskala s nimi, jako by zapomněla na to, jak moc byla vlastně její báseň smutná. Je tak přirozená! Náš stůl ji přivítal zpátky potleskem vestoje.

„To bylo suprový!“ vyhrkla. Gavin ji popadl do náruče, zvedl ji ze země a políbil ji.

„To je moje holka,“ prohlásil šťastně, když se zase posadili.

„Byla jsi báječná, Eddie – doufám, že jim půjdeš příkladem,“ prohlásil Will.

„Je to úplně snadný! Layken, příští tejden bys měla vystoupit ty. Ten závěrečnej test

u pana Coopera není vůbec žádná legrace, věř mi. Tak abys nakonec nepropadla z poezie.“

„Budu o tom uvažovat,“ slíbila jsem. V jejím podání to znělo tak jednoduše.

Will se rozesmál a naklonil se k ní. „Eddie, jak to můžeš vědět? Nikdy jsem ještě studentům závěrečné testy nedával. Učím teprve dva měsíce.“

„Ale je mi jasný, že jste děsně přísnej,“ zasmála se.

Na jeviště vyšel další účinkující a všichni ztichli. Ucítila jsem, jak se Javierova noha otřela o moji. Něco na tom klukovi mi nahánělo husí kůži. Nebo možná všechno na něm. Během vystoupení jsem se od něj snažila co nejvíc odtahovat a on se pořád sunul na mě, až už jsem neměla kam uhnout. Když už jsem měla pocit, že ho budu muset praštit, Will se ke mně naklonil a zašeptal mi do ucha:

„Vyměníme si místa.“

Vyskočila jsem, Will si přesedl na mou židli a já se usadila na jeho. Poděkovala jsem mu pohledem. Javier se odsunul a zamračil se na Willa. Bylo jasné, že tohle jejich napjatým vztahům moc neprospěje.

Když skončilo druhé kolo, naše parta se rozpadla. Viděla jsem Nicka, jak se baví u baru s nějakou dívkou. Javier někam naštvaně zmizel, takže u stolu jsme zůstali jen my s Willem a Gavin s Eddií.

„Pane Coopere, nevíte –“

„Gavine,“ přerušil ho Will, „tady nejsme na hodině. Můžeme si zase tykat, jako když jsme spolu všichni chodili na střední?“

Po Gavinově tváři přeletěl potměšilý úsměv. „Super, a můžeme ti zase říkat –“

„Ne, to v žádným případě!“ skočil mu zase do řeči Will a zrudnul.

„Asi mi tady něco uteklo,“ prohodila jsem pobaveně a sklouzla pohledem z Gavina na Willa.

Gavin se naklonil ke mně a opřel si lokty o kolena. „Víš, Layken, když Will chodil k nám do školy –“

„Nechám tě propadnout, Gavine! A tvoji holku taky!“ Všichni se teď chechtali, ale já pořád nechápala.

„Prostě, když jsme byli v prváku, tady Kačer si bažanty moc rád dobíral.“

„Kačer?“ opakovala jsem. Willovi klesla hlava do dlaní.

„Brzo jsme zjistili, kdo nám provádí všechny ty vtípky, nebo k tomu navádí svoje spolužáky. A tak jsme se rozhodli naplánovat akci, pracovně nazvanou Strašlivá pomsta Kačerovi.“

„Sakra, Gavine, já věděl, že to byl tvůj nápad! Věděl jsem to!“ prohlásil Will.

Gavin se rozchechtal. „Kačer byl známej tím, že se občas při vyučování zdejchne prospat

do svýho auta. Zvlášť během dějepisu s panem Hansonem. Takže nám stačilo počkat, až se uvelebí a usne. Přinesli jsme si do školy pětadvacet kotoučů lepicí pásky a omotali jsme s ní celý auto, než se vzbudil. Slyšeli jsme ho vřískat a nadávat a kopat do dveří celou cestu, než jsme doběhli zpátky do školy.

„Proboha, jak dlouho jsi tam zůstal?“ zeptala jsem se Willa. Oslovila jsem ho bez váhání.

Líbilo se mi, že se spolu zase můžeme bavit, i když jen tady a v partě.

Nakrčil obočí. „Tak to je na tom asi nejlepší. Dějepis s panem Hansonem byl druhou hodinu, a mě nikdo nenašel do chvíle, než se táta rozjel do školy, protože jsem se nevrátil domů. Nevím, kolik bylo, ale rozhodně se už stmívalo.“

„Takže jsi tam byl tak dvanáct hodin?“ Přikývl.

„A co fyzický potřeby?“ ozvala se zlomyslně Eddie.

„To nikdy neprozradím,“ smál se.

Pozorovala jsem ho, jak se nenuceně baví s mými kamarády, a říkala si: zvládli jsme to. Nenapadlo by mě, že se k sobě ještě někdy dokážeme chovat jako přátelé. Ale zvládli jsme to.

Nick se vrátil zpátky ke stolu s kyselým výrazem na tváři. „Asi nejsem tak neodolatelnej, jak jsem si myslel. Vyrazíme už?“

„Potřebuješ se dojíst, Nicku?“ Gavin se začal zvedat.

Eddie se na mě podívala a naznačila bradou směr ke dveřím. Dávala mi najevo, že je načase se rozloučit. „Takže zase zejtra ve škole…“

„Poslyš, Eddie, nezajdete si někdy s tvým klukem při vyučování na chvíli do auta?“ Eddie si připlácla dlaň na pusu, jako by předstírala zděšení. Will a já jsme se zvedli.

Ostatní už se honem hrnuli ke dveřím.

„Kela nech dneska u nás,“ řekl mi, když už byli z doslechu. „Ráno je prostě vypravím oba a odvezu je do školy. Teď už budou stejně spát.“

„Určitě?“

„Jasně, to je v pořádku.“

„Tak jo, díky.“

Ještě jsme tam chvíli stáli, jako bychom nevěděli, jak se rozloučit. Will mi pak uhnul

z cesty a pokývl hlavou. „Takže zatím.“ Usmála jsem se, prošla kolem něj a dohonila Eddii.

„Prosím, mamí? Prosím?“ dorážel Kel.

„Kele, spali jste spolu včera. Will chce mít určitě bratra taky chvíli pro sebe.“

„Ne, nechce,“ prohlásil Caulder.

„Vidíš, mami? Budeme jen u mě v pokoji, přísahám!“

„Fajn, ale dneska naposledy. Zítra nebude Kel večer doma, Cauldere, beru ho s Layken na jídlo do restaurace.“

„Ano, paní Cohenová. Půjdu říct bráchovi, že spím u vás, a přinesu si věci.“

Kluci se vyřítili z domu, jako obvykle nerozluční. Sehnula jsem se ke svým kozačkám a roztáhla si zipy. Takže zítra to přijde, na té večeři – velké odhalení? Rozhodla jsem se, že mámu trochu popíchnu.

„Kam jdeme zejtra?“

„Kamkoli. Třeba nikam a najíme se doma. Chtěla jsem jenom, abychom pro jednou byli spolu jen my tři.“

Stáhla jsem si kozačky z nohou. „Jen my tři,“ zamumlala jsem si cestou do svého pokoje, kde jsem se v šatech natáhla na postel. Přemýšlela jsem o tom. Bývalo to „my čtyři“. Pak

„my tři“. A teď už z toho chce máma zase udělat „my čtyři“.

Jenže my s Kelem toho chlapa nikdy nebudeme počítat do rodiny. Máma netuší, že

o něm vím. Netuší, že už teď to v duchu dělím na „oni dva“ a „my dva“ – já a bratr. Rozděl a panuj. Zřejmě naše nové rodinné motto.

V Ypsilanti jsme teď bydleli měsíc a já trávila všechny páteční večery ve svém pokoji.

Popadla jsem telefon, protože mě napadlo napsat Eddii, jestli by jim s Gavinem třeba dneska nevadilo vzít s sebou do kina křena. Odpověděla mi do pár vteřin, že mám půl hodiny na to, abych se připravila. Na osprchování a umytí vlasů to nebylo dost času, takže jsem si jenom zašla do koupelny upravit mejkap. Na skříňce vedle umývadla se vršila hromádka pošty. Zvedla jsem obálky: všechny tři na sobě měly velké rudé razítko PŘEPOSLÁNO a stála na nich naše stará adresa.

Ještě osm měsíců. Osm měsíců, a vrátím se do Texasu. Uvažovala jsem o tom, že si koupím kalendář a pověsím si ho nad postel, abych mohla líp odpočítávat dny. Hodila jsem obálky zpátky, ale jedna z nich se otevřela a její obsah vyklouzl na podlahu. Když jsem ho zvedla, všimla jsem si tučně vyražené částky v pravém horním rohu.

178 343,00 dolarů.

Byl to bankovní výpis. S tímhle zůstatkem.

Popadla jsem všechny tři obálky a rozběhla se k sobě do pokoje. Tam jsem je všechny pořádně prohlédla. V jedné byla nová pojistka na náš dům v Texasu. Na ten dům, o kterém jsem si myslela, že jsme ho museli prodat! Panebože. Chtělo se mi vraždit. Takže my nejsme na mizině! Ani jsme neprodali dům! Máma nás s bratrem vytrhla z domova

a z našeho prostředí jen kvůli nějakému chlapovi, a celou dobu nám lhala! Nenávidím ji. Musela jsem ven z tohohle baráku, než exploduju. Popadla jsem telefon a zastrčila si ty obálky do kabelky.

„Jdu ven,“ oznámila jsem v obývacím pokoji cestou ke dveřím.

„S kým?“ zeptala se máma.

„S Eddií, do kina.“ Snažila jsem se odpovídat jen krátce, aby neslyšela zuřivost v mém hlase. Ale celé tělo se mi třáslo vztekem. Chtěla jsem vypadnout z domu dřív, než se mi to vymkne z rukou a já se na ni obořím.

Máma došla ke mně, vzala mi z ruky mobil a zapnula ho. Něco tam hledala.

„Co to sakra děláš?“ Vytrhla jsem jí ho zpátky.

„Já vím, co máš za lubem, Lake! Přestaň to na mě hrát!“

„A co mám za lubem? To bych teda ráda věděla!“

„Včera jste byli s Willem oba pryč. A jak příhodně měl zrovna objednanou chůvu!

Dneska spí jeho bratr u nás, takže Will má zase volné ruce, a najednou jdeš ven i ty?! Tak to ne! Zůstaneš doma!“

Hodila jsem telefon do kabelky a zapnula ji. Pokračovala jsem v cestě ke dveřím.

„Pokud by tě to zajímalo – ne, nezůstanu doma. Jdu ven s Eddií, jak můžeš vidět. A taky můžeš vidět, že se s ní vrátím.“ Vyšla jsem ze dveří a máma za mnou. Eddie právě naštěstí zajížděla na naši příjezdovou cestu.

„Lake, vrať se! Musíme si promluvit!“ ječela za mnou máma.

Otevřela jsem dvířka Eddiina auta, ale ještě jsem se otočila. „Máš pravdu, mami, ale já si potřebuju promluvit s tebou. Vím, proč jdeme zejtra na večeři! Vím, proč jsme se

odstěhovali do Michiganu! Vím všechno, takže se mě neopovažuj obviňovat, že to já tady lžu!“

Nečekala jsem na odpověď, ale nastoupila dozadu a zabouchla za sebou dvířka.

„Odvez mě odsud. Rychle,“ požádala jsem Eddii. A začala brečet. Už nikdy jsem se nechtěla vrátit.

„Na, vypij to.“ Eddie ke mně přistrčila přes pult další kolu a s Gavinem se dívali, jak piju – a brečím. Stavili jsme se v Getty’s, protože Eddie tvrdila, že jejich pizza je to jediné, co mi pomůže na nohy. Jíst jsem nemohla.

„Promiňte, že jsem vám zkazila rande.“

„Ale houby, nic jsi nezkazila. Že ne, lásko?“ namítla Eddie.

„Vůbec ne,“ souhlasil a uklidil nesnědenou pizzu do krabičky s sebou. „Je dobrý změnit občas rutinu.“

Telefon mi zase začal vibrovat. Máma volala už pošesté, takže jsem ho vypnula úplně a zastrčila do kabelky.

„Stíháme ještě to kino?“ zeptala jsem se.

Gavin se podíval na hodinky a přikývl. „Jasně, jestli se ti do toho chce.“

„Jo. Potřebuju chvíli přestat myslet na všechny tyhle příšernosti.“

Zaplatili jsme a vydali se do kina. S Johnnym Deppem to nebylo, ale dneska mi stačilo i míň.

10.

Nechtěla už ten život, jediný, který měla, smutný a prázdný

i blažený býval zcela. Nemůže však tušit žádný z nás, co bude, až se naplní náš čas.

THE AVETT BROTHERS, „UMŘÍT, UMŘÍT, UMŘÍT“

K nám domů jsme přijeli až po pár hodinách od mého dramatického odchodu. Zůstala jsem ještě chvíli sedět v autě a několikrát se zhluboka nadechla.

„Layken, zavolej mi potom. Chci to všechno slyšet. Zlom vaz,“ popřála mi Eddie.

„Díky, zavolám.“ Vystoupila jsem z auta a pomalu kráčela ke dveřím. Slyšela jsem, jak

couvají na silnici. Když jsem vešla, máma ležela na pohovce. Slyšela cvaknutí dveří a vyskočila. Čekala jsem, že bude zase křičet a rozčilovat se, ale místo toho se ke mně rozběhla a chytila mě kolem krku. Zůstala jsem strnule stát.

„Lake, promiň mi to, měla jsem ti to říct. Tolik mě to mrzí.“ Brečela.

Ucouvla jsem od ní a šla se posadit na pohovku. Všude na stolku byly zmačkané papírové kapesníčky. Asi brečela opravdu dlouho. To jí patří. Jen ať se cítí hrozně. Ať se stydí.“

„Chtěli jsme ti to s tátou povědět, než –“

„S tátou?! Ty ses s ním scházela, ještě než táta umřel?“ Vstala jsem a začala pochodovat po pokoji. „Mami, jak dlouho tohle trvá?“ vykřikla jsem. Už jsem zase brečela.

Podívala jsem se na ni a čekala, jestli začne obhajovat svoje odporné chování, ale jen zírala na stůl před sebou.

„Scházela s kým? Kam si myslíš, že chodím?“

„To já nevím, s kým! S tím, kdo ti napsal tu básničku, co si schováváš v nočním stolku! S tím, co za ním chodíš pokaždý, když se vymlouváš na nějaký pochůzky! Komu říkáš do telefonu ,taky tě mám ráda‘.“

Máma došla ke mně a položila mi ruce na ramena. „Lake, já se s nikým nescházím.

Pochopila jsi to úplně špatně.“

„A co ty dopisy? Ten bankovní výpis? Vůbec nejsme na mizině, mami! Nemuseli jsme prodat barák v Texasu! Lhala jsi nám, abys nás mohla odtáhnout až sem. Tak jestli to není kvůli chlapovi, tak kvůli čemu teda? Proč jsme tady?“

Máma odtáhla ruce z mých ramen a sklopila hlavu k podlaze. Zavrtěl s ní. „Panebože, Lake, já myslela, že ti to došlo.“ Vrátila se na pohovku, složila ruce v klíně a zadívala se na ně.

„Asi ne,“ odpověděla jsem. Bylo to šílené – nemohla jsem pochopit, co by jinak bylo na Michiganu tak úžasného, že jsme se sem museli odstěhovat, když to nebyl žádný tajemný milenec. „Budeš mi to muset vysvětlit.“

Sedla jsem si na druhý konec gauče a čekala na její reakci. Máma mlčela, jako by si potřebovala srovnat myšlenky.

„Ta báseň… psal ji táta. Byla to taková hloupost, nechal mi ji jednou ráno na polštáři a já si ji schovala. Milovala jsem ho, Lake. Hrozně se mi po něm stýská. Nikdy bych ho nepodvedla. Nikdy jsem neměla jiného.“

Znělo to upřímně.

„Tak proč jsme se stěhovali? Proč, když kvůli penězům to nebylo?“

Máma se zhluboka nadechla a položila dlaně na moje. Při pohledu do jejích očí se mi sevřelo srdce. Byl to stejný pohled jako tehdy ve škole, když mi přišla říct, že táta umřel. Zhluboka se nadechla a stiskla mi prsty.

„Mám rakovinu, Lake.“

Popření. Rozhodně jsem ve stadiu popření. A hněvu. A možná i smlouvání. Jsem ve všech třech najednou. Nebo ve všech pěti. Nemůžu dýchat.

„Chtěli jsme ti to s tátou povědět. Ale když umřel, byla jsi tak zoufalá. Nemohla jsem se přimět, abych ti řekla ještě tohle. Když se to se mnou zhoršilo, rozhodla jsem se přestěhovat sem. Brenda je moje nejbližší kamarádka, to s ní jsem telefonovala, když jsem jí říkala, že ji mám ráda. Sehnala mi v Detroitu doktora, specialistu na rakovinu plic. To za ním jezdím.“

Rakovina plic. Jako by se to tímhle upřesněním stalo všechno skutečnějším.

„Chtěla jsem vám to povědět zítra při večeři. Je načase, abyste to s Kelem věděli, abychom se na to mohli připravit.“

Odtáhla jsem se od ní. „Připravit… na co, mami?“

Nedokázala se mi podívat do očí, stejně jako tehdy tlustý ředitel Bass. Litovala mě.

Ani si nepamatuju, jak jsem se dostala z domu. Nepamatovala jsem si, jak jsem se ocitla na druhé straně ulice. Věděla jsem jen, že je půlnoc a já buším na Willovy dveře.

Otevřel mi a na nic se neptal. Stačilo mu vidět můj obličej. Objal mě kolem ramen a postrčil mě dovnitř. Pak za námi zavřel dveře.

„Co se stalo, Lake?“ Neodpovídala jsem. Nemohla jsem dýchat. Objal mě, když jsem se začala kácet k zemi, ale bylo to jako tehdy já s mámou na školní chodbě – svezl se na podlahu se mnou. Objímal mě, přidržoval si mou hlavu pod bradou, hladil mě po vlasech a nechal mě brečet.

„Pověz mi, co se stalo,“ zašeptal nakonec.

Nechtěla jsem mu to říct. Připadalo mi, že když to vyslovím nahlas, promění se to v realitu. Začne to být moje skutečnost.

„Ona umírá, Wille,“ vypravila jsem ze sebe mezi vzlyky. „Má rakovinu.“

Sevřel mě ještě víc, pak mě zvedl ze země a odnesl do ložnice. Položil mě do postele a přikryl svou dekou, když se ozval zvonek. Will mě políbil na čelo a vyšel ven z pokoje.

Slyšela jsem ho, jak otevírá dveře, a pak jeho hlas. Mluvil tiše, ale já mu rozuměla.

„Nechte ji tady, Julie. Teď mě potřebuje.“

Ještě chvíli spolu mluvili, ale já už nic z toho neslyšela. Pak bouchly dveře a Will se vrátil za mnou do ložnice. Vlezl si ke mně do postele, objal mě a držel mě pevně u sebe, zatímco já vzlykala.

Druhá část

11.

Komu záleží na zítřku? Co je zítřek jiného než další den?

THE AVETT BROTHERS, „SMETENO“

Okno je jinde, než má být. Kolik je hodin? Zašátrala jsem po mobilu na nočním stolku.

Nebyl tam. A stolek taky ne. Posadila jsem se na posteli a promnula si oči. To není můj pokoj. Pak se mi to všechno vrátilo. Vklouzla jsem pod pokrývku a přetáhla si ji přes hlavu. Začala jsem si přát, abych to radši zase honem zapomněla.

„Lake?“

Zase jsem se vzbudila. Slunce ještě nebylo moc jasné. A pořád to nebyl můj pokoj.

Přetáhla jsem si deku znova přes hlavu.

„Lake, vzbuď se.“

Někdo ze mě stahoval deku. Zasténala jsem a přidržela si ji pevněji. Chtěla jsem zůstat ležet, ale můj měchýř hlasitě protestoval. Odhodila jsem pokrývku – a na kraji postele seděl Will.

„Ty teda nejsi zrovna skřivan,“ prohlásil.

„Koupelna. Kde máš koupelnu?“

Ukázal na chodbu. Vyletěla jsem z postele a doufala, že to stihnu. Dosedla jsem na mísu a málem z ní sklouzla dolů, protože bylo zvednuté prkýnko.

„Chlapi,“ zamumlala jsem. Musela jsem znova vstát a sklopit si ho.

Když jsem se vynořila z koupelny, Will seděl v kuchyni u barového pultu. Usmál se na mě a přistrčil mi k prázdné stoličce šálek kávy. Posadila jsem se a přitáhla si kafe k sobě.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se.

„Půl druhý.“

„Aha. No… máš fakt pohodlnou postel.“ Ušklíbl se a dloubl mě do ramene. „Zřejmě jo.“

Upíjeli jsme kávu mlčky. Bylo to příjemné, přátelské mlčení.

Will pak vzal můj hrníček, vypláchl ho a uložil do myčky. „Beru Cauldera a Kela na odpolední představení do kina,“ ozval se. Zaklapl myčku a spustil program. Pak si otřel ruce do utěrky. „Za chvíli vyrážíme. Pak si asi dáme něco k jídlu, takže je přivezu kolem šestý.

Tak snad budete mít s tvou mámou dost času si promluvit.“

Nelíbilo se mi, jak vyslovil poslední větu. Jako by se mnou lehce manipuloval. „A co když si nechci promluvit? Co když chci jet s váma?“

Will se opřel lokty o pult a naklonil se ke mně. „Ty nepotřebuješ do kina, Lake, potřebuješ si popovídat s mámou. Tak jdeme.“ Sebral z pultu klíčky a zamířil ke dveřím.

Zůstala jsem sedět a založila si ruce na prsou. „Ještě jsem se neprobudila. Kofein pořád nezabírá. Nemůžu tady chvíli zůstat?“

Byla to lež. Chtěla jsem jen, aby odešel, a já si mohla zase vlézt do jeho pohodlné postele.

„Tak jo.“ Vrátil se a políbil mě na čelo. „Ale nebuď tady moc dlouho. Musíš si s ní promluvit.“

Oblékl si bundu, vyšel ven a přibouchl za sebou. Došla jsem k oknu a dívala se, jak kluci nasedají do jeho auta a jak všichni tři odjíždějí. Pak jsem se zadívala na náš dům. Ne domov. Věděla jsem, že máma je tam uvnitř, ale vážně jsem neměla ponětí, co bych měla říct, kdybych teď přešla ulici a vstoupila dovnitř. Rozhodla jsem se to ještě odložit. Nelíbilo se mi, že mám na ni takový vztek. Máma za nic nemůže. Jenže jsem nevěděla, koho jiného bych za to mohla obviňovat.

Můj pohled sklouzl na trpaslíka s uraženou čepičkou, který trůnil vedle naší příjezdové cesty. Zíral na mě a šklebil se, jako by to věděl. Jako by věděl, že jsem tady a jsem moc

vyděšená, než abych si troufla přijít až k němu. Dráždil mě. Právě když jsem spustila záclonu, zahlédla jsem, jak k našemu domu zatáčí Eddie.

Otevřela jsem dveře Willova domu a zamávala na ni, sotva vystoupila. „Pojď sem, Eddie!“ Podívala se na mě, na náš dům, zase na mě… a pak se zmateně vydala přes ulici.

Bezva. Proboha, co jsem to udělala? Jak jen jí tohle vysvětlím?

Ustoupila jsem a podržela jí dveře, aby mohla vejít. Zvědavě se rozhlížela kolem. „Ježíši, Layken, jsi v pořádku? Volala jsem ti asi milionkrát!“ Posadila se na pohovku a začala si stahovat vysoké boty. „A čí je tohle dům?“

Neodpověděla jsem. Proti nám visely na stěně rodinné fotografie, které to udělaly za mě.

„Aha.“ Nic víc neřekla, ale to stačilo. „No tak, co se stalo? Řekla ti máma, kdo to je?

Někdo, koho znáš?“

Přešla jsem k pohovce, překročila její boty a posadila se vedle ní. „Eddie? Chceš si poslechnout tu nejpitomější věc, kterou jsem v životě udělala já?“

Nazdvihla obočí, jako by mě vybízela k pokračování.

„Vysvětlovala jsem si to všechno špatně. Máma s nikým nechodí. Je nemocná, má rakovinu.“

Eddie odsunula kozačky stranou a opřela si nohy o konferenční stolek. Ponožky měla každou jinou.

„Ježíš. To je neskutečný.“

„To je. Ale pro mě už ne.“

Eddie tam chvíli seděla a oždibovala si černě nalakované nehty. Viděla jsem, že neví, co na to má říct. Nakonec neřekla nic, jen se ke mně naklonila a objala mě. Pak vyskočila.

„Tak co tady má pan Cooper dobrýho k pití?“

Vydala se k lednici, otevřela ji a vytáhla z ní kolu. Našla dvě sklenice, nasypala do nich led a přinesla je do obýváku. Tam do nich nalila limonádu.

„Žádný víno tam nemá. To je teda suchar,“ prohodila. Podala mi sklenici a sedla si zase vedle mě. „A jaká je prognóza?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím, ale připadalo mi, že ne moc dobrá. Zmizela jsem včera hned po tom, co mi to řekla. Nedokázala jsem s ní mluvit.“ Otočila jsem se k oknu a znova se zadívala na náš dům. Nemohla jsem se tomu vyhnout, věděla jsem, že za mámou musím jít a čelit tomu. Jen jsem toužila ještě aspoň po jednom normálním dni.

„Layken, musíš si s ní promluvit.“

Protočila jsem panenky. „Proboha, ty už seš jako Will.“

Eddie se napila koly a postavila sklenici na stolek. „Když už jsme u Willa…“ A je to tady.

„Layken, já se snažím hledět si svýho. Fakt se snažím. Ale seš u něj doma a máš stejný věci, jako když jsme byli včera v kině. Jestli se nepokusíš aspoň popřít, že mezi váma něco je, tak budu předpokládat… že jo.“

Povzdychla jsem si. Má pravdu. Z jejího úhlu pohledu to musí vypadat horší, než to doopravdy je. Musím s pravdou ven, nebo si bude o Willovi myslet něco hrozného.

„Eddie, ale prosím tě, nesmíš –“

„Přísahám, ani Gavinovi.“

„Tak jo. Hele, seznámili jsme se ten první den, když jsme se sem přistěhovali. Něco mezi námi vzniklo… bylo to vzájemný. Pozval mě na rande, já šla. Bezvadně jsme si užili. Líbali jsme se. Byl to nejspíš nejlepší večer v mým životě. Ne nejspíš – určitě.“

Usmívala se. Zaváhala jsem, než jsem pokračovala, a Eddii došlo, že to nebude mít šťastný konec, takže rychle zvážněla.

„Nevěděli jsme o sobě skoro nic. A pak jsme se potkali ten první den ve škole. Já až do tý chvíle netušila, že Will je učitel. A on zase, že já jsem středoškolačka.“

Eddie vyskočila. „Tam v chodbě, před jeho třídou!“ Přikývla jsem.

„Panebože. Takže on to skončil?“

Další přikývnutí. Eddie žuchla zpátky na pohovku.

„Sakra. To je blbý.“ Přikývla jsem potřetí.

„Ale teď jsi byla zase u něj. Přes noc,“ připomněla mi Eddie a ušklíbla se. „Takže si to rozmyslel?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To není tak. Nic se mezi námi nestalo. Byla jsem prostě rozčilená, tak mě tady nechal přespat. Jako kamarád.“

Eddie klesla ramena a zklamaně našpulila pusu. Zřejmě doufala, že jsme si to rozdali.

„Ještě poslední otázka. Tvoje báseň byla o něm, že jo?“ Kývnutí.

„Super. A tahle – přísahám, že definitivně poslední. Na mou duši.“ Podívala jsem se na ni.

„Líbá dobře?“

Rozesmála jsem se, protože na to nešlo jinak reagovat. „Panebože, úžasně!“

„Já to věděla!“ Eddie se roztleskala a začala na gauči nadskakovat.

Náš smích na chvíli zahnal realitu, ale ta se vzápětí zase připlížila. Otočila jsem se k oknu a zadívala se znova na náš dům. Eddie odnesla sklenice do dřezu. Po chvíli se vrátila, popadla mě za ruku a vytáhla z pohovky.

„Tak pojď. Jdeme si promluvit s tvou mámou.“

Jdeme? Tak proti tomu jsem rozhodně neprotestovala. Na Eddii bylo něco, čemu se prostě nešlo vzpírat.

12.

Budeš mě pořád milovat, i když mám své běsy,

i když v mých očích vidíš jen paranoiu a děsy?

THE AVETT BROTHERS, „PARANOIA V B-DUR“

Eddie ještě nikdy nebyla u nás doma, ale člověk by to na ní nepoznal, když ji viděl, jak se hrne do dveří. Táhla mě za ruku za sebou. Máma seděla na pohovce a sledovala tu cizí osobu, jak jí s úsměvem vleče její rozhněvanou dceru. Musela jsem přiznat, že mě ohromení na mámině tváři uspokojovalo.

Eddie mě dovlekla ke gauči a zatlačila mi na ramena, až jsem se svezla do polštářů vedle mámy. Eddie se posadila do křesílka z druhé strany stolku s koleny u sebe a vzpřímenými zády. Bylo zřejmé, že se rozhodla ujmout velení.

„Jsem Eddie, nejlepší kamarádka vaší dcery,“ oznámila mámě. „Takže když se teď všichni známe, můžeme přejít rovnou k věci.“

Máma se podívala na mě, pak na Eddii, a mlčela. Ani já neměla co říct. Netušila jsem, kam Eddie míří, takže jsem se rozhodla nechat to na ní.

„Vy jste Julia, že jo?“ Máma přikývla.

„Julie, Layken má otázky. Spoustu otázek, a vy na ně máte odpovědi.“ Eddie se podívala na mě. „Takže ty se teď ptej, Layken, a tvoje maminka bude odpovídat.“ Přelétla pohledem od mámy ke mně a zpátky. „Otázka, odpověď, otázka, odpověď, tak to budete dělat. Není vám něco jasné? Chcete se na něco zeptat – mě?“

Obě jsme s mámou zavrtěly hlavou. Eddie se postavila. „Tak fajn, já jsem tady skončila.

Takže zatím. Zavolej mi pak, Layken.“

Vstala z křesla a zamířila k předním dveřím, ale tam se otočila na podpatku a vrátila se k nám. Sehnula se a objala mou mámu kolem krku. Viděla jsem mámin vyděšený pohled, než Eddii objetí oplatila. Moje kamarádka ji mačkala nezvykle dlouho, ale pak ji konečně pustila a napřímila se. Usmála se na nás, překročila konferenční stolek a byla pryč. Prostě jen tak.

Obě jsme zůstaly tiše a dívaly se na podlahu. Byla jsem zmatená tím, jak se Eddie ujala velení a všechno ještě víc zkomplikovala… nebo vyřešila? Těžko říct. Podívala jsem se na mámu a obě jsme se rozesmály.

„Teda Lake, ty si umíš vybírat přátele.“

„Já vím. Je bezvadná, že jo?“

Posadily jsme se pohodlněji a máma mě poplácala po ruce. „Radši to uděláme tak, jak nám nařídila. Ptej se mě, a já ti budu odpovídat, jak nejlíp umím.“

Skočila jsem do toho rovnýma nohama. „Umíráš?“

„Nedá se to snad říct o nás všech?“

„To byla otázka, ne odpověď.“

Povzdychla si, jako by váhala. Nechtěla mi na to odpovědět.

„Nejspíš. Pravděpodobně.“

„Kolik je ještě času? Jak je to zlý?“

„Layken, nejdřív bych ti to asi měla vysvětlit. Tak budeš mít lepší představu, co máš před sebou.“ Máma vstala, přešla do kuchyňského koutu a posadila se na stoličku k baru.

Ukázala mi, že si mám sednout proti ní, přitáhla si papír a tužku a začala kreslit nějaký diagram. „Jsou dva typy rakoviny plic, nemalobuněčný a malobuněčný. Já mám bohužel malobuněčný, který se šíří rychleji.“

Její ruka rychle čárala po papíru. „Malobuněčný karcinom je buď omezený, nebo metastázovaný.“ Ukázala mi namalované plíce. „Můj byl omezený, to znamená, že jsem ho měla jen tady.“ Namalovala do plíce tečku. „Tady mi našli nádor. Začala jsem mít příznaky

pár měsíců předtím, než umřel táta. Donutil mě zajít na vyšetření a po biopsii už jsme věděli, že je to zhoubné. Začali jsme shánět lékaře, kteří se tím zabývají, a Brenda nám poradila specialistu v Detroitu, který se zabývá výhradně tímhle typem karcinomu. Takže jsme se chtěli přestěhovat do Michiganu, ještě než táta umřel. Chtěli jsme – “

„Mami, počkej.“ Odložila tužku.

„Musíš na mě jít pomalejc,“ poučila jsem ji. „Proboha, připadám si jako na hodině biologie.“ Hlava mi klesla do dlaní. Máma měla měsíce, aby se s tím sžila, a teď mi to vykládá, jako by mě učila péct koláč!

Trpělivě čekala, když jsem se zvedla a vydala se do koupelny. Opláchla jsem si obličej studenou vodou a zadívala se do zrcadla na svůj obraz. Vypadala jsem příšerně. Nepodívala jsem se na sebe od chvíle, kdy jsem se včera líčila před odchodem do kina. Řasenku jsem měla rozmazanou pod očima, oči napuchlé, vlasy mi trčely do stran. Setřela jsem si mejkap a vykartáčovala vlasy. Pak jsem se vrátila do kuchyně, abych si poslechla, jak bude probíhat mámino umírání.

Vzhlédla ke mně, když jsem zamířila ke stoličce, a já na ni pokývla, že může pokračovat.

„Týden po tom, co jsme se rozhodli přestěhovat do Michiganu, táta umřel. Byla jsem tak pohlcená tím vším – zničená jeho smrtí, a muselo se toho tolik zařídit a udělat, že jsem myšlenky na svou nemoc odsunula. Tři měsíce jsem nechodila na onkologii, a za tu dobu nádor metastázoval. Takže teď už není omezený.“

Odvrátila se ode mě a setřela si slzy. „Vyčítala jsem si to – tátovu smrt. Vím, že za ten jeho infarkt mohl všechen ten stres z mé diagnózy.“ Vstala a přešla k oknu, kde se opřela o parapet a zadívala se ven.

„Proč jsi mi nic neřekla, mami? Mohla jsem ti pomoct. Nemuselas na to všechno zůstat sama.“

Obrátila se ke mně a povzdychla si. „Já vím. Byla jsem… Popírala jsem to sama před sebou, měla jsem vztek, doufala jsem v zázrak… nevím. Dny tak rychle letěly, najednou to byly týdny a měsíce… No, a teď jsme tady. Je to tři neděle, co jsem začala s chemoterapií.“

Vstala jsem ze židle. „Ale tak to je ještě naděje, ne? Že se to chemoterapií vyléčí?“

Máma zavrtěla hlavou. „To už ne, Lake. Možná mi to trochu prodlouží život… pomůže líp snášet bolest. Nic víc už se s tím dělat nedá.“

Její slova mě připravila o poslední zbytky sil. Nohy se mi začaly podlamovat. Svezla jsem se na pohovku, spustila hlavu do dlaní a rozvzlykala se. Zvláštní, kolik má v sobě člověk slz. Po tátově smrti jsem brečela tolik, že jsem dostala strach, abych si tím trvale nepoškodila zrak. Takže jsem si to vygooglila. Zřejmě se s tím tělo vyrovnává tak, že když člověk brečí hodně dlouho, pak z toho usne, aby se fyzické procesy stačily vrátit do normálu. Takže… ne, člověk si oči nevypláče.

Popadla jsem kapesníček a zkusila si oči osušit. Už jsem těch slz měla plné zuby.

Máma se posadila ke mně. Cítila jsem její ruku kolem ramen, takže jsem se k ní otočila a objala ji. Srdce mě pro ni bolelo. Pro nás. Sevřela jsem ji víc. Nechtěla jsem ji pustit.

Nemohla jsem.

Po chvíli začala kašlat a musela se odvrátit. Pozorovala jsem ji, jak se zvedá, kašle, lapá po dechu. Je tak nemocná. Jak to, že jsem si toho nevšimla? Tváře měla ještě propadlejší než po stěhování. Vlasy řidší. Skoro jsem ji nepoznávala. V poslední době jsem se tak soustředila na svoje ubohá trápení, že jsem si vůbec nevšimla, jak se mi máma ztrácí před

očima.

Kašlání začalo ustávat a matka se vrátil na stoličku. „Kelovi to řekneme večer. V sedm sem přijde Brenda. Chci, aby u toho byla, protože bude Kelovou zákonnou zástupkyní.“

Rozesmála jsem se. To si snad dělá legraci, ne? „Jak to myslíš, jeho zástupkyní?“

Podívala se mi do očí, jako by přeskočilo mně. „Lake, jsi teprve na střední, za chvíli půjdeš na kolej. Nečekám, že se kvůli Kelovi vzdáš studia. Nechci to po tobě. Brenda už má děti velké a chce to udělat, chce se o něj starat. A Kel ji má rád.“

Ze všeho, co strašného se mi tenhle rok stalo, mě tahle její slova rozzuřila nejvíc.

Vyskočila jsem ze stoličky a uhodila s ní o zem tak prudce, až se sedátko uvolnilo od kovové konstrukce. Máma sebou trhla, když jsem na ni namířila ukazováček.

„Kela nedostane! Nedáš jí mýho bratra!“ zaječela jsem tak, až mě zabolelo v krku. Pokusila se mě uklidnit, položit mi ruce na ramena, ale já se jí vykroutila. „Lake,

přestaň! To nejde! Máš ještě před maturitou, zatím jsi ani nezačala studovat vysokou! Jak čekáš, že to vyřeším? Nikoho jiného kromě Brendy nemáme.“ Rozběhla jsem se ke dveřím a ona šla za mnou. „Já nikoho jiného nemám, Lake!“ vykřikla za mnou.

Otevřela jsem dveře a otočila se k ní s rukou na klice. Ignorovala jsem slzy, které jí stékaly po tvářích. „Nic mu dneska neřekneš! Nemusí to ještě vědět! Nic mu zatím nevykládej!“

„Musíme mu to říct, má právo to vědět,“ namítla.

Vyšla za mnou na příjezdovou cestu. Rázovala jsem dál. „Běž domů, mami! Prostě se vrať domů! Už o tom nechci mluvit! A jestli mě chceš ještě někdy vidět, nic mu neřekneš!“

Slyšela jsem za sebou její vzlyky, ještě když jsem otvírala dveře Willova domu. Práskla jsem s nimi za sebou a rozběhla se do jeho ložnice. Nebrečela jsem: kvílela jsem, skučela, vřískala.

Nikdy jsem neměla žádnou drogu, a pokud se nepočítá to, jak jsem se ve čtrnácti napila trochu vína z máminy sklenice, ani alkohol. Ne že bych se toho tak bála nebo byla tak vzorná, ale upřímně řečeno… nikde jsem se k tomu nedostala. V Texasu jsem nikdy nechodila na večírky. Nikdy jsem si nevyšla s někým, kdo by mi nabízel něco ilegálního. Takže jsem se vlastně nikdy neocitla v situaci, kdy bych musela odolávat pokušení. V pátek večer jsem chodila s bratrem na fotbal. A v sobotu nás táta většinou bral do kina a na večeři. V neděli jsem se učila. Tak vypadal můj život.

Jedinou výjimkou byla svatba Kerrisiny sestřenice, kam mě Kerris pozvala. Bylo nám šestnáct, Kerris měla zrovna čerstvý řidičák. Když skončila hostina, zdržely jsme se tam, abychom pomohly s uklízením. A hrozně jsme si užívaly. Pily jsme punč, dojídaly svatební dort, tancovaly, pily další punč. Že je v něm alkohol, to nám došlo až později. Nevím, kolik jsme toho vypily. Hodně, protože když nám došlo, že jsme opilé, už nám bylo všechno jedno. Ani nás nenapadlo, že bychom v tomhle stavu neměly jezdit autem. Ujely jsme asi dva kilometry, než Kerris nevybrala zatáčku a narazila do stromu. Naštěstí jela pomalu.

Měla jsem tržnou ránu na čele a ona si zlomila ruku, takže to nedopadlo nijak tragicky, dokonce i auto bylo pořád pojízdné. Místo abychom si zavolaly pomoc, nenapadlo nás nic lepšího, než ho dotlačit zpátky na silnici, vrátit se na hostinu a zavolat mého tátu. O tom průšvihu s rodiči, který nás pak čekal, radši ani nebudu mluvit.

Ale těsně předtím, než jsme narazily do stromu, se něco stalo. Smály jsme se tomu, že Kerris řekla „bublina“, a ona to pak pořád opakovala… a najednou auto začalo klouzat ze

silnice. Viděla jsem před námi ten strom a věděla jsem, že do něj narazíme. Ale čas jako by se zpomalil. Strom byl stovky metrů daleko. Pluly jsme prostorem. A tím jediným, na koho jsem v tu chvíli dokázala myslet, byl Kel. Jediným. Nemyslela jsem na svého tehdejšího kluka, na rodiče, na kamarády, na to, že už nikdy nepůjdu na vysokou… myslela jsem na Kela a na to, že on je nejdůležitější v mém životě. V těch pár vteřinách, kdy jsem čekala, že umřu… jsem myslela jenom na bratra.

Nějak se mi ve Willově posteli zase podařilo usnout. Poznala jsem to, protože když jsem otevřela oči, už jsem nebrečela. Vidíte? Je to pravda. Člověk z pláče nakonec vždycky usne.

Čekala jsem, že spustím znova, sotva se mi z hlavy zvedne ta mlha, ale místo toho jsem se cítila osvěžená a plná energie. Jako bych před sebou měla nějaké poslání. Vstala jsem

z postele a najednou jsem cítila nepochopitelné nutkání tam uklidit. A taky zpívat. Potřebovala jsem hudbu. Zamířila jsem do obývacího pokoje a našla to, co jsem hledala: stereo. Když jsem ho pustila, uvnitř bylo vložené cédéčko s Avett Brothers. Když jsem stiskla přehrávání, ozvala se jedna z mých oblíbených písniček. Zesílila jsem ji a pustila se do práce.

Ve Willově domácnosti bohužel nebylo moc co uklízet, na to, že tam bydleli jen dva kluci. Musela jsem dlouho hledat, čím bych se zaměstnala. Vrhla jsem se na koupelnu, ale tam bylo všechno v pořádku. Věděla jsem ale, že devítiletí kluci neumějí moc dobře mířit, takže jsem se stejně pustila do drhnutí. Umyla jsem záchodovou mísu, vanu, umývadlo, vytřela podlahu. Nic víc už se tam vydrbat nedalo.

Přesunula jsem se do ložnic, kde jsem srovnala věci a ustlala (nebo přestlala) postele.

V obýváku jsem utřela prach a vyluxovala. Vytřela jsem taky všechny podlahy a omyla každý volný povrch, který jsem našla. V kuchyni jsem uklidila jediné špinavé nádobí, které jsem tam našla, skleničky po mně a Eddii.

Bylo skoro sedm, když jsem slyšela, jak přijíždí Willovo auto. Vešel s kluky dovnitř – a všichni se překvapeně zastavili, když mě uviděli sedět na zemi v obýváku.

„Co tady děláš?“ zeptal se Caulder.

„Rovnám podle abecedy.“

„Co rovnáš?“ ozval se Will.

„Všechno. Nejdřív filmy, potom cédéčka. Srovnala jsem ti taky knížky v pokoji, Cauldere. Taky pár her. Ty, co začínají číslem, jsem srovnala podle čísel.“ Ukázala jsem na hromádku papírů před sebou. „Tohle jsou recepty. Našla jsem je na lednici. Takže je rovnám podle abecedy: nejdřív kategorie, jako brambory, drůbež, hovězí, jehněčí, kuřecí, telecí, vepřové, a pak –“

„Kluci, běžte naproti a povězte Kelově mamince, že už jsme zpátky.“ Chlapci stáli bez hnutí a zírali na kartičky s recepty přede mnou.

„Hned!“ vybuchl Will. Oba sebou škubli a vrhli se ke dveřím.

„Tvý ségře přeskočilo,“ zaslechla jsem Cauldera.

Will se posadil na pohovku a díval se, jak pokračuju v rovnání receptů.

„Ty seš učitel,“ ozvala jsem se. „Patří ,bramborová polévka‘ spíš pod brambory, nebo pod ,vývary‘?“

„Přestaň,“ ozval se rozladěně.

„Nemůžu, neblázni. Jsem zrovna v půlce. Když toho teď nechám, už nikdy nenajdu, kde… aha, Kuře s nádivkou,“ zamumlala jsem si, když jsem zvedla z hromady další kartičku. Pokračovala jsem v rozřazování.

Will se rozhlédl po pokoji, vstal a vydal se do kuchyně. Viděla jsem, jak přejel dlaní po dlaždičkách kolem linky. Dobře, že jsem na ně nezapomněla. Pak zmizel v hale a za chvíli se vrátil.

„Tys mi srovnala věci v šatně podle barev?“

„To nebylo zrovna moc těžký, Wille. Nosíš asi jen tři barvy.“

Sehnul se a shrnul k sobě na podlaze všechny ty hromádky receptů, které jsem zatím vytřídila.

„Wille, přestaň! Dalo mi to takovou práci!“ Pokusila jsem se mu je vyškubnout.

Nakonec je odhodil zpátky a chňapl mě za zápěstí. Pokusil se mě zvednout a já ho při tom kopala do holení. „Pusť mě! Nech mě! Nejsem – s tím – hotová!“

Pustil mi ruce a já spadla na zem. Přisunula jsem k sobě rozházené kartičky a začala je znova třídit. Zase jsem byla na začátku! Už ani nevím, kam jsem zařadila Hovězí roládu! Otáčela jsem kartičky, které zůstaly ležet obráceně, když –

„Co to sakra –!“ zavřískla jsem. Najednou jsem byla úplně mokrá.

Zvedla jsem hlavu. Will stál nade mnou s kbelíkem v ruce a rozzuřeným výrazem na tváři. Vrhla jsem se na něj a začala ho mlátit do nohou, ale uskočil přede mnou.

Proč mi to udělal? Snažila jsem se zvednout, abych ho mohla praštit do obličeje. Když jsem se konečně zvedla a rozmáchla se, chytil mě za ruku a přidržel mi ji za tělem. Zkusila jsem na něj zaútočit tou druhou, ale to už mě strkal přes halu ke koupelně. Než jsem se vzpamatovala, zvedl mě ze země. Odhrnul závěs u sprchy a strčil mě dovnitř. Prala jsem se s ním, ale přidržel mě tam a pustil vodu. Na hlavu se mi začal řinout ledový proud. Zalapala jsem po dechu.

„Ty pitomče! Hajzle! Pusť mě!“

Držel mě pod sprchou dál, ale pohnul pákou baterie a voda začala téct teplejší.

„Osprchuj se, Layken! Pořádně se osprchuj, do prdele!“ Pustil mě a vyšel z koupelny. Zabouchl za sebou dveře. Vyskočila jsem ze sprchy. Na sobě jsem měla šaty, ze kterých crčela voda. Chtěla jsem vyběhnout ven, ale Will držel dveře z druhé strany.

„Pusť mě ven, Wille! Hned!“ Začala jsem do nich bouchat a lomcovat s klikou, ale nepouštěl je.

„Nepustím tě ven, Layken,“ pronesl svým klidným hlasem, „dokud se nesvlíkneš, neosprchuješ se, neumyješ si vlasy a neprobereš se.“

Ukázala jsem mu prostředníček. Nemohl to vidět, ale stejně se mi ulevilo. Strhala jsem ze sebe mokré oblečení a hodila je na podlahu. Doufala jsem, že dostanu aspoň zápal plic. Pak jsem se vrátila pod sprchu. Teplá voda mě příjemně hladila po kůži. Zavřela jsem oči a nechala si ji stékat po obličeji a po vlasech.

Sakra. Will měl pravdu, jako vždycky.

„Potřebuju osušku!“ zakřičela jsem. Byla jsem v koupelně už asi půl hodiny. Will měl sprchovou hlavici s masážní tryskou. Když jsem ji nastavila naplno a pustila si ji na krk, napětí trochu polevilo.

„Máš ji na umývadle. Taky svoje oblečení,“ křikl na mě.

Vykoukla jsem zpod závěsu, a bylo to tam. I moje věci, které musel přinést z našeho domu a dát je do koupelny, zatímco já byla za závěsem.

Vypnula jsem vodu, vylezla ze sprchového koutu a začala se utírat. Omotala jsem si osušku kolem mokrých vlasů a začala se oblékat. Will mi přinesl pyžamo. Třeba to myslí

tak, že můžu zase spát v jeho pohodlné posteli? Zaváhala jsem a zkusila dveře, ale tentokrát už šly otevřít snadno.

Když mě Will viděl vycházet z koupelny, vyskočil z pohovky a vrhnul se ke mně. Trhla jsem sebou, protože jsem se lekla, co se mnou chce zase provést, ale jenom mě pevně objal a přitiskl k sobě.

„Mrzí mě to, Lake. Mrzí mě, že jsem to musel udělat, ale tys byla úplně mimo.“ Objala jsem ho taky – samozřejmě. „Jo, já se nezlobím. Mám dneska fakt špatnej den.“

Odtáhl se a položil mi ruce na ramena. „Takže zase kamarádi? Nebudeš se mě už pokoušet praštit?“

„Kamarádi,“ souhlasila jsem zdráhavě, i když to bylo to poslední, co jsem s ním chtěla být.

„Jaký bylo kino?“ zeptala jsem se po chvíli.

„Mluvilas s maminkou?“ Jako bych nic neřekla.

„Co vůbec dávali?“

„Mluvilas s ní? Prosím, neříkej mi, žes tady celej den uklízela.“ Přešel do kuchyně a vyndal ze skříňky dvě skleničky.

„Ne, celej den ne. Mluvily jsme spolu.“

„A…?“

„A… má rakovinu,“ pronesla jsem stručně.

Podíval se na mě a zamračil se. Posadila jsem se na stoličku k pultu a svěsila hlavu do dlaní. Prsty mi narazily do osušky. Rozmotala jsem ji, odhodila na gauč a pročesala si prsty mokré pramínky vlasů.

Když jsem zvedla hlavu, zjistila jsem že Will lije do sklenice mléko, i když už je plná. Předstírala jsem, že jsem si toho nevšimla, a dál jsem si rozmotávala zacuchané vlasy. Will sebou škubl, postavil sklenici na linku a setřel louži mokrým hadrem.

Pak vytáhl nějakou krabičku a nasypal do mléka hnědý prášek. Kakao. Dělá mi čokoládové mléko.

„Dá se to léčit?“ zeptal se.

Povzdychla jsem si. Čekal na mou odpověď.

„Ne, asi ne.“

„Ale léčí se?“

Bylo mi tak dobře, když jsem na to nemyslela. Když jsem se po tom zdřímnutí probudila úplně otupělá. Proč mi nedá pokoj? Proč někam neodejde? Já vím, je to jeho dům… ale stejně.

„Umírá, Wille. Umírá. Do roka bude nejspíš mrtvá, možná i dřív. Chodí na chemoterapii, ale to ji nevyléčí. Jen jí to ulehčuje… umírání. Protože máma… umírá, a brzo bude mrtvá.

Tak. Tohle jsi chtěl slyšet?“

Jeho výraz zněžněl. Postavil přede mě sklenici s hnědou tekutinou. Pak otevřel mrazák, vylovil pár kostek ledu a nasypal je dovnitř. „Čokoládové mléko s ledem,“ ohlásil.

Dokázal se tak šikovně vyhýbat mým sarkasmům. Nebo je ignorovat. „Děkuju.“ Začala jsem upíjet mléko a mlčela. Nějak mi připadalo, jako bychom se pohádali, a Will tu hádku vyhrál.

Když jsem dopila, z přehrávače se ještě ozývali Avett Brothers. Zašla jsem ke stereu

a pustila si poslední písničku ještě jednou. Natáhla jsem se na podlahu a založila si ruce za

hlavu. Bylo to uklidňující.

„Zhasni,“ poprosila jsem Willa. „Chci jen chvíli poslouchat.“

Světlo zhaslo. Ucítila jsem, jak si lehá vedle mě na podlahu. Po stěnách tančilo zelené světýlko ze sterea a Avett Brothers podbarvovali scénu svou hudbou. Moje myšlenky se rozletěly s písní, zatímco jsem nehybně ležela. Když písnička skončila a začala se podle mého nastavení přehrávat znova, řekla jsem Willovi to, co mě tížilo nejvíc.

„Máma nechce, abych vychovávala Kela. Chce ho dát Brendě.“

Will se natáhl po mé ruce a stiskl ji. Držel mě za ruku a já ho nechala, aby byl jen můj kamarád.

Bliklo světlo a já instinktivně zavřela oči. Posadila jsem se a zjistila, že Will vedle mě na zemi tvrdě usnul.

„Hej,“ zašeptala Eddie. „Klepala jsem, ale nikdo neodpovídal.“ Vešla dovnitř a posadila se na pohovku. Zadívala se na Willa, jak oddychuje na podlaze.

„Tohle dělá v sobotu večer, jo?“ prohodila a protočila panenky. „Já ti říkala, že byl vždycky nudnej panák.“

Rozesmála jsem se. „Co tady děláš?“

„Přišla jsem tě zkontrolovat. Celej den ses mi neozvala a nebereš mi telefon. Tvoje máma má rakovinu, tak ses rozhodla vykašlat na moderní technologie? To nedává smysl.“

„Nevím, kde mám mobil.“

Zadívaly jsme se na Willa, který v tu chvíli hlasitě zachrápal. Kluci ho asi pořádně utahali.

„Takže s mámou to nedopadlo? Když spíš tady na zemi, místo abys byla s ní?“ Skoro se zatvářila podrážděně, že nás nepřistihla při něčem pikantnějším.

„Promluvily jsme si spolu.“

„A?“

Vstala jsem, protáhla se a vydala se k Eddii. Posadila jsem se na pohovku vedle ní. Už si zula boty. Když člověk putuje z jednoho domova do druhého, asi se brzo naučí cítit se všude jako doma. Skrčila jsem nohy o sebe, opřela se o područku a zadívala se na ni.

„Víš, jak jsi mi tam na lavičce u školy vykládala, co udělala tvoje máma, když ti bylo devět?“

„No a?“ Will zase zachrápal.

„No, v tu chvíli jsem byla tak vděčná osudu, že Kela nic takovýho nepotká. Byla jsem tak ráda, že on v devíti letech může mít normální klukovský dětství. Ale teď mi přijde, jako by na mě Bůh zakřičel ,apríl!‘. Proč oba? Copak nestačí, že umřel táta? Jak kdyby k nám přišla smrt a vymlátila ring.“

Eddie odtrhla pohled od Willa a otočila se na mě.

„To nebyla smrt, Layken. To je život. Zaživa se stane spousta hnusnejch věcí. Spoustě lidí.“

Ani se mi nechtělo vykládat Eddii ty nejhorší podrobnosti. A moc jsem se styděla, než abych jí dokázala říct, že mi máma nechce svěřit výchovu svého mladšího dítěte.

Will se na zemi zavrtěl. Eddie do mě šťouchla loktem, popadla boty do ruky a vstala.

„Učitel se probouzí. Radši vypadnu. Jen jsem tě potřebovala zkontrolovat. Jo, a najdi ten telefon,“ dodala a zamířila ke dveřím.

Dívala jsem se, jak mizí ve tmě. Zdržela se tady sotva pár minut, ale její energie byla nakažlivá. Když jsem se otočila zpátky, Will seděl na zemi a tvářil se, jako by mě chtěl

nechat po škole. Nevinně jsem se na něj usmála.

„Co tady sakra chtěla?“ zeptal se. Dokázal působit pořádně přísně, když chtěl.

„Zkontrolovat mě. Jestli jsem v pořádku,“ vysvětlila jsem mu. Když se budu tvářit, že o nic nejde, snad to taky bude tak brát.

„Prokrista, Layken!“ Ne. Nebere.

Vyskočil ze země a rozhodil rukama. „Chceš, aby mě vyhodili? Seš tak sobecká, že ti nezáleží na tom, jakej z toho budu mít malér? Víš, co se stane, až někde řekne, že tě našla u mě doma?!“ jako by mu něco bliklo v hlavě. „Řeklas jí, žes tady spala?!?“

Sevřela jsem rty do úzké linky a sklopila oči. Moje chování mu asi odpovědělo dostatečně: že Eddie ví všechno.

„Ježíši, Layken. Jdi domů.“

Máma už byla v posteli. Kel s Caulderem seděli v obýváku a koukali se na televizi.

„Cauldere, bratr ti vzkazuje, že máš jít domů. A na zejtra si nic nedomlouvejte, s Kelem tady nebudeme.“

Caulder mlčky popadl svou bundu a zamířil ke dveřím. „Čau, Kele.“ Vklouzl do tenisek a byl pryč.

Vešla jsem do pokoje a sklouzla na pohovku vedle Kela. Popadla jsem dálkový ovladač a začala náhodně přepínat kanály, abych si vyhnala z hlavy, že jsem právě dožrala Willa.

„Kdes byla?“ zeptal se Kel.

„S Eddií.“

„Co jste dělaly?“

„Jezdily kolem.“

„Proč jsi byla u Cauldera doma, když jsme přijeli z kina?“

„Will mi zaplatil, abych mu tam uklidila.“

„Proč je máma smutná?“

„Proto. Protože nemá peníze, aby mi zaplatila za úklid našeho domu.“

„Tady ale není špína.“

„Chceš jít zejtra bruslit?“

„Jo!“

„Tak už se přestaň vyptávat.“

Vypnula jsem televizi a poslala Kela spát. Vlezla jsem si do postele a nastavila budík na šestou. Chtěla jsem být pryč, než se máma vzbudí.

Strávili jsme s Kelem neděli tím, že jsme vyluxovali do posledního centu moje úspory. Vzala jsem ho na snídani, kde jsme si objednali každý dvě jídla. Pak jsme šli bruslit na stadion, ale ani jednomu z nás to moc nešlo, takže jsme tam nezůstali dlouho. Potom jsem ho vzala na oběd do rychlého občerstvení do obchoďáku a zůstali jsme tam asi čtyři hodiny. Zašli jsme taky na další odpolední představení do kina a tam si dali další jídlo z rychlého občerstvení. Navrhovala jsem ještě cukrárnu, ale Kel tvrdil, že už ho bolí břicho.

Než jsme se vrátili domů, máma už byla v práci. Tak jsem to taky měla v úmyslu.

Osprchovala jsem se, přichystala nám věci na ráno do školy a špinavé oblečení odnesla do koše na praní. Byla jsem tak unavená, že jsem padla do postele a okamžitě usnula.

13.

Střílím kolem sebe dávky krutých slov,

z ubožáků často zebe, když hloupě soudí druhé jen podle pomluv, a já

je tvrdě hájím.

THE AVETT BROTHERS, „VŠECHNY MOJE CHYBY“

„Mám pro tebe další,“ oznámil mi Nick, když se vedle mě v pondělí ráno posadil.

Jestli uslyším další vtip o Chucku Norrisovi, nejspíš se neudržím. „Dneska ne. Třeští mi hlava,“ varovala jsem ho.

„Víš, co dělá Chuck Norris, když ho bolí hlava?“

„Nicku, myslím to vážně. Sklapni!“

Odvrátil se ode mě a začal obšťastňovat toho chudáka, co seděl vedle něj zprava.

Will ve třídě nebyl. Chvíli jsme čekali a nevěděli, co dělat. Zřejmě to pro něj nebylo zrovna obvyklé.

Pak se Javi postavil a začal si sbírat věci. „Pět minut a dost,“ ohlásil nám. „Takový jsou pravidla.“

Vyšel ze třídy a vzápětí se vrátil s Willem v patách.

Will za sebou přibouchl dveře, šel ke stolu a položil na něj stoh papírů. Byl naježený, to jsme viděli všichni. Rozdal lidem v první řadě zadání, aby je poslali dozadu – mně taky.

Vždycky to bylo asi deset sešitých listů. Začala jsem se probírat těmi svými a našla tam Eddiinu báseň Růžový balónek. Zřejmě to byly básničky studentů. Ostatní jsem ale nepoznávala.

„Někteří z vás vystoupili se slam poezií v klubu, a já to oceňuju. Vím, že to chce hodně odvahy.“ Will po nás přejel pohledem a zvedl papíry, které mu zůstaly ležet na stole.

„Mám tady vaše básně. Některé jste psali vy, jiné studenti z dalších tříd. Chci, abyste si je přečetli a pak ohodnotili. Máte na to stupnici nula až deset, deset bodů je nejlepší výsledek. Buďte upřímní. Když se vám to nebude líbit, dejte nižší počet. Pokusíme se najít mezi výtvory to nejlepší a to nejhorší. Skóre napište dolů do rohu. Tak, dejte se do toho.“ Posadil se za stůl a rozhlédl se po třídě.

Tohle zadání se mi nelíbilo. Nepřipadalo mi to správné. Zvedla jsem ruku. Proč se hlásím? Will se na mě podíval.

„Jaký je smysl toho úkolu?“ zeptala jsem se.

Přejel zvolna pohledem po třídě. „Zeptej se znova, až všichni skončí s hodnocením, Layken.“

Choval se divně.

Začala jsem číst svoje básně, když Will sebral ze stolu dva další listy, vydal se do uličky a položil jeden na lavici před Eddii. Zvedla ho a zamračila se. Pak se vrátil dopředu

a položil další přede mě.

Bylo to rozhodnutí o tom, že mám zůstat po škole.

Otočila jsem se na Eddii, ale ta jen pokrčila rameny. Zmačkala jsem rozhodnutí o školním trestu do kuličky a hodila ho směrem ke koši. Trefila jsem se.

Asi za půl hodiny se začali všichni vrtět a poposedávat, protože skončili s hodnoceními. Will si básně postupně vybíral a zadával body do kalkulačky na stole. Když spočítal i ten poslední, zapsal si výsledek a zůstal sedět za katedrou.

Pak zvedl do vzduchu jeden z papírů. „Chcete všichni slyšet, čí text byl vyhodnocen jako nejhorší? A čí dostal nejvíc bodů?“ Usmál se, jako by se nemohl dočkat naší reakce.

Všichni mlčeli. Kromě Eddie.

„Někteří autoři možná nechtějí vědět, kolik dostali bodů. Já třeba nechci.“

Will se znovu vydal do uličky směrem k ní. „Když nechceš vědět, jak je tvoje báseň hodnocená, proč jsi ji psala?“

Eddie chvíli mlčela, jak přemítala o Willově otázce.

„Kromě toho, abych nemusela dělat závěrečný test?“ Will přikývl.

„Asi proto, že jsem chtěla něco říct.“

Will se otočil ke mně. „Layken, polož znova svoji otázku.“ Otázku. Jakou otázku, proboha? Aha.

„Jaký byl smysl toho úkolu?“ vyslovila jsem opatrně.

Will před sebou podržel papír, na který si pečlivě zapisoval názvy básní a jejich skóre, a pak ho přetrhl v půli. Naklonil se ke stolu, vzal z něj obodované básně a hodil to všechno do koše. Pak přešel k tabuli a začal na ni něco psát. Když skončil, ustoupil stranou.

„Smyslem poezie není smysl. Poezie je sama smyslem.“ Allan Wolf

Třída ztichla a sledovala, jak se pod křídou rodí jednotlivá slova. Will se chvíli odmlčel, než pokračoval.

„Není podstatné, co si o vašich textech myslí někdo jiný. Když se postavíte na jeviště, chcete se podělit o část své duše. To se nedá hodnotit.“

Zazvonilo. Jindy se v tu chvíli všichni vyhrnuli ke dveřím, ale teď se nikdo nehýbal.

Všichni se dívali na nápis na tabuli.

„Zítra se podíváme na to, proč je pro vás důležité psát poezii,“ sdělil nám Will.

Byly chvíle, kdy jsem navzdory všem těm zmatkům v hlavě zapomínala, že je to Will, a vnímala ho jako učitele.

Jako první se zvedl Javier, a po něm začali odcházet i ostatní. Will stál čelem ke svému stolu a zády ke mně, když k němu přistoupila Eddie s trestem v ruce. Já už na to úplně zapomněla. Eddie na mě mrkla a zastavila se u jeho stolu.

„Pane Coopere?“ ozvala se přehnaně uctivě. „Pokud je mi známo, školní tresty začínají po skončení poslední vyučovací hodiny, čili v patnáct třicet. Já jsem stejně jako Layken naprosto ochotná podstoupit trest, který jsme si bezpochyby zasloužily, ale byl byste tak

laskav a sdělil nám, do které učebny se máme v danou hodinu dostavit?“

Will se na ni ani nepodíval, když se vydal ke dveřím. „Tady. Jen vy dvě. V půl čtvrté.“ A byl pryč.

Eddie se rozesmála. „Cos mu udělala?“

Šly jsme spolu do chodby. „Nejenom já, Eddie. Ty taky.“

Otočila se ke mně s vykulenýma očima. „Proboha, on ví, že já vím? A co na to říkal?“ Pokrčila jsem rameny. „To asi zjistíme v půl čtvrtý.“

„Cože, Kačer vás nechal po škole?“ rozesmál se Gavin.

„Čéče, ten chlap by si potřeboval najít někoho do postele, aby se zklidnil.“

Nickova poznámka rozesmála Eddii tak, až vyprskla mléko na stůl. Střelila jsem po ní výhrůžným pohledem.

„Nechápu, jak vám moh dát trest,“ pokračoval Gavin. „Za to, jak jste se tuhle ulily? Ale když jsme s ním byli na tom slamu, vypadal tak v pohodě!“

Věděla jsem, proč nás Will nechává po škole – aby zjistil, jestli může Eddii věřit. Ale to jsem Gavinovi vysvětlovat nemohla.

„Říkal, že je to za ten úkol, co jsme tenkrát nevypracovaly – místo tý hodiny, kdy jsme se ulily,“ zalhala jsem.

„Ale tys ho přece dělala, Eddie, já si to pamatuju,“ namítl nechápavě Gavin a obrátil se ke své dívce.

Ta se na mě podívala a pokrčila rameny. „Nějak jsem ho zapomněla odevzdat.“

Chvíli po půl čtvrté jsme se s Eddií sešly u dveří Willovy učebny.

„Čím víc nad tím uvažuju, tím víc mě to štve,“ prohodila. „To mi nemoh prostě zavolat?

Měla jsem na dnešek jiný plány.“

„Třeba to nebude trvat dlouho,“ uklidňovala jsem ji.

„Zůstat po škole! To je taková nuda. To už bych radši ležela s tebou u něj na podlaze,“ zažertovala.

„Třeba to dneska nuda nebude.“

Eddie už chtěla otevřít, ale zaváhala a otočila se na mě. „Hele, máš pravdu. Uděláme z toho show. Trest trvá hodinu, ne? Víš, kolik vtipů o Chucku Norrisovi za tu dobu dokážeme vychrlit?“

Usmála jsem se na ni. „Ne tolik jako Chuck Norris.“

Eddie otevřela dveře. „Přeju dobré odpoledne, pane Coopere.“ Will mazal tabuli.

„Posaďte se.“

„Víte, pane Coopere, že když vejde do místnosti Chuck Norris, všechny židle se postaví?“ zeptala se Eddie.

Rozesmála jsem se a šla za ní. Nesedla si na svoje obvyklé místo ani před katedru, ale šla úplně dozadu a odtáhla pro nás dvě židle vedle sebe. Posadily jsme se tam co nejdál od učitele.

Will se nezasmál. Ani se nezatvářil pobaveně. Sedl si na svou učitelskou židli a mračil se na nás, zatímco my se na něj culily jako typické středoškolačky.

„Poslouchejte.“ Vstal a vydal se k nám dozadu. Tam se opřel o parapet posledního okna a založil si ruce na prsou. Díval se na zem, jako by se odhodlával promluvit o něčem

choulostivém. „Eddie, potřebuju vědět, co mám čekat. Víš, že jsi byla u mě doma. A víš, že tam Layken spala. Je mi jasné, že ti taky pověděla o naší schůzce. Potřebuju jen vědět, co máš s těmi informacemi v plánu. Pokud máš něco v plánu.“

„Wille,“ ozvala jsem se, „ona nikomu nic neřekne. Taky není o čem mluvit.“

Na mě se ani nepodíval, zíral na Eddii a čekal na její odpověď. Moje mu asi nestačila.

Nevím, jestli za to mohly nervy nebo fakt, že jsem za sebou měla tři nejpodivnější dny

v životě, ale začala jsem se smát. Eddie po mně střelila pohledem, ale nakonec se neudržela a přidala se ke mně.

Will podrážděně rozhodil rukama. „Co je tady sakra k smíchu?!“

„Nic,“ odpověděla jsem. „Jen je to divný. Tohle je školní trest, Wille.“ Nadechla jsem se, abych ovládla nutkání se chichotat. „To sis nemoh přijít popovídat večer nebo nás pozvat na kafe? Proč nás kvůli tomu necháváš po škole?“

Will čekal, až se obě uklidníme. Když jsme se konečně přestaly smát, opustil svoje místo na parapetu a vydal se k nám. „Tohle je první příležitost, kdy si s vámi můžu promluvit.

Celou noc jsem nespal. Nevěděl jsem, jestli mám ještě vůbec dneska chodit do práce… jestli ji ještě mám.“ Podíval se na Eddii. „Jestli se něco z toho dostane ven, jestli někdo zjistí, že se mnou v posteli spala studentka, vyhodí mě nejen tady ze školy, ale taky z univerzity.

Nedostanu diplom.“

Eddie se natočila s úsměvem ke mně. „Takže tys spala s ním? Holka, ty mi zatajuješ to nejzajímavější! Tohle jsi mi neřekla!“ rozesmála se.

Will zavrtěl hlavou, vrátil se uličkou ke svému stolku a posadil se na židli. Opřel se lokty o desku a spustil hlavu do dlaní. Zřejmě to vůbec neprobíhalo tak, jak si naplánoval.

„Nic nebylo,“ prohlásila jsem. „Mělas pravdu – je to suchar.“ Eddie se znova rozesmála, takže jsem se přidala i já.

„Tak pro vás dvě je to jen vtip?“ zeptal se Will zepředu.

„Víš, že Chuck Norris si nechal operativně odstranit smysl pro humor? Protože když řekl vtip, všichni posluchači umřeli smíchy,“ informovala jsem ho.

Will to vzdal a položil si hlavu na ruce. Vyměnily jsme si s Eddie pohledy a přestaly se chechtat, protože jsme pochopily, že ho nerozesmějeme. Eddie si povzdychla a narovnala se na židli. „Pane Coopere? Já nikomu nic neřeknu. Stejně o nic nejde.“

„Ale ono o něco jde, Eddie, a to se vám tady celou dobu snažím vysvětlit,“ namítl Will

a zadíval se jí přímo do očí. „Protože když to nebudete brát vážně, zapomenete na opatrnost. Něco vám uklouzne. A tady je toho tolik v sázce.“

Obě jsme si povzdychly. Jako by se ve třídě otevřela černá díra a spolykala všechnu pozitivní energii. Eddie to taky cítila, protože se pokusila vrátit hovor k původní odlehčenosti. „Víte, že Chuck Norris se nikdy nesází, protože –“

Zmlkla, protože Willovi došla trpělivost. Praštil dlaní do stolu a postavil se. Už jsme se nesmály. Viděla jsem, jak Eddie vytřeštila oči, a nepatrně na ni zavrtěla hlavou, aby už mlčela.

„Tohle není vtip!“ zařval. „Tady jde o hodně.“ Vytáhl zásuvku, něco z ní vylovil a vydal se dozadu k nám. Připlácnul to na místo, kde se spojovala moje a Eddiina lavice. Byla to fotka Cauldera.

„Asi ti nerozumíme, Wille,“ ozvala jsem se a podívala se na Eddii, která zavrtěla souhlasně hlavou. „Co s tím vším má společnýho tvůj bratr?“

Will si povzdychl a zvedl snímek. Chvíli se na něj díval, ale podle jeho výrazu bylo

zřejmé, že mu hlavou neběží zrovna příjemné vzpomínky. Pak si otočil židli proti nám, položil fotku zpátky na lavici a vyhnul se našim pohledům. „Byl tam… když se to stalo. Viděl je umírat.“

Zadržela jsem dech. Obě jsme s Eddií mlčely a čekaly, až bude Will pokračovat.

Najednou jsem si připadala úplně nepatrná.

„Říkali, že přežil jen zázrakem. Auto bylo úplně rozmačkané. Když se k nim dostal první člověk, Caulder byl ještě připoutaný ve zbytku autosedačky. Vřískal na mámu a snažil se na ni dosáhnout. Několik minut tam musel sedět úplně sám a dívat se, jak máma a táta umírají.“

Will si odkašlal. Eddie se pod lavicí natáhla po mé ruce a stiskla ji. Obě jsme mlčely.

„Seděl jsem u něj v nemocnici šest dní, když ho dávali do pořádku. Ani na chvíli jsem se od něj nehnul. Nešel jsem ani na jejich pohřeb. Když pro něj přijeli babička s dědou a chtěli ho odvézt k sobě domů, začal křičet. Nechtěl ode mě. Prosil mě, abych ho vzal s sebou na kolej, že bude spát v posteli se mnou. Neměl jsem práci, peníze, pojištění, nic. Bylo mi devatenáct. Nevěděl jsem vůbec nic o tom, jak se má člověk starat o malý dítě… A tak jsem je nechal, aby ho odvezli.“

Will se postavil a přešel k oknu. Chvíli se jen mlčky díval na parkoviště, které se pomalu vyprazdňovalo. Zvedl si ruku k tváři a vypadalo to, že si otírá slzy. Kdyby se mnou nebyla Eddie, už bych ho běžela obejmout.

Konečně se zase obrátil k nám. „Caulder na mě zuřil. Měl takový vztek, že mi vůbec nebral telefon. Zrovna jsem byl na hřišti a hrál fotbal, když mě napadlo, co jsem si to vybral. Držel jsem v ruce míč, přejížděl po jeho povrchu tam, kde bylo vyšité jméno výrobce. Ten kožený nesmysl nevážil ani půl kila, a já si tuhle pitomost vybral radši než vlastního bratra? Všechny ty další pitomosti, stipendium, svou holku, život v kampusu, jsem vyměnil za toho kluka, kterého jsem měl nejradši na světě?

Upustil jsem míč a odešel ze hřiště. Jel jsem rovnou k babičce a dědovi, dostal se tam ve dvě ráno a vytáhnul Cauldera z postele. Ještě v noci jsem ho odvezl k nám domů. Babička s dědou mě zapřísahali, ať to nedělám. Tvrdili, že to pro mě bude moc těžké, že mu nedokážu dát to, co potřebuje. Věděl jsem, že se pletou, protože Caulder ve skutečnosti potřeboval jen jedno: mě.“

Will se postavil, opřel se rukama o naše lavice a zadíval se na nás. Obě jsme tiše brečely.

„Poslední dva roky života se snažím přesvědčit sám sebe, že jsem se rozhodl správně. Že je to správné pro něj. Proto beru tak vážně svoje studium a svoji kariéru – závisí na tom Caulderův život. Takže mně jde o hodně. O strašně moc.“

Vrátil se ke katedře, mlčky si posbíral svoje věci a odešel ze třídy.

Eddie se vydala k jeho stolu, vzala z něj krabici s papírovými kapesníčky a přinesla ji

k nám dozadu. Svezla se zase na židli. Obě jsme si vytáhly několik bílých čtverců a otřely si oči i nos.

„Ježíši, Layken, jak to děláš?“ zeptala se a hlasitě zafrkala do dalšího kapesníku.

„Co jak dělám?“ popotáhla jsem.

„Jak se dokážeš ubránit tomu, abys ho nemilovala?“

Slzy se mi spustily znova. Vyškubla jsem další kapesník. „Já ho nedokážu nemilovat.

Strašně moc ho nedokážu nemilovat!“

Rozesmála se a stiskla mi ruku. A další hodinu jsme strávily jen ve dvou, na našem tolik zaslouženém školním trestu.

14.

A vím, že mě potřebuješ v další místnosti, jenže já vězím v téhle, celý ochromený.

THE AVETT BROTHERS, „TISÍCE SLOV“

Jsem ještě panna. Jednou jsem sice měla k sexu hodně blízko, ale na poslední chvíli jsem cukla. Nejdelší vztah jsem měla s klukem, se kterým jsem se seznámila prostřednictvím Kerris. Bylo mi teprve šestnáct.

Kerris měla bratra na vysoké, a ten si na jarní prázdniny přivezl kamaráda z koleje.

Jmenoval se Seth, bylo mu osmnáct a já myslela, že ho miluju. Ale spíš se mi asi líbilo, že někoho mám.

Chodil na Texaskou univerzitu, což bylo od nás čtyři hodiny jízdy autem. Většinou jsme si jen psali na síti a telefonovali. Ale tahle „láska“ vydržela šest měsíců a hodně jsme si rozuměli, a tak… takže jsem usoudila, že už jsem na „to“ připravená. Musela jsem být doma do půlnoci, ale Seth objednal pokoj v hotelu a já řekla mámě, že spolu jedeme do kina.

Když jsem přišla do hotelu, třásly se mi ruce. Najednou jsem si byla jistá, že už to nechci, ale bála jsem se mu to říct. Tolik se na to chystal, dokonce přivezl z domova vlastní povlečení, abych se cítila líp. Sedli jsme si na postel a chvíli jsme se líbali, než mi svlékl tričko. Ale když mi chtěl rozepnout kalhoty, začala jsem křičet. Okamžitě toho nechal.

Nenaléhal na mě, nevzbuzoval ve mně pocit viny za to, že jsem si to rozmyslela. Jen mě políbil a ujistil mě, že to je v pořádku. Zůstali jsme spolu ležet v posteli a pustili si film.

A usnuli jsme tam. Vzbudili jsme se až za sedm hodin a oba jsme zpanikařili. Nikdo nevěděl, kde jsme, a oba jsme si večer vypnuli telefony. Věděla jsem, že naši budou bez sebe strachem. Seth se jich tolik bál, že mě jen vyhodil na naší příjezdové cestě a odjel. Pamatuju se, jak jsem tam stála, dívala se na náš dům a přála si být kdekoli jinde, jen ne tam. Věděla jsem, že budu muset našim vysvětlit, kde jsem byla. A nenávidím konfrontace.

A teď jsem stála na příjezdové cestě před domem, který není náš, se zahradou

s pohmožděným trpaslíkem. A měla jsem stejný pocit jako tenkrát. Věděla jsem, že máma si bude chtít promluvit… o své nemoci, o Kelovi. Bude chtít konfrontaci. A já se před ní chtěla schovat.

Pomalu jsem se vydala ke dveřím a stiskla kliku. Přála jsem si, aby mi je někdo z druhé strany nedovolil otevřít, jako když mě Will nacpal do koupelny. Máma, Kel a Caulder seděli v kuchyni u barového pultu.

A vykrajovali dýně. Bezva. Teď se mnou mluvit nemůže.

„Ahoj,“ pozdravila jsem neurčitě. Máma mlčela.

„Čau, Layken, koukni na mou dýni!“ zahalekal Kel. Otočil ji ke mně. Dýně měla místo

očí a pusy velká X a ke tváři přilepený pytlík bonbonů.

„Šklebí se, protože si dal Kyselý rybičky,“ vysvětlil mi bráška a ukázal na název želé bonbonků.

„To je dobrý,“ ocenila jsem ho.

„A koukni na moji!“ Caulder ke mně otočil dýni, která měla místo tváře jen spoustu děr.

„To je co?“

„Přece vesmír.“

„Vesmír?“ opakovala jsem nechápavě.

Caulder se rozesmál. „No jasný.“ Podíval se na Kela. „Protože je samá černá díra.“ Oba se rozchechtali.

Zavrtěla jsem hlavou. „Teda vy jste se hledali, až jste se našli.“

Podívala jsem se na mámu. Viděla jsem, jak mě nenápadně sleduje a snaží se odhadnout mou náladu.

„Ahoj,“ pozdravila jsem teď konkrétně ji.

„Ahoj,“ usmála se na mě.

„Takže,“ nadechla jsem se a doufala, že mámě dojde skrytý význam mých slov,

„nevadilo by, když budeme dneska jenom vyřezávat dýně? Všichni? Jen vyřezávat?“ Máma se pobaveně vrátila ke svému dílu.

„Jistě. Ale nemůžeme to dělat pokaždé. Jednou s tím prostě budeme muset přestat, Lake.“

Popadla jsem z košíku další tykev a posadila se k nim za pult, když někdo zaklepal.

„Já otevřu,“ nabídl se Caulder a vyskočil ze stoličky. Obrátily jsme se s mámou ke dveřím. Stál v nich Will.

„Nazdar, kámo, ty jsi tady teď za dveřníka?“ pozdravil bratra.

Ten ho chytil za ruku a táhl ho dovnitř. „Vyřezáváme dýně na Halloween. Pojď, Julia koupila i pro nás.“ Dovlekl Willa obývacím pokojem do kuchyně.

„Ne, díky, já si ji vyřežu někdy jindy. Jen jsem pro tebe přišel, aby si Cohenovi jednou mohli udělat rodinný večer.“

Matka mu přistrčila volnou stoličku. „Posaďte se, Wille. Dneska se věnujeme dýním.

Jenom dýním.“

Caulder už donesl z košíku volnou tykev a postavil ji na pult před bratra.

„No tak dobře. Zkusím to,“ ustoupil Will.

Caulder mu donesl nůž, a pak jsme všichni seděli u pultu – a jenom vyřezávali.

Kel vyvolal první trapnou chvíli, když se zeptal, proč jsem se vrátila ze školy tak pozdě.

Máma se na mě podívala a čekala na moji odpověď. Will se skláněl nad svou tykví, ani nezvedl hlavu.

„Byly jsme s Eddií po škole,“ odpověděla jsem.

„Po škole? Proč, proboha?“ podivila se máma.

„Minulej tejden jsme se ulily z jedný hodiny. Jen jsme seděly na dvoře na lavičkách.“

„Lake, proč děláš něco takovýho? Jaká to byla hodina?“

Neodpověděla jsem, jen jsem našpulila rty a podívala se na Willa. Máma k němu taky stočila pohled, takže musel zvednout hlavu od tykve.

Pokrčil rameny a zasmál se. „Byla to moje hodina! Co jsem měl dělat?“

Máma vstala a poplácala ho po zádech. Pak zvedla telefon. „Za tohle vám koupím večeři.“

Ten večer byl neskutečný. Objednali jsme si pizzu a pak jsme všichni jedli, mluvili a smáli se, i máma. Tak ráda jsem slyšela její smích. Vnímala jsem u ní změnu – jako by se jí ulevilo už tím, že mi řekla o své nemoci. Chovala se nenuceně, nebyla už tolik ve stresu.

Poslouchali jsme, jak se Kel a Caulder dohadují, za co se převléknou na Halloween.

Caulder váhal mezi Transformerem a ptákem z té mobilní hry Angry Birds. Kel ještě nevěděl.

Vyhodila jsem odřezky tykví, setřela podlahu a šla vymáchat hadr do dřezu. Chvíli jsem si opřela lokty o linku, podepřela si bradu a zadívala se na ostatní. Tohle bylo nejspíš naposledy, co máma vyřezává dýně na Halloween. Příští měsíc oslaví poslední Díkůvzdání, a potom poslední Vánoce. Ale teď tady seděla, povídala si s Willem o večírcích a smála se. Kéž bych tuhle chvíli mohla zakonzervovat. Kéž bychom už nikdy nepřestali vyřezávat dýně.

Will a Caulder odešli, když se máma šla do ložnice obléknout na noční směnu. Dokončila jsem úklid kuchyně a zašla vyhodit zbytky dýní do popelnice. Zrovna jsem dotáhla pytel odpadků na konec příjezdové cesty, když se objevil Will s tím svým. Všiml si mě, teprve když došel k popelnici. Usmál se na mě, zvedl víko a hodil odpadky dovnitř.

„Ahoj.“ Zastrčil si ruce do kapes bundy a vydal se ke mně.

„Ahoj,“ odpověděla jsem opatrně.“

„Ahoj,“ opakoval, prošel kolem mě a posadil se na nárazník mého džípu.

„Ahoj.“

„Ahoj.“

„Přestaň s tím,“ rozesmála jsem se.

Oba jsme asi čekali, že začne mluvit ten druhý, takže mezi námi zavládlo ticho.

Nesnáším trapné odmlky, takže jsem se ozvala sama.

„Omlouvám se, že jsem to řekla Eddii. Jenže ona je tak chytrá. Přišla na to sama

a namlouvala si něco mnohem horšího, musela jsem jí povědět pravdu. Nechtěla jsem, aby si o tobě myslela něco špatnýho.“

Will se opřel zády o kapotu a zadíval se do nebe. „Věřím tvýmu úsudku, Lake. Věřím i Eddii. Musel jsem jí jenom vysvětlit, proč je pro mě tahle práce tak důležitá. Nebo jsem možná spíš chtěl, abys to věděla ty.“

Můj mozek byl moc unavený na to, aby dokázal analyzovat rozdíl mezi jeho výroky.

„V každým případě… chápu, že to pro tebe nebylo jednoduchý, mluvit o tom s námi. Děkuju ti.“

Opřela jsem se o kapotu vedle Willa. Dívali jsme se, jak kolem nás projelo auto

a zabočilo k domu za tím naším. Z auta vystoupila žena a dvě dívky. Všechny nesly dýně.

„Víš, že v týhle ulici neznám živou duši kromě tebe a Cauldera?“ napadlo mě.

Will se otočil k sousednímu domu. „To je Erica. Její manžel se jmenuje Gus a jsou spolu už asi dvacet let. Jejich holkám je kolem patnácti. Ta starší mi někdy chodí hlídat Cauldera.

V tom domě napravo bydlí Bob a Melinda, ti jsou tady asi nejdelší dobu. Jejich syn zrovna narukoval do armády. Když naši umřeli, chovali se ke mně skvěle. Melinda mi každý den nosila teplé jídlo. I teď nám ještě tak jednou do týdne něco upeče.

A tamhle v tom domě na konci ulice,“ ukázal a trochu se vyklonil, „bydlí ten chlápek, co vám pronajal tenhle dům, Scott. Patří mu tady celkem šest domů. Je docela fajn, ale jeho

nájemci se střídají tak rychle, že se s nimi člověk ani nestačí seznámit. Takže je většinou vůbec neznám.“

Rozhlédla jsem se po ulici. Všechny ty bungalovy tady vypadaly tak podobně. Zkusila jsem se představit si všechny jejich obyvatele za těmi rozsvícenými okny. Má každá ta rodina nějaká tajemství? Žije v každém domě někdo zamilovaný… nebo někdo, kdo o lásku přišel? Jsou šťastní? Smutní? Ustrašení? Zoufalí? Osamělí? Nebo jsou spokojení s tím, co mají? Jsou Erica a Gus rádi, že jsou zdraví a spolu? Je Scott spokojený s příjmy z nájmu domů? Jenže všechno tohle je tak pomíjivé. Nic nevydrží věčně. Jediné, co máme všichni společného, je to nevyhnutelné: že všichni umřeme.

„Až na jednu dívku,“ pokračoval Will. „Přistěhovala se sem nedávno. Pořád si pamatuju, jak sem zajela s velkým stěhovacím autem. Řídila ho tak zkušeně. Takový obrovský auto,

a ji vůbec nenapadlo poprosit někoho, aby jí s ním zaparkoval. Pozoroval jsem ji, jak s ním zajíždí k domu, tak samozřejmě, jako by to byl její denní chleba.

Musel jsem jít do práce, jenže Caulder už běžel přes ulici. Zahlédl tam kluka asi ve svým věku, a za chvíli už spolu zápasili s imaginárními meči. Chtěl jsem na něj křiknout, ať maže zpátky, ale na té dívce bylo něco, že jsem se s ní prostě musel jít seznámit. Ještě si mě nevšimla. Seděla za volantem a nepřítomně pozorovala oba kluky.

Zastavil jsem se u stěhováku a pozoroval ji. Měla ten nejsmutnější pohled na světě. Chtěl jsem vědět, co se jí honí hlavou. Proč je tak smutná? Chtěl jsem ji obejmout. Moc jsem to chtěl. Když konečně vystoupila a představili jsme se, trvalo mi dlouho, než jsem dokázal pustit její ruku. Chtěl jsem ji držet už napořád. Chtěl jsem jí dát najevo, že není sama. Že jí to trápení, ať je to, co chce, pomůžu unést.“

Položila jsem mu hlavu na rameno a on mě objal kolem ramen.

„Kéž by to šlo, Lake. Kéž bych na sebe mohl vzít tvůj smutek, jenže tak to nechodí. Musíš to zvládnout sama. Samo to nikam nezmizí. To se ti tvoje máma snaží vysvětlit. Potřebuje, aby ses s tím vyrovnala. A potřebuje, aby to věděl i Kel. Musíš jí to umožnit.“

„Já vím, Wille. Jenom to ještě nedokážu. Nemůžu se s tím vyrovnat, zatím ne.“

Přitáhla mě k sobě a pevně mě objal. „Na tohle nebudeš nikdy připravená, Lake. Nikdo nikdy není.“ Pustil mě a vydal se přes ulici domů. Zase měl pravdu. Ale tentokrát mi to bylo jedno.

„Lake, můžu dál?“ zeptala se máma za dveřmi mé ložnice.

„Je otevřeno.“

Vešla a zavřela za sebou dveře. Už na sobě měla sesterskou uniformu. Posadila se na kraj postele a dívala se, jak si píšu do notesu.

„Co to píšeš?“

„Báseň.“

„Do školy?“

„Ne, pro sebe.“

„Netušila jsem, že píšeš poezii.“ Pokusila se mi nakouknout přes rameno.

„Vlastně nepíšu, ale… dostali jsme nabídku, že když vystoupíme s vlastním textem

v klubu D9VĚT, nemusíme psát závěrečný test. Myslela jsem, že bych to zkusila, ale teď nevím. Když si pomyslím na všechny ty lidi uvnitř, co by mě poslouchali, jsem z toho nervózní.“

„Zkus si posunout hranice, Lake. Od toho hranice jsou.“

Odložila jsem otevřený zápisník hřbetem vzhůru a posadila se. „Chtělas něco?“ Máma se na mě usmála, natáhla ruku a zastrčila mi vlasy za ucho.

„Nic zvláštního,“ prohlásila. „Mám ještě pár minut, než budu muset jít, tak mě napadlo, že bychom si mohly promluvit. Chtěla jsem ti říct, že tohle je moje poslední služba. Dneska v nemocnici končím.“

Uhnula jsem očima a natáhla se po propisce. Zašroubovala jsem ji víčkem, zavřela zápisník a uklidila si obojí do školního batohu.

„Já ještě vyřezávám dýně, mami.“

Pomalu se nadechla a vstala. Zaváhala. A pak vyšla z mého pokoje.

15.

Pořád se budu pohybovat jako svět, který se

pode mnou točí, a když se ztratím, podívám se vzhůru

k nebeským výšinám. Vzdám se teprve, až zemi zahalí

temný mrak a připomenu si, že všichni jsou na tom zrovna tak.

Když žiju život, který mi byl dán, pomyšlení na smrt už mě

nebolí.

THE AVETT BROTHERS, „AŽ JEDNOU TESAŘ“

Will vešel do třídy s malou promítačkou. Posadil se a začal přístroj připojovat ke svému laptopu.

„Co budeme dneska dělat, pane Coopere?“ ozval se nahlas Gavin.

Will se dál zabýval promítačkou, když mu odpověděl: „Chci vám ukázat, proč byste měli psát poezii.“

Přetáhl elektrickou šňůru přes stůl a zapojil ji do zásuvky.

„Já vím, proč lidi píšou poezii,“ ozval se Javier. „Protože je mezi námi spousta přecitlivělých pošuků, co nedokážou nic lepšího než vzdychat po holce, co je nechala, nebo po mrtvým psovi.“

„To si pleteš, Javi,“ ozvala jsem se. „Tomu se říká country.“

Všichni včetně Willa se zasmáli. Ten se posadil na stůl, zapnul počítač a obrátil se na Javiera a prohodil: „No a co? Pokud někdo napíše báseň o tom, jak mu umřel pes, a uleví se mu tím, tak proč ne? A když ti nějaká holka zlomí srdce, Javi, a ty se z toho zkusíš vyléčit psaním, bude to jen tvoje věc.“

„To je fakt,“ připustil Javier, „lidi si můžou psát, o čem chtějí. Mě vytáčí něco jinýho. Co když ten dotyčnej, co napsal báseň, chce, aby to tím skončilo? Vystoupí na slamu, uleví si tam básničkou o ošklivým rozchodu, ale pak se z toho vzpamatuje a posune se v životě dál? Zamiluje se do jiný holky a chce s ní bejt šťastnej, jenže někde na YouTube zaručeně pořád visí jeho vystoupení, kde mluví o tom, že takhle už nebude nikdy milovat. To mě štve. Když někde vystoupíte s tím, co jste napsali, nebo to dokonce vydáte, jednou se vám to vrátí.“

Will se přestal zabývat promítačkou, postavil se a obrátil se k tabuli. Popadl kus křídy, něco napsal a ustoupil.

AVETT BROTHERS

Ukázal na tabuli. „Slyšeli jste o nich někdo?“ Podíval se na mě a lehce zavrtěl hlavou, jako by mi naznačoval, že já mluvit nemám.

„Je mi to povědomý,“ zabručel někdo vzadu ve třídě.

„Takže,“ ozval se Will a vykročil třídou dozadu, „jsou to slavní moderní filozofové, kteří říkají a píšou moudré věci, i když někdy trochu provokativní.“

Potlačila jsem úsměv. Vlastně měl pravdu.

„Jednou se jich někdo ptal na totéž. Myslím při nějakém čtení. Jestli pro ně není těžké opakovat stejná slova na každém vystoupení, znovu prožívat emoce, které už třeba necítí.

A oni odpověděli, že i když už mají odstup od situace nebo osoby, které je inspirovaly k určitému textu, neznamená to, že někteří z jejich posluchačů nezažívají právě to.

Takže i když jste napsali verše o bolesti v srdci, kterou jste cítili vloni, ale teď už ne, v první řadě před vámi může sedět někdo, kdo ji cítí právě dnes. Tím, co teď napíšete, můžete oslovit někoho za pět let – proto se píše poezie.“

Rozsvítil promítačku a já okamžitě poznala slova, která se objevila na stěně. Byla to ta báseň o smrti, kterou tehdy recitoval v klubu, když jsme tam byli jen spolu.

„Vidíte? Tohle jsem napsal před dvěma lety, když mi umřeli rodiče. Zuřil jsem. Byl jsem zoufalý. Napsal jsem to tak, jak jsem to tehdy cítil. Když si to po sobě čtu, necítím už stejné emoce. Jestli lituju, že jsem to napsal? Ne. Protože je určitá možnost, že to někdo v téhle třídě prožívá zrovna teď. A něco to pro něj může znamenat.“

Posunul myší a v osvětleném okně se zvětšily první řádky.

Smrt. Jediná věc v životě, které se nejde vyhnout.

Lidé o ní neradi mluví, protože v nich probouzí smutek.

„Nikdy nevíte, jestli právě tady mezi vámi není někdo, kdo to cítí zrovna teď. Probouzí ve vás řeči o smrti smutek? Samozřejmě. Smrt je depresivní téma. Mluvit o ní není žádná zábava. Ale někdy o ní prostě mluvit potřebujete.“

Věděla jsem, co dělá. Propletla jsem si paže na prsou a zamračila se na něj, když se na mě podíval. Otočila se zpátky k počítači a zvětšil další slova.

Kdyby se jenom připravili, kdyby se smířili

s nevyhnutelným, kdyby pochopili,

„A co třeba tohle? Mí rodiče nebyli připravení na to, že by mohli umřít. Měl jsem na ně za to vztek. Nechali mi nezaplacené účty, dluhy, dítě. Ale co kdyby na to mysleli? Kdybychom si o tom mohli předem promluvit, připravit se? Kdyby mluvit o smrti nebylo tak těžké, kdybychom o té možnosti dokázali mluvit, dokud byli naživu, možná bych se neocitl v tak těžké situaci, když se jim to stalo.“

Díval se přímo na mě, když zvětšil další řádek:

že tady nejde jen o jejich životy…

„Všichni předpokládají, že mají ještě spoustu času. Ale kdyby mí rodiče tušili, co je čeká, určitě by udělali všechno, co bylo v jejich silách, aby na to bratra a mě připravili. Všechno. Nebylo to tím, že by nemysleli na nás. Bylo to tím, že nemysleli na smrt.“

Zvětšil poslední řádek své básně:

Smrt. Jediná věc v životě, které se nejde vyhnout.

Dívala jsem se před sebe a četla si to. A ještě jednou. A znova, a znova, a znova. Četla jsem si to pořád dokola a nevnímala už, o čem se ostatní baví ve zbytku hodinu. Četla jsem si to i po zvonění, když už všichni odešli a v učebně jsem zůstala jen s Willem.

Seděl za stolem a díval se na mě. Čekal, jestli mi to dojde.

„Já to chápu, Wille,“ zašeptala jsem konečně. „V tom prvním řádku, když jsi říkal, že smrt je to jediné nevyhnutelné v životě, jsi zdůraznil slovo smrt. Ale když jsi stejnou věc opakoval v posledním řádku, zdůraznil jsi v životě. Nakonec jsi dal důraz na život. Já to

chápu, Wille. Máma se nás nesnaží připravit na svou smrt. Snaží se nás připravit na život. Na ten kousek, co jí ještě zbývá.“

Will se naklonil a vytáhl projektor ze zásuvky. Já popadla svoje věci a zamířila jsem domů.

Seděla jsem na kraji máminy postele. Ležela uprostřed a spala. Teď už nemusela ležet na jedné straně, jako když v téhle posteli spali dva.

Svalila se do ní v nemocničním oblečení. Až se probudí a svlékne si ho, bude to naposledy, kdy si bude svlékat sesterskou uniformu. Napadlo mě, že si třeba ten stejnokroj nenechala z únavy, ale protože si to taky uvědomila.

Dívala jsem se, jak se jí při dechu zvedá hrudník. Při každém nadechnutí jsem slyšela, jak jí plíce namáhavě šramotí. Ty plíce, které pomalu přestávaly pracovat.

Natáhla jsem se, abych ji pohladila po vlasech, a pár pramínků mi zůstalo mezi prsty. Sevřela jsem je v dlani a potichu vyšla z pokoje. U sebe v ložnici jsem našla purpurovou sponku, která se zakutálela pod mou postel. Zvedla jsem ji ze země, sepnula do ní máminy vlasy a strčila si ji pod polštář. Pak jsem se vrátila do máminy ložnice, vlezla si k ní do postele a objala ji. Máma nahmatala moji ruku a propletly jsme si prsty. Ani jedna z nás přitom nepromluvila.

16.

„“ AVETT BROTHERS,

„COMPLAINTE D’UN MATELOT MOURANT“

Máma po chvíli zase usnula. Já vstala a vydala se do samoobsluhy. Kelovo nejoblíbenější jídlo jsou „bazáně“. To říkal místo lasagne, když byl menší, takže u nás doma se tomu říká bazáně. Nakoupila jsem všechno, co je na ně potřeba, vrátila se domů a začala vařit.

„To voní jako lasagne,“ ozvala se mamka, když vyšla z ložnice. Už měla na sobě domácí oblečení, ne ten stejnokroj, který si už nikdy neobleče.

„Jo, napadlo mě, že bychom mohly Kelovi dneska udělat něco, co má hodně rád. Bude to potřebovat.“

Máma došla ke dřezu a umyla si ruce. Pak mi začala pomáhat s pokládáním vrstev nudlí.

„Takže už nebudeme vyřezávat dýně?“ prohodila.

„Ne, všechny dýně už jsou vyřezaný.“ Zasmála se.

„Mami? Než Kel přijde, musíme si promluvit. Co bude s ním.“

„Já chci, Lake. Já si o tom chci promluvit.“

„Proč nechceš, aby zůstal se mnou? Ty si myslíš, že nejsem schopná se o něj postarat? Že nebudu dobrá máma?“

Nalila jsem omáčku na poslední vrstvu nudlí.

„Lake, nic takového si vůbec nemyslím. Jen chci, abys mohla žít vlastní život. Osmnáct let jsem tě vychovávala, učila tě všechno, co vím. Je načase, aby ses trochu zkazila. Užívala si. Zkoušela dělat vlastní chyby. Ne abys vychovávala dítě.“

„Ale život se někdy nevyvíjí podle příruček,“ namítla jsem. „Ty jsi důkaz. Neměla bys ještě umřít, až třeba v osmdesáti nebo tak nějak. Nebo v sedmdesáti sedmi? To je průměrný věk dožití?“

Zasmála se a zavrtěla hlavou.

„Ale vážně, mami. Já se o něj chci starat. A on bude chtít zůstat se mnou – ty víš, že ano.

Musíš nám dát tuhle šanci. Musíš nás nechat, ať si sami vybereme, jak to bude, protože jinak na vybranou nemáme. Musíš nám to dopřát.“

„Tak dobře.“

„Dobře?“ vyjekla jsem. „Jako ,tak dobře, budu nad tím uvažovat‘? Nebo ,tak dobře, jo‘?“

„Tak dobře, jo.“

Objala jsem ji. Objala jsem ji pevněji než kdy předtím.

„Lake?“ ozvala se máma. „Celou jsi mě pocákala. Omáčkou na bazáně.“

Odtáhla jsem se od ní a zjistila, že držím v ruce naběračku a omáčka z ní stéká mámě po zádech.

„Proč k nám nemůže jít?“ protestoval Kel, když jsem poslala Cauldera domů a jeho táhla ze dvora do domu.

„Už jsem ti to říkala. Máma s námi potřebuje mluvit.“

Když jsme vešli do kuchyně, máma zrovna strkala do trouby bazáně.

„Mamí, víš co?“ vykřikl Kel, když se přiřítil k ní.

„Co, miláčku?“

„Naše škola bude mít o Halloweenu soutěž masek! A vítěz dostane padesát dolarů!“

„Padesát? No páni. A už víš, co budeš?“

„Pořád eště ne.“ Kel došel k baru a shodil tam z ramene svůj batoh.

„Říkala ti sestra, že si dneska večer všichni popovídáme?“

„Jo. Ale ani nemusela. Máme bazáně.“ Obě jsme se na něj překvapeně podívaly.

„Vždycky, když máme bazáně, je to nějaká špatná zpráva. Když umřel děda. Když umřel táta. Když jsi mi řekla, že se stěhujeme do Michiganu. A teď zase bazáně. Buď zase někdo umírá, nebo se stěhujeme zpátky do Texasu.“

Máma se na mě podívala s doširoka rozevřenýma očima, jako by se mlčky ptala, jestli to má vyklopit hned. Kel to nadhodil tak, jako by chtěl naši debatu urychlit. Nakonec odložila utěrku a šla se posadit k pultu. Napodobila jsem ji.

„Jsi všímavý kluk,“ prohodila máma.

„Tak o co jde?“ zeptal se jí přímo a vzhlédl k ní.

Máma mu položila dlaň na tvář a pohladila ho. „Mám rakovinu plic, Kele.“

Chytil ji rychle kolem krku a objal. Máma ho hladila po vlasech, ale Kel nebrečel. Oba mlčeli. Máma asi čekala, až se jí začne na něco ptát.

„Umřeš?“ ozval se po chvíli. Znělo to přidušeně, protože si tiskl obličej do jejího trička.

„Ano, zlatíčko, ale nevím kdy. Do té doby budeme hodně spolu. Dala jsem dneska v práci výpověď, abych mohla být s tebou.“

Netušila jsem, jak bude Kel reagovat. V devíti letech si to pravděpodobně neuměl úplně představit – skutečnost na něj dolehne, teprve až tady máma opravdu nebude. Tátova smrt byla tak okamžitá a nečekaná, takže na ni pochopitelně reagoval dramatičtěji.

„A co až umřeš? Kde budeme bydlet?“

„Tvoje sestra už je podle zákona dospělá. Budeš bydlet s ní.“

„Ale já chci zůstat tady. S Caulderem.“ Kel zvedl hlavu a podíval se na mě. „Layken, nebudeš po mně chtít, abych se s tebou odstěhoval do Texasu?“

Až do téhle chvíle jsem byla neochvějně přesvědčená, že se chci vrátit.

„Ne, Kele. Zůstaneme tady.“

Kel si vzdychl. Snažil se nějak vstřebat všechno, co se právě dozvěděl.

„Bojíš se, mami?“ zeptal se potom.

„Už ne,“ odpověděla klidně. „Měla jsem spoustu času, abych se s tím smířila. Vlastně jsem měla štěstí. Na rozdíl od táty se na to můžu připravit. A teď si vás dva hodlám pořádně užít.“

Kel se od ní odtáhl a šel se posadit na stoličku. Opřel si lokty o pult.

„Musíš mi něco slíbit, Layken.“

„Uvidíme,“ zamumlala jsem.

„Už nikdy nepeč bazáně.“

Rozesmáli jsme se. Všichni tři. Tohle byla ta nejtěžší věc, kterou jsme s mámou musely kdy udělat – a teď jsme se smály. Kel je úžasný.

O hodinu později jsme měli napečenou hromadu lasagní, a k tomu chlebové tyčinky a zeleninový salát… rozhodně jsme to všechno nemohli sníst.

„Kele, co kdybys skočil zjistit, jestli už jsou Will a Caulder po večeři?“ navrhla mamka, když se mnou klouzala očima po té hromadě jídla. Kel vyběhl ze dveří.

Máma prostřela další dvě místa. Já nalila do dalších dvou sklenic ledový čaj.

„Musíme se domluvit s Willem, jestli by nám pomohl s Kelem,“ navrhla jsem.

„Will? Jak, pomohl?“

„Protože tě teď chci vozit na chemoterapii sama. Na Brendu je toho moc. Můžu sem tam vynechat školu, nebo můžeme jezdit po vyučování.“

„Tak jo.“ Podívala se na mě a usmála se.

Kel a Caulder vběhli do domu a chvíli po nich přišel i Will.

„Kel říkal, že máme přijít na bazáně?“ prohodil nejistě od prahu.

„Přesně tak,“ potvrdila máma a začala nakládat porce na talíře.

„Co jsou bazáně? Bouloňské lasagne?“ Will se tvářil trochu vyděšeně.

„Prostě bazáně, a je to historicky poslední příležitost, kdy je vaříme. Takže doufám, že vám budou chutnat.“

Will počkal, až se s mámou usadíme, a sedl si k nám. Pak jsme si jako předkrm podávali tyčinky a rozdělovali salát, a bylo to jako normální večeře. Ale zase to byl Kel, kdo vyvolal novou chvíli trapnosti.

„Moje máma umírá, Cauldere.“

Will se na mě podíval a já se trochu usmála, abych mu potvrdila, že jsme o tom opravdu mluvili.

„Až umře, budu bydlet s Layken. Jako ty s Willem. Budeme na tom úplně stejně. Taky budu mít mrtvý oba rodiče.“

„Húúústý,“ protáhl Caulder.

„Cauldere!“ okřikl ho bratr.

„To nic, Wille,“ ozvala se máma. „Když se na to podíváte z perspektivy devíti let, je to… prostě tak.“

„Mami, a co tvoje ložnice? Můžu si ji pak vzít?“ ozval se Kel. „Je větší než moje.“

„Ne,“ zamítla jsem to. „Má koupelnu. Tu si vezmu já.“

Kel se tvářil vzdorovitě, ale já nehodlala ustoupit. Ložnice s koupelnou bude moje.

„Ale můžeš mít můj počítač, Kele,“ nabídla mu mamka.

„Super!“

Podívala jsem se na Willa, jestli mu nepřipadá, že jsme jako supi, ale smál se. Viděla jsem, že přesně tohle čekal… přijetí.

Při večeři jsme se bavili o tom, co bude v příštích měsících, a kdo bude vozit Kela, když budu jezdit s mámou k doktorům. Will pochopitelně souhlasil, že bude Kela dál brát ráno do školy, a taky že ho může vozit na kroužky, když bude potřeba. Já je budu vozit domů, když zrovna nepojedu s mamkou – v tom případě je vezme zase Will. A máma ho přiměla, že jim aspoň bude každý večer vařit, aby se mu za tu pomoc nějak odvděčila. Byl to moc příjemný večer. Měla jsem pocit, že společně jsme vrátili smrti direkt do brady.

„Jsem unavená,“ prohlásila potom mamka. „Potřebuju si dát sprchu a jít si lehnout.“ Přešla ke dřezu a objala tam Willa, který oplachoval talíře a skládal je do myčky.

„Děkuju. Za všechno.“

Otočil se k ní – při večeři si začali tykat – a objal ji taky.

Když máma procházela kolem mě do ložnice, významně mě dloubla do zad. Věděla jsem, jak to myslí – dávala mi svoje požehnání. Znova. Škoda že ani tím se pro nás nic nezměnilo.

Otřela jsem pult, a když jsem šla namočit znova hadr, snažila jsem se mluvit jakoby nic.

„Eddie má ve čtvrtek narozeniny. Nevím, co jí k nim mám dát.“

„Zato víš přesně, co jí dávat nemáš,“ ušklíbl se Will s narážkou na její báseň.

„To si teda pamatuju,“ zasmála jsem se. „Myslím, že ve čtvrtek ji Gavin bere někam ven, takže bych pro ni mohla vymyslet něco na pátek.“

„Když už mluvíme o pátku,“ vzpomněl si Will, „budete potřebovat pomoct s Kelem?

Zapomněl jsem, že jedeme s Caulderem na víkend do Detroitu.“

„Ne, to je v pohodě. Zase ta rodinná záležitost?“

„Jo, jednou za měsíc trávíme víkend u babičky a dědy. Je to něco jako obětina na oltář příměří… aby mi odpustili, jak jsem od nich Cauldera tehdy v noci odvezl.“

„To mi přijde fér,“ usoudila jsem a vypustila dřez.

„Takže ve čtvrtek nebudeš na slamu?“ zeptal se Will.

„Ne. Takže můžu pohlídat Cauldera. Ať jde ze školy rovnou k nám.“

Will si otřel ruce do utěrky a prohodil: „Je to zvláštní, viď? Jak to do sebe všechno zapadlo. Že jste se sem přistěhovali a kluci se spřátelili, zrovna když Kel nejvíc ze všeho potřebuje kamaráda? Myslím, že tu zprávu o mamince přijal moc statečně.“

Otočil se ke mně a usmál se. „Jsem na tebe tak hrdý, Lake. Dneska jsi to zvládla skvěle.“ Políbil mě dlouze na čelo a vydal se ke dveřím.

„Musím nahnat Cauldera do sprchy. Tak zatím. Uvidíme se zítra.“

„Jo, zatím ahoj.“

Povzdychla jsem si, když mě napadlo, že v tom jeho výčtu věcí, které tak uspokojivě dopadly, zapomněl na jednu velice podstatnou, která nijak nedopadla. Aspoň ne dobře.

My dva.

Začínala jsem se s tím smiřovat. Že nemůžeme být spolu. Aspoň ty poslední dny tady Will byl pro mě. Vážně to vypadalo, že se nám podařilo proměnit náš vztah na opravdové přátelství. Ne že by v tom občas neproblesklo něco jiného, ale nebylo to nic, co bychom nedokázali překonat. Je teprve říjen, a až do června bude mým učitelem. Dlouhých osm měsíců… když jsem si pomyslela na ty kotrmelce, které prodělal můj život, neodvažovala jsem se ani odhadovat, kde bude za osm měsíců. Když jsem se natáhla do postele, něco jsem si slíbila. Will pro mě teď nebude na prvním místě. Nejdřív mamka. Pak Kel. A na třetím život.

Konečně. Konečně jsem měla pocit, jako by se mi podařilo prolomit kletbu.

„Eddie, miláčku, neskočila bys mi pro mlíko? Zapomněl jsem si ho koupit a ty sedíš blíž k okýnku…“

Eddie protočila panenky na Gavinovy psí oči, ale vstala a zmizela. Gavin se okamžitě naklonil nad stůl a začal šeptat.

„Zejtra večer v šest v Getty’s. Přineste jí růžovej balónek. A pak se jde na slam.“

„Zbláznil ses, Gavine? To není vtipný, hrozně se naštve,“ zděsila jsem se.

„Věř mi.“

Eddie se vrátila a položila před něj krabičku s čokoládovým mlíčkem. „Mám u tebe padesát centů.“

„A mou nehynoucí lásku,“ ujistil ji Gavin. Eddie ho zlehka plácla po ruce. „Ty seš ale kecka, viď?“ Pak ho láskyplně políbila na tvář.

Zdráhavě jsem vešla do pizzerie Getty’s s růžovým balónkem v ruce. Gavin a Nick už seděli v boxu vzadu a mávali na mě. Oba měli růžových balónků pořádnou spoustu. Ta bude zuřit.

Gavin vzal můj balónek a něco na něj napsal fixkou. Pak mi podal i všechny ostatní.

„Na, běž s nima dozadu před toalety. Přijdu pro tebe, až bude čas. Eddie už dorazí každou chvíli.“

Postrčil mě tím směrem dřív, než jsem stačila zaprotestovat. Zapadla jsem s balónky do výklenku mezi pánským záchodkem a toaletou pro zaměstnance. Podívala jsem se na balónky. Na každém z nich bylo napsané nějaké jméno.

Po chvíli se přede mnou objevil starší pán. Mířil ke mně.

„Vy jste Layken?“ Přikývla jsem.

„Já jsem Joel, Eddiin pěstoun.“

„Aha, těší mě.“

„Gavin chce, abyste šla ven – já podržím ty balónky. Eddie je venku, ale myslí si, že jsem si jen odskočil na toaletu.“

„Aha.“ Předala jsem mu svůj náklad a vrátila se zpátky ke stolu.

„Layken, tys taky přišla! Lidi, to je od vás tak hezký,“ ozvala se Eddie. Chtěla se posadit, ale Gavin ji chytil za ruku a vytáhl ji z boxu.

„Ještě nebudeme jíst. Teď půjdeme ven.“

„Ven? Ale tam je zima…“

„Tak poď,“ nevzdával se Gavin a táhnul ji ke dveřím.

Vydali jsme se za ním. Podívala jsem se na Nicka, ale ten jen pokrčil rameny, jako by mi naznačoval, že taky neví, co se chystá. Když jsme byli před restaurací, Gavin vytáhl z kapsy papír a postavil se před Eddii.

„Tenhle dopis jsem nenapsal, Eddie. Ale Někdo mě poprosil, abych ti ho přečetl.“

Moje kamarádka se otočila na nás a nazdvihla obočí, pátrala v našich tvářích po nějaké nápovědě. Ale té se od nás nedočkala, protože my taky nic nevěděli.

Bylo to čtvrtého července, když jsi ke mně přišla.

Na Den nezávislosti. Bylo ti čtrnáct. Vpadla jsi do dveří a šla rovnou k lednici. Oznámila jsi mi, že

piješ Sprite. Ten jsem neměl, ale uklidnila jsi mě, že to nevadí, a vzala sis místo něj kolu Dr. Pepper. Vyděsila jsi mě. Řekl jsem opatrovnici, že si tě v žádném případě nemůžu nechat. Nikdy předtím jsem se nestaral

o dospívající dívku. Prohlásila, že ti do zítřka zkusí sehnat někoho jiného, a jestli bych si tě mohl nechat přes noc.

Byl jsem tak nervózní. Nevěděl jsem, jak mám mluvit se čtrnáctiletou dívkou. Nevěděl jsem, co mají teenageři rádi, na co se dívají v televizi, nevěděl jsem nic. Ale ty jsi mi to tak ulehčila. Chtěla jsi, abych se s tebou cítil

dobře.

Později večer, když se venku setmělo, jsme uslyšeli ohňostroj. Chytila jsi mě za ruku, vytáhla z pohovky

a vlekla ven. Na předzahrádce jsme se natáhli do trávy

a dívali se na oblohu. Ty jsi ani na chvíli nezavřela pusu. Vyprávěla jsi mi o rodině, ze které jsi zrovna přišla, o té předtím a ještě předtím, pořád jsi mluvila a mluvila. A já tě poslouchal, poslouchal jsem tu dívenku, která byla tak plná života. Tak dychtivá

a optimistická i přesto, že se z ní život snažil všechnu radost vytlouct.

Eddie zalapala po dechu, když se v okně restaurace objevil Joel s desítkami růžových balónků. Vyšel ven a postavil se vedle Gavina, který pokračoval ve čtení.

Nikdy jsem ti toho nemohl moc dát. A kromě parkování jsem tě ani nemohl moc naučit. Ale ty jsi mě naučila víc, než vůbec tušíš. A od tohohle speciálního dne a těch speciálních narozenin už nepříslušíš do péče

státu Michigan. Legálně už nepatříš ani ke mně

a k nikomu z těch lidí, kteří si na tebe kdy v minulosti dělali nárok.

Joel začal nahlas číst jména na balóncích a jeden za druhým vypouštěl k nebi. Eddie brečela, když je pozorovala, jak stoupají do tmy. V noční obloze mizel jeden balónek za druhým se jmény všech jejích dvaceti devíti sourozenců a třinácti rodičů.

Jeden balónek Joelovi v ruce zůstal: ten, na kterém bylo černým fixem napsáno TÁTA. Gavin složil papír a ucouvl, zatímco Joel vykročil k Eddii.

„Doufám, že tenhle jeden balónek přijmeš, Eddie,“ řekl rozechvěle a podal jí šňůrku.

„Protože já chci být tvůj táta po zbytek svého života.“

Eddie se mu vrhla kolem krku a rozbrečela se. My ostatní jsme se nenápadně vytrousili

dovnitř do restaurace, abychom jim dopřáli chvíli soukromí.

„Ježíši, potřebuju kapesník,“ popotáhla jsem. Vydala jsem se k pultu, kde byla krabice s papírovými kapesníky, a když jsem se podívala na Nicka a Gavina, radši jsem jich vzala víc. Taky se jim leskly oči. Usadili jsme se všichni do našeho boxu.

17.

Jestli mě v tomhle městě zavraždí,

nechtějte mě pomstít. Další mrtvola vám první nevrátí, je zbytečné nechat se zavřít.

THE AVETT BROTHERS, „VRAŽDA VE MĚSTĚ“

Můžu upřímně prohlásit, že jsem si prošla všemi pěti stadii zármutku v každém ohledu svého života. Smířila jsem se s tátovou smrtí, a to už dlouho předtím, než jsme se odstěhovali do Michiganu. Smířila jsem se s máminou nemocí. Uvědomovala jsem si, že mě to celé čeká znova, až opravdu umře, ale doufala jsem, že už to nebude tak tvrdé.

Smířila jsem se s bydlením v Michiganu. Ta písnička, kterou jsem si pořád dokola pouštěla u Willa doma, se jmenovala „Váha lží“. Zpívalo se v ní o tom, že váha lží strhne člověka k zemi bez ohledu na to, kde se zrovna nachází.

A vždycky, když se smyčka vrátila na začátek, jsem vnímala hlavně tohle – jak lži podrážejí člověku nohy. Když jsem dnes řídila džíp směrem k Detroitu, přemýšlela jsem o tom, že nejde jen o lži. Jde o život v pravdě. Pokud to nedokážete, můžete utíkat z města

do města a ze státu do státu – všechno, před čím utíkáte, půjde s vámi. A zůstane to s vámi, dokud nenajdete způsob, jak se s tím naučit žít.

To všechno, před čím bych odsud utekla zpátky do Texasu, by si mě tam zase našlo. Takže udělat to nemá smysl. Jsem tady, v Ypsilanti v Michiganu, a tady teď budu bydlet.

Smířila jsem se s tou situací s Willem. Nevyčítala jsem mu, že se rozhodl tak, jak se rozhodl. Sice jsem o něm pořád ještě fantazírovala a občas si říkala, že si přece nikdo nemůže vybrat kariéru před láskou. Jenže skutečnost byla jiná: kdyby opravdu zahodil všechno, co pro něj bylo tak důležité, jen z lásky ke mně, bylo by pro mě dost těžké to přijmout. Nevypovídalo by to nic dobrého o jeho charakteru. Takže jsem mu to nevyčítala. Vážila jsem si ho. A jednou, až na to budu připravená, mu i poděkuju.

Po osmé hodině jsem zastavila před klubem. Gavin měl pro Eddii nějaké překvapení, takže jeli oklikou. Dorazí prý později. Parkoviště bylo jako obvykle plné, volné místo jsem našla až na ulici za budovou. Když jsem vystoupila z auta, zhluboka jsem se nadechla a obrnila se

proti tomu, co mělo přijít. Nevím, kdy jsem se vlastně rozhodla, že budu dneska večer vystupovat… ale možná bych to měla radši ještě zvážit.

V hlavě mi znělo to, co mi řekla mamka: že mám posunovat svoje hranice, protože od toho přece hranice jsou.

Zvládnu to. Jsou to jen slova. Stačí je odrecitovat, a je to. Nic složitého na tom není.

Vešla jsem dovnitř pár minut po začátku. Už asi vybrali „oběť“, protože uvnitř bylo ticho, že by člověk slyšel spadnout pověstný špendlík. Vklouzla jsem dovnitř a tiše se vydala do zadní části místnosti. Nechtěla jsem na sebe přitahovat pozornost, takže jsem vklouzla z prázdného boxu. Vypnul jsem zvonění mobilu a napsala Eddii esemesku, kde sedím. A pak jsem ho najednou uviděla.

Will stál na jevišti u mikrofonu a dělal oběť.

Miloval jsem oceán.

Všechno na něm.

Jeho korálové útesy, jeho bílou pěnu, jeho bouřlivé vlny, skály, o které se tříští, legendy o pirátech a mořských pannách,

o pokladech ztracených i nalezených a VŠECHNY

ryby

v hlubinách.

Ano, miloval jsem oceán.

Všechno na něm.

Jak mě uspával, když jsem ležel v posteli a on mi zpíval.

A pak náhle přišlo probuzení

tak kruté, tak nemilosrdné.

A já se náhle začal děsit

jeho skrývání, jeho lží, jeho falešných pohledů

že bych ho náhle radši vysušil, jenže už mi na něm nezáleželo.

Miloval jsem oceán.

Všechno na něm.

Jeho korálové útesy, jeho bílou pěnu, jeho bouřlivé vlny, skály, o které se tříští, legendy o pirátech a mořských pannách,

o pokladech ztracených i nalezených a VŠECHNY

ryby

v hlubinách.

Jenže kdy se snažíte plout se svou plachetnicí

po rozbouřeném moři, zjistíte, že vlny

jsou vaším nepřítelem. Když se snažíte doplavat z hlubin na pobřeží, a vaše nohy náhle váží tunu, když vás do nich chytají křečea vy víte, že se každou chvíli nejspíš

stanete něčí chutnou svačinkou, a spodní proudy vás stahují ke dnu a vlny si s vámi pohazují a moře vám plní plíce slanou vodou, zatímco vy se snažíte mávat rukama, abyste upoutali něčí pozornost,

jenže vaši přátelé

vám jen vesele mávají na pozdrav…

A co všechny sny,

se kterými vyrůstáte, sny o tom jak se jednoho dne stanete pirátem,

kapitánem brigy s vlajkou se zkříženými hnáty a všechny mořské panny budou

milovat

jen vás?

Sny. Sny, ze kterých se jednou probudíte Tak jako já, a pak

vám dojde, že všechna ta krása

není skutečná. Je falešná.

Víte co? Nechte si oceán.

Já beru jezero.

Jezero. Lake. Panebože, potřebuju vzduch. Nebo se napít. Nevím co. Vyklouzla jsem z boxu a vydala se ke dveřím, ale pak jsem místo toho zatočila na toalety. Ze všeho nejvíc jsem potřebovala být sama.

Když jsem otevřela dveře, všechny kabinky byly prázdné a u jediného umývadla si nějaká holka myla ruce. Vklouzla jsem do největší z kabinek, zamkla se tam a opřela se o dveře.

Vážně jsem slyšela to, co jsem slyšela? Že by věděl, že jsem v klubu? Ne, to nemohl. Vždyť jsem mu řekla, že dneska sem nejdu. Nechtěl, abych to slyšela. Ale napsal to. Sám říkal, že píše jen o tom, co cítí. Panebože, on mě miluje. Will Cooper mě miluje.

Ne že bych to nevěděla celou dobu. Poznala jsem to z toho, jak se ke mně choval, jak se na mě díval. Ale slyšet jeho slova a všechen ten cit v nich… Jak se mu teď mám podívat do očí? To nemůžu. On ještě neví, že jsem to slyšela. Musím prostě pryč. Musím pryč dřív, než mě uvidí.

Otevřela jsem dveře, vyklouzla z toalet, a zkoumala okolí. Nikde nikdo známý. Na pódiu stál další účinkující, takže většina očí visela na něm. Proklouzla jsem do chodby a hlavními dveřmi ven.

„Layken, ahoj! Koukni, co jsem dostala od Gavina!“ Eddie se hrnula proti mně a držela si zvednuté vlasy, abych viděla její ušní lalůčky.

„Eddie, musím pryč.“ Úsměv jí zmizel z tváře.

„Zavolám ti pak.“ Protáhla jsem se kolem ní a na její nové náušnice se ani nepodívala.

„Nevidělas mě!“ vykřikla jsem přes rameno.

Rozběhla jsem se ulicí, kde jsem nechala auto, a najednou do někoho vrazila. Javier – zrovna se vynořil za rohem. Prokrista! To je tady dneska celá třída? Teď se Will určitě dozví, že jsem tady byla. A já tak strašně nechtěla, aby to věděl!

„Kam tak letíš?“ zeptal se Javi a přidržel mě mezi sebou a rohem domu.

„Musím jít, řeknu ti to zejtra,“ vyhrkla jsem, odstrčila ho a šla rychle dál. Neměla jsem čas na zdvořilou konverzaci. Chtěla jsem se jen co nejrychleji dostat k džípu a zmizet.

„Počkej, doprovodím tě k autu,“ namítl Javier, když mě doběhl.

„Díky, nemusíš. Běž dovnitř, Javi, už to začalo.“

„Layken, tohle je Detroit. Velkoměsto. A parkuješ na neosvětleným místě. Doprovodím tě.“

„Tak jo, ale pojď rychle.“

„Kam tak spěcháš?“

„Není mi dobře. Rozbolela mě hlava,“ zalhala jsem. Když už jsme byli dost daleko, zpomalila jsem. Byla jsem si jistá, že tady už mě Will neuvidí.

„Tamhle kousek je kavárna, co zajít na kafe?“ navrhl Javier.

„Ne, díky. Nepotřebuju kofein, potřebuju do postele.“

Když jsme se dostali k džípu, chtěla jsem vytáhnout klíčky a – sakra! Moje kabelka.

Nechala jsem kabelku v boxu.

„Kruci!“ Nakopla jsem špičkou boty kamínek před sebou tak prudce, až vyletěl a bouchnul do dvířek džípu.

„Co se stalo?“

„Kabelka. Nechala jsem vevnitř kabelku.“

„To se nic neděje. Určitě tam bude. Pojď, tak se pro ni vrátíme.“

„Já nemůžu,“ vzdychla jsem zoufale a opřela se o džíp. Pak mě něco napadlo. Usmála jsem se na Javiera a doufala, že to bude stačit. „Nemohl bys mi pro ni dojít, prosím tě?“

„Layken, nenechám tě tady na ulici samotnou.“

„Fajn, tak já napíšu Eddii esemesku, aby mi ji donesla. Pučíš mi mobil?“

Poplácal se po kapsách. „Sakra, nechal jsem ho v autě. Pojď se mnou, hned ti ho pučím.“ Vzal mě za ruku a táhl mě ke své dodávce, kterou měl zaparkovanou jen o kus dál. Odemkl dvířka a hrábl na sedadlo pro mobil. „Sakra, je úplně vybitej. Počkej, strčím ho do nabíječky. Za chvilku to pude.“

„Díky.“ Opřela jsem se o dodávku a čekala.

Javier připojil telefon k nabíječce a čekali jsme, až v něm bude trochu šťávy. „Už zase sněží,“ ozval se Javi a smetl mi něco z rukávu.

Vzhlédla jsem a viděla drobné vločky, které kontrastovaly s temnou oblohou. Takže teď už vážně zažijeme, co dokáže michiganská zima.

Otočila jsem se k Javimu. Chtěla jsem prohodit něco o zimních pneumatikách, ale všechno se mi vykouřilo z hlavy ve chvíli, kdy mě chytil za hlavu, přitáhl si ji k sobě a začal mě líbat. Hned se mi pokusil vsunout jazyk do pusy. Opřela jsem se dlaněmi o jeho hruď,

odvrátila hlavu a odstrčila ho. Když ucítil můj odpor, odtáhl ode mě hlavu, ale tělem mě dál tiskl k autu. Do zad mě studila chladná kapota dodávky.

„Co je?“ zeptal se. „Já myslel, že se chceš líbat!“

„Ne, Javi!“ Tlačila jsem ho oběma rukama od sebe, ale nepovolil.

„Ale no tak,“ ozval se s potměšilým úsměvem. „Ty kecy, že nemáš klíčky k autu – ty chceš tohle.“ Znova se ke mně sklonil a jeho rty se přitiskly na moje. Pulz se mi rozběhl jako zběsilý. Ale ne tím radostným vzrušením, jako když mě líbal Will – tohle byl spíš modus „bojuj nebo uteč“. Snažila jsem se zavřísknout, ale chytil mě za tváře a pevně mě držel u sebe, takže jsem skoro nemohla dýchat. Snažila jsem se pohnout, ale Javierovo tělo na mě leželo jako závaží, takže jsem se nemohla ani pohnout.

Zavřela jsem oči. Mysli, Layken, mysli.

Zrovna jsem se rozhodla, že ho zkusím kousnout, když mě najednou pustil. Vlastně ne, nepustil. Někdo ho ode mě odtáhl. Viděla jsem, jak se Javierovo tělo svalilo na zem, Will přistál na něm a praštil ho do brady. Javier sebou škubl, odstrčil ho a s pomocí rukou se zase postavil. Will se zapotácel a o pár kroků ucouvl.

„Nechte toho!“ zavřískla jsem.

Javier vrátil Willovi ránu a ten upadl. Lekla jsem se, že toho Javier využije a praští ho znova, takže jsem skočila mezi ně, právě když se rozmáchl k ráně. Jeho pěst tak dopadla na moje záda a já se svalila na Willa. Snažila jsem se popadnout dech, ale nešlo to. Žádný jsem v plicích neměla.

„Lake,“ vyhrkl Will a přetočil mě ze svého těla na zem. V očích se mu mihly obavy, ale ty zase vystřídala zuřivost. Chytil se kličky auta za sebou a začal se zvedat na nohy.

„Já tě nechtěl uhodit, Layken!“ vykřikl Javier a sehnul se ke mně.

Ležela jsem na zemi, takže jsem neviděla, co se stalo potom. Slyšela jsem zadunění

a viděla, jak se Javierovy nohy zvedly ze země. Vzhlédla jsem ve chvíli, kdy Will zasadil Javierovi další ránu.

„Wille, pusť ho!“ zaslechla jsem Gavinův hlas. Gavin chytil Willa zezadu a oba spadli na asfalt.

Eddie se vrhla ke mně a pomohla mi zvednout se. „Layken, co se stalo?“ Objímala mě a já se o ni opírala. Nechápala jsem to: dostala jsem ránu do zad, ale připadalo mi, jako bych měla plíce z betonu. Lapala jsem po vzduchu a nemohla dýchat.

Will se vyškubl Gavinovi a postavil se. Vykročil ke mně tak prudce, že mu Eddie uhnula z cesty. Přitáhl mě k sobě a položil si moji paži kolem ramen. Sám mě objal kolem pasu

a začal mě někam vést.

„Odvezu tě domů,“ řekl mi.

„Počkejte,“ zarazila nás Eddie. Obešla mě zepředu. „Našla jsem tvoji kabelku.“

Natáhla jsem se pro ni a pokusila se usmát. Eddie ucouvla a přiložila si palec a ukazováček k uchu ve znázornění telefonátu.

Will mi pomohl do svého auta a já se zhroutila na sedadlo spolujezdce. Už jsem se konečně rozdýchala, ale pokaždé to bylo, jako by mi plícemi projel ostrý nůž. Zavřela jsem oči a soustředila se na každý nádech a výdech. Will nastartoval a rozjeli jsme se.

Oba jsme mlčeli. Já proto, že jsem nemohla mluvit. A Will – nevím. Jeli jsme v naprostém tichu skoro až k okraji Ypsilanti.

Tam Will zajel s autem ke krajnici, vypnul motor a zatáhl ruční brzdu. Praštil do volantu, vystoupil a zabouchl za sebou dvířka. Viděla jsem jeho postavu, osvětlenou reflektory auta.

Šel kus od něj a kopal do kamínků. Slyšela jsem, jak vykřikuje sprosté nadávky. Konečně se zastavil a zůstal stát s rukama v bok. Zaklonil hlavu, jako by chtěl, aby mu na obličeji přistávaly sněhové vločky. Chvíli tak zůstal, než se vrátil k autu, posadil se za volant a tiše za sebou přibouchl dvířka. Zase nastartoval a dál už jsme jeli mlčky.

Už jsem se vzpamatovala, dech se mi vrátil k normálu a do plic se mi už nezabodával nůž, jen jako by mi tam ležel nějaký chuchvalec. Ale Will mě stejně odvedl až k nám do obýváku a podpíral mě.

„Lehni na gauč, donesu led,“ pobídl mě.

Poslechla jsem ho. Lehla jsem si na břicho a zavřela oči. Přemítala jsem, jak se to všechno mohlo stát.

Ucítila jsem, jak se pohovka zhoupla, když si Will klekl vedle mě. Otevřela jsem oči.

„Ježíši, Wille!“ Měl rozseknuté obočí a čůrek zaschlé krve mu končil až na krku.

„To nic. Nic mi není.“ Naklonil se nade mě a chytil okraj mého trička. „Můžu?“ Přikývla jsem.

Vyhrnul mi tričko přes hlavu a já ucítila, jak se mi k pokožce přitisklo něco studeného.

Přiložil mi pytlík s ledem na to místo na zádech, kde mě to nejvíc bolelo. Pak vstal a odešel. Slyšela jsem, jak se za ním zaklaply dveře.

Odešel beze slova! Ležela jsem pár minut na břiše a čekala, že se vrátí, ale dál jsem byla sama. Překulila jsem se na bok. Led mi sklouzl ze zad a spadl na podlahu. Stáhla jsem si tričko a pokusila se posadit, když se rozletěly dveře a do pokoje vběhla máma.

„Lake! Miláčku, jsi v pořádku?“ Chytila mě do náruče. Za ní se objevil Will.

„Mami,“ vyslovila jsem slabě. Objala jsem ji kolem krku a rozbrečela se.

„Je mi dobře, vážně, mami.“ Když mě uložila do postele, asi posté za těch deset minut se mě zeptala, co moje záda. Teď se usmála a pohladila mě po vlasech. Tohle mi bude tak chybět. Nikdo už mě nepohladí po vlasech jako ona. A to, jak se na mě dívá s takovou láskou v očích.

„Will mi jenom řekl, že tě nějaký kluk uhodil do zad. Kdo to byl?“

Zamrkala jsem bolestí a podepřela se polštářem. „Javier. Je z naší třídy. Chtěl praštit Willa, ale já se mu postavila do cesty.“

„A proč chtěl praštit Willa?“

„Protože on uhodil jeho. Javi mě vyprovázel k autu a nějak si vzal do hlavy, že chci, aby mě políbil. Chtěla jsem ho odstrčit, ale vůbec mě neposlouchal. Pak už vím jen to, že po něm Will skočil, a začali se prát.“

„To musela být hrůza, Lake. Je mi to tak líto.“ Máma mě políbila na čelo.

„To nic, mami. Nic mi není. Potřebuju se z toho jen vyspat.“

Znova mě pohladila, vstala a zhasla světlo. „A co Will? Co bude dělat?“ zeptala se mezi dveřmi.

„To nevím,“ odpověděla jsem. Nejdřív jsem si myslela, že máma míní, co bude dělat s Javierem. Ale když za sebou zavřela dveře, došlo mi, že mluvila o Willově práci.

Ležela jsem ve tmě a rozebírala situaci. Nebyli jsme na školní půdě a Will mě bránil. Třeba o tom Javier bude mlčet. Ale Will ho uhodil jako první. A pak potřetí a počtvrté, a nejspíš by to udělal i popáté, kdyby ho Gavin neodtáhl. Snažila jsem se vybavit si ten večer do všech podrobností pro případ, že bych zítra musela Willovo chování hájit.

Když jsem ráno vstala, našla jsem u nás v kuchyni Cauldera. Snídali s Kelem u pultu

barevné kukuřičné kroužky.

„Ahoj. Můj brácha nás dneska nemůže odvízt. Říkal, že musí udělat něco důležitýho.“

„A co?“

Caulder pokrčil rameny. „To nevím. Ráno odněkud přijel s tvým džípem. A pak zase odjel.“ Nacpal si do pusy plnou lžíci cereálií, jako by končil debatu.

Během prvních dvou hodin jsem skoro nedokázala vydržet na místě. Při dějepisu jsme si

s Eddií pořád jen dopisovaly. Vylíčila jsem jí všechno, co se včera stalo. Všechno – až na tu Willovu báseň.

Když jsme šly na třetí hodinu, připadalo mi, jako bych plula v mlze. Jako když člověk ve snu vystoupí ze svého těla a sleduje se z výšky. Viděla jsem, jak jdu, ale neměla jsem nad svými pohyby žádnou kontrolu. Eddie otevřela dveře a vešla jako první. Já se vlekla za ní. Uvnitř nebyl ani Javier, ani Will. Vydechla jsem a posadila se na svoje místo. Kolem mě šuměl hovor, který vzápětí přehlušilo zapraskání v reproduktoru pod stropem.

„Layken Cohenová ať se prosím dostaví do kanceláře školy.“

Prudce jsem se otočil a podívala se na Eddii. Nejistě se na mě usmála a zvedla palce.

Byla stejně nervózní jako já.

Když jsem zaklepala na dveře kanceláře a vešla, uvnitř bylo několik lidí. Ředitel pan Murphy se bavil s dvěma muži, které jsem neznala. Když mě uviděl ve dveřích a pokynul mi, abych šla k němu, uviděla jsem Willa, jak sedí na židli proti ředitelovu stolu. Nedíval se na mě. To nevypadalo dobře.

„Posaďte se, prosím, slečno Cohenová.“ Ředitel si sedl za psací stůl proti nám.

„Tohle je pan Cruz, otec Javiera,“ ukázal ředitel na jednoho z mužů. Ten vstal a naklonil se přes stůl, aby mi mohl slabě stisknout ruku.

„A tohle je detektiv Venturelli.“ I ten mi podal ruku.

„Zřejmě víte, proč jste tady. Včera došlo mimo školu k jistému incidentu, jehož se zúčastnil pan Cooper.“ Ředitel se odmlčel, jako by čekal, jestli to budu nějak komentovat. Mlčela jsem.

„Rádi bychom si vyslechli vaši verzi události.“

Podívala jsem se na Willa, který mi nepatrně pokývl, jako by mi naznačoval, ať řeknu pravdu. Nadechla jsem se a spustila. Několik minut jsem pak podrobně líčila průběh včerejšího večera. Samozřejmě bez zmínky o Willově básni.

Když jsem skončila, detektiv mi položil ještě pár otázek, a pak mi řekli, že můžu jít.

Když jsem vstala, ozval se ještě pan Cruz.

„Slečno Cohenová…“ Otočila jsem se k němu.

„Jen chci říct, že mě to mrzí. Omlouvám se za chování svého syna.“

„Děkuju,“ hlesla jsem a zamířila zpátky do třídy.

Místo Willa jsme měli suplování. Starší učitelku, která mě na nic neměla, ale občas jsem ji potkávala na školních chodbách. Vklouzla jsem na svoje místo a okamžitě vypnula pozornost. Nedokázala jsem myslet na nic jiného než na to, jestli kvůli mě Will přece jen nakonec nepřijde o práci.

Když zazvonilo a všichni spolužáci odešli, obrátila jsem se k Eddii.

„Jak to probíhalo?“ vyhrkla.

Popsala jsem jí to, ale stejně jsem netušila, k čemu to spěje. Chvíli jsem čekala u dveří, jestli se neobjeví Will, ale nepřišel. Při čtvrté hodině mi došlo, že stejně nedokážu ve škole vnímat jedinou větu. Sbalila jsem se a vydala se domů.

Když jsem přijela před náš dům, Willovo auto stálo na jejich příjezdové cestě.

Zaparkovala jsem a rozběhla se přes ulici. Sotva jsem zaklepala na dveře, Will mi otevřel. Měl na sobě bundu a přes rameno brašnu.

„Co tady děláš?“ zeptal se překvapeně.

„Viděla jsem tvoje auto. Co se stalo?“

Nepozval mě dál. Místo toho vyšel ven, zabouchl za sebou dveře a zamkl je. „Dal jsem výpověď. Podepsali jsme rozvázání smlouvy.“ Zamířil ke svému autu.

„Ale Wille! Musíš ještě odučit těch osm tejdnů povinný praxe, abys ukončil univerzitu!

Přece tě teď nemůžou vyhodit, vždyť to nebyla tvoje vina!“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to není tak. Nevyhodili mě. Jen jsme se domluvili, že bude lepší, když si praxi dokončím na jiný škole a nebudu už mít ve třídě Javiera. Mám za půl hodiny schůzku se svým studijním poradcem, promiň.“ Otevřel auto a hodil brašnu a bundu na sedadlo spolujezdce.

„Ale co tvůj plat?“ držela jsem dvířka, aby je nemohl zavřít. Měla jsem tolik otázek. „Jak s teď budeš vydělávat? Co budeš dělat?“

Usmál se na mě, vynořil se z auta a položil mi ruce na ramena. „Layken, uklidni se. Já to nějak vyřeším. Ale teď vážně musím jet.“ Zase nastoupil, zabouchl za sebou dvířka a stáhl okýnko.

„Kdybych se zdržel, může Caulder zůstat po škole u vás?“

„Jasně.“

„Zejtra brzo ráno vyrážíme k babičce a dědovi do Detroitu, prosím tě, ať nejí nic s cukrem. Potřebuju, aby šel večer brzo do postele.“

„Jasně.“

„A Layken… uklidni se.“

„Jasně.“

A pak byl pryč. Prostě pryč.

18.

Zavři dveře do prádelny, přejdi po špičkách ke dveřím, šaty si nech, i tak uvěřím.

Chci všechno, co mi dnes dáš. Nauč mě, jak používat

lásku, o níž lidé říkají, že znáš.

THE AVETT BROTHERS, „PRÁDELNA“

Zbytek odpoledne jsem strávila tím, že jsem pomáhala mamce s úklidem. Aspoň jsem měla nač myslet. Ani jednou se mě nezeptala, proč nejsem ve škole. Asi si řekla, že dneska mě

s něčím tak přízemním nebude zatěžovat. Když bylo načase vyzvednout Kela a Cauldera, Will ještě nebyl doma. Vzala jsem oba kluky k nám a začali jsme řešit kostýmy na Halloween.

„Já už vím, za co chci jít,“ oznámil Kel mámě.

Ta skládala v obýváku prádlo. Položila osušku na hromádku a usmála se na něj. „Za co, zlatíčko?“

„Za tvoji plicní rakovinu.“

Máma už byla na Kelovy myšlenkové přemety zvyklá, takže jen prohodila: „Myslíš, že to mají ve Walmartu?“

„To nevím,“ připustil a vytáhl si z lednice pití. „Ale třeba bys mi to mohla vyrobit?

Udělat mi plíci?“

„A můžu bejt druhá plíce?“ ozval se Caulder.

Máma se zasmála a přinesla na bar papír a propisku. „Tak to bychom asi měli zjistit, jak takové plíce s rakovinou ušít.“

Kel a Caulder se postavili každý z jedné strany k ní a začali chrlit svoje nápady, jak by měla vypadat taková maska.

„Mami, to snad ne,“ ozvala jsem se šokovaně.

Vzhlédla na mě od nákresu a usmála se. „Lake, když chce můj chlapeček dělat

o Halloweenu rakovinu, vyrobím mu tu nejhrůzostrašnější, nádory nejprolezlejší plíci.“

Protočila jsem panenky a přisedla si k nim. Společně jsme začali plánovat, co všechno musíme na masky nakoupit.

Když jsme se vrátili z obchodu s taškami zásob a látek na rakovinné kostýmy, Will zrovna zatáčel na příjezdovou cestu.

„Wille!“ Caulder přeběhl silnici, počkal, až bratr vystoupí, a táhl ho k nám. „Počkej, až to uvidíš!“

Will nám pomohl vyndat tašky z kufru a všichni jsme zamířili dovnitř.

„Hádej, za co jdeme na Halloween!“ Caulder celý zářil, když stál v naší kuchyni a ukazoval na tašky.

„Ehm, no…“

„Za Juliinu rakovinu!“ předešel ho nadšeně bráška.

Will nazdvihl obočí a podíval se na mou mámu, která právě vyházela z ložnice s kufříkovým šicím strojem. „Žijeme jen jednou, ne?“ Položila stroj na jídelní pult.

„Máma ušije plíce a my si vyrobíme nádory,“ chlubil se Kel. „Chceš si taky vyrobit nádor, Wile?“

„Kele, Will a Caulder jedou o víkendu k babičce a dědovi, nebudou mít čas dělat kostýmy,“ zarazila jsem ho.

Položila jsem dvě igelitky na linku a začala je vybalovat.

„To bylo ovšem v plánu předtím, než jsem se dozvěděl, že se tady bude dělat rakovina,“ namítl Will a postavil se ke mně, aby mi pomohl. „Takže teď si myslím, že bychom to mohli přesunout na nějaký jiný víkend.“

Caulder se rozběhl k Willovi a objal ho. „Díky, brácho! To je super! To by určitě nešlo udělat jen tak, že by si mě Julia dneska změřila, protože já bych do neděle zase vyrost!“

Už zase, potřetí v týdnu, jsme byli jedna velká šťastná rodina.

Když jsme dokončili návrhy, potřebovali jsme kluky změřit. „Kde máš krejčovskej metr, mami?“ zeptala jsem se.

„To nevím,“ zaváhala. „Ani nevím, jestli vůbec nějaký mám.“

„Tak si půjčíme Willův – nevadí, Wille?“

„Já mám krejčovský metr?“ podivil se.

„Jo, v krabičce s šitím.“

„Já mám krabičku s šitím?“

„Na polici v prádelně.“ Nemohla jsem uvěřit, že o tom neví. Já u něj jen jednou uklízela, a už si to pamatuju – ale přece mu teď nebudu pořád radit, kde něco má? „Na té polici, kde je šicí stroj a střihy, asi po tvé mámě. Srovnala jsem je podle názvů, když… to je fuk.“ Zvedla jsem se ze stoličky. „Ukážu ti to.“

„Ty jsi srovnala podle názvů střihy Willovy maminky?“ podivila se mamka nechápavě. Otočila jsem se k ní ode dveří. „Jo, měla jsem dost špatnej den.“

Vydali jsme se s Willem přes ulici. Využila jsem příležitost a zeptala se, jak dopadla jeho schůzka se studijním poradcem. Před Caulderem jsem se ptát nechtěla, protože jsem si byla skoro jistá, že Will mu o tom nic neřekl.

„Plácli mě přes ruku,“ odpověděl vyhýbavě. „Ale vzhledem k tomu, že jsem bránil jiného studenta, se mi to neodrazí negativně v hodnocení.“

„Tak to je dobře. A co tvoje praxe? Kde si ji doděláš?“ Vydala jsem se přes kuchyň do prádelny a sundala z poličky krabici s šitím.

„To bude trochu problém. Tady v Ypsilanti jsou jediná nabízená místa pro praktikanty na základních školách, ale já mám jako hlavní obor výuku na střední škole. Takže si to budu muset odsloužit v Detroitu.“

Přestala jsem hledat v šití metr a zvedla k němu hlavu.

„Co to znamená? Budete se stěhovat?“

Viděl obavy v mých očích a rozesmál se. „Ne, Lake, nebudeme. Je to jen na osm neděl.

Prostě strávím spoustu času dojížděním. Vlastně jsem to chtěl později probrat s tvou maminkou a s tebou. Už nebudu moct vozit kluky do školy ani je vyzvedávat. Vím, že teď není nejvhodnější chvíle chtít po vás, abyste mi pomáhaly, ale –“

„Přestaň.“ Vylovila jsem metr a urovnala obsah kazety. „Víš přece, že to je samozřejmý.“ Will mě pozoroval, jak uklízím krabici na poličku vedle kufříkového šicího stroje.

Přejela jsem konečky prstů po kartičkách se střihy, srovnaných abecedně podle názvů. Vzpomněla jsem si na to šílené uklízecí nasazení minulý víkend. Jsou takové výpadky příčetnosti vůbec normální? Zavrtěla jsem hlavou a natáhla se po vypínači, abych zhasla. Ale místo něj jsem nahmátla Willa. Stál za mnou, opíral se o rám dveří a s hlavou ke straně mě pozoroval. Zhasnul sám, takže stál v přítmí, jeho tělo ozařovalo zezadu světlo

z kuchyně.

Tělem mi projelo horko, ale snažila jsem se radši si nic nenamlouvat. Jenže Will měl

zase v očích ten výraz –

„Když jsem včera večer viděl Javiera, jak tě líbá…“ Odmlčel se. „Myslel jsem, že je to oboustranné, že se tam spolu prostě objímáte.“

Stál tak blízko, a přece jsem v jeho výrazu nedokázala vyčíst, jak tohle přiznání myslí.

Pokud si myslel, že se s Javierem taky líbám, tak proč po něm skočil? Proč ho praštil? A pak mi najednou svitlo. To nebylo tak, že by mě Will bránil. On žárlil.

„Ach,“ hlesla jsem.

„Teprve dneska ráno jsem zjistil, jak to bylo doopravdy, když jsi vykládala v ředitelně svoji verzi,“ pokračoval. Dál stál ve dveřích, takže jsem nemohla vyjít. Prohrábl si rukou vlasy a vzdychl.

„Bože, Lake, tak strašně jsem zuřil. Chtěl jsem mu ublížit, a když… když tě pak uhodil… chtěl jsem ho zabít.“ Odvrátil se ode mě, ale pořád se opíral o dveřní rám.

Představila jsem si, co musel Will včera prožívat. V jednu chvíli mi veřejně vyznal na jevišti lásku… a vzápětí mě našel venku, jak se líbám s Javierem… Není divu, že celou cestu domů mlčel.

Stál mi v cestě… ne že bych chtěla někam odejít. Tělo se mi napjalo. Nevěděla jsem, co chce říct nebo udělat. Pomalu jsem vydechla a pokusila se uklidnit si nervy. Moc to nešlo. V poslední minutě se mi dech prudce zrychlil a plíce mě začaly zase bolet jako včera.

„Jak jsi…“ zajíkla jsem se, „jak jsi věděl, že tam jsem?“

Will se postavil na práh a opřel se roztaženýma rukama o rám. Jeho výška a to, jak mi bránil v pohybu, bylo trochu děsivé… ale moc, příjemně.

„Viděl jsem tě. Když jsem skončil s recitací, viděl jsem, jak odcházíš.“

Kolena se mi začala podlamovat. Chytila jsem se sušičky, která stála vedle mě. On ví, že jsem slyšela jeho báseň? Proč mi to říká? Snažila jsem se potlačit tu rostoucí naději, ale… třeba teď, když už není můj učitel… třeba bychom mohli být konečně spolu? Třeba se mi snaží říct právě tohle.

„Wille, znamená to –“

Udělal dva kroky směrem ke mně, až mezi námi nezbyl už žádný prostor. Přejel mi prsty po tváři. Opřela jsem si dlaně o jeho hruď a on mě objal a přitáhl k sobě. Chtěla jsem se trochu odtáhnout, jen abych mohla dokončit svou otázku, ale bránila mi v tom sušička za mým tělem.

Zrovna když jsem se nadechla, abych se zeptala znova, přitiskl rty na moje. Okamžitě jsem se přestala odtahovat a nechala se od něj líbat. Samozřejmě že nechala… celé tělo mi zesláblo. Ruce mi klesly k tělu. Krejčovský metr spadl na zem.

Will mě chytil kolem pasu a vysadil mě na sušičku. Tváře jsme teď měli stejně vysoko.

Líbal mě tak, jako by si chtěl vynahradit všechen ten ztracený čas. Horečnatě jsme se objímali, takže jsem nedokázala poznat, kde končí moje tělo a kde začíná jeho. Objala jsem ho nohama kolem pasu a líbala ho, po zádech mi přebíhalo mrazení. Z celého těla jako by se řinuly moje city k němu. Musela jsem zadržovat slzy, když jsem si uvědomila, jak moc ho miluju. Panebože, hrozně moc. Miluju Willa Coopera.

Už jsem se nesnažila zpomalit dech. Bylo to bezvýsledné.

„Wille,“ zašeptala jsem. Dál zkoumal svými rty můj krk. „Znamená to, že už… už nemusíme nic předstírat?“ Dýchala jsem tak ztěžka, že jsem ze sebe jen stěží vypravila souvislou větu. „Můžeme už… být spolu? Když už… nejseš můj učitel?“

Jeho ruce na mých zádech uvolnily stisk. Odtáhl rty od mého krku. Pokusila jsem se po

přitáhnout zpátky, ale nedal se. Položil mi ruce na lýtka a sundal si moje nohy z těla. Pak ucouvl a opřel se o stěnu vedle dveří. Vyhýbal se mému pohledu.

Chytila jsem se okraje sušičky a sklouzla dolů. „Wille?“ Popošla jsem o krok k němu. Světlo z kuchyně vrhalo stín na jeho tvář, ale viděla jsem, že má zaťatou čelist.

Pozoroval mě s výrazem studu.

„Wille, jak to je? Platí ještě to, že…“

Nemusel mi odpovídat. Řeč jeho těla byla dost jasná.

„Lake,“ hlesl, „měl jsem slabší chvilku. Nechal jsem se unést. Omlouvám se.“

Strčila jsem mu do hrudi. „Slabší chvilku? Tak tomu říkáš? Slabší chvilku?!“ To už jsem skoro ječela. „A co pak, Wille? Pak jsi mě chtěl zase vykopnout ze svýho baráku a svýho života, jako to máš ve zvyku?!“ Odstrčila jsem ho a vyběhla do kuchyně.

„Lake, nedělej to. Omlouvám se. Promiň. Už se to nestane, slibuju.“

Otočila jsem se prudce k němu. „To teda nestane, to máš zatracenou pravdu, Wille! Po celým tom měsíci mučení jsem konečně dokázala trávit s tebou čas a netrápit se. A sotva se mi to povedlo, ty zase uděláš tohle!“ Vzlykala jsem. „Už na tebe nechci pořád myslet

a lámat si hlavu, jak se zase změnil tvůj postoj! Nemám na to čas. Musím myslet na důležitější věci než tvoje slabý chvilky.“

Došla jsem až do obýváku a otočila se k němu. „Vem ten metr.“

„Co?“ zeptal se zmateně.

„Ten pitomej metr! Zůstal tam na podlaze!“

Jeho kroky se vzdálily, jak se vracel do prádelny. Přišel i s metrem v ruce a podal mi ho.

Když mi ho dával do ruky, lehce ji stiskl.

„Nedělej ze mě hajzla, Lake. Prosím.“

Odtáhla jsem se od něj. „No, rozhodně nejseš žádnej chudáček.“ Vyšla jsem ven

a zabouchla za sebou dveře. Když jsem přecházela ulici, ani jednou jsem se neotočila, jestli se za mnou dívá. Už mi na tom nezáleželo.

Zastavila jsem se před našimi dveřmi, zhluboka se nadechla a otřela si oči. Pak jsem vstoupila k nám domů a vykouzlila na tváři úsměv, abych pomohla mámě vyrobit poslední halloweenské kostýmy v životě.

19.

Neliším se nijak od ostatních lidí.

Všichni rádi mluvíme o tom,

o čem nic nevíme.

THE AVETT BROTHERS, „DESET TISÍC SLOV“

Kostýmy byly z nejhoršího hotové už v pátek večer, takže Will s Caulderem přece jen nakonec odjeli k babičce a dědovi. S mamkou jsme je pak celý víkend došívaly

a vylepšovaly. Vysvětlila jsem mámě, co teď čeká Willa, a že mu budeme muset víc pomáhat. Sice jsem na něj měla vztek, ale nechtěla jsem, aby to odnesli Caulder a Kel. Ani nevím, kdy se v neděli Cooperovi vrátili, protože jsem je z okna nevyhlížela.

„Kele, zavolej Cauldera, ať si jde oblíknout kostým k nám,“ vytáhla jsem brášku z postele.

„Will musí odjet dřív, Caulder se může oblíknout u nás.“

Byl Halloween, den, kdy se naše plíce s rakovinou ukážou světu. Kel běžel do kuchyně pro telefon.

Já se osprchovala a oblékla. Pak jsem vzbudila mámu, aby taky viděla výsledky své práce. Kluci jí nařídili, že musí zavřít oči. Máma poslechla a já ji jako slepecký pes dovedla do obýváku a postavila ji před tu strašidelnou dvojici.

„Počkat, co Will?“ vykřikl Caulder. „Já chci, aby nás viděl taky brácha!“

Nechala jsem mámu stát, rozběhla se do předsíně, natáhla si boty a vyřítila se ven. Will zrovna vyjížděl z příjezdové cesty od jejich domu. Zamávala jsem na něj. Viděla jsem ten výraz naděje v jeho očích, že se chci usmířit. Rychle jsem ho o ni připravila.

„Pořád si myslím, že seš hajzl, ale tvůj bratr se ti chce ukázat v kostýmu. Pojď na vteřinku.“ Otočila jsem se a rozběhla se zpátky do domu.

Když Will vešel, ukázala jsem mu, ať se postaví vedle mamky. Pak jsme jim dovolili otevřít oči.

Kel byl pravá plíce, Caulder levá. V kostýmech byly otvory na ruce a na obličej, a dole na nohy. Obarvily jsme látku tak, aby vypadala jako posetá smrtícími skvrnami. Tu a tam se z plic zvedaly hrbolaté výstupky – nádory. Nastala dlouhá odmlka, v níž jsme my tři dospělí kluky posuzovali.

„Nechutné,“ ozval se nakonec Will.

„Odporné,“ přidala se mamka.

„Hnus,“ potvrdila jsem.

Kluci si plácli nad hlavou dlaněmi. Nebo spíš… plíce si plácly. Vyfotili jsme je, já je naložila do džípu a odvezla ten náklad rakoviny do školy.

Druhá hodina nebyla ještě ani v polovině, když mi začal vibrovat telefon. Vytáhla jsem ho z kapsy a podívala se na číslo. Will. Ale Will mi nikdy nevolá. Že by se chtěl omluvit? Ale přece ví, že mám vyučování. Zastrčila jsem telefon do kapsy. Po chvíli začal vibrovat znova. Otočila jsem se na Eddii.

„Will mi pořád volá – mám to zvednout?“ Nevím, proč jsem se jí ptala. Asi jsem čekala, že z ní vypadne nějaké životní moudro.

„To nevím,“ pokrčila rameny.

Asi ne.

Při třetím volání jsem stiskla příjem hovoru a sklonila se s telefonem k lavici. „Ano?“ zašeptala jsem.

„Lake, to jsem já. Potřebuju, abys zajela na základku. Něco se tam stalo a nemůžu se dovolat tvé mamce. A já jsem v Detroitu, nedostanu se tam.“

„Co, co se stalo?“ vyhrkla jsem šeptem. „Komu?“

„Jde o kluky. Nejsou zranění, jen je potřeba, aby je někdo vyzvedl. Zajeď pro ně a zavolej mi pak, jo?“

Omluvila jsem se dějepisáři a vyklouzla ze třídy. Eddie šla za mnou.

„Co se děje?“ zeptala se v chodbě.

„Nevím, něco s Kelem a Caulderem.“

„Jedu s tebou,“ oznámila mi nekompromisně.

Když jsme zaparkovaly u školy, vřítila jsem se dovnitř. Než jsme našly kancelář, byla jsem udýchaná a na pokraji hysterie. Kel a Caulder seděli na lavičce přede dveřmi.

Letěla jsem je obejmout.

„Jste v pohodě? Co se stalo?“

Pokrčili ramínky jako siamská dvojčata.

„Nevíme,“ odpověděl Kel. „Řekli nám, ať si tady sedneme, než pro nás přijedou rodiče.“

„Slečno Cohenová?“ ozvalo se za mnou. Otočila jsem se a zadívala se na vysokou štíhlou zrzku. Měla na sobě černou pouzdrovou sukni ke kolenům a bílou košili zastrčenou za pásek. Při pohledu na její oblečení jsem zadoufala, že nebude tak upjatá jako její model. Ukázala mi ke dveřím kanceláře. Eddie šla dovnitř se mnou.

Zrzka se posadila za stůl a pokývla nám k židlím. Sedly jsme si.

„Mé jméno je Brillová a jsem ředitelka Chapmanovy základní školy.“ Mluvila tak povýšeně, že už jsem ji teď nesnášela.

„Počkáme, až dorazí také Caulderovi rodiče?“ navrhla.

„Jeho rodiče jsou mrtví,“ informovala jsem ji.

Zalapala po dechu, ale hned se vzpamatovala. „Ach, ovšem, už vím. Jeho zákonným zástupcem je tudíž jeho bratr, že?“

„Ten je v Detroitu a nemůže přijet. Slíbila jsem, že ho zastoupím. Takže co se stalo?“ Ředitelka se rozesmála. „Není to snad zřejmé?“ Ukázala do chodby, kde kluci seděli.

Vykoukla jsem na ně oknem kanceláře. Hráli si kámen – papír – nůžky a chechtali se

u toho. Věděla jsem, že naráží na jejich kostýmy, ale ta ženská mě tak vytáčela, že jsem se rozhodla hrát pitomou.

„Školní řád zakazuje kámen – papír – nůžky?“ Eddie se zasmála.

„Slečno Cohenová,“ pronesla ledově ředitelka, „jsou přestrojení za plíce s rakovinou!“ Znechuceně zavrtěla hlavou.

„Já myslela, že jsou to shnilý fazole,“ ozvala se Eddie. Obě jsme se rozesmály.

„Nemyslím, že je na tom něco k smíchu,“ okřikla nás ředitelka Brillová. „Způsobili pobouření mezi zdejšími žáky! Ty kostýmy jsou kruté a velice urážlivé pro lidi nemocné touhle chorobou. Když už nemluvím o tom, že jsou odporné. Nevím, koho napadlo něco tak odporného, ale rozhodně se musí jít domů převléknout.“

Zadívala jsem se zrzce přímo do očí a pro větší důraz se opřela o její stůl.

„Paní ředitelko,“ pronesla jsem pomalu, „ty kostýmy jim ušila moje maminka. Moje maminka, která má malobuněčný karcinom plic ve čtvrtém stadiu. Moje maminka, která už nikdy neuvidí svého chlapečka slavit jiný Halloween. Moje maminka, která teď zřejmě zažívá všechno naposledy – poslední Vánoce, Silvestr, Velikonoce, a snad, doufejme, ještě taky poslední Den matek. Moje maminka, kterou její devítiletý syn požádal, jestli by mohl

jít na Halloween za její rakovinu. A tak mu vyrobila ty nejúžasnější rakovinou prolezlé plíce, jaké dokázala. Takže pokud vám ten kostým připadá urážlivý, navrhuju, abyste kluky odvezla k nám domů a řekla to mojí mamince do očí sama. Chcete nadiktovat adresu?“

Ředitelka Brillová pobledla a několikrát se nadechla naprázdno. Pak zavrtěla mlčky hlavou a poposedla si na židli. Vstala jsem a vydala se ke dveřím. Eddie za mnou. Na prahu jsem se ještě otočila.

„Ta soutěž masek… doufám, že bude probíhat opravdu spravedlivě.“ Zavřela jsem za námi dveře. Eddie se za mnou ještě pochechtávala.

„Tak co je?“ zeptal se Kel.

„Nic, můžete se vrátit do třídy. Chtěla jen zjistit, kde jste sehnali tak suprový kostýmy, protože chce jít příští rok za hemoroid.“

Snažily jsme se s Eddií udržet, dokud kluci nezmizeli ve třídě. Vypochodovaly jsme ze školy, a tam jsme explodovaly. Smály jsme se tak hrozně, až jsme brečely.

V džípu jsem zjistila, že mám v telefonu šest zmeškaných hovorů od mámy a dva od Willa. Oběma jsem jen stručně zavolala, že o nic zvláštního nešlo a už jsem to vyřešila.

Když jsem pak odpoledne kluky vyzvedávala, jen zářili, už když pelášili k autu.

„Vyhráli jsme!“ hulákal Caulder a skočil na zadní sedadlo. „Padesát dolarů, a ne dohromady! Každej padesát!“

20.

Už jsem teď nějakou domu zamčený

ve svém domě. Čtu a píšu a čtu a přemýšlím, hledám důvody a čas letí mimo mě.

Podzim, jaro, léto, sníh, píseň končí a jiná začíná utichají slova, doznívá smích.

Psi pouštím dovnitř, psi pouštím ven.

Okna jsou zavřená, kdo ví, zda je den.

Kofein mě probírá, panák mě uspává.

Do práce nořím se. Život už nedávám.

Chvíli vím a pak zase nevím nic. Klesám ke dnu a stoupám k hladině a říkám si, že musím dělat víc

a venku svět se točí točí točí točí…

THE AVETT BROTHERS, „KDYŽ UŽ JSME U LENOSTI“

Dalších pár týdnů uteklo jako voda. Když byl Will v Detroitu a já musela s mámou na chemoterapii, chodila k nám kluky hlídat Eddie. Will odjížděl ráno v půl sedmé a vracel se navečer po půl šesté. Vůbec jsme se neviděli. Dávala jsem si záležet na tom, abychom se vůbec neviděli. Jen jsme si psali esemesky a občas si volali, když jsme potřebovali domluvit podrobnosti hlídání. Máma se mě pořád vyptávala, proč k nám Will někdy nezajde. Lhala jsem jí, že má hrozně moc práce s dokončením praxe.

Za dva měsíce se u nás doma objevil jen jednou, a to bylo poprvé, kdy jsme spolu mluvili tváří v tvář od toho incidentu v prádelně. Přišel mi říct, že mu nabídli místo učitele v nižších ročnících střední školy, a že začne od ledna. Za dva týdny.

Přála jsem mu to, ale byl to hořkosladký pocit. Věděla jsem, že je pro něj a Cauldera důležité, aby měl stálý příjem. Ale taky jsem věděla, co to znamená pro mě a pro něj.

V duchu jsem pořád počítala dny do konce jeho praxe v Detroitu. Teď ta doba nastala, a on zrovna podepsal novou učitelskou smlouvu. Takže se to mezi námi vyřešilo – definitivně.

Rozhodli jsme se prodat náš dům v Texasu. Mámě se podařilo ušetřit skoro sto osmdesát tisíc dolarů z životního pojištění, které táta ve skutečnosti měl. Dům se ještě neprodal, ale mohli jsme za něj čekat taky slušnou částku. V listopadu jsme se s mámou věnovaly našim financím a počítaly jsme. Máma stanovila, nač se nesmí sáhnout, protože se z toho bude platit naše studium na vysoké, a otevřela v bance spořicí účet pro Kela. Zaplatila veškeré dluhy na svých kreditních kartách a pak je zrušila. Zakázala mi, abych si vzala kreditku na svoje jméno dřív, než budu normálně vydělávat, a prohlásila, že jestli ji neposlechnu, bude mě chodit strašit.

Dneska je čtvrtek, poslední den školy před prázdninami pro celý okres – takže i ve Willově škole. Končili jsme dřív a kluci taky, takže jsem je odvezla oba k nám. Caulder u nás vždycky ve čtvrtek spí, aby Will mohl jezdit na slam.

Nebyla jsem v klubu D9VĚT od toho dne, kdy Will četl svou báseň o mně. Protože by mě tam bolelo srdce, kdybych se vrátila. A o to jsem nestála. Měla jsem až po krk zlomenin srdce. Až do smrti.

Dala jsem klukům večeři, zahnala je do postele a vydala se za mamkou do její ložnice na

náš pravidelný večerní „pokec“.

„Zavři dveře,“ zašeptala. „Teď balím Kelovy.“

Chystala vánoční dárky. Zavřela jsem dveře, zvedla z podlahy další roli vánočního papíru a donesla ji mámě na postel.

„Máš nějaký plány na vánoční prázdniny?“ zeptala se.

Neměla už žádné vlasy. Vypadaly jí, a paruku nosit nechtěla – tvrdila, že si připadá, jako by jí na hlavě seděla fretka. Stejně byla krásná.

Pokrčila jsem rameny. „Co se bude chtít dělat tobě.“

Máma se zamračila. „Pojedeš s námi zítra na tu Willovu promoci?“

Poslal nám pozvánku před čtrnácti dny. Asi neměl, koho jiného pozvat, totiž kromě babičky a dědy.

„Nevím, ještě jsem se nerozhodla.“

Máma uvázala na balíčku mašli a položila ho vedle sebe. „Měla bys jít. Ať se mezi vámi stalo cokoli, stejně bys tam měla jít. Hodně nám pomohl, Lake.“

Nedokázala jsem přiznat, že se mi tam nechce chodit hlavně proto, že nevím, jak se mám k Willovi chovat. V tu chvíli u něj v prádelně jsem uvěřila tomu, že se milujeme a budeme spolu… a ještě nikdy jsem nebyla tak radostně vzrušená. Byl to ten nejúžasnější pocit na světě, když jsem si myslela, že ho konečně můžu milovat. Jenže to nebyla pravda. Ta jediná minuta čirého štěstí byla následovaná tak hořkým zklamáním a bolestí, že už jsem to nechtěla znova zažít. Už jsem byla unavená tím, cítit se pořád nešťastná.

Máma odložila balicí papír, natáhla se po mně a objala mě. Neuvědomila jsem si, že je na mě všechno hned tak vidět.

„Promiň, ale asi jsem ti dala jednu úplně mizernou radu,“ ozvala se.

Odtáhla jsem se od ní a zasmála se. „To není možný, mami. Ty mizerný rady nerozdáváš.“ Zvedla jsem z podlahy krabici, přitáhla si vánoční papír a začala balit.

„Ale ano. Celý život jsem ti tvrdila, že musíš myslet hlavou, ne srdcem.“

Pečlivě jsem přehnula rohy a přilepila je kousky lepenky. „To je ale dobrá rada – ne dobrá, skvělá, mami. V posledních měsících mi zrovna tohle pomohlo, abych se nezbláznila.“ Přilepila jsem poslední růžek a položila balíček vedle sebe. Máma se natáhla po mých rukou a přitáhla si je k sobě.

„Myslím to vážně, Lake. Mysleli jste hlavou tolik, že jste úplně ignorovali to, co vám říkají vaše srdce. Ale mezi tím musí být rovnováha. Jestli se oba necháte pohltit povinnostmi a starostmi, tak úplně zničíte šanci na to, abyste spolu jednou mohli být šťastní.“

Zmateně jsem zavrtěla hlavou. „Já se nenechávám ničím pohltit, mami.“

„Ale ano, Lake.“ Máma mi zatřásla rukama, jako by mě chtěla probudit. „Já tě pohlcuju, a nechci, aby to tak bylo. Přestaň tolik myslet na mě a žij vlastní život. Ještě nejsem mrtvá, víš.“

Zírala jsem na naše spojené ruce a její slova do mě prosakovala jako déšť. Nechávala jsem se jí pohltit… ale máma to potřebovala. Obě jsme to potřebovaly. Dlouho už tady nebude, a já si chtěla z toho omezeného času užít každou vteřinu.

„Mami, ty mě potřebuješ. Potřebuješ mě víc než já Willa. A kromě toho… on už se rozhodl.“

Máma uhnula pohledem a pustila mě. „Ne, Lake, nerozhodl. Jen si myslí, že se chová tak, aby to bylo pro všechny nejlepší, ale to se plete. Oba se pletete.“

Věděla jsem, že mě chce vidět šťastnou. Neměla jsem to srdce jí povědět, že mezi námi je konec. Will se rozhodl tam v prádelně. Má svoje priority a já mezi ně nepatřím.

Máma mi vzala z rukou krabici, se kterou jsem jen tak seděla, a začala ji balit sama.

„Pamatuješ se, ten večer, když jsem ti řekla, že mám rakovinu – jak jsi utekla k Willovi?“ Odkašlala si. Pořád se mi vyhýbala pohledem, ale hlas jí zněžněl. „Musím ti povědět, co mi tehdy řekl, když jsem tam za tebou přišla.“

Vzpomínala jsem si na to. I na to, jak se ti dva tehdy bavili u dveří, a já nerozuměla, co říkají.

„Když mi otevřel, řekla jsem, že máš jít hned domů. Že si musíme promluvit. Díval se na mě tak zoufale. Pak mi řekl, abych tě tam nechala, že ho teď potřebuješ.

Zlomilo mi to srdce, Lake. Zlomilo mi srdce, že ho potřebuješ víc než mě. Sotva to vyslovil, pochopila jsem, že už jsi dospělá… že už nejsem celý tvůj život. Will to viděl. Viděl, jak mi jeho slova ublížila. Když jsem se otočila a odcházela k nám, rozběhl se za mnou a objal mě. Řekl mi, že mi tě nikdy nevezme. Že tě nechá, aby ses mohla soustředit na mě a ten čas, který mi zbývá.“

Dokončila balení a odložila dárek vedle sebe. Pak se zase natáhla po mých rukou. „Lake, to není tak, že tě nechtěl. Že by před tebe postavil svou profesi. Jen nám šel z cesty, abychom měly… jedna druhou. Abys měla dost času na mě.“

Zhluboka jsem se nadechla, když jsem přemítala nad tím, co mi řekla. Je to tak? Nemýlí se? Že by mě Will tolik miloval, aby byl ochotný tolik obětovat?

„Mami?“ ozvala jsem se slabě. „Co když se pleteš?“

„A co když se nepletu, Lake? Musíš nad vším uvažovat z různých úhlů. Nikdy to nezjistíš, dokud se ho nezeptáš. Ty jsi ho od sebe úplně odstřihla. Nedala jsi mu šanci, aby si tě vybral.“

Měla pravdu. Nedala. Od toho večera v prádelně jsem se před ním úplně uzavřela.

„Je půl osmé, Lake. Víš, kde ho najdeš. Běž mu povědět, co cítíš.“ Nehýbala jsem se. Nohy jsem měla jako z vaty.

„Běž!“ Máma se rozesmála.

Seskočila jsem z postele a rozběhla se do svého pokoje. Ruce se mi třásly a myšlenky mi poletovaly sem a tam. Převlékla jsem si kalhoty. Šla jsem do koupelny a zadívala se do zrcadla.

Něco tomu scházelo. Vrátila jsem se do pokoje a vylovila zpod polštáře purpurovou sponku. Otevřela jsem ji, vytáhla z ní máminy vlasy a uložila si je do šperkovnice. Před zrcadlem jsem si sčesala ofinu ke straně a připnula si sponku na ni.

21.

Neříkej, že je konec. Vždyť tohle je to nejhorší, co kdy člověk v lásce uslyší.

A přísahám, budeš mě mít jen tam, kde sama budeš chtít, a zapomenu na svůj klid.

Všechny své plány změním rád, pro tebe stvořím nový řád.

THE AVETT BROTHERS, „JESTLI JDE O PLÁŽE“

Když jsem vešla do klubu, ani jsem se nezastavila, abych se rozhlédla. Věděla jsem, že Will tam určitě je, a nechtěla jsem si dopřát čas na váhání a pochybnosti. S falešnou sebedůvěrou jsem napochodovala dopředu k pódiu. Konferenciér zrovna oznamoval počet bodů pro předchozího účinkujícího, když jsem vystoupil nahoru k němu. Když jsem se natáhla pro jeho mikrofon, vydal mi ho jen zdráhavě a sledoval mě s obavami. Otočila jsem se

k publiku. Reflektor svítil přímo na mě, takže jsem neviděla nikomu do tváře. Willa jsem zatím nezahlédla.

„Ráda bych přednesla něco, co jsem napsala,“ oznámila jsem do mikrofonu. Hlas jsem měla klidný, ale srdce jako by se mi chystalo vyskočit z hrudi. Teď už jsem nemohla couvnout. Musím to dokázat. „Vím, že tohle není standardní postup, ale je to opravdu naléhavý.“

Z publika se ozval smích. Za všech stran, takže bylo zase plno. Trochu jsem strnula při pomyšlení, co mě to napadlo, a začala jsem se rozhlížet po únikové cestě. Ale moderátor na mě pokývl, ať pokračuju.

Upevnila jsem mikrofon na stojan a snížila si ho na svou velikost. Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla.

„Tři dolary!“ zakřičel někdo z obecenstva.

Otevřela jsem zase oči a došlo mi, že jsem nezaplatila za vystoupení. Horečnatě jsem zalovila v kapsách, našla pětidolarovku a přešla s ní ke konferenciérovi.

Pak jsem se vrátila k mikrofonu a zavřela oči.

„Moje báseň se jmenuje –“

Někdo mi zaťukal na rameno. Znova jsem otevřela oči a spatřila moderátora, jak mi podává dvě jednodolarovky.

„Tady je nazpátek.“

Vzala jsem peníze a zastrčila je do kapsy. Dál stál vedle mě.

„Jděte už!“ sykla jsem skrz zuby. Mužík odklopýtal z jeviště.

Znova jsem se otočila k mikrofonu a spustila: „Můj text se jmenuje ,Vzdělávání‘.“ Hlas se mi trochu třásl, takže jsem se několikrát nadechla. Jen jsem doufala, že si to budu pamatovat, protože jsem cestou sem přeformulovala několik řádek. Naposledy jsem se nadechla a začala jsem.

Letos mě všichni něco naučili.

Všichni.

Můj malý bráška…

Skupina The Avett Brothers…

Moje máma, moje nejlepší kamarádka, můj učitel, můj táta

a taky jeden kluk.

Kluk, do kterého jsem vážně, hluboce, šíleně, neuvěřitelně

a neodvolatelně zamilovaná. Tolik jsem se toho letos naučila.

Devítiletý bratr

mě naučil, že se občas dá žít pozadu

a smát se věcem

které vám nepřijdou vůbec k smíchu.

Letos mě učila

i hudební skupina!

Učila mě, jak cítit, co cítím, znovu.

Učili mě, jak se rozhodnout, čím být

a jít si za tím.

Taky mě letos učila

pacientka s rakovinou.

Tolik mě naučila. Pořád mě učí.

Naučila mě pochybovat.

Nikdy nelitovat. Posunovat hranice, protože od toho tu jsou.

Řekla mi, že musím najít rovnováhu mezi rozumem a srdcem,

a pak mě naučila

jak…

Letos mě hodně učila dívka z pěstounské péče.

Naučila mě přijmout podávanou

ruku

a být za ni vděčná. Naučila mě, že rodina nemusí být pokrevní,

někdy jsou vaší rodinou vaši přátelé.

Můj učitel mě letos naučil, že smyslem je poezie.

Můj táta mě taky hodně naučil.

Že hrdinové nejsou vždycky neporazitelní

a že kouzlo

je ve mně.

Tenhle rok mě učil

taky jeden kluk.

Kluk, do kterého jsem vážně, hluboce, šíleně, neuvěřitelně

a neodvolatelně zamilovaná.

A naučil mě to nejdůležitější ze všeho.

Dávat důraz na život.

Co člověk cítí, když stojí před obecenstvem? Když vidí, jak lidé se zatajeným dechem čekají na jeho slova, touží nahlédnout do jeho duše… je to tak vzrušující. Vrazila jsem mikrofon zpátky konferenciérovi a rozběhla se z jeviště. Dole jsem se rozhlédla, ale Willa jsem nikde neviděla. Podívala jsem se k boxu, kde jsme seděli první den, ale byl prázdný. Teď mi to došlo. Takže já si vymluvila srdce a čekala jsem, že mě za to popadne do náruče… a on tady není. Otočila jsem se a rozhlédla se kolem dokola. A ještě jednou. Ne, není tady.

Ten nádherný pocit, který jsem zažila na jevišti… a předtím na jeho sušičce… a v tom boxu vzadu u stěny… byl pryč. Znova už to nedokážu. Chtělo se mi utéct. Potřebovala jsem na vzduch. Potřebovala jsem cítit na tvářích michiganský chlad.

Rozrazila jsem dveře, když zachrastil mikrofon a z reproduktorů se ozval zesílený hlas:

„To není dobrý nápad.“

Ten hlas jsem poznala. I ta slova. Pomalu jsem se otočila k jevišti. Stál tam Will, držel mikrofon a díval se na mě.

„Nemůžeš odejít, dokud si nevyslechneš bodování,“ ukázal ke stolku porotců. Podívala jsem se tam a všechny čtyři jejich hlavy se otočily ke mně. Jen čtyři, pátá židle byla prázdná. Došlo mi, že Will dneska dělá pátého porotce.

Když jsem se vracela do středu místnosti, připadalo mi, jako bych plavala. Všichni mlčeli. Rozhlédla jsem se kolem a cítila na sobě tu spoustu očí. Nikdo nechápal, co se děje. Netušila jsem, jestli to chápu aspoň já.

Will se podíval na konferenciéra, který stál vedle něj. „Rád bych vystoupil. Je to

naléhavý.“

Konferenciér protočil panenky a ustoupil. Naznačil mu, ať se do toho dá.

„Tři dolary!“ zakřičel někdo z publika.

Will loupl po konferenciérovi pohledem. „Nevzal jsem si hotovost.“

Okamžitě jsem vylovila z kapsy dvě dolarové bankovky, přeběhla pod jeviště a hodila je moderátorovi pod nohy. Zamžoural na ně.

„Dolar chybí,“ oznámil.

Ticho v místnosti přerušilo odšupování židlí. Slyšela jsem kroky a za chvíli jsem cítila, jak mě změť těl odstrkuje od jeviště. Dav houstl a houstl, jako by se každý snažil nějak přispět, ale stejně rychle se zase rozptýlil. Když jsem se podívala na pódium, bylo poházené dolarovými bankovkami. Dívala jsem se, jak srolovaná jednodolarovka pomalu klouže

z okraje jeviště a padá mi k nohám.

Moderátor se rozhlédl po té hromadě peněz a pokýval hlavou. „Tak to myslím poplatek za vystoupení pokryje. Jak se jmenuje vaše báseň, Wille?“

Will si zvedl mikrofon k puse a usmál se na mě. „Lepší než třetí,“ oznámil. Ucouvla jsem kousek od pódia a on začal.

Potkal jsem dívku. Krásnou dívku a já se do ní zamiloval.

Těžce.

Ale život někdy hází lidem klacky pod nohy

tak jako mně pořádné klády…

Život zablokoval dveře, přibil na ně křížem obrovská břevna

a ta zastavěl tlustou

betonovou zdí, a tu zeď překryl silnou mříží z titanu, takže ať jsem se snažil

tlačit do dveří sebevíc prostě

to nepovolilo.

Život někdy nepovolí

a hází klacky pod nohy.

Zablokoval moje plány, moje sny, moje touhy, moje

přání, moje potřeby. Zablokoval mě před tou krásnou dívkou,

do které jsem se tak těžce zamiloval.

Život se vám snaží říkat, co je pro vás nejlepší. Co je pro vás důležité.

Co by mělo být na prvním místě, na druhém,

na třetím.

Tolik jsem se snažil všechno utřídit, zorganizovat, seřadit podle abecedy nebo podle chronologie, dát všechno tam, kam to patří.

Myslel jsem, že tohle po mně život chce.

Že tohle ode mě potřebuje.

Ne?

Aby šlo všechno popořadě?

Život někdy hází klacky pod nohy. Ale ne proto, abyste všechno vzdali, vzdali se kontroly.

Ne, život vám hází klacky pod nohy, protože chce, abyste ho vzali do svých rukou,

abyste ho o kus poponesli. Život chce, abyste bojovali. Abyste se ho naučili zkrotit.

Chce, abyste vzali sekyru a rozsekali dřevo, abyste popadli palici a rozmlátili beton, abyste zapálili hořák a rozřezali kovovou mříž a

protáhli ven ruku.

Abyste do ní popadli všechno to

zorganizované, seřazené, uspořádané.

Abyste to smíchali dohromady, zakvedlali s tím promíchali to

aby se to spojilo.

Život vám nechce dovolit tvrdit, že váš

malý bratříček musí být na prvním místě a že vaše vzdělání a kariéra musí stát na druhém.

A život rozhodně nechce, abych říkal té dívce, kterou jsem potkal –

té krásné, silné, úžasné, houževnaté dívce do které jsem se zamiloval,

že by měla být až třetí. Život se mi snaží říct že bych tu dívku,

dívku, kterou tolik miluju, měl postavit na první místo. Stavím na první místo ji.

Will upevnil mikrofon do stojanu a seskočil z jeviště. Tak dlouho jsem se snažila osvobodit z té moci, kterou nade mnou měl, zlomit to pouto. Nefungovalo to. Ani trochu to nefungovalo.

Vzal moji tvář do rukou a otřel mi palci slzy. „Miluju tě, Lake.“ Usmál se a opřel si čelo o moje. „Zasloužíš si první místo.“

Všichni ostatní v klubu jako by v tu chvíli zmizeli. Slyšela jsem jenom, jak se ty hradby, které jsem v sobě s námahou postavila, s rachotem řítí k zemi.

„Taky tě miluju. Tolik tě miluju.“

Přiložil rty k mým. Objala jsem ho kolem krku a políbila. Samozřejmě že jsem ho políbila.

Epilog

Rodiče mě učili, abych se učil,

když jsem chyběl. Prostě se snaž. Prostě se snaž.

THE AVETT BROTHERS, „KDYŽ PIJU“

Procházela jsem dlouhými kroky pokojem, abych se vyhnula hromadám hraček, a sbírala do pytle vánoční papíry. „Tak co, líbí se všem dárky?“ zeptala jsem se.

„Jóó!“ zakřičeli dvojhlasně Kel a Caulder. Nacpala jsem do pytle poslední kusy papíru a svázala ho. Pak jsem s ním zamířila ven k popelnici.

Když jsem vyšla na chodník, z protějšího domu vyběhl Will.

„Počkej, miláčku, já to udělám.“ Vzal mi pytel z rukou a odnesl ho vyhodit. Pak se vrátil k tomu místu, kde jsem stála, objal mě a zabořil mi tvář do krku.

„Veselé Vánoce.“

„Veselé Vánoce,“ odpověděla jsem.

Byly to naše druhé společné Vánoce. První bez mamky. Umřela v září, skoro rok a den přesně od chvíle, kdy jsme se přestěhovali do Michiganu. Bylo to těžké. Bylo to hodně těžké.

Když vám umře někdo blízký, každá vzpomínka na něj bolí. Teprve když se dostanete do pátého stadia truchlení, vzpomínky přestanou tolik zraňovat a z myšlenek na zesnulého se stane pozitivní záležitost. Když se přestanete zabývat tím, že umřel, a začnete myslet na všechny ty báječné věci, které jste spolu podnikali v jeho životě.

Díky tomu, že jsem vedle sebe měla Willa, se to dalo snést. Po promoci se přihlásil

k dalšímu studiu, takže nakonec nepřijal to nabízené místo na střední. Místo učení žil půl roku jen ze studentské půjčky, než jsem sama odmaturovala.

Will mě vzal za ruku a šli jsme spolu do domu. Hraček na podlaze v našem obýváku vůbec neubývalo.

„Tak jsem tady – poslední náklad,“ ohlásil se Will a začal sbírat Caulderovy hračky.

„Proboha, Kele, tohle je všechno tvoje?“ rozhlédla jsem se kolem. „Posbírej si to a odnes to do ložnice pro hosty, já tady vyluxuju.“ Všude po podlaze se válely drobné útržky papírů a lepenky. Vysála jsem, rozložila lux a odnesla ho do komory v chodbě. Will na mě čekal

u dveří se dvěma balíčky v rukou.

„A sakra, na tyhle jsme zapomněli?“

„Ty nebyly pro kluky. Jsou pro tebe a Kela.“ Odvedl mě do obýváku a ukázal Kelovi, aby si se mnou sedl na pohovku.

„Wille, neměls mi už nic dávat. Vždyť už jsem od tebe dostala lístky na koncert,“ zaprotestovala jsem.

„Taky ti nic nedávám.“ Will počkal, až se usadíme, a pak nám předal balíčky. „Tyhle nejsou ode mě.“ Vzal Cauldera za ruku a tiše vyšli ze dveří. Podívala jsem se na Kela. Jen pokrčil rameny.

Oba najednou jsme roztrhli vánoční papír a vytáhli každý obálku. „Lake,“ stálo na mé maminčiným rozmáchlým rukopisem. Když jsem vytahovala papír z obálky, ruce se mi

třásly. Přejela jsem si dlaní oči, abych setřela slzy, a rozbalila svůj dopis.

Moje děťátka,

veselé Vánoce. Omlouvám se, jestli vás ty dopisy překvapí. Jen vám chci ještě něco říct. Určitě si myslíte, že teď už máte od mých rad pokoj, ale nemůžu odejít, abych vám aspoň nenapsala posledních pár. Možná že teď vám to ještě nic neřekne, ale jednou ano. Já tady nebudu věčně, ale doufám, že moje slova třeba pro vás ano.

– Nepřestávejte péct bazáně. Bazáně jsou dobré. Vyhlédněte si nějaký den bez špatných zpráv a udělejte si zatraceně dobré bazáně.

– Najděte rovnováhu mezi hlavou a srdcem. Doufám, Lake, že ty už jsi ji našla, a že s tím jednou pomůžeš bratrovi, až se ho to bude týkat.

– Posunujte hranice, od toho tady jsou.

– Teď si vypůjčím slova z písně tvé oblíbené skupiny, Lake: „Nezapomínejte, že nic tolik nestojí za sdílení, jako láska, v níž sdílíme jedno jméno.“

– Neberte život moc vážně. Když si to zaslouží, klidně mu zasaďte direkt do brady.

A vysmívejte se mu.

– Hodně se smějte. Ani den bez zasmání.

– Nikdy nesuďte druhé. Oba moc dobře víte, jak nečekané události člověka změní.

Nezapomínejte na to. Nikdy nevíte, co druzí zrovna prožívají.

– Všechno zpochybňujte. Lásku, vášeň, náboženství. Když si nebudete klást otázky, nikdy nenajdete odpovědi.

– Buďte vstřícní. Přijímejte rozdíly mezi lidmi, jejich společné rysy, jejich rozhodnutí, jejich povahy. Dobrá sbírka si vyžaduje rozmanitost, a totéž platí pro lidi, kterými se obklopujete.

– Zvolte si své bitvy. Ale nebojujte jich moc.

– Mějte mysl otevřenou, jen tak se do ní dostanou nové věci.

– A to poslední, ale vůbec ne nejméně důležité: Nikdy nelitujte.

Děkuju vám oběma za nejlepší léta svého života. Zvlášť za ten poslední rok.

S láskou máma