Linda Howard

Klid před bouří

První kapitola

Tak tedy vyhrál.

A ona prohrála.

Angie prohry nenáviděla, rozčilovaly ji víc než co jiného.

Už jen při té představě zatínala zuby. Znovu se zamyslela, co z toho pro ni všechno vyplývá. V podstatě nemá jinou možnost než hodit ručník do ringu. Možná ne tak doslova, každopádně ale musí vycouvat, a to hned. Dobře si uvědomovala, že zarputilost patří k jejím největším nešvarům, proto raději smlouvu s Harlanem Forbesem, jediným realitním agentem v okolí, rychle podepsala, aby si to nestihla ještě rozmyslet. Pak se opřela a pokusila se klidně dýchat.

Tak, hotovo. Její dům je oficiálně na prodej. Žaludek se jí svíral, jako by právě skočila z útesu a řítila se střemhlav k tvrdé zemi. Teď už není cesty zpět, přinejmenším v teoretickém slova smyslu. Znala se s Harlanem hodně dlouho, a kdyby o to požádala, pravděpodobně by smlouvu bez váhání roztrhal. Navíc kus papíru nutně neznamená prodej. Pokud se dům neprodá ve stanovené lhůtě, má na vybranou, jestli ji prodlouží, nebo… Nebo co? Zbývá jí snad nějaká jiná možnost? Nezbývá. Buď tohle, nebo nic. Může plavat, nebo se utopit, dostala se do slepé uličky. Přesto to odmítla považovat za kapitulaci. Přesunout se není totéž jako se vzdát.

„Hned to vyvěsím na internet,“ ozval se Harlan, otočil se a smlouvu položil vedle monitoru a počítače v jednom, překvapivě moderního vybavení v jinak omšelé a přeplněné dvoupokojové kanceláři v prvním patře nad železářstvím. „To je dnes nejlepší způsob jak sehnat kupce.“ Ustaraně se na ni ohlédl. „Ale nečekej, že dostaneš nabídku obratem ruky. Podobné nemovitosti tady v okolí se obvykle prodají tak během šesti měsíců, což na dnešní poměry není úplně špatné.“

„Díky,“ řekla jen. Harlan patřil k nejlepším přátelům jejího otce. Předpokládala, že má na rychlém prodeji stejný zájem jako ona. Propad ekonomiky dolehl na všechny. Šest měsíců. Jak dokáže vydržet dalšího půl roku? Jednoduše. Bude muset.

Vstala. „Je mi to jasné, nečekám, že se prodá hned.“

Přesto doufala, nemohla si pomoct. Přála si, aby dům byl pryč pokud možno okamžitě, než bude mít čas o tom víc přemýšlet. Zároveň ji pomyšlení na odchod odtud děsilo. Svářelo se to v ní tak, že měla sto chutí začít řvát, protože to stejně nemůže dopadnout dobře. Aspoň si to myslela.

Natáhla si bundu, velkou tašku hodila na rameno a na hlavu narazila klobouk. Listopad přinesl ochlazení, v údolí se už dočkali prvních sněhových přeháněk. Vrcholky okolních hor byly bílé a vítr, který od nich vál, v sobě nesl vůni zimy, jehličí a čerstvého sněhu. Čekala se teplá fronta, a tak by měl sníh alespoň částečně roztát, ale lidé i zvířata věděli, že se ohřejí jen na chvilku. Zakrátko se tu na několik dalších měsíců utáboří zima se vším všudy.

Ještě jedna zima, kterou tu nejspíš bude muset přečkat. Je třeba se na ni připravit. Samozřejmě by bylo ideální, kdyby dům prodala hned, ale zvykla si brát věci takové, jaké jsou, nezavírala oči před realitou. Neměla ve zvyku stavět vzdušné zámky, raději stála nohama pevně na zemi. Momentálně se i ta zem povážlivě otřásala. Nezbývalo než se nějak protlouct, vydělat aspoň tolik, aby mohla pozdržet uzavření firmy, dokud neutrží peníze za dům. Pak se i s firmou přestěhuje jinam.

Kdyby. To je, panečku, slovo! Kdyby si její otec před pěti lety nevypůjčil spoustu peněz na rozšíření podniku, nákup koní, terénních vozů a stavbu tří malých chatek pro hosty, dům by nebyl zatížený hypotékou a ona by vystačila s nižším příjmem. Jenže si půjčil, a tím to haslo. Auta i několik koní prodala a utrženými penězi splatila větší část půjčky, přesto by i po refinancování musela splácet víc, než si mohla dovolit. A to ještě za předpokladu, že by jí banka vzhledem k její nejisté situaci poskytla úvěr.

Byla ráda, že se aspoň dokázala rozhodnout dřív, než přijdou skutečné potíže. Její racionální já vzalo na vědomí varovné signály a pochopilo, že jestli něco nepodnikne, nejpozději do roka bude bez peněz i bez práce. Přičemž rok byl optimistický odhad. Šest měsíců, na které Harlan odhadoval prodej domu a pozemku, se jevilo jako mnohem pravděpodobnější termín. Do té doby by už klidně mohla zbankrotovat. Za žádnou cenu se nechtěla dotknout svých úspor. Jednak stejně moc nenašetřila a jednak utopit našetřené peníze ve špatné investici je skvělý způsob jak přijít o všechno.

Harlan zvedl rozložité tělo z rozvrzané kancelářské židle a doprovodil ji ke dveřím. „Zítra přijdu udělat pár fotek,“ řekl.

„Budu doma. Pozítří vyrážím na loveckou výpravu, takže se budu připravovat.“ Právě teď to byl jediný kšeft, který měla. Než se před třemi lety vrátil Dare Callahan a zaútočil na její živnost, kolikrát celé týdny měla sotva dost času mezi jednotlivými výpravami doplnit zásoby. Ještě přede dvěma roky, když už jí slušně konkuroval, to šlo dobře a vlastně byla ráda, že má taky trochu času pro sebe. Loni už to nebylo nic moc. A letošní rok probíhal přímo katastrofálně.

Harlan ji pohladil po ruce a otevřel jí. „Nechci, abys nás opustila, ale sama víš, co je pro tebe nejlepší.“

„Snad. Podle toho co jsem zjistila, to kolem Missouly vypadá celkem slibně.“ Nechtěla se upnout na nějaké konkrétní místo. Prostě si vybere oblast, ve které je málo průvodců, a začne tam. Kdyby se přestěhovala někam, kde je silná konkurence, moc si nepomůže.

Harlan se ode dveří zadíval na horskou scenérii, kterou znal téměř zpaměti. Posmutněl. „Asi taky odejdu.“

„Cože?“ To nečekané přiznání Angie konečně vytrhlo z rozjímání o sobě a vlastních problémech. Harlan tu žil, co se pamatovala, představoval v jejím životě stálici od té doby, co se s otcem přistěhovali. Sama bydlela i jinde, nejdřív na koleji, když chodila na vysokou školu, pak v Billingsu, ale Harlan byl vždycky tady, stejně jistý jako východ slunce. Nedokázala si to tu bez něj představit. „Proč?“

V očích měl vzdálený výraz. „Čím jsem starší, tím víc lidí kolem mě odchází ze světa a tím těžší je vycházet s těmi, co jsou ještě tady,“ řekl tiše. „Někdy dokážu myslet jen na ty mrtvé. V jednom kuse mluvím s Glory.“ Gloria byla jeho zesnulá žena. Nikdy jí neřekl jinak než Glory. „A s tvým tátou. Pořád se s ním bavím, jako by stál vedle mě. A jsou i další, spousta dalších.“

Vzdychl. „Rozhodně před sebou nemám nekonečné roky a většinu času trávím sám. Budu se muset přesunout blíž k Noahovi a vnoučatům, abych s nimi mohl být, dokud to ještě jde.“

„Mluvíš, jako bys už stál jednou nohou v hrobě. Přece nejsi starý!“ Příliš ji vyvedl z míry na to, aby se dokázala taktně vyjádřit. Navíc takt k jejím silným stránkám nikdy nepatřil. Obvykle věděla, co měla říct, až když bylo po všem. V dané chvíli ze sebe bez přemýšlení vychrlila, co jí přišlo na jazyk. Navíc Harlan rozhodně není starý. Mohlo mu být tak pětašedesát, byli s jejím otcem ve stejném věku.

Jenže otec už zemřel. Najednou Harlana pochopila. Slyší volání ze druhého břehu. Někdy tu ozvěnu také zaslechla, když se ticho, které ji obklopovalo, zaplnilo vzpomínkami. Možná je to přirozený způsob, jak život přechází ve smrt, nebo život v jiný život. Harlan si uvědomuje, že už je v poslední čtvrtině a chce strávit co nejvíc času s těmi, kteří jsou pro něj nejdůležitější.

„Jsem dost starý,“ povzdechl si a znovu se zadíval na hory. „Musím odejít teď, dokud je ještě čas.“

Měl pravdu. Sama se chystala udělat v podstatě totéž, jen z jiného důvodu. Jí už čas vypršel.

„Já to chápu,“ řekla jemně.

Zničehonic ji k sobě přitiskl, nakrátko ji sevřel v drtivém objetí, pak ji pustil dřív, než se stihla nadechnout. „Bude se mi po tobě stýskat, Angie, ale rozhodně s tebou nepřeruším styky, to ti slibuju.“

„Já tobě taky,“ přisvědčila nejistě. Ta procítěná chvíle jí otřásla, přesto nasadila úsměv jako obvykle a vyšla na verandu. Někteří lidé vždycky vědí, co mají říct, ona k nim ale nepatřila. Nezbývalo než se snažit a doufat, že věci moc nepokazí.

Jakmile se za ní zavřely dveře, úsměv povadl. Nechtěla odsud odejít. Vyrůstala tady, měla ráda zdejší obyvatele, i když noční život tu neexistoval, pokud člověk nešel počítat žáby. No a co? Líbilo se jí v Billingsu a líbí se jí i tady. Po čase se z každého místa, kam se člověk přestěhuje, stane domov. Zůstane sama sebou, ať bude bydlet kdekoli. Setřásla smutek. Měla by se rychle vzchopit a přestat se litovat. Kňouraly nesnáší.

Svižně sešla po schodech a pustila se k popraskanému parkovišti a svému sedm let starému tmavě modrému fordu pick-up. S hlavou vztyčenou, byť to dalo práci. Tohle není definitivní porážka, ještě ne, prostě nevyhrála jednu bitvu. Chuť prohry byla hořká jako žluč. A nejhorší ze všeho bylo, že Dare Callahan zřejmě ani neví – a i kdyby věděl, bylo by mu to fuk –, že bojuje o přežití. Už potřetí se potápí ke dnu. Je to on, kdo jí šlápl na hlavu a podržel ji pod vodou.

Upřímně ho nenáviděla. I když nenávist nebyl přesný výraz, rozhodně ho ale neměla ráda. Přede dvěma lety se ji opovážil pozvat na rande. Tehdy málem svolila, dokonce z něj byla celá nervózní! Ale jen do té doby, než si uvědomila, co dělá. Mezitím ho stačila poznat. Nelíbilo se jí na něm vůbec nic, jak vypadá, v jakém jezdí autě, ani jak se jmenuje. Dare. Co je to vůbec za jméno? Jako nějaký Daredevil, ochránce bezbranných klientů z města.

Kdyby měla být spravedlivá – na což neměla náladu –, musela by uznat, že za jméno nejspíš mohou jeho rodiče. Ale to není polehčující okolnost. Kdyby chtěl, snadno by se mohl přejmenovat na obyčejného Jima nebo Charlieho. Ovšem na webových stránkách se „Dare Callahan – horský průvodce“ vyjímá podstatně lépe než nějaký obyčejný Charlie Callahan, to je jasné. Lidé mají nejspíš pocit, že si najímají samotného Indianu Jonese.

Srovnala vlastní webovou prezentaci s tou jeho a její „Powellová – průvodcovské služby“ znělo tak uboze, že by si tuhle službu nevybrala ani ona sama. Jenže si s tím neuměla poradit. Jednoduše neměla na to, aby si zaplatila někoho, kdo by její webové stránky vylepšil. Ve volném čase se pokoušela získat informace, jak by to zvládla sama, ale těžko mohla dosáhnout stejného výsledku jako profesionál. Stránky měla založené tak, aby se daly aktualizovat, ale ji nic nového stejně nenapadalo. Prostě žádný nápad, který by měl lepší zvuk než Dare Callahan, horský průvodce. Měla by si změnit jméno?

Zarazila se. Možná by to za pokus stálo. Přinejmenším by získala trochu času. Za poslední dva roky její příjmy výrazně klesly. Částečně byla na vině všeobecná ekonomická situace, ale určitě tomu nepomáhala ani skutečnost, že je žena. Přestože byly mezi známými lovci, kteří každoročně přijížděli do Montany, i ženy, nemluvě o zástupkyních něžného pohlaví v řadách fotografů přírodních krás, většina lidí si očividně myslela, že jako průvodce je muž schopnější.

Pokud by se něco zvrtlo, chlapi jsou silnější a odolnější a jiné podobné nesmysly. Ráda by se tomu vysmála, ale i když svou práci dělala dobře, něco na tom bylo. Měřila sto šedesát osm centimetrů, což je o málo víc, než je u žen obvyklé, a přestože byla fyzicky zdatná, kvůli štíhlé postavě působila spíš opačně. A určitě by se nemohla silou měřit s většinou místních chlapů, zvlášť s takovým svalovcem jako je ten pitomec Dare Callahan. Kdyby si změnila webové stránky a dejme tomu použila místo jména iniciály, tak by zákazníci hned nepoznali, že je žena… Možná by přišla o pravidelné klienty, ale ty už v podstatě stejně neměla, a každý nový by znamenal jedině plus.

Asi by se měla zaměřit spíš na fotografické výpravy, táboření v přírodě a podobně, protože účastníci loveckých výprav dávají většinou přednost mužům. Jako by se člověk stával dobrým průvodcem díky pohlaví. Sama byla s tím svým navýsost spokojená. Jednak ji nezaslepoval testosteron čili neměla problémy s egem a konkurencí, navíc by ji rozhodně nedokázal zneškodnit obyčejný kopanec do podbřišku.

Takže výhody: celoživotní zkušenosti, žádná varlata. Dokázala si to představit jako svítící červený nápis na svých stránkách. Na chvíli se bavila tou představou, pak se v myšlenkách vrátila k zaměření na fotografické a rodinné výpravy.

Jenže to měla udělat na jaře, aby přilákala klientelu v období vrcholící lovecké sezony. Teď se blížila zima, která bude pro letošní rok znamenat konec výprav. Nedá se nic dělat, je třeba připustit si, že uvízla ve slepé uličce. Užíralo ji, že nedokáže svou situaci zvrátit – přinejmenším ne tady a teď. Měla jen jedinou šanci – přestěhovat se jinam, kde jí nebude konkurovat ten pitomý frajírek. Nenáviděla selhání, v čemkoli, kdekoli a za jakýchkoli okolností. Nezklamala jen sebe, ale i otce a jeho víru v ni. Proč by jí jinak nechával dům a firmu, kdyby si nemyslel, že dokáže zvládnout obojí?

„Protože nikdo jiný nebyl,“ zabručela pro sebe a přese všechno se zasmála. Ne že by ji otec neměl rád, to ne. Láska ale nehrála roli v tom, jestli jí všechno nechá. Byla jedináček, to rozhodlo. Snad kdyby měl potíže se srdcem už dřív, než se doslova skácel mrtvý k zemi, prodal by firmu a našel si práci, která není fyzicky tak náročná. Na druhé straně byla ráda, že když už musel zemřít, aspoň do poslední chvíle dělal, co měl tak rád. Řídil range rover, chodil do terénu a neseděl zavřený v nějakém obchodě nebo kanceláři.

V té době žila a pracovala v Billingsu. Měla naprosto běžné zaměstnání, jako hospodářka si v nemocnici vydělala na nájem a vlastně tu práci měla celkem ráda. Potíž byla v tom, že v sobě nechovala zvláštní ambice v žádném směru. Stačilo jí uživit se. Takže když otec zemřel, připadalo jí logické vrátit se domů a převzít po něm průvodcovskou službu. Dřív mu často pomáhala, nebyla v téhle branži nováček a věděla jak zorganizovat výpravu. Uměla slušně stopovat i střílet. V té době neviděla důvod proč toho nevyužít. Stejně byla připravená na změnu, tak co?

A pak se stalo něco, s čím nepočítala. Zamilovala se. Ráda byla venku v horách, ráda držela osud ve vlastních rukou. Nic se nevyrovnalo tomu pocitu, když časně zrána vylezla ze stanu, sama, obklopená krásou a samotou. Jak mohla prožít tolik let, aniž by tušila, že přesně tohle chce dělat? Možná musela na čas odejít, aby si uvědomila, že je pro tenhle život stvořená. Ve městě se jí celkem líbilo. Bavila ji ta rozmanitost, lidé, našla si přátele. Dokonce chodila na kurzy vaření a pomýšlela na to, že by se bokem mohla věnovat cateringu. Jenže práci průvodce si zamilovala a život v horách jí najednou připadal tisíckrát lepší, než když tu vyrůstala.

Litovala, že některé věci neudělala jinak, například měla prodat koně a nechat si terénní vozy, ne naopak. Pohled ze sedla je báječný, jenže tempo podstatně pomalejší. Nečekala propad ekonomiky. Lidé najednou přestali utrácet za všechno, co nebylo nezbytné. Nevěděla, že se Dare Callahan vrátí domů a odláká jí většinu klientů. To nemohl zůstat u armády, kam patří, daleko od jejího malého ráje v Montaně?

Kdyby tak…

Ne. Žádné kdyby. Je jí dvaatřicet, proto by se neměla nechat vyvést z míry tím, že je z něj dodneška celá zadýchaná. Obvykle svým pocitům a hormonálním výkyvům nepodléhala. Jednou to stačilo. Udělala ze sebe takového hlupáka, že kdykoli na svou katastrofální svatbu jen pomyslela, studem se jí dělalo zle. Touha odejít z Billingsu, dějiště toho debaklu, v ní jen posílila odhodlání převzít po otcově smrti jeho živnost.

Kdyby v té době byla šťastně vdaná, tak by otcovu firmu prodala a zůstala by ve městě, protože si tam už našla místo. Jenže když se její osobní život ocitl v troskách, stáhla se do sebe natolik, že kvůli tomu přišla o většinu přátel. Když se znovu dala dohromady, některé vztahy oprášila – žena vždycky potřebuje pochopení jiné ženy –, ale pak se zamilovala do nového života v horách a zpátky do kanceláře by ji už nedostali ani párem volů.

Usoudila, že pojede domů a rozešle pár e-mailů. Otevřela dveře vozu, ale právě když chtěla nastoupit, vzpomněla si, že ještě potřebuje hřebíky a sponkovací pistoli, protože ji čeká oprava plotu. Když už stojí skoro u železářství, může je rovnou koupit a ušetřit si jednu cestu. Navíc se aspoň dozví žhavé novinky. Evelyn Frenchová, upovídaná polovička manželské dvojice provozující železářství, měla přehled. Patrick, syn Frenchových, byl jako jediný ze sousedství stejně starý jako Angie. Ve školních letech se jejich otcové střídali a vozili je do školy do šedesát kilometrů vzdáleného města. Z Patricka se stal policista, oženil se ve Spokane a pořídil si dva špunty. Evelyn byla ze čtyřletého a dvouletého vnoučka nadšená a pokaždé Angie vyprávěla, co zase řekli nebo udělali nového. Jejich lumpárny sledovala se spokojeným zadostiučiněním, protože Patrick si je podle ní vrchovatě zaslouží. Když si vybavila, co všechno jako kluk prováděl, musela souhlasit.

Zavřela dveře auta a vydala se přes parkoviště. Dívala se pod nohy, aby nešlápla do výmolu, a když zvedla hlavu, spatřila jeho, samotného ďábla Darea Callahana. Blížil se k ní z druhé strany, kde stál jeho velký černý truck jako nějaké lesklé kovové monstrum.

Angie se rozbušilo srdce, v žaludku jako by měla kámen. Byla to automatická reakce. Nezůstala stát, aby se rozmyslela, nezvážila, jak to bude vypadat. Jednoduše se otočila na patě a zamířila zpátky ke svému vozu. Tiše přitom klela. Koupí hřebíky a sponkovačku, až se vrátí z výpravy. Stejně nebude mít do té doby na opravu čas. Útěk byl zbabělý, ale nedokázala by mu pokývnout a chovat se zdvořile. Nedokázala předstírat, že se její svět neocitl vzhůru nohama právě kvůli němu. Byla to ironie, že na něj musí narazit těsně poté, co podepsala smlouvu na prodej svého domu, k čemuž ji vlastně donutil on. Zkrátka jako naschvál.

„Hej!“

Přes parkoviště k ní dolehl jeho hluboký rozčilený hlas. Neotočila se. Nečekala, že by mluvil na ni. Přece jen se mu celé dva roky vyhýbala, jak to šlo, a když už nebylo zbytí a museli se potkat, sotva pozdravila. Nakonec se ohlédla čistě ze zvědavosti, s kým to mluví, když si nikoho jiného nevšimla.

Jenže nikdo další tu nebyl. Patřilo to jí.

Druhá kapitola

Pod nohama mu křupal jemný štěrk, jímž bylo parkoviště posypané. Blížil se k ní, černý klobouk naražený do čela, takže mu zakrýval většinu tváře. Černý klobouk pro padoucha jako dělaný, protože minimálně v jejím životě roli padoucha sehrál – dočista ji převálcoval. Chtěla otevřít auto, pak se však přinutila zůstat stát. Nebojí se ho. Možná se ve společnosti mužů cítí nesvá, ale to jenom proto, že nedůvěřuje svému mizernému úsudku. A jestli se znovu zachová zbaběle, mohla by ztratit veškerou sebeúctu.

Nejspíš se právě dostala na hranici svých možností. Ze všeho nejraději by skočila do auta a odjela, zvlášť kdyby ho při té příležitosti mohla přejet. Dobrá, tak ať ze sebe vysype, co má na srdci. Možná prohrála jednu bitvu – anebo i celou tuhle zatracenou válku –, ale tentokrát se mu postaví. A pak už s ním víckrát nepromluví. Ani ze zdvořilosti. Narovnala se a zvedla bradu. Poodstoupila od auta. Uvnitř se klepala, jako by byla z rosolu, navenek se však tvářila bojovně.

Zastavil se, teprve až se ocitl tak blízko, že se krempy jejich klobouků málem dotýkaly. Rychle se nadechla. Vzápětí však zalitovala, protože i ten vzduch byl prosycený jeho blízkostí, vůní kůže, džínoviny a kávy. Vycítila bezprostřední ohrožení. Instinkty se v ní bouřily, velely jí couvnout, dostat se od něj dál, nedovolit mu, aby narušoval její osobní prostor. V poslední době zařadila zpátečku už tolikrát, že to její hrdost tentokrát odmítla dovolit.

Zaťala zuby a nepohnula se. „Co chceš?“ zeptala se stroze, a i když byla roztřesená, na hlase to naštěstí nebylo znát.

„Chci vědět, co to s tebou sakra je,“ zahřměl hlasem tak hrubým, že by mohl téměř poškrábat. Než se dokázala ovládnout, upřela oči na světlou jizvu, která mu vedla přes hrdlo. Připomíná jeho hlas zvuk tříštícího se skla, protože mu odchází, nebo je jenom naštvaný? Udělalo by jí radost, kdyby ho něčím tak rozčílila, že by ho na chvíli ztratil. Pak by už zbývalo jen zjistit, na co přesně se chytil, a bez váhání by to zopakovala.

„Nic se mnou není,“ ucedila. Zabloudila pohledem k dalším jizvám: k jamce vysoko na pravé tváři, další vedle rtů, která by mohla vypadat jako dolíček, kdyby člověk nevěděl, že je po šrapnelu, a nepřehlédla ani úzké čárky na nose. Žádná nepůsobila rušivě, zřejmě mu nedělaly starosti. Neměly by ani jí, a přesto ji při pohledu na ně zabolelo u srdce. Podezřele to připomínalo lítost.

Raději přesměrovala myšlenky jinam. Nebude s ním soucítit, nemůže si dovolit chovat k němu nějaké sympatie. No tak to v Iráku schytal šrapnelem. Je naživu a zdravý. Není třeba se kvůli tomu hned rozněžňovat.

Přála si, aby mu páchlo z úst, místo aby jeho dech voněl kávou, aby na něm bylo něco fyzicky odpudivého. Cokoli. Nenáviděla se za to, že si ve slabých chvilkách představuje, co by se asi stalo, kdyby s ním tehdy, když se vrátil domů, na to rande šla. Tedy pokud by z toho vůbec něco bylo. Zároveň s tím se vyrojily pochybnosti. Třeba ji napadlo, že si možná průvodcovskou firmu založil, aby se jí pomstil za to, že ho odmítla. V takovém případě by šlo o kapitálního pitomce a s někým takovým chodit by nemělo smysl. Ze všeho nejvíc ji užíralo, že to neví a nemá jak zjistit. Neustále si v duchu promítala různé scénáře. Jistá si byla jen tím, že na chlapy nemá štěstí, a Dare Callahan jí zničil živnost.

Stál tak blízko ní, že se s autem za zády cítila jako v pasti. Měla toho po krk. Tohle nebude tolerovat už ani minutu. Popošla stranou, dál od vozu. Ta zatracená hrdost jí nedovolovala ucouvnout.

Také Dare změnil postoj. Otočil se k ní, takže teď stáli tváří v tvář.

„Tak proč se pokaždé, když se potkáme, chováš, jako bych ti šlápl na kuří oko?“ odsekl. „Třeba teď. Jen mě uvidíš, otočíš se na patě a utečeš. Už mě to nebaví. Jestli proti mně něco máš, tak mi to řekni do očí.“

„Já neutekla,“ opáčila okamžitě. Instinktivně udělala další krok stranou. „Třeba jsem si prostě vzpomněla, že někam musím.“ Ani se nesnažila, aby to znělo přesvědčivě. Nejspíš ji rozum úplně zradil, protože to spíš vypadalo, jako by ho provokovala. Nechtěla mávat červeným praporem před býkem a vyhrotit všechno do velké hádky, chtěla jen nasednout do auta a odjet. Místo toho tam stála a ze rtů se jí řinula slova, kterých vzápětí litovala. „Třeba jenom nemám zájem tě vidět nebo s tebou mluvit.“

Znovu se přiblížil, jako by je pohltil tanec rozzuřených soupeřů, kteří chodí dokola a u toho druhého hledají sebemenší slabinu. Matně si uvědomovala, že musejí vypadat jako dva blázni, kteří uprostřed parkoviště tančí nepřátelské tango. Upřímně doufala, že je nikdo nevidí. Nechtěla v místě, kde se všichni znají, vyvolávat otázky typu, co je mezi ní a Callahanem. A modlila se, aby se Harlan nepodíval z okna, protože by nepochybně okamžitě vyběhl ven přesvědčit se, jestli je všechno v pořádku.

„Zůstaň stát,“ zavelel ochraptěle. Kvůli poškozeným hlasivkám by pravděpodobně i ukolébavka z jeho úst zněla úplně stejně.

„Proč bych měla? To ty se lepíš na mě, ne já na tebe. Jestli chceš, abych zůstala stát, tak couvni.“ Píchla ho rozčileně do prsou, jako kdyby se snažila odstrčit skálu – živou, dýchající, ale pořád skálu. Nebyla si jistá, jestli je možné domluvit skále, přesto zopakovala: „Couvni!“

Pod krempou klobouku rozčileně mhouřil modré oči. Pak naklonil hlavu ke straně, vystrčil bradu a udělal totéž. Zapíchl jí prst do hrudi. „Tak mě přinuť.“

V tu chvíli viděla rudě. Mám ho přinutit? Udělala by to k smrti ráda! Rozčilení ji málem zadusilo. Nedokázala by jím hnout ani o píď, a oba to dobře věděli. O to větší měla chuť mu jednu vrazit, ale nebyla hloupá. Ještě by ji mohl nechat zatknout za napadení, i když z trestního oznámení ho zrovna nepodezírala. Ne, vypořádal by se s tím po svém, a i když netušila jak přesně, byla si naprosto jistá, že by se jí to nelíbilo. Dare Callahan je obyčejný tvrdohlavý osel, a když se rozhodl prosadit svou, na všechno ostatní kašlal.

Mohla za to jeho otřesná zatvrzelost. Jako kluk byl celkem sympatický, ale od té doby, co se vrátil z armády, byl přinejlepším nevrlý a většinou přímo protivný. Možná k tomu měl nějaký důvod, možná byl takový v hloubi duše vždycky, stejně na tom nezáleželo. Zkrátka teď je takový, jaký je.

Nakrátko zvažovala své možnosti a všechno se v ní pralo, pak náhle s tichým povzdechem kapitulovala. Může se pokoušet udržet si hrdost a předstírat, že odchází, protože to měla v úmyslu, ale nač se přetvařovat? Zvítězil. Tak ať si to užije.

Se zaťatými zuby v duchu formulovala odpověď. Párkrát se nadechla, zatvrdila se a konečně řekla: „Nic ti do toho sice není, ale právě jsem s Harlanem podepsala smlouvu o prodeji nemovitosti. Je mi líto, že se tě dotklo, že to s tebou právě teď nemám chuť řešit, ale já o tom teď s tebou mluvit nebudu. Rozumíš?“

Přestal se mračit a ohlédl se na Harlanovu kancelář. „Končíš?“

A už je to tu zase. Angie zaťala zuby. To nemohl použít jiný výraz? V duchu počítala do pěti. „Nemám na vybranou. S mou firmou to jde z kopce od té doby, co ses vrátil a začal mi konkurovat. Takže buď to tu prodám a odejdu jinam, nebo zkrachuju.“ Byla celkem spokojená. Nic nezastírala, ale ani ho neobvinila, že jí uškodil záměrně. To bylo pravděpodobně absurdní, přesto byl příčinou všeho jejího nezdaru on. V každém případě zůstával výsledek stejný.

Znovu se zachmuřil. „A viníš z toho mě.“

„Nevím o tom, že by tu začal dělat průvodce ještě někdo další.“

Upíral na ni přimhouřené oči, rty měl semknuté. „Jen pro tvou informaci, žádné klienty jsem ti nepřebral. Jestli někdo z nich přešel ke mně, tak to bylo z jejich iniciativy, ne z mojí. A rozhodně se nebudu omlouvat za to, že mi dávají přednost.“

„Nemyslím, že bych po tobě někdy požadovala omluvu. Dokonce mám dojem, že jsem po tobě nechtěla vůbec nic.“ Ani co by se za nehet vešlo. „Ptal ses, co mě žere, tak jsem ti to řekla. Teď si jdi po svém a dej mi pokoj.“ Vystoupila mimo nepřátelský kruh a znovu se pokusila otevřít dveře vozu.

Popadl ji za ruku. „Počkej.“ Angie strnula a srdce se jí rozbušilo jako splašenému koni. Jeho opálená silná mozolnatá dlaň jí svírala zápěstí. Měl dlouhé prsty a na hřbetě ruky pěticentimetrovou bílou jizvu. Z toho doteku sálal žár, který se jí přes oblečení propaloval do kůže. „Kolik za svou firmu chceš?“

Na chvíli nemohla uvěřit, že se na to skutečně zeptal. Pak zbledla vzteky a vytrhla se mu. „Já neprodávám firmu, prodávám svůj dům a chci odsud vypadnout. Někam daleko od tebe!“

Otevřela dveře auta, hodila dovnitř tašku a nasedla. Měla sto chutí svůj vztek nějak ventilovat, praštit ho nebo kopnout, místo toho jen zabouchla dveře a vrazila klíč do zapalování. Vzápětí se motor se zarachocením probral k životu. Sešlápla pedál plynu k podlaze a vycouvala z parkoviště. Litovala jen, že je povrch asfaltový, a ne štěrkový, protože by považovala za satisfakci, kdyby od kol odlétla pořádná sprška kamínků a pokropila ho.

Vzápětí si vybavila jizvy na jeho tváři a ruce a najednou se v ní všechno vzpříčilo proti představě, jak ho zasáhne salvou štěrku. Příliš to připomínalo šrapnely a nemohla by… Prostě by nemohla. Tahle část života zkrátka skončila, je čas jít dál. Budoucnost musí být lepší. V něčem se přepočítala, v něčem špatně rozhodla, ale poučila se. Bude to lepší. Zkrátka bude.

Dare Callahan stál na prázdném parkovišti a díval se za modrým fordem, v němž se Angie Powellová hnala po silnici, jako by prchala před samotným Satanem. „Krucinál!“ zaklel se zaťatými pěstmi. Právě teď měl sto chutí na pořádnou rvačku někde v hospodě, jenže nejbližší se nacházela šedesát kilometrů odtud a touhle dobou by tam stejně těžko našel někoho, s kým by se mohl porvat. Doma měl ve stodole boxovací pytel, ale potřeboval se někde vybít hned, ne až za hodinu. Takže smůla, leda by si polámal kosti bušením do zdi holýma rukama.

Takhle na něj působila pokaždé. Deset vteřin v její blízkosti a byl připravený k boji. Proč je tak zarputilá, nepřátelská a umanutá? Doháněla ho k zuřivosti, připadal si vedle ní jako hlupák. Jen ať si jde. Bude dobře, až zmizí.

Jenomže i když se na něj obvykle dívala jako na teplý kravinec, do kterého právě šlápla, probouzela v něm neodolatelnou chuť jí to pořádně udělat. Od prvního dne, kdy ji viděl. Dokonce ji pozval na rande – dvakrát – a pokaždé mu dala naprosto jasně najevo, že nemá sebemenší zájem. Jenže vysvětlujte to hormonům. Dokázal vidět jen ten její pěkný kulatý zadek a tmavé dlouhé vlasy a jeho zatracené mužství se okamžitě aktivovalo a hlásilo se do akce.

Až odsud Angie odejde, výrazně mu tím zjednoduší život. Vždyť to ani není kdovíjaká krasavice. Tmavé vlasy, tmavé oči, ostře řezané rysy, které poukazovaly na indiánské předky, ale nic zvláštního. Hezká ano, jenže to bylo všechno. Až na ten zadek. Ten byl prostě neodolatelný a uhrančivý.

Třeba teď konečně přestane mít vlhké sny o tom, že ji jednou dostane. A možná si konečně najde nějakou jinou, která bude na rozdíl od Angie stát o jeho společnost. Rozhodně kvůli ní nebrečel do piva, v životě už párkrát košem dostal a občas to zabolelo, ale nikdy se kvůli tomu nelitoval. Přesto mu její přítomnost z neznámého důvodu bránila hledat nějakou jinou. Po druhém odmítnutí ji už na rande pozvat nezkoušel, znal ale svou soupeřivou povahu dost na to, aby si uvědomoval, že část jeho já – například penis – zůstává zaměřená na ni a odmítá se vzdát.

Až odsud Angie zmizí, bude to pro něj přínosné i z pracovního hlediska, jeho klientela se tím ještě víc rozroste. Možná bude dokonce muset začít zájemce odmítat…

Vtom ho něco napadlo, připomínalo to blesk z čistého nebe. Naprosto geniální řešení, a přece tak nestandardní, že se tu myšlenku automaticky pokusil zapudit. Nepřistoupila by na to ani za nic… Nebo ano? Ne. Možná.

Možná?

Zatraceně! Mohlo by to vyjít.

Ohlédl se k oknům Harlanovy realitní kanceláře, pak na silnici, kde z modrého fordu zbývala jen malá tečka v dálce.

„Sakra, proč to nezkusit?“ zabručel sám pro sebe. Přešel parkoviště a vyběhl po schodech nahoru. Harlan ho musel slyšet, protože schody pod jeho kroky hlasitě duněly. Když vešel, Harlan upíral s tázavým výrazem oči na dveře.

„Dare,“ konstatoval trochu překvapeně. „Myslel jsem, že se vrací Angie. Nedáš si se mnou kafe?“

„Díky,“ odpověděl. Kafe ze zásady neodmítal. Člověk nikdy neví, kdy se dostane k dalšímu. Došel ke kávovaru a nalil jeden hrnek sobě, druhý Harlanovi. „Mléko, cukr?“

„Černou a sladkou.“

„Kolik lžiček?“

„Dvě.“

Nasypal do hrnku dvě lžičky, zamíchal a podal šálek Harlanovi. Posadil se do jednoho ze čtyř křesel pro klienty, jimiž byla kancelář vybavena. „Angie mi říkala, že prodává dům,“ nadhodil nakonec, protože usoudil, že kávový rituál zastal úlohu společenských formalit. „Kolik za něj chce?“

Třetí kapitola

Angie svírala volant a sledovala silnici před sebou. Oči ji pálily, ale pláči se bránila. Stejně ji na brek nikdy moc neužilo. Vlastně se pořádně zhroutila jen jednou, když se znemožnila na vlastní svatbě. Nebýt toho záchvatu, nemusela by se později tolik stydět. Od té doby si byla jistá, že pláč není jen ztráta času, ale i cesta do pekel.

Natožpak brečet kvůli Callahanovi. Nemá proč. Nemají nic společného kromě toho, že si navzájem konkurují ve stejné branži. Necítila k němu žádné pouto. Jestli jí bylo něco líto, tak že musí prodat dům. Vyrůstala v něm. Otec to v západní Montaně miloval, měl rád zdejší lidi i svou práci. Má tu hrob. Odejít odsud bylo jako opustit ho.

Ale tak to není. Přestěhuje se, nemá na vybranou. V duchu si však přísahala, že sem minimálně jednou do roka přijede a postará se o otcův hrob, přinese mu květiny a popovídá si s ním, jako by ji slyšel. Když někdo zemře, láska neskončí. Bude ho ctít do konce života. Byl to dobrý člověk a vychoval ji sám, protože matka od nich odešla s nějakým slizkým chlapem, když byly Angie necelé dva roky.

Otec jí stačil. Netušila, kde matka je nebo jestli vůbec ještě žije, a popravdě jí to bylo jedno. Nikdy nezadala do vyhledávače na internetu matčino jméno a rozhodně se nenamáhala najímat soukromého detektiva. Otec ji vychoval, podporoval ji a miloval a po fiasku se svatbou ji zahrnul pochopením a útěchou. Neměla mu to jak jinak oplatit, než že bude ctít jeho památku, proto byla rozhodnutá, že dokud toho bude fyzicky schopná, bude pečovat o jeho hrob.

„K tomu mi dopomáhej Bůh,“ řekla nahlas a cítila se trochu lépe, protože takhle jí to připadalo o něco závaznější, jako by podepsala smlouvu. Nepřesekne všechna pouta. Bude žít jinde a nakonec se tam začne cítit doma podobně jako po čase v bytě v Billingsu. Přizpůsobit se neznamená zapomenout.

Myšlenky na otce jí připomněly, že by se raději měla zaměřit na klienty, kteří mají pozítří přijet. Chad Krugman, jeden z nich, s ní na výpravě už jednou byl, přesto si na něj téměř nevzpomínala. Nebylo na něm nic pozoruhodného, co by člověku uvízlo v paměti. Naštěstí měla jeho fotografii s jelenem, kterého skolil jeho obchodní partner, jehož tehdy přivezl s sebou. Jinak by si vůbec nevybavila, jak vypadá. Patřil k lidem, za jakými se nikdo dvakrát neohlédne: menší, ale ne tak malý, aby to člověku uvízlo v paměti, s řídnoucími vlasy a mírně povoleným břichem. Ani ošklivý, ani hezký. Prostě… tak trochu neviditelný.

Dokonce i když si prohlédla snímek, dělalo jí potíže zapamatovat si jeho tvář. Zato jednu věc si uchovala v paměti jasně, a sice že nejde o zkušeného zálesáka ani excelentního střelce. Když si její služby objednal loni, získala během výpravy dojem, že ho lov nijak zvlášť nebaví a raději by byl někde úplně jinde, a tak nechápala, proč letos znovu přijede. Vlastně jí to bylo lhostejné, hlavně že dorazí. Peníze se budou hodit. Lovecká sezona brzy skončí, a pokud nějaký profesionální fotograf nezatouží po snímcích zasněžených hor do časopisu, bude v zimě bez práce.

Třeba se Harlanovi přece jen podaří rychle sehnat kupce. Měla by si začít hledat nové bydlení, a to co nejdřív. První a nejtěžší krok už udělala, teď musí dát věci do pohybu. To byla ta její racionální povaha. Jakmile se rozhodla, co bude dál, okamžitě jednala.

Nejdřív se ale musí postarat o zakázku a připravit se na výpravu. Poslala Chadu Krugmanovi mail s prosbou o bližší specifikaci Mitchella Davise, klienta, kterého měl s sebou přivézt. Jestli už někdy lovil, jaké má zkušenosti, co přesně si představuje, jaké potřebuje povolení a podobně. Pan Davis byl očividně zkušenější než Chad, protože se rozhodl skolit baribala.

Ta zpráva Angie vůbec nenadchla, medvěd obvykle nebýval cílem jejích výprav. Naopak se během lovu snažila medvědům vyhnout, trochu se jich totiž bála. Dobrá, víc než jen trochu, ale snažila se nedávat najevo, jak ji zneklidňují, protože o nejistého průvodce nikdo nestojí. Důvěřovala svým schopnostem vystopovat medvěda, to však nebyla útěcha, protože žádného najít nechtěla – vůbec žádného, hnědého, černého, velkého ani malého. To se Krugmanův klient nemůže spokojit s losem? U losa nehrozí, že by je začal honit po lese a nakonec sežral. Zato medvědi jsou nebezpečné a zatraceně silné šelmy.

Pokoušela se zapomenout na strach a raději přemýšlela o tom, jak by svým zákazníkům zajistila bezpečí. Při výpravách vždycky dodržovala všechna bezpečnostní pravidla týkající se jídla a odpadků, nosila s sebou dvě velké plechovky s pepřovým sprejem proti medvědům a ujistila se, že všichni členové výpravy se chovají obdobně. Nezapomínala, že pepřový sprej působí na medvědy zhruba stejně jako na lidi, a tak se někdy může stát, že posprejovaný se pustí do toho, kdo drží sprej v ruce. Sice neměla v úmyslu střílet, přesto si sehnala dostatečně silnou munici, aby to mohla udělat, kdyby došlo na nejhorší.

Už zajistila, aby v pronajatém tábořišti měli základní vybavení, ale pořád toho zbývalo hodně zařídit. Tábořiště bylo poměrně jednoduché, jen pár stanů, nafukovacích matrací a přenosná toaleta. Zbytek věcí budou muset přinést s sebou. Jídlo a vodu pro tři a dost krmení pro koně. Krugman s Davisem si přivezou svoje zbraně a střelivo, takže tohle má vyřešené, ale týden v horách člověk nesmí podceňovat. Pokusí se umožnit klientovi vystřelit na medvěda, ale především je musí dostat zpátky živé.

Zhruba sto deset kilometrů západně a šest kilometrů severně od tábořiště, které Angie pronajala, se šoural obrovský baribal. Zastavil se, otočil hlavu za dráždivým pachem, který k němu zavanul, bezchybně odhadl jeho původ a místo. Spokojeně se začal prodírat mezi stromy a podrostem až na mýtinu. Na kraji zůstal stát a sledoval výjev před sebou. Nebyl hladový, ráno se pořádně nažral, skolil totiž starého losa. Na svahu před ním probudilo jeho zájem nic netušící stádo ovcí, zejména napůl odrostlé jehně, které si ustlalo v trávě, zatímco matka se šla pást o kus dál.

Potravní konkurence nebyla tak velká jako dřív. Samice už vesměs zalezly do svých doupat a starší medvědi, kteří měli nejlepší za sebou, se v poslední době také moc neukazovali, protože se blížila zima. Prozatím zůstávalo počasí relativně mírné a medvěd tedy dával přednost lovu před hledáním doupěte, v němž přezimuje. V posledních několika dnech se dostal na území dvou medvědů, dva dny předtím se porval se skořicově zbarveným samcem, který souboj nepřežil.

Baribal byl tři roky starý, velký a statný, vážil přes dvě stě padesát kilogramů. V létě se poprvé spářil a také zabil a sežral svého prvního člověka. Snadná kořist, neuměla utíkat tak rychle jako ovce nebo kozy, neměla drápy ani tesáky, aby se mohla bránit. Maso bylo bez srsti a sladší než ostatní. Ten muž byl náhodný turista, nikdo si ho ani nevšiml a nikomu nescházel, což medvěd nemohl tušit. Ale i kdyby, stejně by mu to bylo jedno. Zvířecí instinkt mu vyslal jasnou zprávu – snadná kořist. Pokud by na ni ještě někdy narazil, rozhodně by se nenechal dvakrát pobízet.

Neměl smysl pro humor, ale zabíjet ho bavilo. Jakmile spatřil nebo ucítil kořist, šel po ní. Poháněl ho náhlý příval energie, vidina horké chuti čerstvého masa a krve, zkáza, dokonce i strach, jehož vůni cítil, když skolil svou oběť. Příroda ho k tomu dobře vybavila dravostí, prohnaností, neobvyklou velikostí, silou i rychlostí.

Pozoroval ovce. Stádo stálo po větru a studený horský vítr k němu nesl ostrý a jasný pach, který v něm rozdmýchával touhu zabíjet. Pomalu se proplétal mezi stromy, kdykoli některá z ovcí zvedla hlavu a rozhlédla se, zůstal bez hnutí, dokud se znovu nezačala pást. Velký beran se otočil a zadíval se přímo tam, kde medvěd číhal. Baribal už nezjistil, jestli si ho beran všiml, protože nečekal. Instinkt zabít mu velel, že je čas zaútočit. Vyřítil se z podrostu se vší vervou, svaly napjaté, drápy se mu zarývaly do země.

Stádo se okamžitě rozprchlo. Jehně bečící strachy se zvedlo a rozběhlo se k matce. Medvěd jen máchl prackou po jeho zadních nohách. Vytryskla krev. Jehně nebylo novorozeně, hbitě skočilo vpřed a dostalo se z predátorova dosahu. Po dalších třiceti metrech baribal pochopil, že o kořist přišel. Ovce se rozutekly po svahu do míst s nejkamenitějším terénem.

Medvěd zuřil, vybíjel si vražedný vztek na okolní vegetaci, vytrhával celé trsy, lámal keře, posílal ze svahu kameny velké jako jeho hlava. Nakonec se unavil a zastavil se. Začichal a zamručel. Ovce zmizely. Nezaznamenal zajímavý pach. Dobře hodinu hrabal v porostu, hledal ořechy nebo hmyz, ale s blížící se zimou toho venku moc nezůstalo. Po nějaké době zvedl hlavu a znovu začichal. Po výbuchu vzteku měl žízeň a tentokrát smysly vyladil na pach čerstvé vody. Ten vzápětí ucítil a spolu s ním něco ještě zajímavějšího. Otočil se správným směrem a s jasným cílem se pustil po svahu dolů.

Turista se jmenoval Daniel Warnicki. Bylo mu dvacet tři, na jaře dostudoval Kalifornskou univerzitu v Berkeley, zatím ale nenašel uspokojivé zaměstnání. Ve dne dělal námezdní práce, po večerech pracoval jako číšník v oblíbeném baru. Stálo za zmínku, že se výše spropitného blížila tomu, co si vydělal přes den. Někdy měl dlouhé směny, ale byl mladý a peníze navíc znamenaly, že si mohl občas dovolit podobnou výpravu.

Zastavil se v zatáčce úzké stezky, opřel se o silnou těžkou hůl a rozhlédl se po nádherné krajině, která se před ním otevírala. Spatřil překrásné údolí s klikatícím se potokem s písčitými břehy a bílou pěnou, jak voda stříkala přes balvany, svažující se zelenou stráň, která ztratila podzimní barvu, ale získala novou, výraznější perspektivu, když se teď všechny křivky jasně rýsovaly. Nad tím vším se k průzračně jasné modré obloze tyčily majestátní rozeklané vrcholky hor.

Zhluboka dýchal. Být tady venku mu připadalo opojné. Vzduch byl tak čistý, jako ve městě nikdy, výhled nádherný a ticho tak hluboké, že slyšel vlastní dech. Miloval ten pocit zůstat ztracený uprostřed lesů, sám, široko daleko jediný člověk. Pryč od výfukových plynů, vyzvánění mobilních telefonů, textových zpráv, neustálého shonu lidí a strojů. Jen on, hory a obloha.

Tohle ho bavilo. Jeho představa zábavy se ne vždy shodovala s představami přátel – nebo jeho dívky –, ale pro něj tohle představovalo dokonalost. Zatímco pro ostatní znamenalo táboření spoustu alkoholu, nafukovací matrace a McDonald’s v dosahu, jeho lákal přírodní způsob. Občas vyrazil i s kamarády, ale v přírodě chtěl mít jasnou hlavu. Rád spal v obyčejném spacím pytli. Možná to bylo hloupé, ale připadal si, že se aspoň trochu blíží osadníkům, kteří se před sto padesáti lety museli spokojit s pouhou dekou na přikrytí.

K jídlu si vystačil se směsí ořechů a sušeného ovoce a čistou vodou. O to víc si pak doma vážil měkké matrace v posteli a teplé večeře.

Přítelkyni Heather někdy trochu rozčilovalo, když odjel na dva nebo tři dny do přírody, ale společnost mu nenabídla. Jednou jí to stačilo. A popravdě i jemu. Heather neuměla ocenit ticho. Mluvila, mluvila a mluvila, což odhánělo lesní zvěř, navíc si vesměs jenom stěžovala. Buďto byl výšlap moc náročný, nebo jí bylo moc zima, pak zase moc horko, anebo měla žízeň, hlad, bolely ji nohy, štípali komáři. Heather zkrátka nebyla přírodní typ. Chodili spolu osm měsíců, a i když ji miloval, nebyl si jistý, jestli se skutečně ožení se ženou, které připadají nehty a boty důležitější než… tohle.

Když o tom tak přemýšlel, napadlo ho, že ona možná má podobné pochybnosti o něm. Proč by si měla vzít člověka, který se vyžívá v něčem, co sama nesnáší? Nadhodil si batoh a s myšlenkami na Heather pokračoval v cestě. Možná není dokonalá, ale má i své světlé stránky. Vadí jí, že se několikrát do roka sbalí a odjede, ale nikdy se mu v tom nesnažila zabránit. Neplakala, nevyváděla, neprohlašovala, že ji nemiluje, když chce něco dělat bez ní. Naopak mu koupila přenosnou GPS a plechovku pepřového spreje proti medvědům.

Ani jedno nepotřeboval, ale aby byla spokojená, obojí si vzal s sebou. GPS byla Dannymu v podstatě k ničemu, protože se nikdy v životě neztratil. Jako by měl v hlavě zabudovaný kompas. Vždycky věděl, kde je a jak se dostane do cíle. A pokud šlo o sprej proti medvědům, byla to jen zátěž navíc. Pochyboval, že by ho někdy využil. Ve všech příručkách o medvědech psali, že se lidem snaží vyhýbat stejně jako lidé jim. Přesto měl sprej pro jistotu ve snadno dostupné kapse – kvůli Heather. Vzal ho s sebou. Kdyby se náhodou zeptala, jestli ho má, nedokázal by jí s čistým svědomím lhát do očí.

Znovu se zastavil a obdivoval další nádherný výhled, který se mu otevíral mezi modříny. Vytáhl digitální fotoaparát. Fotografování byl jeden z jeho velkých koníčků, už si z hor přinesl hezkou řádku krásných snímků. Nebyly sice tak dokonalé, aby je mohl prodávat, ale jemu stačily. Když se na ně později díval, zpětně si vybavoval samotu a vnitřní klid, jež cítil.

Není divu, že nemůže najít zaměstnání, které by mu vyhovovalo. Měl se narodit před dvěma sty lety a být horalem. Usmál se, udělal pár fotek, zkontroloval, jak se povedly, a vrátil fotoaparát do kapsy.

Za zády zaslechl zašustění. Otočil se. Vzápětí se mu málem zastavilo srdce. Chvíli mu bylo na omdlení, jako by mu všechna krev z hlavy stekla do žaludku. Mozek se snažil zpracovat, co vidí, protože to bylo naprosto absurdní. Medvěd baribal, ani ne třicet metrů od něj. Blížil se přímo k němu. Obrovský medvěd. Věděl, že tu medvědi žijí, ale nikdy žádného nezahlédl ani z dálky.

Chvíli jen stál a mžikal, jako by ho šálil zrak. Možná že když bude mrkat dost rychle, medvěd zmizí. Jenže to se nestalo. Ne, pořád tam je a blíží se. Danny zůstal několik vzácných vteřin jako ochromený a upíral oči na obrovské tlapy šelmy. Snažil se rozpomenout na rady při setkání s medvědem.

Nedívat se mu do očí.

Pomalu couvat.

Mluvit tichým klidným hlasem.

Vážně? Mluvit na něj? Jako kdyby rozuměl?

„Hodný medvěd.“ Hlas se mu trochu třásl, přesto se snažil, aby to znělo co nejkonejšivěji, a pomalu přitom couval. Neodvažoval se ohlédnout, kam šlape. Bože, prosím, hlavně teď nesmím upadnout. „Hezký, velký medvěd.“ V ústech měl takové sucho, že nemohl polknout, a tvořit slova bylo nesmírně obtížné. „Kde ses tu, kruci, vzal?“

Proboha, je tak obrovský! Danny pomalu spustil ruku dolů a dával si přitom záležet, aby nedělal nečekané nebo prudké pohyby, které by šelmu vyplašily. Nahmatal plechovku s pepřovým sprejem. Napadlo ho, jestli jím medvěda naopak nerozzuří. Skutečně to může fungovat? Kapsa byla zapnutá, aby plechovka nevypadla. Začal zápolit s knoflíkem.

Medvědi se mají mít před lidmi na pozoru. Zatím vždycky slýchal, že takové zvíře by mělo pelášit pryč od něj, ne se k němu vytrvale blížit. Ničím medvěda nevyprovokoval, tak jak to že neodchází?

Bylo tomu právě naopak. Každý jeho krok vpřed znamenal minimálně Dannyho dva vzad, aby mezi nimi udržoval stejnou vzdálenost. Instinkty v něm řvaly, aby se dal na útěk, ale bojoval s nimi. Věděl, že tohle je pravidlo číslo jedna: neutíkat. Člověk nemá šanci utéct medvědovi, útěk navíc automaticky vyvolá pronásledování.

Voda. To je ono. Medvěd míří k potoku a on mu stojí v cestě. Nejlepší bude opustit stezku šikmo, nechat medvěda projít a pak se pokusit dostat od něho co nejdál.

Zariskoval a krátce se ohlédl, protože sejít z cesty znamenalo postupovat mnohem náročnějším terénem. Posunul se doprava a nahoru. Nalevo byla půda schůdnější, napravo se zvedal skalnatý sráz s velkými balvany, za kterými by se mohl ukrýt. To mu připadalo nejvhodnější. Jen kdyby se k nim dostal, aniž by vyprovokoval útok té bestie.

Opíral se o hůl, aby neupadl. Napadlo ho, jestli by mu proti medvědovi k něčemu byla. Kolik ta stvůra váží? Dvě stě, možná dvě stě padesát kilo? Medvěd by ji přelomil jediným máchnutím obrovité tlapy.

Konečně se mu podařilo rozepnout kapsu kalhot – musel myslet na tolik věcí najednou – a vytáhnout sprej. Plechovka se v ruce zdála děsivě malá. Potřeboval by mnohem větší dávku, nějakou velkou nádobu… Několik velkých. Kdyby se ta obluda rozhodla zaútočit, spíš by mu pomohla puška. Neměl lov v lásce a zbraň nikdy nenosil. Chodil sem, aby se dostal přírodě blíž, aby si vychutnal samotu a krásu hor.

Právě v tu chvíli ho samota tolik nevzrušovala a krásu taky neviděl, protože nedokázal vnímat nic kromě zplihlé srsti, zubů, drápů a smrtonosně tmavých očí. Vzpomněl si na Heather. Nejspíš měla pravdu, když ho nabádala, aby se držel poblíž civilizace. Litoval, že nezůstal doma. Jestli se z toho dostane, možná s výpravami do divočiny úplně skončí. Nebo si aspoň pořídí mnohem větší plechovku s pepřovým sprejem.

Na prudkém svahu klopýtl, ale narovnal se a zachytil keře.

Medvěd opustil stezku a šel rovnou za ním.

Proboha. Takže žádná voda, chce jeho.

Ale tak se přece medvědi nemají chovat! Nepřilákal zvíře pachem jídla, nešlo o samici bránící mláďata, medvěd se nezdál nemocný ani zraněný. Za normálních okolností by na člověka útočit neměl. Grizzly, to je něco jiného, ti jsou agresivnější, ale baribal má být krotký.

Možná je jen zvědavý. Dannymu to bylo jedno, chtěl jen, aby se ta nestvůra nepřibližovala. „Jdi pryč,“ pokusil se říct autoritativně, ale vyznělo to jako hlas malého děcka.

Medvěd sklonil hlavu a zakýval jí ze strany na stranu. Ze chřtánu se vydralo zamručení. Danny neobratně odjistil bezpečnostní pojistku na spreji a napřáhl ruku. Vítr… Kterým směrem vlastně vane? Nechtěl schytat dávku pepřového spreje rovnou do obličeje. Zleva. Cítil vítr na levé tváři, takže by měl sprej na medvěda vypustit z levé strany. Jak je asi daleko? V instrukcích na plechovce stálo, že dosah činí deset metrů, nebo tak nějak. Takže ještě ne. Medvěd není dost blízko.

To ho má nechat přijít blíž?

V tu chvíli medvěd zaútočil. Zařval a tlapami se odrazil od země.

Seběhlo se to tak rychle, že Danny téměř nestihl zareagovat. Začal stříkat sprej, ale medvěd se blížil i skrze žlutý mrak. Vzápětí Dannymu podjela noha. Upadl na záda, stržený vahou batohu, a zůstal bezmocně ležet jako želva na krunýři. Najednou na něm přistál medvěd. Bylo to jako lavina z masa, chlupů a drápů. Prudký náraz. Ohlušující řev, horký a odporný zápach, mastná a zplihlá srst. Zahlédl ještě dvě tmavé smrtící oči a v nich cosi zlého a znepokojivě inteligentního.

V plechovce zbývala trocha spreje. Dannymu se podařilo zmáčknout rozprašovač a zasáhnout medvěda, ale byl tak blízko, že stejnou dávku schytal i on. Rozkašlal se, svět se mu rozmazal před očima. Slepě máchal holí a snažil se ji dostat mezi sebe a zvíře, jako by mohl zadržet ty stovky kilogramů něčím, co v porovnání s medvědem připomínalo párátko.

Baribal zafrkal a zatřásl hlavou. Danny se pokusil odplazit, ale v tu chvíli se vymrštila obrovská tlapa, zasáhla ho do hlavy a servala kůži i s vlasy a částí obličeje. Zaslechl výkřik utrpení, hlasitý a zoufalý, ale jakoby odněkud z dálky. Necítil bolest, takže ten hlas nejspíš nepatřil jemu. Možná je nablízku někdo, kdo by mu mohl pomoct, kdo by…

Medvěd se mu zahryzl do hlavy.

Na kratičký okamžik k němu znovu dolehl křik, mísící se s hrubým a hlasitým medvědím chroptěním. Pak už nebylo nic.

Čtvrtá kapitola

Následujícího dne vstala Angie za úsvitu a pustila se do práce. Den před odchodem na výpravu byl vždycky nejnáročnější. Otec postavil pro zákazníky tři malé sruby, do kterých se vešlo jedno lůžko a koupelna, na přenocování to stačilo. Dnes musí dva uklidit a povléknout postele, donést čisté ručníky a podobně. Dokud otec ještě žil a během prvního roku, kdy se sem vrátila, měli dost peněz, tak si na úklid vždycky někoho najímali. Od té doby už to dělala sama.

Kromě toho že dala do pořádku sruby a přišel Harlan, aby pořídil fotografie kvůli inzerátu, opravila základní nedostatky v domě. Žila sama a občas nechávala menší problémy na později, jenže ty se hromadily a než se nadála, byla z toho lavina, která ji hrozila zavalit.

Klienti měli přiletět odpoledne do Butte, kde jim v půjčovně zamluvila automobil. Letecká přeprava zbraní je nesmírně komplikovaná, proto je poslali napřed zásilkovou službou. Balíky dorazily před čtyřmi dny. Angie obstarala veškerá povolení, lovci vlastnili licenci na používání zbraní, všechno bylo připraveno. Dnes jim musí zajistit večeři, a tak se pustila do přípravy vydatného guláše.

Krátce po poledni byla víceméně se vším hotová. Seděla u kuchyňského stolu, na půl ucha poslouchala televizi a dokončovala balení zásob. Měla seznam, který si před každou výpravou vytiskla, a sbalenou položku si odškrtla. Patřila k nim i lékárnička, potraviny v plechovkách nebo sušené, sprej proti medvědům – velké plechovky s nejvyšší povolenou koncentrací pepře, čtyři pro každého –, silné LED svítilny s novými bateriemi a další potřebné věci. Angie nebrala bezpečnost na lehkou váhu. Nelovila, jen vedla výpravu, přesto měla pušku vyčištěnou, puškohled seřízený a dostatek nábojů… Jen pro všechny případy.

Zaslechla zvuk motoru. Když se podívala z kuchyňského okna, uviděla Harlana, který právě vystupoval z vozu. Kávovar měla připravený, takže cestou ke dveřím jen stiskla tlačítko.

„Pojď dál,“ zavolala na něj ze dveří. „Zrovna vařím kafe.“

„Tak to si dám líbit.“

Dokud byl naživu otec, chodíval k nim Harlan často, ale tohle byla jeho první návštěva od chvíle, kdy se vrátila domů. Se zájmem se rozhlédl po kuchyni, zaregistroval změny, například nově nalakované skříňky a vybavení. Přístroje nebyly výdobytek moderní techniky, přesto naštěstí všechny poměrně zánovní. Sotva by si je teď mohla dovolit vyměnit.

„Vypadá to tu dobře,“ řekl uznale. „Líbí se mi ta barva.“ Jako muž by barvě nepřikládal žádnou důležitost, ale jako realitní agent věděl, co se prodává a co ne.

Zasmála se. „Každá je lepší než to, co tu bylo dřív.“ Rozhodně se nepovažovala za kdovíjakou aranžérku, ale stará vybledlá a odlupující se tapeta vypadala příšerně už předtím, než se odstěhovala. Když se vrátila, působilo to přímo tragicky. A tak když tapetu oškrábala a vymalovala barvou v odstínu bílé kávy, jednoduše to muselo být zlepšení.

„To je fakt.“ Harlan si sundal kabát a klobouk a odložil je na věšák u dveří. „Už jsem tu dost dlouho nebyl, vylepšilas ještě něco?“

„Osvětlení, vymalovala jsem, celkově jsem to tu dala do pořádku. Takže není třeba řešit nic zásadního. Provedu tě.“

Dům nebyl přepychový, ale postavený byl poctivě. Všechno nakonec jednou potřebuje novou střechu a údržbu, ale otec se o domek staral – až na kosmetické detaily jako tapety – takže ji žádné závratné náklady nečekaly. Zatím nejdražší byly nové úchytky kuchyňských skříněk.

Všude vymalovala, zbavila se zbytečností, z ložnice udělala pokoj pro hosty. Nějak se jí nechtělo stěhovat do otcova pokoje. Vrátila se do svého, protože tak jí to připadalo přirozené. Občas měla mezi klienty manželské páry, a pokud se jí zamlouvali a nevadilo jí být s nimi pod jednou střechou, ubytovala je v pokoji pro hosty místo v malých srubech, určených pouze pro jednu osobu.

Harlan jí blahopřál, jak si poradila s domem, ale snímky nepořídil, přestože původně přijel právě kvůli tomu. Dokonce si ani nevzal fotoaparát, pokud ovšem neskrýval v kapse nějaký malý kompakt.

„Nechal sis foťák v autě?“

„Zapomněl jsem ho,“ odpověděl s provinilým výrazem.

Zaskočilo ji to. Zítra ráno odchází na výpravu, která bude možná trvat celý týden. To by mohlo znamenat přinejmenším týdenní zdržení zveřejnění inzerátu. Trochu při té představě panikařila, přesto nasadila úsměv: „Aspoň máš výmluvu proč se zase stavit.“

„To je pravda.“ Vrátil se za ní do kuchyně a sedl si ke stolu, zatímco Angie nalévala kávu. Do jeho šálku nasypala dvě lžičky cukru, do svého jednu. Pak se posadila.

Harlan kývl na zásoby rozložené na kuchyňském stole, kde zbývalo sotva místo na dva hrnky. „Vypadá to na dlouhou výpravu.“

„Tak týden, i když člověk nikdy neví. Jestli se jim povede ulovit kořist první den, budeme hotoví hned.“

„Sběratel trofejí?“

„Ano. Ohledně masa už jsem všechno zařídila.“ Podle zákona se maso z uloveného zvířete nesmělo vyhodit, tím pádem obvykle končilo v útulku pro bezdomovce nebo u některé ze sociálně slabších rodin.

„Jaké máš klienty?“

„Jeden tu před časem byl, jmenuje se Chad Krugman. Je celkem nenáročný, ale žádný velký lovec. Davis, ten druhý, je zřejmě jeho obchodní partner. Počítám, že to má být nějaká drsnější varianta předvádění se při golfu.“

Harlan se zatvářil vážně. „Buď opatrná.“

„To jsem vždycky.“ Věděla přesně, jak to myslí. V dokonalém světě by se žena průvodkyně nemusela ani s pánskou výpravou ničeho bát, ale svět měl k dokonalosti daleko a Angie nebyla hloupá. Nejenže na výpravy chodila vždycky ozbrojená, některému sousedovi pokaždé oznámila, kde bude, s kým a kdy se má vrátit. Klientům jasně řekla, že jejich jména nahlásila svým známým, což považovala za nejlepší pojistku.

Přesto pro jistotu brala hormonální antikoncepci, s nikým neflirtovala, spala lehce a s puškou po ruce. Samozřejmě by si nedokázala poradit se vším, a kdyby se na ni vrhli dva muži najednou, těžko říct, jestli by se jim ubránila. Zato si byla jistá, že s jedním by si poradila. Zkrátka si zajistila takové bezpečí, jaké bylo za daných okolností možné, a s tím se musela spokojit.

Skutečně postrádala jen jednu věc. Otec si pořídil satelitní telefon a pro všechny případy ho bral s sebou na výpravy. Ze začátku jej používala, ale pak musela snížit náklady a telefon byl jednou z prvních věcí, které obětovala. S ním si přece jen připadala bezpečněji. Naštěstí se za celé ty roky do žádné akutní nouze nedostala. Vlastně ani její otec, přesto telefon nosil.

Firmu modernizoval i jinak. Nakoupil terénní vozy, nejraději ale jezdil s klienty na koních, aby jim zprostředkoval intenzivnější zážitky. Měla koně prodat hned ten první rok a nechat si auta, jenže sentiment převážil zdravý rozum. Nechala si ty penězožrouty, protože je měl otec rád. Jednoho z nich si obzvlášť oblíbila. Poslední rok o Jupitera přišla kvůli kolice, další kůň si zlomil nohu a museli ho utratit, takže jí nezbylo než koupit dvě nová zvířata, která neměla zdaleka tak ráda jako jejich předchůdce.

Takový je život.

V souladu se svým pravidlem říct někomu, kde bude, vytáhla kus papíru a napsala na něj veškeré informace. Pak jej posunula k Harlanovi. „Ozvu se, až se vrátím. Jestli do toho data, které jsem tu zmínila, nebudu zpátky, pošli za mnou záchrannou výpravu.“

Přikývl, složil papír a zastrčil do kapsy. Stejnou službu dělával jejímu otci. Upíjel kávu a těkal očima po místnosti. Angie neušlo, že už se zase tváří provinile. Něco ji napadlo. „Víš co, dojdu pro svůj foťák. Není asi tak dobrý jako tvůj, ale fotí slušně. Paměťovou kartu si klidně můžeš odnést s sebou, mám ještě jinou.“ Fotoaparát byla další věc, kterou měla vždycky u sebe. Zvěčňovala úspěšné lovce pro případ, že si nevzali vlastní přístroj.

„To nebude třeba,“ řekl rychle a zčervenal. „Musím ti něco říct.“

Nechápavě na něj hleděla. Připadal jí rozpačitý a nervózní, což bylo divné. „Je nějaký důvod, proč se ti do toho prodeje nechce?“ Nic jiného ji nenapadalo.

„Samozřejmě že ne, o to vůbec nejde. Nepřijel jsem pořídit fotky, protože už kupce mám.“

„Tak brzy?“ Angie se překvapeně opřela do židle. Nebyla si jistá, jestli ji to těší, nebo děsí, ani v nejdivočejších snech si nepředstavovala, že se dům prodá tak rychle. Ušetří jí to sice spoustu peněz, ale ještě se na odchod nestačila duševně ani fyzicky připravit, takže ji to trochu vyděsilo. Harlan musel její inzerát okamžitě uveřejnit, nebo možná upozornil někoho, kdo…

Pak ji napadlo něco hrozného. Řekla o tom jen jednomu člověku a ten se nepochybně nemůže dočkat, až odsud zmizí.

„A koho?“ Snažila se udržet neutrální tón, nic nedat znát, ale z Harlanova výrazu poznala, že se jí to nepodařilo… Možná mhouřila oči a zatínala zuby. Ani nezúčastněný tón nemůže zamaskovat smrtonosný výraz.

„Darea Callahana.“

Vzkypěla v ní zlost. Snažila se ji potlačit, být rozumná. Koneckonců ten dům prodat potřebuje, a čím dřív tím líp. Callahan jí vlastně udělal službu, nejspíš si to ani neuvědomil. Sice by si přála jiného kupce, kohokoli kromě něj, ale bude se s tím muset vyrovnat.

Harlan zakašlal. „Včera jsem se náhodou podíval z okna a viděl tě s ním na parkovišti. Počítám, že nemáte nejlepší vztahy.“

„Mírně řečeno,“ utrousila. „Nebýt jeho, nemusela bych se stěhovat.“ Vzdychla, promnula si tvář a chvíli se dívala z kuchyňského okna, než se vzpamatuje. No dobře. Rozčílilo ji to tak, že by nejradši začala chrlit oheň. Je třeba to překonat. Podepsala s Harlanem smlouvu. Jestli je Callahan ochotný zaplatit její cenu, je ze zákona povinná dodržet smlouvu. Tak proto je Harlan tak neklidný. Ví, že ji Callahan chytil do pasti, a ví, že tou pastí je on sám.

„Přišel ke mně do kanceláře, hned jak jsi odjela. Dnes ráno se objevil po schůzce s bankéřem a udělal nám nabídku.“

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co řekl. Okamžitě se otočila zpátky. „Nabídku?“ To je přece něco jiného než uzavřít kupní smlouvu, jak by to Harlan formuloval, kdyby Callahan souhlasil s její cenou.

„Ano.“ Nervózně otáčel hrnkem. „Slevila bys třicet tisíc?“

Angie vyskočila ze židle. Měla takový vztek, že už nedokázala sedět. Opřela se o dřez a dívala se ven z okna. Ten parchant! Ten zatracený mizera a ubožák! Dobře ví, jak je na tom a že jí nic jiného nezbývá, uvědomuje si, jak špatně se v současné době prodávají nemovitosti. Je zahnaná do kouta a on se toho nezdráhá využít, aby získal dům za směšnou cenu. Samozřejmě s Harlanem nasadili takovou, aby měla trochu prostoru manévrovat a případně slevit, ale ne třicet tisíc dolarů!

Pravda, nabídku nemusí přijmout, protože není ochotný zaplatit plnou cenu. Jenže jestli odmítne, nemá žádnou záruku, že se objeví někdo jiný. Možná bude později tak zoufalá, že dům prodá ještě laciněji. A co hůř, potřebuje Harlan provizi, byť ze zlevněné ceny? Samozřejmě. Jak je to dlouho, co naposledy něco prodal?

Tratit bude nevyhnutelně v obou případech. Tak jako tak přijde o peníze. Čím déle bude prodej odkládat, tím vyšší budou provozní náklady. Kdyby nabídku přijala hned, částečně tím vykompenzuje nižší cenu.

Zatvrdila se, zhluboka se nadechla a zachovala se jako dospělá. „Udělej mu protinabídku. Sleva deset tisíc.“ Získá aspoň trochu času, než se vrátí z výpravy, ale zas ne tolik, aby to poznala na výši provozních nákladů. A kdoví? Třeba na její návrh přistoupí. Možná chce skutečně vyjednávat. Třeba nemůže sehnat celou částku, proto jí udělal nižší nabídku, aby získal čas dát peníze dohromady. Možné je všechno. Ne pravděpodobné, natolik o něm nepochybovala, ale možné ano.

Harlan si oddechl. „To je rozumná řeč. Bál jsem se, že rovnou odmítneš.“

„Kdybych si to mohla dovolit, udělala bych to. Jenže v tom případě bych nic neprodávala.“

„Já vím.“ Když už se trochu uvolnil, konečně se pořádně napil kávy. „Vyřídím mu to a uvidíme, co na to řekne. Mezitím se dohodnu s inspektorem přes nemovitosti a odhadcem. Souhlasíš?“

„Ano. Dám ti klíč pro případ, že bys je sehnal dřív, než se vrátím.“

Náhradní klíč měla u sebe v pokoji. Vytáhla jej ze zásuvky psacího stolu a chvíli jen stála a tiskla ho v ruce. Dokáže to. I kdyby byl Dare Callahan jediný zájemce, i kdyby ho nemohla odmítnout, zvládne to.

Jistě si uvědomuje, že když neustoupí, může mu dělat protinabídky třeba do skonání světa, jenže nakonec bude stejně muset přijmout. Je to prostě parchant.

Byla tak rozčilená, že jakmile Harlan odešel, posadila se k počítači a napsala e-mail kamarádkám z Billingsu. „Že neuhodnete, co za pitomce chce koupit můj dům se slevou třicet tisíc???“

Ne že by mohly udělat něco víc než se solidárně rozčilovat a navrhovat absurdní, leč uspokojivé plány na pomstu. To bylo na kamarádkách nejlepší – okamžitá bezvýhradná podpora bez ohledu na zdravý rozum nebo praktickou stránku. Všechny byly samozřejmě v práci, takže odpověď nečekala obratem…

Sotva na to stačila pomyslet, ozvalo se cinknutí signalizující nový e-mail. Přišel od Lisy, která s ní dřív pracovala v kanceláři v nemocnici. Psala jí ale domů, takže nejspíš jen shoda náhod. Otevřela zprávu.

„Koupila jsem si nový BlackBerry! Můžu mailovat, kdy chci. Ten dobytek. Člověk má hned sto chutí uříznout kus taliána.“

Angie odepsala: „Ten jeho by byl jedovatý.“

„Jestli se nedá ani jíst, tak k čemu je?“

Když se Lisa po několika podobných replikách omluvila, že se musí vrátit k práci, cítila se Angie už líp. Zachovala se jako inteligentní člověk a udělala protinabídku. Teď je míč na Callahanově straně hřiště a dokud se s ní Harlan znovu nespojí, nemá cenu se tím užírat. Čeká ji spousta práce, měla by se raději soustředit. S Darem Callahanem nic nenadělá, zato se může postarat, aby dobře odvedla svou práci. To snad něco znamená.

Jen litovala… Nemělo smysl na to myslet, protože minulost nic nezmění. Přesto cítila hluboký smutek, kdykoli na Darea pomyslela, smutek, který pohřbila pod silnou vrstvu vzteku, protože nic jiného nemělo smysl cítit. Život se zkrátka s člověkem nemazlí.

Když se tehdy viděli poprvé, sevřel se jí žaludek a rozbušilo srdce. Navzdory zdravému rozumu se nechala strhnout představami, co by mohlo být, kdyby… Vzpomínala si přesně na tu chvíli, kdy je představili v obchodě s krmivem, zrovna stáli vedle dvacetikilových pytlů se zrním. Zadívala se do jeho výrazné tváře, stíněné krempou černého klobouku, do zářivě modrých očí a málem se jí podlomila kolena. Pamatovala si, jak pevný byl stisk jeho teplé ruky, mozoly na jeho dlani. „Slečno Powellová,“ řekl jen a hlas zněl tak ochraptěle, že ji napadlo, jestli není nastydlý. Pak si všimla jizvy na hrdle a pochopila, že chraplavý hlas má napořád.

„Říkejte mi Angie,“ navrhla a on přikývl.

Pak na něj někdo zavolal a on se otočil. V obchodě se zdržela déle, než bylo nutné. Připadala si stejně nenápadná a neohrabaná jako čtrnáctileté děvče, které se pokouší zaujmout chlapce, ale měla pocit, že se na ni víckrát nepodíval. Připravovala zrovna výpravu, kterou měla nazítří vést, a místo aby dělala, co má, zevlovala v obchodě a doufala, že jí Dare ještě něco řekne.

Nakonec se vzpamatovala a vynadala si. Krmení naložila do pick-upu. Když usedala za volant, právě vycházel z obchodu. Bez váhání nastartovala a chtěla odjet, jenže on jí naznačil, aby otevřela okno.

Udělala to a záměrně zachovala neutrální výraz, protože se styděla za své předchozí chování v obchodě. Po fiasku se svatbou si držela muže od těla, ale (velmi) široká ramena a (velmi) modré oči rozmetaly její sebeovládání na cimprcampr, ať už cimprcampr znamená cokoli.

Modré oči ji propalovaly jako lejzr. „Pojď se mnou zítra na večeři,“ řekl bez obalu, bez zbytečného klábosení a naznačování.

Srdce jí sevřela lítost. Proč zrovna zítra? Časně zrána odchází do hor a bude týden pryč. To ji nemohl pozvat až za týden? „Nemůžu,“ odpověděla stejně zpříma jako on.

Odmítnutí už vysvětlit nestihla. Přikývl, otočil se na patě a odešel ke svému vozu dřív, než mohla něco říct.

A tím to skončilo. Sotva se vrátila unavená z výpravy, navíc se spoustou práce, která ji čekala před další výpravou, pospíchala rovnou k záznamníku. Pár lidí jí volalo, on však ne. Dny přešly v týdny a týdny v měsíce. Neozval se. Zklamalo ji to a po čase přestala čekat.

Během té doby zaregistrovala, že se jí po obchodní stránce přestává dařit, a protože žili v malé komunitě, nakonec zjistila, že se Dare Callahan pustil do stejné branže jako ona. Navíc mezi jeho zákazníky objevila i několik z těch, kteří do té doby jezdili k ní. Kradl jí práci! Tak dobrá, možná přímo nekradl, protože se jí nevloupal do záznamů a ty lidi nekontaktoval, naopak oni vyhledali jeho. Jenomže na výsledku to nic neměnilo.

Několik měsíců po prvním pokusu ji pozval na rande ještě jednou, ale to už byla tak rozčilená, že ho odbyla odměřeným „ne, díky“ a bez vysvětlení odešla. Vyrazit si s ním? To by se radši posadila do mraveniště.

Ať se snažila sebevíc, stejně nedokázala úplně zapomenout na první setkání, na pocit, který připomínal volný pád, při němž jako by se nabila každá buňka v jejím těle. Zkoušela na to nemyslet a soustředit se na budoucnost a na práci, přesto se čas od času zasnila, jaké by to s ním asi bylo.

Nijaké. Zkrátka z toho nikdy nic nebude. To si musí opakovat. Lítost není k ničemu.

Pátá kapitola

Harlan se po několikakilometrové úzké cestě od Angie zádumčivě vracel na asfaltovou silnici. Starosti mu dělalo hned několik věcí najednou. Callahan se mu zamlouval. Angie měl rád asi jako dítě, které znáte většinu života, a tím pádem mu vadilo, že uvízl v nepříjemné situaci.

Jeho profesionální loajalita patřila Angie. To ona s ním podepsala smlouvu a ona mu bude platit provizi. Přednese Dareovi její protinabídku. Potud v tom neviděl žádný problém. Vlastně se mu ulevilo, že to tak dopadlo a že to Angie rovnou neodmítla, čehož se původně obával. Nestrkal nos do cizích věcí, ale podle toho co viděl včera na parkovišti, mezi těmi dvěma rozhodně láska nepanuje. Sledovat je bylo podobné jako se dívat na dva boxery v ringu, kteří se navzájem urážejí a provokují před začátkem souboje.

Netušil, o co jde, v těchhle končinách se každý staral o své. Neslyšel, že by mezi nimi došlo k nějakému sporu, ale někdy si lidé od první chvíle nesednou, a to stačí. Angie se po nevydařené svatbě držela stranou a Dare nebyl společenský pohodový chlapík. Oba chodili věčně naježení, proto není divu, že to mezi nimi drhne. Spíš bylo divné, že si toho ještě nikdo nevšiml.

Starosti mu také dělalo, že se Angie vydává na výpravu se dvěma cizími chlapy, ačkoli si připadal hloupě, protože to nebylo poprvé. Jeden z těch dvou už s ní sice v horách byl, ale podle všeho šlo o slabocha, a ti jsou nebezpeční, protože se vždycky přidají na stranu silnějšího, nedokážou jednat podle vlastního přesvědčení.

Angie dělala průvodkyni tři roky a většinou právě mužům, které neznala. Jenže ten nepříjemný pocit, který v něm hlodal, neměl nic společného s rozumným uvažováním. Možná za to mohou jen ochranitelské sklony vůči ní. Stejný pocit ho dokázal přimět okamžitě a bezdůvodně zpomalit na dálnici pět minut předtím, než dojel na místo nehody, nebo než se před ním na silnici objevila srnka. Momentálně měl hodně nepříjemnou předtuchu, ale tentokrát zpomalení nikoho nezachrání.

Pravidelně na mobilu kontroloval, jestli má signál. Někdy se dostal do míst bez signálu, aniž to tušil, nebo naopak chytal signál tam, kde ještě před pár minutami žádný nebyl. Pokrytí v horách bylo sporadické, ale lidé tu žili z různých důvodů, mimo jiné také proto, že tu život neběží tak splašeným tempem jako ve městě. Necítil potřebu být v neustálém spojení se světem, stejně jako ostatní obyvatelé hor. Kdyby se nastěhoval blíž k Noahovi – kruci, až se nastěhuje blíž k Noahovi a jeho rodině, měl by o tom přestat uvažovat a udělat to – bude si muset zvykat na neustálý nápor informací. Samozřejmě může zůstat starým podivínem, který si zapíná mobil, jen když potřebuje někomu zavolat. To by nejspíš šlo.

Signál se objevil těsně předtím, než dorazil ke své kanceláři, což bylo obvyklé. Nemělo smysl ztrácet čas, a tak šel dovnitř a rovnou vymačkal číslo. Na druhém konci se ozval záznamník. Spíš by ho překvapilo, kdyby to Dare zvedl, protože nepředpokládal, že sedí doma u telefonu. Navíc je na tom se signálem jako všichni ostatní v okolí, takže volat mu na mobil nemá vůbec cenu. „Dare, tady Harlan. Vyřídil jsem Angie tvou nabídku, udělala protinávrh. Zavolej mi.“

Telefon se ozval za necelou půlhodinu. Dareův hlas zněl hrubě a drsně jako samotný leden a příkře jako obvykle. Dare byl dobrý chlap a Harlan ho měl rád, ale i jeho přátelé si o něm mysleli, že je tvrdý jako skála a umanutý jako býk. „A jaký?“

„Sleva deset tisíc z původní ceny. To je fér.“

„Fér by to bylo přede dvěma roky, ceny nemovitostí šly dolů. Je to o dvacet tisíc víc, než jsem nabízel. Nejsem oslíček, který se otřese,“ zabručel podrážděně. „Nevím, jestli bych se s bankou dohodl na vyšší částce.“

Alespoň rovnou neodmítl. „Popřemýšlej o tom,“ naléhal Harlan. „Je dost času, Angie bere ráno dva chlapy na loveckou výpravu, která má trvat týden, takže stejně nebude v dosahu. Spojím se s bankou, nechám vypracovat odhad a pak budeme mít o hodnotě nemovitosti lepší představu. Myslím ale, že se pohybuje v reálné ceně. Řekl bych jí, kdybych si myslel, že chce moc.“ Navíc potřebuje dům prodat, ale to si Harlan nechal pro sebe. Finanční situace je její věc, nebude to nikde vytrubovat.

„Dobře, promyslím to,“ svolil neochotně Dare.

„To jsem rád. Spojím se s tebou, až se vrátí.“ V Harlanovi znovu zahlodala nepříjemná předtucha. Možná by se mohl Darea zeptat na názor. I když s Angie nejsou zrovna zadobře, půjde spíš o jakousi profesní konzultaci. „Poslyš, něco mi dělá starosti a rád bych věděl, co si o tom myslíš ty.“

Dare se odmlčel, neměl ve zvyku se vyjadřovat, když není k čemu. Harlan nepochyboval o tom, že kdyby se neznali, jednoduše by odmítl a zavěsil. Ale znali se a hodlal toho využít. „Jde o Angie.“

Ozvalo se zachrčení. „A co je s ní?“

„Ta výprava… Jsem z ní hrozně nesvůj. Chystá se na týden do hor se dvěma chlapy, které nezná. Tedy jednoho tu už měla, ale prý to není žádný zálesák, takže mám pocit, že jako partner nebude tam nahoře k ničemu. Neslyšel jsi někdy o tom, že by některá průvodkyně měla problémy…, chápeš, s chlapy někde venku na výpravě?“

„Zas jich tolik neznám,“ řekl Dare po chvíli. „A těch pár spolupracuje s manželi. Neříkám, že nejsou nějaké, které to dělají samy, ale já o nich nevím.“

„Myslíš, že je to bezpečné?“

„Bude ozbrojená, nebo snad ne?“

„Jistě.“

„V tom případě je v bezpečí jako kterákoli jiná ženská s puškou v ruce. Ale ne tak, jako bych byl já.“ Odmlčel se. „Ptal ses, jestli jsem slyšel, že by některá měla podobné problémy na lovu. Jo, něco jsem zaslechl, ale nemám to z první ruky, takže nevím jistě, co je na tom pravdy. Zdravý rozum samozřejmě říká, že se to vyloučit nedá. Lidi jsou lidi a idioti jsou idioti.“

Harlan vydechl. „Sakra, to jsem si přesně myslel.“

„Kam má namířeno?“ zeptal se neochotně Dare. „Znáš to tam?“

„Ano, řekla mi, kam jdou, i jména těch dvou.“ Harlan mu tlumočil získané informace. „Má mi zavolat, až se vrátí.“

„A co jdou lovit?“

„Podle toho, co jsem ji viděl balit, tak medvěda.“

Dare zabručel. „A to jsou oba začátečníci?“ Myslel tím, jestli jdou poprvé na medvěda, ne lovit obecně, ale Harlanovi to nebylo třeba vysvětlovat.

„Nevím, co ten druhý, ten možná nějaké zkušenosti má.“ Chtěl být naprosto upřímný. Odkašlal si, připravil se na strohé odmítnutí a pokračoval. „Jak jsem říkal, nemám z toho dobrý pocit, sám netuším proč. Nevíš o někom, kdo by ji mohl tak trochu zkontrolovat? Chápeš, aniž by o tom věděla.“

Na druhém konci se rozhostilo ticho a Harlan si dovedl živě představit, jak Dare nevěřícně zírá na telefon. „To jako chceš, abych to udělal já? Rozumím tomu dobře? Těžko se v tuhle roční dobu najde někdo, kdo se čirou náhodou vydá zrovna tam nahoru.“

„Jestli nemáš moc práce,“ přisvědčil Harlan bezostyšně. Pokud by měl Dare doprovázet nějakou výpravu, řekl by to rovnou. Jenže to neudělal, a proto se odvážil to zkusit.

„Nikoho zrovna nečekám, to ale neznamená, že nemám co dělat,“ opáčil Dare a znělo to dost rozčileně.

„Já vím, že toho po tobě chci hodně…“

„Zatraceně hodně. Jestli sis nevšiml, tak já a Angie spolu nevycházíme zrovna nejlíp. Určitě by byla nadšením bez sebe, kdyby mě tam viděla.“

„Všiml jsem si,“ přiznal Harlan. „A jestli tě uvidí, tak ji to nejspíš namíchne, ale já budu radši, když bude naštvaná než znásilněná nebo mrtvá.“

„Vážně si myslíš, že jí něco hrozí?“

„Jindy mě taková věc ani nenapadne, ale tentokrát mám špatnou předtuchu.“

„Do prdele,“ ulevil si Dare, ale nebylo to odmítnutí. Spíš souhlas někoho, kdo už byl v mnoha drsných situacích a na mnoha drsných místech. Policisté a vojáci respektují špatný pocit víc než kdokoli jiný. Harlan se nepovažoval za médium nebo něco podobného, zato věřil, že lidé mají zvířecí šestý smysl, který je varuje před blížícím se nebezpečím, pokud mu dokážou naslouchat. Možná ten pocit nebezpečí zachytila i Angie a bude dvojnásob opatrná, což by mu úplně stačilo, ale možná se příliš zaobírá osobními problémy a nevnímá jemné detaily.

„Rozmyslím si to,“ řekl nakonec Dare, „ale jestli tam nahoru vyrazím a ona mě střelí do zadku, bude to tvoje vina.“

*

Do hajzlu s tím. Angie Powellová není jeho problém. Je to jeho trn v patě, ale ne problém.

Měl takový zvyk – dokonce přímo náboženství – nebrat na sebe problémy druhých. V žádném případě není nějaká chůva. Harlan je jen starý měkkota a má o Angie strach, protože se mu něco nezdá. Anebo tu jde o jakési zcestné ochranitelské pocity. Koneckonců to je dcera jeho nejlepšího přítele, kterou zná odmalička. Možná na něj dolehly výčitky svědomí. Angie si práci průvodkyně vybrala sama a zatraceně dobře věděla, že k tomu patří celé dny, někdy i týdny chodit s cizími chlapy do divočiny. Je chytrá a má kuráž. Docela jistě si uvědomuje rizika a je na ně připravená.

Momentálně nemá zrovna nejlepší období, prodává dům a bude se stěhovat, možná proto má Harlan potřebu ji chránit. Stejně dobré vysvětlení jako kterékoli jiné.

Odfrkl a šel si do kuchyně pro láhev vody, kterou měl v lednici. Dovedl si představit, co by se stalo, kdyby zajel k ní do tábora, aby zkontroloval slečinku jako v nějakém westernovém propadáku. Kdyby jí jen naznačil, že se o sebe nedokáže postarat, pravděpodobně by mu jednu ubalila. Nebo by se o to aspoň pokusila.

Navzdory kyselé náladě mu zacukal koutek úst. Rozčilovala ho těmi smrtícími pohledy, kterými ho častovala, lezla mu na nervy, i když nedělala vůbec nic, ale představa, jak na něj jde se zaťatými pěstmi, mu zvedla náladu. Zaprvé by v jakékoli potyčce s ní stejně zvítězil. A zadruhé by to mohla být náramná zábava. Chvíli se jen bavil tou představou, jak se to téměř hubené tělo svíjí v jeho sevření a on má její dokonalý zadek na dosah těsně předtím, než by mu hlavou přerazila nos, což by téměř jistě následovalo. Ale kdyby se soustředil na boj, neměla by šanci. Musel by se dopředu rozhodnout, jestli mu sáhnutí na zadek bude stát za kopanec mezi nohy.

Vzápětí se přihlásil o slovo jeho penis. No jistě, to se dalo čekat.

Takže by se měl týden schovávat někde v horách a dohlížet na Angie? Copak si Harlan myslí, že se celé dny válí na kanapi a nemá do čeho píchnout?

Na stole ho čekala pořádná nálož lejster. Nenáviděl papírování. Miloval svou práci, ale z duše nesnášel všechnu byrokracii, která se s tím pojila, hromadu pomačkaných účtenek, která jako by se přes noc zdvojnásobila. Možná by si měl na účetnictví někoho najmout. Vydělává teď dost, ale když koupí Angiin dům, nebude mít nějaký čas na utrácení. Ovšem pokud by se mu podařilo, co má v plánu…

Jenže kdyby ji někdo během výpravy zabil, tak ze všeho sejde. Nemovitost by byla nedostupná, dokud by se nevyřešily právnické záležitosti, a kdo ví, jaké má příbuzné, jestli napsala závěť a podobně. Takže aby získal její dům, musí Angie zůstat živá.

Zatraceně.

Odnesl láhev ke stolu a posadil se. Zalistoval v kalendáři. Všechno co si do něj zapsal, zaznamenával i do počítače, ale stejně měl nejradši jména klientů a data nasmlouvaných výprav na papíře. Počítačům nikdy úplně nedůvěřoval, chtěl mít jistotu, že se vždycky dostane k tomu, co hledá. Není nad starý dobrý papír a tužku, to se pak člověk nemusí bát výpadku elektřiny, zavirování nebo kolapsu počítače.

Kalendář zároveň představoval přehlídku úspěchů. Na první pohled to vypadalo jako jedna velká čmáranice. Dare však rozluštil své písmo bez problémů, a to stačilo. Na krajích velkého plánovacího kalendáře měl naškrábané poznámky, typ výpravy a jména účastníků. Nestávalo se často, že by objednanou výpravu někdo zrušil, ale přece jen k tomu sem tam došlo. Někdy měl v záloze další klienty, pravidelné zákazníky, kteří byli za uvolněné místo vděční. Raději si počkali, než aby svěřili svůj život někomu jinému. Byl pyšný, že pro někoho je průvodcem buď Dare Callahan, nebo nikdo.

Z kalendáře se dozvěděl, co potřeboval. Na příštích deset dnů nemá objednané žádné klienty. Rušná sezona se chýlila ke konci. Posledních několik měsíců měl tak napilno, že mu krátká přestávka nebyla proti mysli, i když i tak měl práce nad hlavu. Tábořiště vyžadovala údržbu, navíc byl věčně pozadu s účetnictvím, o čemž svědčila záplava účtenek na stole. Taky bude muset vyprat hromadu špinavého prádla, než mu dojde čisté, naštípat dříví na zimu, nakoupit zásoby. Dával si pozor, aby mu nikdy nedošly. Před dlouhou montanskou zimou se nevyplácelo podcenit zásobování. Chvíli jen tak seděl a přemítal o všem, co v příštích deseti dnech potřebuje stihnout.

Klepl tužkou o stůl. Začal bezcílně listovat v kalendáři. Napil se vody. Zaskřípěl zuby.

Odhodil kalendář a ze stolu odletělo několik účtenek. Jedna spadla na zem, ale nevšímal si toho. K čertu s Harlanem. To si své neblahé tušení nemohl nechat pro sebe? Zasel v něm zrnko pochybností, které Dare nedokázal setřást.

Rozhodně se nehodlal plížit za Angie a jejími klienty jako nějaký nezvaný bodyguard… nebo pronásledovatel. Mimo jiné to byl skvělý způsob jak se nechat zastřelit. Nervózní turisté s nejistým prstem na spoušti by si ho na dálku snadno mohli splést se zvěří. A pokud by si vzal oranžovou vestu, což bylo v těchto měsících nejlepší, těžko by mohl doufat, že si ho nevšimnou.

I kdyby ho Angie přistihla, že ji sleduje, nemyslel si, že by ho střelila schválně, aspoň v to doufal. Nepatřil však k jejím oblíbencům, takže by pro něj těžko ronila slzy. Znovu si v duchu opakoval, že tohle není jeho věc, ale tenký nenechavý hlásek někde uvnitř oponoval, že naopak je, a sice od chvíle kdy se začal zajímat o její nemovitost. Zatracená práce!

Opět se napil, zavřel láhev a odsunul ji stranou. Voda mu nepomáhala a pivo došlo – další věc, kterou je třeba dokoupit. V kávovaru zbývalo pár centimetrů studené kávy. Zadíval se na něj. Nejspíš bude chutnat příšerně, ale co. Vstal, popadl z myčky hrnek od rána – k čemu špinit další – a nalil si, pak ho postavil na dvě minuty do mikrovlnky.

Zamračil se. Proč takhle uvažuje? Angie ho jasně viní z toho, že musí prodat dům, a kvůli tomu ho nenávidí. Když o něj teď projevil zájem, bude ho nesnášet ještě víc, protože si bude myslet, že chce jen využít situace. Takže by určitě nestála o to, aby se ujal role jejího ochránce, i kdyby měl čas nebo chuť to udělat, což neměl. Skoro vůbec. Zamračil se.

Mikrovlnka cinkla. Otevřel dvířka, strčil prst do hrnku, jestli je káva dost horká, a vzápětí ucukl. Byla. Nasypal do ní spoustu cukru, aby přebil mizernou chuť, zamíchal, opřel se o linku a napil se. Nechutnala zas tak špatně. Proč by si neměl odpočinout, vychutnat kafe a skutečnost, že se mu pracovně dobře daří? Dokonce nejen pracovně. Nemusí přece řešit Angiiny problémy.

Jak se mu jen mohla tak zadřít pod kůži? Za celých sedmatřicet let nepotkal nepříjemnější ženskou. Byla paličatá jako stará koza a jasně dávala najevo, že se o něj nezajímá, ani co by se za nehet vešlo. Žádný zadek na světě, ani ten nejpěknější, nestojí za všechny ty trable s ní. Přesto mu vězela pod kůží jako do hloubky zadřená tříska.

Co to s ním je? Přirovnává ji ke staré koze a třísce, a přece tu stojí a pořád přemítá o Harlanových slovech a dál si dělá obavy o ženskou, která ho nemůže vystát.

Kdyby se Harlan se svými pochybnostmi svěřil komukoli jinému, Dare by to ignoroval. Angie je dospělá. Navíc bude ozbrojená. Jistě si klienty prověřuje, než s nimi podepíše smlouvu. Zná hory stejně dobře jako… Ne, líp než všichni ostatní, snad kromě něj. Chová se tak nepříjemně, že by spíš měl mít obavy o její klienty než o ni.

Pil kávu a rozčilení pomalu ustupovalo. Ohlédl se na papíry na stole. Deset dnů volna, deset dnů svobody. Přípravy na zimu jsou zatím postačující. Čeká ho nějaká údržba, ale nic neodkladného. Papíry mu neutečou. Rozhodně nebude Angie Powellové dělat rytíře, co ochraňuje dámy v nesnázích.

Půjde rybařit. Vyrazí si do hor pro trochu klidu a ticha, a jestli se přitom dostane do okolí jejího tábora, nebo jí dokonce zkříží cestu, tak to bude jen náhoda.

No jistě, to si může opakovat donekonečna. A přesně tak to řekne i jí, kdyby ho náhodou zahlédla.

Sotva se rozhodl, sbalil se rychle s efektivitou člověka, který totéž dělal už tisíckrát předtím. Do batohu strčil müsli tyčinky, malou lékárničku, pepřový sprej proti medvědům, láhve s vodou, aspirin – kdyby narazil na Angie, rozhodně ho začne bolet hlava – a flanelovou košili. Přidal nabitý satelitní telefon. V táboře sice jsou nějaké zásoby, ale rád chodil na výpravy zajištěný.

Dát dohromady rybářské náčiní byl větší problém. Nerybařil už kolik měsíců, takže chvíli trvalo, než zkontroloval udici a natáhl nový vlasec. Většina klientů chodila lovit zvěř, několikrát byli i na rybách, ale nerybařil s nimi. To dělal zásadně sám, aby si mohl vychutnat ticho a klid.

Pokud měl klienty, kteří věděli, co dělají, výpravy na ryby ho bavily. Když se jednalo o nováčky, kolikrát by radši chroupal rozbité sklo. Mluvili, cákali, zamotávali se do vlasců, chytali se na háčky. Učit začátečníka muškaření bylo otřesné. Takové a jim podobné začal posílat k rybáři ze sousedního okresu, protože zákazníků měl dost na to, aby nemusel brát ty, o které nestál.

Napadlo ho přibalit rybářské holínky, ale nakonec to vzhledem k počasí a teplotě vody zavrhl. Raději bude chytat ze břehu.

Probíral se muškami a přemítal, jestli Angie umí rybařit. Mohl by jí začátečníky přenechat. To mu připadalo perverzně uspokojivé.

Jen párkrát se mu za celou dobu stalo, že klient přijel i s manželkou. Jednou s sebou dokonce přivezl dvě pubertální dcery. Zařekl se, že něco takového už nikdy nepodstoupí, to se radši nechá zastřelit. Ale žena… Kolik manželek by se cítilo příjemněji, kdyby byla přítomna další žena? Angie by nejspíš neustálé štěbetání dívek nerozčilovalo tak jako jeho. Na jednu se obořil, když vyjekla, protože zahlédla srnku, a ona se rozplakala. Od té chvíle to šlo s výpravou z kopce. Ne že by bylo nevyhnutelné mít po ruce i ženu, ale i tak… Stálo to za úvahu. Proč se Angie nezaměřila na páry, na rodiny? Proč nevyužila skutečnost, že je žena a neudělala z toho ve svém podnikání přednost? Místo toho se pokoušela kráčet v otcových šlépějích a pokračovat tak, jak to dělal on, jako by se nic nezměnilo, i když se změnilo úplně všechno.

Na muškaření nebyla nejvhodnější roční doba, počasí i stav vody se měnily, ale pstruzi se ještě nestáhli do svých zimovišť. Mohl by mít štěstí v pomalém proudu, možná by se měl zaměřit na ryby před třením. Pstruh na pánvi chutná mnohem líp než müsli tyčinka a sušené maso.

Pokud by přitom čirou náhodou zvládl dohlížet na Angie, část jeho já by to potěšilo. Mozek měl sice jiný názor, ale jeho mužství se nevzdávalo naděje. Aspoň prozatím ne. Tenhle výlet by ho potažmo mohl přesvědčit, že tady mu pšenka nepokvete.

Šestá kapitola

Chad Krugman čekal na terminálu letiště v Butte na let společnosti SkyWest, kterým měl přiletět Mitchell Davis. V Butte přistávalo a odlétalo odtud jenom několik komerčních letů denně, většinu provozu obstarávala soukromá letadla. Chadovi jako zkušenému lovci bylo jasné, že se boeingem 747 nedopraví přímo před medvědí jeskyni. Pro dobrý lov bylo nezbytné vyrazit někam do odlehlých končin, daleko od lidí.

A to mu naprosto vyhovovalo. Dokonce na čím odlehlejší a izolovanější místo je Angie Powellová zavede, tím líp. V e-mailech se jí nenápadně vyptával na okolí. Jakmile zjistil, kam je chce zhruba vzít, nastudoval si mapy v okruhu třiceti čtverečních kilometrů, stáhl si fotografie z Google Maps a poslepoval je, aby měl lepší představu o topografii a případných orientačních bodech. Fotky nebyly podrobné a v takovém rozlišení, jak by si představoval, přesto díky nim získal dobrou představu o terénu, což k realizaci svého plánu nezbytně potřeboval.

Věděl, že tenhle den jednou přijde, věděl to od chvíle, kdy začal ždímat peníze z prádelny špinavých peněz, kterou spravoval pro Mitchella Davise. Ne, věděl to ještě předtím, protože si všechno pečlivě promyslel a zvážil své možnosti, než vůbec začal jednat. Na všechny účty a počítačové soubory nastavil tajné zabezpečení, které by ho automaticky upozornilo, pokud by se někdo pokusil získat přístup k souborům a informacím. V tom co dělal, byl tak dobrý, že dokonce předvídal, jak dlouho bude Davisovi trvat, než ho začne podezírat, a podle toho loveckou výpravu načasoval.

Cítil se poněkud samolibě. Jak se čas před výpravou krátil, začínal si říkat, že Davise možná přecenil, ale pak najednou prásk! – zrovna včera se poplach ozval poprvé. Z tak dokonalého načasování byl skutečně u vytržení. Je prostě neuvěřitelně přesný!

Poslední rok se připravoval na to, co ho teď čeká. Trénoval, učil se a hledal nové postupy, chystal časový plán. Možná byl až příliš pečlivý a dával si zbytečně velký pozor, aby Davise nic nevarovalo. Vyhýbal se používání nástrojů, které by mohly upoutat Davisovu pozornost, pokud by prohledával jeho věci. Za normálních okolností by je totiž vůbec mít neměl – alespoň z Davisova pohledu i všech ostatních. To znamenalo obejít se bez dokonalé GPS, satelitních map a cestovního pasu. Ten měl bezpečně uložený v poštovním boxu v Butte, odkud jej snadno získá, až ho bude potřebovat. Letenku by si nejraději koupil předem, ale protože nevěděl jistě, na který den ji bude potřebovat, musel nákup odložit bezprostředně před odletem. To však nepředstavovalo problém.

Vyžíval se v tom, jak ho lidé vnímají a jaký ve skutečnosti je. Nikdo, skutečně vůbec nikdo netušil, čeho všeho je schopný. Však na tom také pracoval téměř celý život. Vytvářel si dokonalou image, jako by od dětství věděl, že na tom jednou bude záviset jeho život. Měl štěstí – nebo smůlu, záleželo na úhlu pohledu –, příroda ho obdařila nevýraznými rysy a on dělal všechno pro to, aby působil ještě obyčejněji. Udržoval si dobrou fyzičku, což ale na první pohled nikdo nepoznal, protože se záměrně oblékal tak, aby mu věci nepadly, takže se zdál menší a širší, celkově vzato naprosto nezajímavý. Kdo by se obával nebo podezíral trochu silnějšího Woodyho Allena? Nikdo. Procházel životem téměř neviditelný, přitom si všem přímo pod nosem dokázal nakrást slušné jmění.

Tahle image obyčejnosti a neschopnosti se stala jeho druhou přirozeností. Už na to ani nemusel myslet, při řeči automaticky zadrhával, chodil nevyrovnaným krokem a zdánlivě nervózně si pohrával se vším od sklenice s vodou po mobil. I CIA by se od něj mohla učit jak se chovat v přestrojení.

Mitchell Davis vyšel z prostoru výdeje zavazadel. Táhl za sebou tašku na kolečkách, v druhé ruce nesl brašnu s notebookem. Chad se zvedl, upustil telefon a ten odletěl po podlaze o kus dál. Neohrabaně se pro něj sehnul, a když se napřímil, byl ve tváři celý červený, jak zůstal dlouho v předklonu. Na brašnu s notebookem se ani nepodíval, ačkoli představovala jasný důkaz, že Davis sleduje jeho elektronickou stopu. Cítil mírné vzrušení, protože Davis by ho bez váhání zabil, kdyby dokázal najít to, co hledal, zároveň jím však trochu opovrhoval. A to nejen kvůli notebooku, ale taky proto, že mu očividně nedošlo, že tam, kam mají namířeno, nebude elektřina, wifi ani mobilní signál.

„Měl jste dobrý let?“ zeptal se s pečlivě odměřenou dávkou nervozity v hlase. Považoval svůj výkon za dokonalý.

Davis cosi zabručel na souhlas. Byl o několik centimetrů vyšší, vlasy mu šedivěly, oči měl chladné a nepřátelské. „Doufám, že jste už sehnal auto.“

„Čeká na nás. Je to terénní SUV. Vyhovuje? Říkal jsem si, že budeme vzadu potřebovat místo a tak. Ale kdybyste chtěl, dá se to ještě změnit…“

„V pořádku,“ přerušil ho Davis stroze. „Jdeme.“

Byl zvyklý, že mu lidé podlézají, přesto se obvykle tak příkře nechoval. Potřeboval jistotu. Chad byl až moc dobrý v tom, co pro něj dělal, aby ho mohl bez pádného důkazu pustit ze zřetele. Někdo umí prát špinavé peníze, někdo je zkrátka finanční génius. Chad patřil k těm druhým. To by samo o sobě mohlo určité lidi, ty bystřejší, odrazovat, proto svůj talent zakamufloval bakalářským titulem z účetnictví a tvářil se, jako že své schopnosti získal díky pilnému studiu, nikoli vlastnímu důvtipu. Tím pádem jeho nadání považovali spíš za libůstku podivína než za součást celkové inteligence. Za to vděčil zejména filmu Rain Man s Tomem Cruisem a Dustinem Hoffmanem o autistickém matematikovi. Přesně tak se snažil na lidi působit.

Davis zamířil podle ukazatelů k parkovišti autopůjčovny, Chad se s ním snažil držet krok. „To červené,“ oznámil nejistě. „Líbí se vám? Červená je… Kdybyste radši černé, určitě to můžeme nějak zařídit…“

„To je snad jedno, jakou má barvu,“ prskl Davis netrpělivě a napřáhl ruku. „Dejte mi klíče.“

„Klíče? Aha, ano, jistě.“ Chad pustil tašku a nechal ji spadnout na zem. Horečně pátral v kapse po klíčích. Byl sice u Powellové už dřív a věděl přesně, kam mají jet, ale postava, kterou hrál, by se nikdy nedohadovala, kdo bude řídit. Místo za volantem patří dominantním. Až vyrazí, bude hledat cestu v mapě a minimálně jednou nechá Davise špatně zabočit. V žádném případě nechtěl riskovat, že by si na něj začal dávat pozor.

Působit správným dojmem. To je ze všeho nejdůležitější.

Angie si nepamatovala, jak Chad Krugman vypadá, zato si vybavovala, že to není zrovna nejlepší jezdec. Jistě bude rád, až zjistí, že koně povezou většinu cesty v přívěsu za autem. Vybrala místo, kde zaparkuje vůz. Na koňském hřbetě pojedou posledních dvanáct až šestnáct kilometrů. Pokud se Krugman nepocvičil v jízdě, bude ho bolet zadnice, ale proti tomu nemohla udělat nic, leda s ním soucítit, a to ještě jen v duchu. Ze zkušenosti věděla, že jakmile jen naznačí, že by některý chlap nesvedl co ona, většina se jich naježí, i kdyby to bylo nad slunce jasnější.

Když Chad a jeho kolega těsně před setměním dorazili, automaticky si prohlédla muže, který řídil, ale ani ten jí nebyl povědomý. Jen ji trochu překvapilo, že za volantem neseděl Krugman. Přece jen už u ní byl, takže cestu aspoň trochu zná. Pak se podívala na sedadlo spolujezdce, a i když si osvěžovala paměť fotografií, stejně jí chvilku trvalo, než se na něho rozpomněla.

Krugman byl o pár centimetrů vyšší než ona, měl trochu povolené břicho, řídnoucí tmavé vlasy a ničím pozoruhodné rysy. Oblečení příliš volné a stejně tak nevýrazné. Nebyl ošklivý ani hezký, prostě nijaký. Kdyby disponoval výrazným charakterem, nevadilo by to. Klidně mohl mít na čele neonovými písmeny napsáno „k ničemu“, i když i to by na něj bylo příliš výrazné. Ať už se živil čímkoli, nepochybně v tom nevynikal. Pravděpodobně se v práci jen tak plácá bez povšimnutí, což by dost možná v kostce vystihovalo celý jeho život.

Mitchell Davis působil jako jeho dokonalý protipól. Na oba se usmála a šla je přivítat. Krugman jí úsměv váhavě oplatil, zato Davis jí sotva věnoval pohled, jako by nehodlal plýtvat časem na zdvořilosti.

„Slečno Powellová, rád vás zase vidím,“ pozdravil Krugman. Když mu podala ruku, stiskl ji měkkou a vlhkou dlaní.

„Já vás také,“ odtušila nenuceně. „Říkejte mi Angie, prosím.“

„Ano. Já jsem Chad.“ Zatvářil se potěšeně, vzápětí však nasadil úzkostlivý výraz. „Pane Davisi, tohle je naše průvodkyně Angie Powellová. Angie, Mitchell Davis.“

Davis jen kývl na pozdrav a přelétl pohledem starší pick-up a koňský přívěs, který už měl nejlepší časy za sebou. Nespokojeně stiskl rty. Angie se tvářila neutrálně. Možná nemá zbrusu nové vybavení, ale vše je v provozuschopném a dostačujícím stavu. „Ráda vás poznávám,“ řekla, jak se sluší, přestože on se neobtěžoval slušně chovat.

Davis byl skutečně Krugmanův pravý opak. Byl vyšší, štíhlejší, tmavé vlasy měl na spáncích prokvetlé šedinami. Rysy ostré a výrazné, oči světle šedé, pohyby rázné a velitelské. Oblečení mu dokonale padlo.

Okamžitě jí byl nesympatický.

Usoudila, že ji zřejmě čeká hodně dlouhý týden. S trochou štěstí skolí Davis medvěda brzy a nebudou spolu muset trávit tolik dnů. Jinak jí nezbude než držet jazyk za zuby, usmívat se a pokusit se to co nejlépe ustát, stejně jako každý kdo pracuje s lidmi. Neměla poprvé klienty, kteří jí nevoněli, ale nikdy to na sobě nedávala znát. S Davisem to bude stejné. Snad.

„Ukážu vám ubytování,“ oznámila, když si vytáhli tašky ze zavazadlového prostoru SUV. Krugman cestu ke srubům znal, přesto je dovedla k borovicím za domem. Sruby byly schované pod nimi, situované tak, aby na ně viděla z domu, ale aby zároveň měli ona i zákazníci trochu soukromí. Už předtím uvnitř rozsvítila a zapnula topení. V každém srubu se nacházel funkční krb, kdyby někdo zatoužil po skutečném ohni, ale ústřední topení bylo výkonnější a pohodlnější. Většina lidí se s rozděláváním ohně nenamáhala.

„Bedny s puškami jsem vám dala do srubů,“ dodala. „Chade, ten první je váš.“ Odemkla dveře a dala mu klíč. „Pane Davisi, tenhle je pro vás.“

„Nádhera,“ ušklíbl se, když si bral klíč. Ubytování na něj zřetelně nezapůsobilo. Angie nedala najevo podrážděnost. Bude zdvořilá.

„Nechám vám čas na vybalení,“ řekla. „Pokud jste si s sebou vzali notebook a potřebujete se připojit k internetu, je dostupný v domě. Kdybyste si večer chtěli něco pustit, je tam i místnost s televizí. Večeře se podává v sedm. Nebude to nic extra, jen guláš a pečivo. Takže se uvidíme v sedm, pokud se nepřijdete dřív dívat na televizi nebo se mnou nebudete chtít mluvit.“

„Výborně,“ usmál se nervózně Chad. Podle Davisova chladného pohledu bylo zřejmé, že jeho nadšení nesdílí, názor si však naštěstí nechal pro sebe.

Když se Angie vracela do domu, musela si připomínat, že nejde o ni, spíš o vztahy mezi Chadem a jeho obchodním partnerem, které zřejmě nebudou nejlepší. Chad se na Davise usilovně snažil zapůsobit, ten však dával celou dobu nepokrytě najevo, že výprava naprosto nesplňuje jeho představy.

Celkový úspěch závisel na tom, jestli se podaří dobrý lov. Ačkoli se blížil konec roku, všichni medvědi ještě nezazimovali. Počasí zůstávalo poměrně mírné, proto se pořád drželi venku. Musí Davisovi nějakého najít, nebo se o to aspoň pokusit.

Napůl čekala, že Chad přijde dřív než na večeři, kupodivu se objevil Davis s notebookem. „Potřebuju si projít zprávy,“ prohlásil.

„Jistě, tudy, prosím,“ řekla a zavedla ho do malé místnosti, vybavené plochou televizí a satelitním internetem. V rohu stál psací stůl s wifi modemem. Podala mu kartičku se sérií číslic. „To je heslo na wifi.“

„Díky,“ utrousil. Přece jen se pokusil chovat civilizovaně.

„Nemáte zač.“

Nechala ho o samotě a šla prostřít. Lidé na lovecké výpravě nečekali prvotřídní porcelán a stříbrné příbory, takže se o podobné servírování ani nepokoušela. Talíře a misky byly z bytelné keramiky s tmavě zelenou glazurou a černým lemováním, příbory z nerezové oceli. K nim položila tmavě zelené ubrousky z odolné bavlny, na níž nebyly vidět skvrny.

Večeře byla prostá, guláš, domácí pečivo a čokoládový dort. Věděla, že i přesto jídlo převyšuje běžný standard. Nepovažovala se sice za prvotřídní kuchařku, ale za dobrou určitě. Vaření ji bavilo, ovšem když měla čas. Dokud bydlela v Billingsu, kde byl pestrý výběr surovin, ráda experimentovala a zkoušela nové pokrmy. A možná se k tomu jednou vrátí. Momentálně se držela spíš jednoduchých a vydatných jídel. Trochu guláše schovala do mrazáku na příští týden, až se vrátí z výpravy. Nemohla si dovolit plýtvat jídlem, protože v nadcházejících měsících ji nečekal žádný příjem a peníze docházely.

Za deset minut sedm se ve dveřích jídelny objevil Chad. „Voní to dobře,“ konstatoval.

„Díky,“ usmála se. „Pan Davis dělá něco s notebookem.“

Chad se zatvářil rozpačitě. „Nebudu ho rušit. Nemůžu vám třeba s něčím pomoct?“

„Stačí, když sníte svou porci,“ odpověděla. „Mám všechno připravené.“ Podívala se na hodiny. „Musím z trouby vyndat pečivo, jestli mě omluvíte…“

„Promiňte, samozřejmě, nechtěl jsem…“

„Jste můj host,“ přerušila jeho neohrabané omluvy. Zkusila to s dalším úsměvem, aby ho trochu uklidnila. „Za chviličku budu servírovat. Doufám, že máte rád čokoládový dort!“

„Miluju ho,“ prohlásil s hmatatelnou úlevou.

Bylo zřejmé, že konverzace u večeře bude těžkopádná. Angie si však uvědomila, že se toho účastnit nemusí. Vytáhla pečivo z trouby a naskládala je do košíku, vystlaného ubrouskem. Košík položila na podnos spolu s velkou mísou guláše. Odnesla podnos do jídelny, nádobí položila na stůl a tác odložila stranou. „Co si dáte k pití? Mám tu mléko, čaj, kávu a pivo. A samozřejmě vodu.“

„Pivo,“ odpověděl Chad trochu plaše.

„Já si dám taky,“ ozval se Davis, který právě vešel do místnosti.

Vrátila se do kuchyně, vytáhla z lednice dvě piva a nalila je do sklenic. Postavila je před muže. „Vy s námi nebudete jíst?“ zeptal se Chad. Když tu byl minule, večeřeli všichni společně, jenže to tu vládla podstatně příjemnější atmosféra. Ohledně stravování s klienty neměla pevné pravidlo, kterého by se držela, a rozhodně se nehodlala dobrovolně mučit. S těmihle rozhodně jíst nebude.

„Už jsem jedla,“ zalhala, ale nevyčítala si to. Vezme si něco v kuchyni, nebo počká, až dojedí, a dá si guláš, až umyje nádobí. Radši by zůstala o hladu, než aby večeřela s těmi dvěma.

„Prozkoumala jste oblast, do které míříme?“ zeptal se Davis.

Zastavila se. „Ano, před několika dny, když jsem vezla zásoby do tábora. Narazila jsem na čerstvou medvědí stopu.“

„Medvěda jste neviděla?“

„Ne, ani jsem se o to nepokoušela. Neměla jsem chuť seznámit se s ním dopředu.“ Samozřejmě byla ozbrojená, ale byla tam sama. Z medvědů jí naskakovala husí kůže, dokonce i ve společnosti dalších lovců. V žádném případě je nevyhledávala. To si pochopitelně nechala pro sebe. Člověka zrovna neuklidní, když jeho průvodce přizná, že má z medvědů strach.

„Takže ani nevíte, jestli je velký.“

Z jeho tónu bylo zřejmé, že je opět nespokojený. Navíc nemá k dispozici nový terénní vůz jako Dare Callahan. Chad se zatvářil rozpačitě a chvíli si nepřítomně hrál se lžící, která cinkla o talíř. Kvůli němu odpověděla Angie mírně. „Vím, protože vysoko na kmenech stromů zůstaly stopy po jeho drápech. Tohohle konkrétního odhaduju tak na dva metry, což je na baribala hodně.“

„A z čeho usuzujete, že to byl baribal?“

„Podle srsti, co se zachytila na keřích černého jeřábu. Je samozřejmě možné, že se v těch místech nachází i medvěd hnědý, jen tam nenechal srst,“ dodala dřív, než mohl protestovat. „Vím, že to byl baribal.“ Nutila se k trpělivosti.

„A co chcete udělat, kdyby zazimoval dřív, než se tam dostaneme?“

Mluvit s tím člověkem bylo jako podrobovat se výslechu. Angie se opravdu snažila. „Jestli během prvních dvou dnů nenajdeme čerstvou stopu, posuneme se dál. Území, kde se medvěd objevuje, čítá obvykle tři až šestnáct kilometrů. V téhle roční době nejsou tak aktivní jako jindy, ale někteří jsou pořád venku. Počasí je naštěstí celkem mírné. Loni jsme tu touhle dobou měli už třicet centimetrů sněhu.“ Loňská zima byla hrozná. Začala brzy a skončila o několik týdnů později než normálně, a tak fotografové přišli později než obvykle, což ji připravilo o hodně peněz. Další hřebíček do rakve její firmy.

„Jestli se můžu zeptat, slečno Powellová, jak dlouho děláte průvodkyni?“

„Většinu života. Jako holka jsem pomáhala tátovi, a když jsem dospěla, začala jsem se o klienty starat sama.“ To byla pravda. Nechala si pro sebe, že během dospívání vodila do hor jen fotografy a občas lovce ptáků. S otcem absolvovala spoustu lovů, takže nebyla žádný nováček. Rád ji učil všechno o čtení stop, jak nalákat zvěř, jak střílet. Naučila se toho od něj hodně. Když zemřel a ona se vrátila domů, bez váhání se navrátila ke starému životu.

„To pečivo je výborné,“ ozval se Chad ve snaze změnit téma a ukousl si, jako by to chtěl dokázat. „Vařit vás učila matka?“

„Ne, učila jsem se metodou pokus omyl, a těch omylů bylo hodně,“ odpověděla žertovným tónem. Zmínku o matce mlčky přešla. Určitě se najdou báječné mámy, jenom ta její mezi ně bohužel nepatřila. Angie měla skvělého otce a padesát procent rodiče není tak špatná bilance. Život je třeba brát takový, jaký je, pořád na tom byla lépe než spousta dalších dětí.

Chtěla odejít, ale Davis začal pokládat nepříjemné otázky související s výpravou. Chad se nešikovně pokoušel změnit téma, za což jej Davis zpražil nepříjemným pohledem. Nebožák to vzdal a pak už jen seděl, tvářil se zkroušeně a sem tam polkl sousto. Angie na všechny Davisovy otázky odpovídala bez rozpaků, jako by byly naprosto normální, a udržovala si klidný výraz. Nedovolila mu, aby se jí dostal na kobylku.

Nakonec přece jen utekla do kuchyně, kde se odměnila velkým dílem čokoládového dortu, prvním, který ukrojila. Když přišel čas servírovat dezert, Davisovi uřízla dvakrát tak velký kus než Chadovi. Poté odnesla talířky hostům, s úsměvem je před ně postavila a odešla zpátky do kuchyně. Když uplynulo dost času na to, aby se stihli najíst, vrátila se do jídelny a doporučila jim, aby si šli lehnout, protože je čeká časné vstávání.

Chad se ihned zvedl, popřál jí dobrou noc a poděkoval za jídlo, do toho však vpadl Davis: „Mám ještě práci a potřebuju k ní internet. Běžte sám, Krugmane.“

Chad bez meškání odešel. Angie se na Davise usmála. „Potrvá mi ještě tak půl hodiny, než to tu sklidím. Doufám, že vám to bude stačit.“ Nehodlala ho zanechat v domě a jít si lehnout, ani neměla v plánu tady vysedávat, když ji čeká dlouhý den – vlastně týden. Dnes večer má poslední příležitost se pořádně vyspat ve vlastní posteli. Nehrozilo, že by Davis ještě někdy přijel, a tak měla její tolerance přece jen určité hranice.

Znovu ji zpražil pohledem. „To nebude.“

„Je mi líto, ale dnes večer vám nemůžu dopřát víc času. Kdybyste něco potřeboval, tak bude odemčeno, zatímco budu ráno připravovat snídani. Vstávám ve čtyři.“

„Tohle je tedy úroveň!“ Ušklíbl se stejně, jako když vystupoval z vozu.

„Jsem horská průvodkyně. Tohle je můj dům, ne hotel. Na některých místech byste se k internetu nedostal vůbec.“ Zatvářila se ustaraně. „Jste, doufám, zkušený lovec?“ V materiálech, které měla k dispozici, to sice bylo uvedeno, ale po všech jeho nezdvořilých poznámkách neodolala pokušení. Chtěla se chovat slušně v rámci možností, jenže ty se rychle tenčily. Rozhodně se od něj nenechá šikanovat.

„Nejspíš jsem byl lovit víckrát než vy,“ odsekl. „I přes tu historku, jak jste od dětství pomáhala otci.“

„To není historka, pane Davisi. Mrzí mě, že mi nevěříte. Pokud by vám to pomohlo, mohu zavolat někomu z místních, abyste si u něj ověřil, jestli je to pravda.“ Chvíli počkala, pak zvedla mísu, v níž zbyl guláš. „Nechcete? V tom případě mě omluvte, mám práci.“

Mísu odnesla do kuchyně. Když se vrátila, jídelna zela prázdnotou. Rychle naskládala špinavé nádobí na tác. V kuchyni se cítila bezpečněji, měla přístup k velkým nožům, kdyby bylo třeba. Dobrá, to už přece jen trochu přehání. Kdyby si myslela, že by Davis byl schopný ji napadnout, nenechala by ho v domě ani minutu a výpravu by zrušila. Byl to nepříjemný člověk, přesto neměla pocit, že by ji mohl fyzicky ohrozit. Ani jednou se na ni nedíval útočným pohledem.

Pokud jde o mužskou povahu, už se přesvědčila, že nemá zrovna nejlepší úsudek. V opačném případě by to s její svatbou nedopadlo tak mizerně.

Co nejrychleji dokončila úklid, pak se na chvíli posadila a čekala, až uplyne čas, který Davisovi vymezila. Přesně po půlhodině od rozhovoru vstala, zamkla dveře do kuchyně a odešla do pokoje, kde pracoval. „Večerka,“ oznámila bez emocí.

Věnoval jí rozzuřený pohled, ale počítač zavřel a strčil ho do brašny. „Dobrou noc,“ řekla mu, když mířil ke dveřím.

Nedočkala se odpovědi. Pokrčila rameny, zavřela za ním a zamkla. Venkovní světla zůstávala celou noc zapnutá, kdyby se něco stalo. Přece jen mohl někdo onemocnět nebo se zranit. Předpokládala tedy, že Davis trefí do srubu bez problémů. Dveře svého pokoje nechala otevřené jako obvykle, aby slyšela, kdyby někdo klepal na vchodové dveře.

Pokud by si měl někdo v noci zlomit nohu, přála by to Mitchellu Davisovi. Jenže co z toho? Ráda by, aby na konci týdne odjel domů v pořádku a spokojený, protože kdyby se mu něco stalo, rozhodně by ji neváhal zažalovat.

Ano, bude to hodně dlouhý týden.

Sedmá kapitola

Angie vyšla ráno ven a oddechla si – přes noc se trochu oteplilo. Teplejší počasí předznamenalo déšť, přesto bylo příjemně. Podle dlouhodobé předpovědi se v příštích deseti dnech zima nebo sníh nečekají, což je jen dobře.

Do pěti stihla nakrmit a napojit koně, připojit přívěs k pick-upu, naložit zvířata i všechny zásoby. Davis se v kanceláři neobjevil, aby pokračoval ve své veledůležité práci, takže nejspíš až tak nezbytná nebyla. Jenom chtěl dělat nepříjemnosti, což bylo vzhledem k jeho celkovému vystupování skutečně zbytečné, protože horší už to stejně být nemohlo.

Na snídani rozpekla včerejší pečivo, rozkrojila je a dovnitř vložila plátky masa a šunky. Pak sendviče zabalila do fólie a několik termosek naplnila kávou. Přidala sáčky s cukrem, umělé sladidlo a smetanu v prášku. Ve tři čtvrtě na šest, když se Chad s Davisem dostavili k vozu, vyšla ze dveří a zamkla.

Venku zjistila, že jejich tašky se povalují na zemi. Než se stihla zeptat, Davis odemkl SUV a hodil je do nákladového prostoru. „Dohodli jsme se, že pojedeme za vámi. Až lov skončí, budeme moct rovnou vyrazit do Butte,“ vysvětloval rozpačitě Chad.

„Tomu rozumím,“ odtušila nevzrušeně. „Pokud bychom skončili hodně pozdě a chtěli byste u mě strávit ještě noc, než pojedete domů, jste vítaní. Záleží jenom na vás.“

Vzala si sendvič a termosku s kávou a zbytek podala Chadovi. „Snídaně, pánové. Vyrazíme.“ Nasedli do SUV, Davis opět za volant, Angie do svého pick-upu. Tahle změna plánu jí nevadila, aspoň bude mít ještě chvíli klid a prostor na přemýšlení. Zapnula rádio a nastavila CD přehrávač. Vzápětí se ozvaly tiché tóny hudby. Připadalo jí to mnohem lepší než se pokoušet udržovat konverzaci. Nalila si kávu a vyjela na cestu. Zrychlovala plynule, aby to s přívěsem netrhalo.

Slunce vyjde až za hodinu a půl, takže na místo, kde zaparkují vozy, dorazí za svítání. Vyloží koně, osedlají a vyrazí. S oblibou vyjížděla v časných hodinách, ještě za tmy. Líbil se jí pocit, že mají náskok před novým dnem. Ráda pozorovala, jak tma pozvolna ustupuje světlu, které odhaluje nádheru okolní krajiny. Hudba ji nerušila, jen přidávala ranní kráse další vrstvu. Chvíli myslela na Darea a jeho drsnou taktiku ohledně koupě jejího domu, ale neměla chuť si tím kazit náladu. Momentálně patří její čas klientům, tak je nebude šidit tím, že se nesoustředí na práci, i kdyby se mělo jednat jen o řízení.

Přesně ve stanovenou dobu zastavila u domu Raye Lattimora. Neměl velký pozemek, ale přivydělával si tím, že poskytoval parkování výpravám lovců a turistů s průvodcem. Angie mu za to ráda zaplatila. I kdyby si účtoval dvakrát tolik, pořád to bylo lepší než se strachovat, jestli se jí někdo nevloupá do auta nebo jí neukradne přívěs.

Rey je vyšel ven přivítat a ukázat jim, kam mají zajet s vozy. Během vykládání koní se Davis s Chadem drželi stranou, ani je nenapadlo nabídnout jí pomoc. Ray jejím klientům věnoval opovržlivý pohled a beze slova se zapojil do práce. Bylo to od něj hezké, nic takového dělat nemusel.

Čtyři koně nedočkavě hrabali kopyty, věděli, že konec jízdy znamená konečně pohyb. Největšího z nich, tmavého hnědáka Samsona s jistým krokem, vybrala jako nosiče. Kdyby se hodil k ježdění, posadila by na něj Chada, protože tak suverénně zvládá cestu, jenže Samson měl víc zlozvyků než skupina Rolling Stones – a to všichni její členové dohromady. Nesnášel na hřbetě jezdce, vzpouzel se, vzpínal, snažil se hryzat, nafukoval břicho, když se ho pokoušela osedlat, zkoušel jezdce setřást tím, že se otíral o keře, stromy, budovy a cokoli jiného, ale nosit náklad mu nevadilo. Byl tak silný, že unesl víc než průměrný kůň.

Nikomu by to nepřiznala, ale pro toho vzpurného pacholka měla slabost. Zkrátka už byl takový, zato měl jasno v tom, co je ochotný udělat, a co už ne. Vycházeli spolu dobře, pokud se na něj ona ani nikdo jiný nepokusili nasednout.

Světlý hnědák, ryzák a grošák měli také svoje mouchy, ale zase snášeli jezdce. Vybrala si grošáka, vzpurnějšího než zbývající dva. Měla ho krátkou dobu a ještě ho neznala tak dobře jako ostatní, takže kdyby se chtěl vzpínat nebo kousat, ať to radši odskáče ona než klient. Ryzák byl nejkrotší, na něho posadila Chada. Světlý hnědák byl povahou něco mezi ryzákem a grošákem.

„V noci a zítra má pršet,“ řekl Ray, když zavřel přívěs a zajistil ho. „To není zrovna nejlepší počasí na lov.“

„Já vím.“ Déšť možná není ideální pro lidi, ale zvířata loví a krmí se za každého počasí. „Do tábora bychom měli dorazit ještě dnes.“

„Zlom vaz. Doufám, že budeš zítra zpátky.“

Usmála se na něj. „To by bylo fajn, ale i kdyby se jim podařilo zastřelit medvěda hned, radši bych se nevracela za deště.“ Podle předpovědi hrozila dokonce bouřka, což bylo v tuhle roční dobu dost neobvyklé, ale ne neslýchané.

Začala sedlat a Ray jí opět pomohl, zatímco Chad je sledoval s naprosto nechápavým výrazem a Davis se mračil a mačkal tlačítka na telefonu, jako by jej chtěl nějakou speciální číselnou kombinací přinutit, aby fungoval i mimo signál.

„Umí jezdit?“ zeptal se tiše Ray a kývl směrem k Chadovi.

„Zvládne to. Pojede na ryzákovi.“ Právě ho sedlala. Prohlédla si Chadovy nohy a třmeny nastavila o trochu delší, než kdyby sedlala pro sebe.

„Tam co míříte, je dost náročný terén. Doufám, že se udrží v sedle. A ten druhý?“

„Prý má zkušenosti. Beru ho za slovo.“ Nic jiného se ani dělat nedalo. Že by Davise požádala, aby jim předvedl své jezdecké schopnosti? To určitě. Nepochybně by jim s radostí vyhověl.

Naložila zásoby na Samsona. Velký hřebec si odfrkl, pootočil hlavu a strčil do ní, vzhledem ke své velikosti poměrně jemně. Zlehka ho pleskla po krku. „Nemůžeš se dočkat?“ Znovu zafrkal, jako by jí rozuměl.

Davis s Chadem začali konečně něco dělat. Vytáhli pušky z beden, nabili je a zasunuli do pouzder u sedla. Mohla jen doufat, že než si sem nechali zbraně poslat, podrobili je důkladné prohlídce. Budou potřebovat pár cvičných výstřelů, aby pušky vyladili, ale s trochou štěstí opravdu jen pár. Nerada používala víc nábojů, než bylo nutné.

Nakonec dala každému dvě plechovky s odpuzovačem medvědů a pouzdra, do nichž je měli zastrčit. „Musíte je mít po ruce, ne ve vnitřní kapse bundy nebo v sedlové brašně,“ upozornila je.

Chad se zadíval na plechovku. „Proč se s nimi máme tahat, když máme pušky?“

Zasmála se. „Už jste někdy zkoušel močit s odjištěnou puškou v ruce? Rozepnout a zapnout poklopec? Potřeboval byste tři ruce.“

Zrudl jako řepa. Davis se kupodivu zasmál, což ji překvapilo. Nečekala by od něj smích ani na cizí účet. „Kdyby po vás šel medvěd, nemusíte se s rozepínáním zipu namáhat,“ řekl Chadovi.

„To asi nikdo z nás,“ poznamenala Angie. Kdyby byli ti dva přátelé, vyzněla by poznámka humorně, jenže mezi nimi žádné přátelství nepanovalo. Davis se k Chadovi choval přímo nepřátelsky a útočně, což tuhle výpravu činilo podivnou a velmi nepříjemnou.

„Rozdíl mezi lovem medvěda a losa spočívá v tom, že los se vás nepokusí popadnout a sežrat,“ dodala. „Použili jste někdy sprej proti medvědům?“

„Samozřejmě,“ opáčil Davis znuděně. Chad otočil plechovku a začetl se do informací na etiketě.

„Nebudu to nechávat až do tábora,“ prohlásila. „Sprej totiž obsahuje i pach žrádla, který k vám medvěda může přivést. Takže si to vyzkoušíme rovnou tady.“ Ukázala mu jak zamířit. „Stříkejte mezi sebe a medvěda, nečekejte, až začne útočit, jinak se k vám skrz mlžný oblak dostane dřív, než sprej začne působit. A nikdy, opravdu v žádném případě nestříkejte, pokud vítr fouká proti vám, protože se oslepíte a navíc budete čelit medvědovi. Vždycky u sebe musíte mít spreje dva, kdyby jeden nestačil.“

Chad se zatvářil nevěřícně. „Myslel jsem, že medvěd je plaché zvíře a uteče, když do něj člověk přímo nevrazí.“

„Tomu nevěřte,“ opáčil Ray. „Medvědi jsou šelmy. Rozhodně bych nechtěl vylekat grizzlyho, zejména samici s mládětem. Jestli se otočíte a zjistíte, že za vámi je baribal, radši se modlete, abyste u sebe měl pušku a uměl střílet, protože po vás půjde. Jisté jsou dvě věci: umí utíkat rychleji a lézt rychleji než člověk. Jestli nedostanete vy jeho, dostane on vás.“

Tak to byli medvědi v kostce. Angie necítila potřebu něco dalšího doplňovat. Až se dostanou do tábora, zasvětí je do bezpečnostních pravidel, ale to až uvidí konkrétní rozložení tábořiště.

Zavelela: „Jedeme.“ Nerada by dál přicházela o denní světlo, za něhož je možné lovit a dá-li bůh i zastřelit medvěda ještě dnes.

Osmá kapitola

Mitchell Davis sesedl z koně a rozhlédl se po táboře. Zavadil pohledem o mobilní toaletu a s nevěřícím výrazem se otočil na Angie. „To si ze mě děláte srandu,“ ucedil tak opovržlivě, že Chad celý zrudl. Cestou nahoru byl neustále terčem Davisových jedovatostí. Ten chlap v podstatě nezavřel ústa, ale za celou dobu z nich nevyšlo nic dobrého. Vysmíval se Chadovi, jakým způsobem jede, značce jeho pušky, lacinému puškohledu, dokonce i zbrusu novým botám.

Angie si za tu dobu několikrát pomyslela, že na Chadově místě by se vzepřela, řekla Davisovi, ať jí vleze na záda, a vrátila se zpátky. Teď když své nepřátelství namířil proti ní, kousla se do jazyka a v duchu se Chadovi omluvila. Nepochybně držel jazyk za zuby ze stejného důvodu jako ona: potřebuje peníze. Tohle byl trest za to, že se cítila povýšeně. Jsou s Chadem na stejné lodi a oba se snaží pádlovat za každou cenu.

„Asi půjdu meditovat,“ řekla nahlas, což jí vyneslo Chadovo uchechtnutí, rychle zamaskované kašlem.

Nechápala, co Davisovi vadí na vybavení tábora. Co přesně čekal? Loveckou chatu? Neměla tušení, co mu Chad nasliboval, jak popsal ubytování, ona byla při uzavírání smlouvy naprosto upřímná. Tábořiště sice nepatřilo k nejvybavenějším, jaká kdy navštívila, ale špatné taky nebylo. Aspoň nemusejí spát na zemi, což absolvovala už tolikrát, že by to ani nespočítala.

Tábor ležel na krásném místě v poměrně rovné části horského svahu, obklopeného borovicemi a modříny. Dole se údolím klikatil křišťálově čistý potok, lemovaný smrky a topoly. Nad tím vším se tyčily vrcholy hor, pokryté sněhem, z kamenité půdy vyčnívaly velké balvany, mezi nimi rostly husté keře černého jeřábu. Právě přítomnost jeřabin a potoka zvyšovala jejich šanci, že natrefí na medvěda, což byl hlavní důvod, proč sem přišli. Mohla je vzít na místo s pohodlnějším ubytováním, ale pravděpodobnost loveckého úspěchu by byla podstatně nižší.

Stálo tu šest dřevěných podsad, ale jen na třech byl napnutý stan. Angie uměla podsady ocenit, když totiž pršelo, do stanů díky nim neteklo. Stany byly z odolné celty s přidanou chlopní ve vchodu, poskytující soukromí. Věděla jistě, že přes plátno nejsou zvenku vidět ani obrysy, a to pro ni znamenalo další plus. Stany nebyly zrovna největší, zhruba dva metry na metr a půl, ale stačilo to, aby se do nich vešlo lůžko a osobní věci. Každý měl na kavalci nafukovací matraci a vlastní spacák. Přenosná toaleta obstarávala volání přírody, místo umyvadla s sebou Angie vzala zásobu vlhčených ubrousků, aby vydrželi jakžtakž čistí celý týden, nebo i déle, kdyby to bylo nutné.

Většinu jídla tvořily polotovary, jež stačilo ohřát, přesto stála o pár set metrů dál táborová kuchyně. Vévodil jí polní sporák na uvaření kávy, která byla aspoň podle Angie stejně důležitá jako oblečení. Ve stanech měli LED lampy na baterie, kapesní svítilny a náhradní baterie. Vzala s sebou sekeru, aby měla čím naštípat dřevo na oheň. Pokud by se navzdory předpovědi drasticky ochladilo, vybavila stany malými olejovými radiátory.

Nechyběla tu ohrada pro koně se zastřešenými žlaby, což byla výhoda, protože kdyby pršelo, budou mít i koně přístřeší. Pokud by se zvedl vítr, mohou nařezat borové větve a opřít je o ohradu jako větrolamy. Starost o koně byla prvotní, protože na nich často záviseli životem.

Podle Angie bylo v táboře všechno potřebné, snad kromě televize a mobilního signálu. A jestli je Davis tak zkušený, jak prohlašuje, mohl něco podobného čekat nebo mít alespoň zevrubnou představu.

„Který stan je můj?“ zeptal se škrobeně.

Bez zaváhání ukázala na ten úplně nalevo. Sama se rozhodla pro stan na pravém kraji, aby je od sebe dělila co největší možná vzdálenost. Samozřejmě to nebylo kdovíjak daleko, mezi sebou měly stany rozestupy pouhé tři metry, ale každý kousek se počítá.

Davis nechal koně jen tak stát a zmizel uvnitř.

Dívala se za ním s otevřenou pusou, konsternovaná jeho neotesaností.

„Moc se omlouvám,“ zašeptal Chad a téměř lomil rukama.

Vzpamatovala se. „Vy za jeho chování přece nemůžete,“ řekla a vzala hnědáka za otěže, než si usmyslí, že se půjde proběhnout.

Chad jí pomohl odsedlat a napojit koně a nanosit zásoby do jejího stanu. Moc místa uvnitř nezůstalo, ale jí to bylo jedno, stejně tu nechce trávit moc času. Takhle má aspoň všechno po ruce a v noci se nemůže přikrást zvíře a všechno zničit, aniž by ji probudilo. Pušku si nechala po ruce, navíc si s sebou vzala pistoli. S tou spala.

Jak očekávala, chodil Chad trochu zbědovaně, ale nestěžoval si. Brzy byli se vším hotoví, i když by to jistě šlo rychleji, kdyby se jim Davis obtěžoval pomoct. Všimla si, že Chad neustále vrhá úzkostné pohledy k jeho stanu. Nakonec se zeptal. „Měl bych… tedy, máte v plánu jít dnes lovit?“

„Plýtvali bychom časem, pokud bychom alespoň neprozkoumali okolí,“ podotkla. „Vím, kde jsem předtím našla medvědí stopy, takže teď budeme hledat nějakou čerstvou.“ Objevit medvěda nebylo jednoduché. V Montaně bylo zakázáno líčit na ně návnadu nebo je vábit pomocí pachů. Prostě ho budou muset sami najít, možná přilákat vábničkou. Čas lovu začíná půl hodiny před úsvitem a končí půl hodiny po západu slunce.

„Já zavolám Mitchella,“ rozhodl Chad a šel k Davisovu stanu.

Angie si nasadila oranžovou loveckou vestu, zkontrolovala plechovky s odpuzovačem a zda se k nim bez obtíží dostane. Nabila pušku, do kapsy u vesty zastrčila krabičku nábojů. Vzala si dalekohled, vábničku na medvědy a láhev s vodou. Zatímco čekala na Chada, až se vrátí od Davise, snědla proteinovou tyčinku a zapila ji vodou. Energii ze sendviče, který si dala k snídani, tělo už dávno spotřebovalo. Měla hlad.

Chad vyšel ze stanu a ve tváři byl rudý stejně jako cestou nahoru. Čelo měl orosené. „Řekl, že až najdete medvěda, tak přijde. Do té doby ho to nezajímá.“

Výborná chvíle pro meditaci. Angie na chvíli zadržela dech, pak jej pomalu vypustila. A znovu. Tak, už je to lepší. Možná na té dechové technice něco je. Nemyslela si, že má sklony k záchvatům vzteku – samozřejmě pokud nešlo o Darea Callahana, to bylo něco docela jiného –, občas přece jen nějaký přišel. Každý má svou hranici a v Davisově případě už se nějakou dobu pohybovala daleko za ní.

Většinou měla svou práci ráda. Téměř všichni klienti byli příjemní lidé, kterým se líbilo v přírodě, milovali výzvy a lov. Když nelovili, vyprávěli si historky, smáli se, žertovali. Přijížděli se do hor uvolnit, odpočinout si, pobavit se.

Tenhle týden to bude jiné. Dosud za svou kariéru nevrátila peníze a nezrušila zakázku. Nestane se tak ani teď, protože peníze potřebuje, ale i tak měla sto chutí to udělat. Ať už Dare souhlasí s její protinabídkou nebo ne, pořád jí zbývají účty, které je třeba zaplatit.

Napadlo ji, že dost možná to je její poslední výprava, přinejmenším do těchto míst. Nikoho dalšího v diáři neměla a na jaře už bude pravděpodobně bydlet jinde, zvykat si na nové sousedy a novou práci. Přesto se jí nechtělo vyrazit na průzkum, když byla rozčilená na nejvyšší míru.

Možná je to znamení, že její rozhodnutí prodat dům a odstěhovat se je správné.

„Je to idiot,“ ulevila si. Vzápětí si uvědomila, že to vyslovila nahlas před Chadem. „Proboha, omlouvám se, opravdu mě to mrzí. Neměla jsem to říkat.“

Otřel si zpocený obličej a plaše se usmál. „Je, já to vím,“ přitakal tiše. Pak jen pokrčil rameny.

Vlastně se dalo čekat, že Davis podobný postoj zaujme přinejmenším poté, co ji nechal vykládat zásoby a nepostaral se ani o hnědáka, na kterém jel. Jezdil slušně, to musela uznat, tím víc ji překvapovalo, že se nepostaral o zvíře, které ho doneslo až sem nahoru. Rozhodně by byl snesitelnější, kdyby se aspoň v něčem tomu koni podobal, například kdyby byl tichý a vykleštěný. Totéž by se ovšem dalo říct o dalším mizerovi, na kterého musela neustále myslet, ačkoli ji nebetyčně rozčilovalo, že ho nedokáže vyhnat z hlavy.

„Nevím, co se to s ním děje,“ vzdychl ztrápeně Chad s pohledem upřeným na vzdálený stan. „Vím, že loví rád, v jednom kuse o tom mluví. Mně se tu s vámi minule opravdu líbilo, tak jsem si říkal, že… Prostě mě vůbec nenapadlo, že bude takový…“ Raději nedopověděl.

„Vy za to nemůžete, Chade,“ ujistila jej upřímně. Usmála se, aby ho trochu uklidnila. „Možná budeme mít štěstí a skolíte medvěda už zítra. Myslím, že nikomu z nás nebude vadit, když pojedeme domů dřív.“

Pokrčil rameny. „Jestli zastřelí medvěda, s radostí to celé skončím. Já tu jsem taky kvůli medvědovi, ale ze mě asi nikdy velký lovec nebude. Prostě na to moc nejsem.“

Bylo trochu smutné, že se přinutil k takovému výletu s mužem, který, jak se zdálo, toužil ztrpčovat život všem kolem sebe.

„Víte co, tak si na zbytek dne odpočiňte,“ řekla a myslela na jeho bolavé svalstvo, „já se zatím porozhlédnu po okolí.“

Viditelně se mu ulevilo. „Nebude to nebezpečné, když půjdete sama?“

„Bude, ale jsem ozbrojená a mám sprej proti medvědům.“ Napadlo ji osedlat grošáka, ale mohla by medvěda vylekat. Vždyť nepůjde zas tak daleko a koně si stejně potřebují odpočinout. Stezka byla v místě, kam měla namířeno, náročná a strmá, křoví husté. Žaludek se jí svíral při pomyšlení, že má vyrazit bez doprovodu, ale už tady jednou byla, když zkoumala terén. Chtěla najít čerstvou medvědí stopu a pak se tiše a rychle stáhnout zpátky. Na lov vyrazí zítra.

Jen klid.

Dare měl sto chutí zavolat Harlanovi, aby mu připomněl, proč to považoval za tak skvělý nápad. K čemu jinému je satelitní telefon, když člověk nezavolá starému kamarádovi, který ho přesvědčil, aby se zachoval jako idiot?

Rybaření. Přišel si sem zarybařit. To rozhodně dobrý nápad byl. Angie od něj pomoc nebude potřebovat, a i kdyby, stejně by ji odmítla. Trocha odpočinku mu rozhodně neuškodí. A rybaření je přesně to pravé.

I když dělal průvodce z povolání a trávil v horách hodně času, pořád to tady miloval. Tu samotu, divokou krajinu, vůni hor, člověku se to nikdy neomrzelo. Jako kluk tu trávil hodně času, coby dospělý měl spoustu povinností spojených s podnikáním a málo času užívat si života. Chodil sem nahoru, aby doplnil zásoby nebo opravil tábořiště, ale aby si sám vyrazil na ryby? To ne. Osobní volno se na jeho seznamu priorit nacházelo tak nízko, že o něm nikdy ani nepřemýšlel. Možná to měl udělat už dávno.

A že je Angie právě teď na horách se dvěma chlapy, ze kterých je Harlan nervózní… To je jen shoda okolností. Nic víc.

No jistě. Sesedl z koně, otočil se a zadíval se směrem k tábořišti, které si na týden pronajala. Měl skvělý orientační smysl a v horách se vyznal lépe než ostatní, proto s naprostou jistotou věděl, kde ten tábor leží. Nebýt skalních výčnělků a stromů, díval by se přímo na Angie a její společníky. Také tohle tábořiště jednou nebo dvakrát využil. Věděl, jak daleko se nachází od místa, kde se sám utábořil, i kudy k němu vede cesta. Nepatřilo sice k nejlepším, ale ani k nejhorším. Zkrátka přijatelné.

Harlan mu napsal jména Angiiných klientů s tím, že se je pokusí vyhledat na internetu, jestli nenarazí na něco podezřelého. Pokud ano, zavolá mu na satelitní telefon. Dare pochyboval, že by se mu podařilo něco najít, ale jestli mu to pomůže, proč ne?

Když přijel k Lattimorovi, její pick-up, přívěs a neznámé SUV už tam parkovaly. Rayovi bylo přes sedmdesát, ale byl to houževnatý chlapík. Přišel si trochu poklábosit. „Dneska ráno jela nahoru Angie Powellová,“ kývl k jejímu vozu. „Se dvěma chlápky. Jeden budižkničemu, druhý pitomec.“

„Vážně?“

Ray se neváhal podělit o svůj názor a rozhodně nebyl skoupý na slovo. Než se rozloučili, měl už Dare hodinové zpoždění oproti plánu, ale co, koneckonců má dovolenou. Nebude pořád sledovat hodinky.

Jelikož nešlo o výpravu s klienty, vzal si s sebou tříletého plaváka, nového koně, kterého koupil a jenž se mu zdál slibný. Ať ukáže, co v něm je. Byl hodně vzpurný a Dare musel celou dobu dávat pozor a být připravený na všechno, ale ta výzva ho bavila. Když dorazil v pořádku do tábora, byl spokojený. Přesto by na něj klienta ještě neposadil, hřebec potřeboval zacvičit a také zklidnit. Tohle byla jeho první cesta do hor a v místech s náročnějším terénem byl nervózní.

Sotva dorazil Dare do srubu, počínal si automaticky jako člověk, který totéž dělal už tisíckrát. Rutina byla příjemná, něco jako návrat domů. Nejprve se postaral o koně, pak vybalil rybářské náčiní a zásoby na týden. Poprvé bude mít tohle místo jen pro sebe. Přišlo mu až divné vzít s sebou jen jednu nafukovací matraci a jeden spací pytel. Jindy tu bývalo poněkud těsno, ale protože přijel sám jen s jedním koněm, měl místa až až. Snad by sem přece jen měl vyrazit častěji.

Tábor si nemusel pronajímat, patřil jemu. Sám jej navrhl a postavil především s ohledem na ochranu před šelmami. Budova byla malá, patrová a působila přírodním dojmem, zapadala do okolí tak dobře, že ji z dálky nebylo téměř vidět. Rozhodně byla odolnější než jakýkoli stan – dokonce bytelnější než většina loveckých srubů – a do říše medvědů určitě vhodnější.

V přízemí se nacházela stání pro koně, nahoře se spalo. Prostor v patře rozdělovaly na malé části závěsy, které se daly zatáhnout, pokud chtěl mít člověk trochu soukromí. Dolů vedl otvorem v podlaze žebřík, na noc se vytahoval nahoru. Horko z koňských těl stoupalo vzhůru a ohřívalo místo na spaní, takže tu i v chladném počasí bylo téměř útulno. V létě se dala v patře otevřít malá okna. Klienti zůstávali i v noci chránění před šelmami všeho druhu. Pokud by se medvědovi přece jen podařilo dostat masivními dveřmi dovnitř, mohli ho lovci díky otvoru v podlaze zastřelit. A Dare věděl s jistotou, že shora by dokázal zastřelit každé zvíře dřív, než by se dostalo ke koním.

Zatím se o to žádné ještě nepokusilo, ale v horách se vyplatilo být připravený.

Dare rozhodně připravený byl.

Nazítří ráno měl v plánu jít k potoku a zkusit muškařit. A co na tom, že stezka k potoku vede kolem Angiina tábora? Jsou ve svobodné zemi. Jestli ho uvidí, bude to zkrátka muset nějak strávit.

Navíc nezaškodí naznačit těm dvěma, kteří jsou v táboře s ní, že je nablízku někdo, kdo Angie zná a je ozbrojený. Dareovi trocha vyhrožování nebyla proti mysli, protože nešlo o žádnou komedii. Už toho zažil a udělal hodně. Vyhrožování pro něj představovalo jeden ze způsobů komunikace.

Devátá kapitola

Angie se kradla vpřed a bedlivě naslouchala, jestli neuslyší funění nebo lámání větviček. Snažila se držet proti větru. Medvědi pořádně páchnou, takže by stopu mohla ucítit dřív, než ho uslyší. Přitom se ale neustále ohlížela pro případ, že by se objevil za ní. Medvědi totiž mají mnohem lepší čich než lidé. Dělalo se jí zle už jen při představě, že by se otočila a nějakého za sebou uviděla.

Jelikož byla sama, nemusela se přetvařovat nebo zapírat, že z medvědů není jen obyčejně nervózní, ale má z nich přímo panickou hrůzu. Uklidňovala ji jedině puška v ruce nabitá pořádnou municí. Jenže velký medvěd dokáže i po smrtící ráně uběhnout skoro patnáct metrů, a kdyby se netrefila přesně, mohl by s ní pořádně zacvičit, než by šel k zemi.

Když tu zkoumala území poprvé, bála se celou dobu, přestože byla po všech směrech připravená. Vzala si oblečení, které odpuzuje zápach, což bylo standardní opatření. Rozhodně nechtěla, aby ji nějaký méďa ucítil a buďto rychle zmizel, nebo usoudil, že je čas na večeři. V nejhorším případě by se mohla v hustém křoví nevědomky dostat příliš blízko k samici grizzlyho a jejímu mláděti. Ta by se na ni okamžitě vrhla. Pokud na světě existovalo nebezpečnější zvíře, nedokázala si je představit. Samice grizzlyho chránící mláďata je rozsévač zkázy. Dokonce ani samci si na ni netroufnou.

Zatracený Mitchell Davis. Proč nechtěl skolit jelena, velkorohou ovci nebo losa? I losové dokážou být nebezpeční, ale těch se nebála. Zato medvědů… První noční můru, kterou si pamatovala od nějakých šesti let, obstaral medvěd. Netušila, co ten sen způsobilo nebo proč byl tak živý, ale dodnes si ho dokázala vybavit. Utíkala a pronásledoval ji baribal. Různí lidé se jí snažili pomoct a medvěd je všechny zabil. A běžel dál za ní. Probudila se s brekem dřív, než ji dostal. Zůstala ležet v posteli, schoulená do klubíčka a s peřinou přes hlavu, a třásla se strachy až do rána.

V tomhle světle se povolání loveckého průvodce nezdálo zrovna nejvhodnější. Jelikož tady v horách medvědi žijí, při každé výpravě, třeba i jen s fotografy, se jí ten sen vracel. Nebyla to vyloženě fobie, prostě se medvědů bojí. A protože kvůli tomu byla dvojnásob opatrná, doufala, že se s žádným zblízka nestřetne.

Medvědi nebyli jediné velké šelmy v horách, žijí tu také pumy, ale z těch si navzdory logice nic nedělala. Počkala pět minut, naslouchala, ale ozývalo se jen velmi tiché šelestění – žádné mručení, funění, lámání větviček nebo odvalování klád z cesty. Pustila se po stezce lesní zvěře, kterou objevila.

Všimla si stromu se stopami po drápech, v nejhustějším křoví aronie našla chomáč černé srsti. V duchu si sestavovala okruh a beze spěchu ho procházela, pečlivě zkoumala půdu a neustále se rozhlížela. Stříbrná stužka potoka dole jí pomáhala v orientaci. Vpravo se země svažovala mezi shluky balvanů a stromy. Za kameny zahlédla cosi kovového, jenže medvědi u sebe kovové věci obvykle nemají. Nejspíš tu po někom zůstaly odpadky. To Angie nesnášela. Cestou do tábora je sebere.

Výkaly byly jednou ze stop, podle níž bylo možné vystopovat medvěda. Vystoupila o sto metrů výš, ale výkaly nebyly tak čerstvé jako ty, které objevila před několika dny. Vrátila se tedy zpátky a začala sestupovat dolů k potoku. Voda je magnet. Každé zvíře v horách potřebuje vodu.

Dostala se k prudkému srázu, kde předtím zahlédla odlesk kovu, opustila zvířecí stezku a opatrně zamířila k předmětu. Jediný špatný krok by mohl znamenat vymknutý kotník nebo nedejbože zlomenou nohu či otřes mozku. Nemyslela si, že by jí Krugman nebo Davis přišli na pomoc. Chadovi sice podrobně popsala, kam jde, ale protože byl v divočině naprosto k ničemu, nevěřila, že by ji našel. Davis se za celou dobu nevynořil ze stanu, takže nejspíš nemá ani páru, že vůbec odešla. Kdyby se jí něco stalo, bude se o sebe muset postarat sama.

Fotoaparát. Ten kovový odlesk způsobil malý kompakt. Sehnula se a zvedla ho. Byl špinavý a nejspíš nefunkční, nějakou dobu už ležel venku. Prohlédla ho a zjistila, že je zapnutý. Když ho vypnula a znovu zapnula, malý displej se rozsvítil. Ze zvědavosti zmáčkla „play“ a prohlédla si záběry přírody. Bylo tu sto padesát tři snímků, ale po několika obrázcích aparát vypnula. Na zbytek se podívá později, ačkoli pochybovala, že by pomohly najít majitele fotoaparátu. Nejspíš mu vypadl z kapsy před kdovíkolika dny.

Strčila kompakt do bundy a zapnula ji, pak si upravila oranžovou vestu. Znovu se rozhlédla. V tu chvíli spatřila deset metrů od sebe, blízko shluku velkých balvanů, útržek látky. Vypadalo to jako kus deky. Rozhlédla se, jinak neviděla nic. Vydala se tím směrem.

Žádná deka. Cár kostkované košile. Vzor byl viditelný jen na malém kousku, zbytek látky byl zčernalý a ztvrdlý zaschlou krví.

Zůstala stát jako přimrazená, naskočila jí husí kůže. Nesehnula se pro látku, dál stála a rozhlížela se všude kolem. Na svahu vládlo ticho.

Znovu se zadívala na útržek látky. Půda byla místy tmavá s otisky velkých tlap a krátkých drápů, jaké patří baribalovi, ne grizzlymu. Další stopy napovídaly, že tu někdo něco táhl. Sledovala je pohledem. Vzápětí spatřila cosi, co vypadalo jako kus tmavě červeného a šlachovitého syrového masa.

Ucouvla, pak popošla pár metrů podél stezky a znovu se pustila šikmo. Šlo se jí hůř, svah byl příkřejší. Musela se jednou rukou přidržovat a dávat pozor při každém kroku. Když se dostala ke shluku balvanů, podívala se za ně.

Vzápětí se jí zvedl žaludek.

Ostatky člověka – pravděpodobně člověka, jistá ale si nebyla, jelikož neviděla obličej – byly zahrabané v hlíně. Tak to medvědi s napůl spořádanou kořistí dělají. Vnitřnosti byly vyrvané a nejspíš sežrané. Opodál ležela část paže. Jako by šelma chtěla zanechat důkaz vlastnictví, leželo tu její lejno.

Do prdele. Do prdele. Do prdele! Chci odsud pryč!

Viděla už zabíjení v divoké přírodě. Nebylo to hezké, ale ošklivé a brutální. Ještě nikdy však nenarazila na napůl sežrané lidské tělo. Znovu se jí udělalo zle. Potlačila nevolnost a bojovala s náhlou panikou, když si představila, že se za ní na stezce tyčí medvěd jako v nočních můrách.

Rychle vytáhla z pouzdra na zádech pušku a zastrčila náboj do komory. Slyšela jen uklidňující cvaknutí kovových částí. Opět se rozhlédla kolem dokola. Žádný medvěd, žádná puma ani kojoti, kteří by si brousili zuby na chlupáčovu kořist. Nic. Tohle „nic“ bylo téměř stejně děsivé jako „něco“, protože věděla, že medvědi se nikdy od své kořisti příliš nevzdalují. Je nedaleko. Naštěstí ne tak blízko, aby ji ucítil, jinak už by zaútočil.

Co když narazí na její pachovou stopu, až se vrátí ke kořisti? Nedovede ho to k ní? Medvěd dokáže člověka pronásledovat. Lidé jsou pro ně jen součást potravního řetězce.

Vrátila se na stezku a co nejrychleji zamířila k táboru. Sledovala čas, odhadovala vzdálenost. Hrůzný nález bude muset okamžitě ohlásit na příslušném úřadě, aby se vědělo, že je v okolí šelma, která žere lidi. Policie bude muset zbytky těla odnést a identifikovat. Jelikož se připozdívalo, bude ráda, když se do tmy vrátí do tábora. K Rayi Lattimorovi se dnes v žádném případě nedostane.

Mitchell Davis byl otrávený vším kromě lovu, takže bude nepochybně remcat, když ten zítřejší odvolá. Buďto jim vrátí peníze, nebo loveckou výpravu prodlouží, pokud budou moci zůstat déle.

Než zajede k Rayovi, mohli by ti dva počkat v táboře. Jestli vyrazí za svítání, mohla by se do odpoledne vrátit. Přinejmenším by to tak bylo rychlejší. Snad je dokáže přesvědčit.

Když se vrátila do tábora, slunce už zapadlo za vrcholky hor. Nikde nikdo. „Pane Davisi!“ zavolala. „Chade! Máme problém!“

Chad téměř vzápětí vykoukl ze stanu. Po chvíli se vynořil i Davis s obvyklým chladným výrazem. „Našla jste medvědí stopu?“

„Našla. A taky tělo,“ odpověděla chmurně. „Medvěd zřejmě někoho zabil. Ráno budeme muset sjet dolů a nahlásit to.“

„Tělo?“ zopakoval Chad ustrašeně.

„Blbost,“ prskl Davis. „Určitě šlo jen o nějaké zvíře a vy jste zpanikařila.“

„Pokud se nepletu, zvířata obvykle nenosí kostkované košile nebo digitální foťáky,“ opáčila. „Zítra to musíme nahlásit. Jestli se vám nechce, pojedu sama. Rozhodněte se. Můžeme lov buďto o den prodloužit, nebo odložit na jindy.“

Davis se znechuceně rozhlédl. „Chci vrátit peníze.“

„Dobře, ať je po vašem.“ Nemělo smysl se s ním dohadovat. Někdo tu zemřel strašnou smrtí a tomuhle pitomci vadí, že ho čeká trocha nepohodlí. Bude mu muset vrátit, co za výpravu zaplatil. Bylo to dost nepříjemné, ale přesto se už rozhodla. Pořád je tu nabídka Darea Callahana.

Chad kupodivu prohlásil: „Chci tu zůstat. Angie bude zítra zpátky. Jedná se jen o jeden den.“ Strčil ruce do kapes. „Není proč odjíždět.“

„Nemluvte jako idiot,“ obořil se na něj Davis. „Tělo se musí odvézt, k tomu bude potřeba několik lidí. Navíc se to tu bude hemžit dalšími otravy z úřadu pro ochranu přírody, kteří budou chtít medvěda zneškodnit. Všechna zvířata to vyděsí. A protože je konec sezony, ke slušnému lovu se dostaneme nejdřív příští rok.“

V tom měl nejspíš pravdu. „Vrátím vám peníze,“ prohlásila rozhodně. „Odjíždíme zítra, hned jak se rozední, takže buďte připravení.“ Od této chvíle Davise nepovažovala za klienta, přimhouřila oči a dodala: „A koně si osedlejte sám.“

Večeře proběhla mlčky. Angie si nechávala pušku po ruce, protože se říkalo, že jakmile medvěd skolí člověka, probudí to v něm chuť na lidské maso. Baribalové navíc tíhnou k pronásledování, takže měla víc než dobrý důvod mít se na pozoru. Při jídle vládla dusná atmosféra, všichni měli na někoho vztek, takže se pak odebrali do stanů.

Angie zajistila zip na stanové chlopni, aby se stan nedal zvenčí otevřít. Chvíli jen seděla na lůžku, psychicky tak vyčerpaná, že se potřebovala trochu vzchopit. Nedokázala z hlavy vypudit ten strašlivý obrázek. Musela se potýkat s Mitchellem Davisem, její firma jde ke dnu a ještě k tomu Dare Callahan. Nic však nemohlo být horší, než co potkalo toho nebožáka.

Možná se jí nepodaří usnout, ale aspoň si odpočine. Nakonec absolvovala obvyklou večerní tábornickou rutinu – omyla se vlhčenými ubrousky. Spát v džínách jí přišlo nepohodlné, tak se převlékla do tepláků, které si vždycky brala s sebou. V létě si k nim vzala tričko, dnes přidala mikinu. Ve spacáku jí obvykle bylo dost teplo, takže nemusela zapínat topení. Když si nazula teplé ponožky, nasoukala se do spacího pytle. Ještě zkontrolovala, jestli má na dosah vše nezbytné. Pušku – ano. Boty – ano. Pistoli – ano. Baterku – ano. Víc už se zabezpečit nemůže.

Natáhla se, aby zhasla stanové světlo, a zhluboka se nadechla, protože uvnitř stanu se rozhostila neproniknutelná tma. Byla na ni zvyklá, navíc věděla, že oči si po chvíli zvyknou, ale dnes jako by tma byla živá a dusila ji. Ležela bez hnutí, naslouchala zvukům zvenčí a nutila se dýchat.

Když zaslechla první vzdálené zahřmění, nebyla si jistá, jestli ji probudilo, nebo je celou dobu vzhůru. Zvedla ruku, aby se podívala na fosforeskující ručičky hodinek. Třináct minut po půlnoci. Výborně. Doufala, že se déšť zpozdí, když musí ráno vyrazit k Lattimorovi, jenže fronta přišla přesně podle předpovědi. Téměř cítila, jak se mění ovzduší, nabíjí se silou a elektřinou. Mezi stromy začal svištět vítr, znělo to jako táhlé truchlivé hvízdání.

Aspoň ze začátku si myslela, že slyší jen vítr. Pokoušela se najít příznivou pozici ve spacím pytli, který jí jindy připadal pohodlný, ale dnes jako by jí bránil v pohybu. S povzdechem se přinutila zůstat klidně ležet. Musí se vyspat, aby měla na zítřek sílu.

Pak se ten zvuk ozval znovu. Angie zatajila dech a naslouchala. Srdce jí bušilo jako splašené. Medvěd? Bez přemýšlení vystrčila ruku ze spacáku a dotkla se pušky. Už jen dotek hladkého dřeva pažby ji uklidnil.

Znovu se zaposlouchala.

Ne, to nebyl medvěd. Ani vítr. Hlasy. Rozhodně slyšela hlasy, ale byly tak daleko, že jim nerozuměla. Každopádně mluvily příkře. Hádka. Davis s Chadem se z nějakého důvodu pustili do hádky. Davis pravděpodobně vyčítá Chadovi, že celá ta výprava je absolutní fiasko.

V tuhle noční hodinu? To si snad dělají legraci!

Podráždění převýšilo strach. Nejradši by je nechala, ať se po libosti handrkují, jenže dokud je bude muset poslouchat, stejně se jí nepodaří usnout.

Vysoukala se ze spacáku. Nechtěla rozsvěcet, protože světlo bylo příliš prudké, tak popadla flanelovou košili, kterou si předtím sundala, a hodila ji přes kapesní svítilnu. Teprve pak ji zapnula. V tlumeném světle uvidí, ale nebude oslněná.

Vrazila nohy do bot a zavázala si tkaničky. Pak si natáhla bundu, protože i když bylo na listopad celkem teplo, pořád byl v Montaně konec podzimu a v noci teplota výrazně klesla. Rychle rozepnula chlopeň stanu. Chvíli zvažovala, jestli si má vzít pistoli nebo pušku. Pistole byla pohodlnější, puška měla větší sílu. Vybrala si pušku.

Z neznámého důvodu zhasla baterku. Sevřela ji v levé ruce, pušku v pravé a vylezla ze stanu.

Zvuky hádky se nesly zleva. Na chvíli se zastavila a počkala, než oči opět uvyknou tmě, protože i tlumené světlo baterky ji stačilo oslnit. Když konečně začala rozeznávat obrysy stromů, vydala se tam, odkud slyšela hlasy.

Oblohu ozářil blesk a dal vyniknout mrakům. Zarachotil hrom. Bouřka vyslala napřed svůj dech, jako by jí měl vyčistit cestu. Vítr cuchal Angie vlasy. Prošla kolem Chadova stanu. Uvnitř byla tma, zato v Davisově se svítilo. Hlasy nepřicházely odtamtud, ale z části tábora, kde byla kuchyňka, i když možná ne odtud, spíš odněkud z lesa za ní.

Z nebe začaly padat velké dešťové kapky. Výborně. Mohla by se ještě vrátit pro pláštěnku, anebo se pokusit hádku zažehnat a ty dva dostat zpátky do stanů, než se pořádně rozprší. Rozhodla se pro druhou variantu. Čím později se do toho vloží, tím je pravděpodobnější, že se strhne rvačka.

Oblohu znovu rozčísl blesk, tentokrát blíž, a hrom se ozval téměř vzápětí. Koně v ohradě nervózně přecházeli a ržáli. Samson obvykle zůstával i za bouřky klidný, jenže jiné to bylo dole v údolí a jiné tady nahoře. Blesky tu byly blíž a hromy hlasitější, jako by je měli přímo nad hlavou. Až ty dva uklidní, zajde ke koním.

Obešla Davisův stan a mezi stromy zahlédla světlo. Další blesk nakrátko ozářil dva muže. Nevnímali ji ani nic jiného. Rozčileně zamířila rovnou k nim.

„… mě okrást!“ zaslechla Davisův nenávistný hlas.

„Hej!“ křikla a zapnula kapesní svítilnu, aby ji viděli. Světlo přidal i další blesk. „Nechte si to laskavě na zítřek!“

Davis se k ní otočil. „A tahle mi taky může…,“ spustil. Vzápětí ho umlčelo třesknutí, které prořízlo noc. Ve stejné chvíli všechno ozářil blesk a z nebe se v hustých provazcích začala valit voda.

Davis se zapotácel a upadl. Světlo svítilny na něj dopadalo i přes dešťový závoj. Viděla, v jak nepřirozené pozici leží. Nehýbal se. Oči měl otevřené, ale nehýbal se. Vzápětí posvítila na Chada a zjistila, že na ni právě namířil pistoli. Jeden z koní zděšeně zaržál. Chad vystřelil.

Desátá kapitola

Angie se vrhla doleva. Dopadla tvrdě na zem a převalila se na stranu. Stihla přitom zhasnout svítilnu. Snažila se udržet pušku, ta se však o něco zachytila a vytrhla se jí z ruky. Kutálela se dál, pušku nechala být, protože kdyby se jen na chvíli zastavila, bylo by po ní. Rychle za sebou se ozvaly další výstřely. Uvědomovala si, že ji brzy prozradí světlo blesku. Musí se dostat za strom nebo něco…

Další záblesk a země se otřásla. Uhodilo někde blízko. Hřmění bylo ohlušující. V tom přízračném světle zahlédla Chada, stále s pistolí v ruce, naštěstí otočeného ke stanům. Neviděl ji. Koně se v ohradě vzpínali a ryčeli, vypadalo to, že ji chtějí strhnout. Chad postupoval vpřed, mával svítilnou ze strany na stranu a snažil se najít Angie. Neměla kam jít, kde se ukrýt, tak jen zabořila tvář do mokré hlíny a zůstala nehybně ležet. Modlila se a doufala, že ji v hustém lijáku neuvidí.

Déšť do ní bušil jako tisíc malých kladívek. Všude kolem se okamžitě udělalo bláto, pramínky vody se stékaly do silnějších pramenů a hnaly se ze svahu dolů.

Angie se v duchu prala s tím, co se právě stalo, snažila se nějak uchopit posledních třicet vteřin. To přece není možné. Chad nestřelil Davise a nestřílel po ní. Proč by to dělal? Co se stalo, co jí uniklo?

Koutkem oka zahlédla, jak přešel kolem místa, kde ležela, a mířil baterkou na stany, jako by čekal, že se krčí mezi nimi. Na okamžik zvedla hlavu. Spatřila záblesk pušky, která ležela nějaké čtyři metry od ní. Vyšlo to na stejno, jako by to bylo sto metrů. Kdyby ji neupustila, mohla by ho dostat, zvlášť dokud byl pootočený a díval se jiným směrem. Jenže stalo se. Kdyby se vrhla pro pušku, slyšel by ji. Zdejší terén byl natolik zrádný, že si nebyla jistá, jestli by tu vzdálenost dokázala překonat, aniž by upadla.

Jeden z koní, zřejmě Samson, se vší silou pokoušel rozbít ohradu. Chad se otočil tím směrem a zároveň zády k ní. Angie se zvedla na čtyři, zabořila špičky do bláta…

… a v tu chvíli všechno ozářil další blesk. V jeho světle spatřila obrovské černé monstrum nořící se zpoza stromů, houpavě kráčející vpřed se skloněnou hlavou. Chad se otočil právě včas, aby tvora zahlédl, vzápětí přidušeně vykřikl a vrhl se ke koním.

Z hlavy jí vyprchala krev. Začalo jí zvonit v uších, a přestože jeden blesk střídal druhý, viděla rozmazaně, jako by se dívala na starou fotografii, vybledlou téměř k nerozeznání. Nejraději by se znovu vrhla tváří do bláta, jenže kdyby se pohnula, medvěd by si jí mohl všimnout a zaútočit. Přinutila se ztuhnout jako běžec připravený na startu a čekat, až se zvíře pustí za Chadem a sevře ho v zubech.

Medvěd zvedl obrovskou tlapu a máchl s ní po Davisově těle. Převrátil ho a nohy a ruce sebou trhly jako u hadrové panenky. Šelma Davise obkroužila. Zpoza stanů se ozvalo třesknutí padajících klád a Angie přesně věděla, co to znamená. Vtom uslyšela dusot kopyt. Koně se řítili pryč, jeden z nich s tmavým obrysem na hřbetě – Chad pustil zvířata a prchal.

Nechal ji samotnou s medvědem.

Několik vteřin, které jí připadaly jako věčnost, nedokázala přimět hrůzou otupělý mozek k činnosti. Pak se konečně pokusila vyhodnotit situaci. Zvíře se nacházelo nějakých dvacet, možná třicet metrů od ní. Medvědi nemají nejlepší zrak. Jsou sice vybaveni výjimečným sluchem a čichem, ale vítr foukal od baribala k ní. Takže ji necítí. Zaměřil se jen na Davisovo tělo.

Všechny instinkty ji pobízely, aby se dala do běhu, utekla dřív, než si jí zvíře všimne, jenže potřebovala pušku. To znamenalo připlížit se o nějaké čtyři metry blíž k medvědovi a modlit se, aby si jí nevšiml. Pomalu, neuvěřitelně pomalu zvedla z bláta pravou ruku a posunula ji vpřed. Pak levé koleno. Levou ruku, dosud třímající zhasnutou svítilnu. Pravé koleno. A znovu. Pomalu, hlavně pomalu se nutila plížit při zemi a tiše dýchat. Pokud dokáže nevydat zvuk, snad ji zvíře nezpozoruje.

Rukou se dotkla pažby pušky. Na chvíli znehybněla, aby se ujistila, že je medvěd zaneprázdněný. Nepřetržité blesky se stroboskopickým efektem zachycovaly, jak se šelma zahryzla do těla a mocným škubnutím hlavy ho odhodila stranou, přičemž z břicha vyrvala maso a vnitřnosti. Vtom medvěd skočil na tělo jako kočka, která si hraje s myší. Bouřce vůbec nevěnoval pozornost.

Teď se šelma ocitla zády k ní. Dělej! Angie k sobě přitáhla pušku. Zabořila se do bláta a nedala se zvednout. Angie se ji pokoušela roztřesenýma rukama otřít, vzápětí však pochopila, co si předtím neuvědomila: nebude z ní moct střílet, dokud ji nevyčistí.

Bylo jí do pláče, málem se zoufalstvím zhroutila do bláta. Jen představa, že s ní medvěd nakládá stejně jako teď s Davisem, jí v tom zabránila. Musí zůstat potichu.

Pomalu a opatrně jako se plazila ke zbrani, se nyní i s puškou sunula dozadu. Zastavila se, až když mezi ní a medvědem byly stromy, přes něž ve světle blesků už neviděla ten děsivý výjev. Teprve tehdy se zvedla, chytila se kmene a postavila se. Hruď se jí otřásala tichými vzlyky, které se nesměly vydrat ven.

Mysli, nařídila si v duchu. Jestli nezačne okamžitě myslet, zemře. Na paniku není vhodná chvíle. Další minuty dost možná rozhodnou o jejím osudu, takže by se měla okamžitě vzchopit.

Nesmí tu zůstat. Dokonce i bez medvěda jí hrozilo smrtelné nebezpečí. Chad. Viděla, jak zabil člověka, těsně předtím než se pokusil zabít ji. Medvěd možná půjde svou cestou, ale Chad se vrátí. O tom nepochybovala.

Musí pryč. Musí zdolat svah téhle hory uprostřed noci, v jedné z nejhorších bouří, jakou kdy zažila. Hrozilo, že do ní uhodí blesk, ale radši to, než se nechat roztrhat medvědem. Až se zvíře vypořádá s Davisem, dá se vůbec rozpoznat, že jeho smrt nezpůsobil medvěd, ale puška? Dojde k vyšetřování, nebo se bude situace zdát tak zjevná, že se všechno připíše baribalovi? A pokud by se z ní stala další oběť… Medvěda najdou, odstřelí a vrah zůstane na svobodě.

Ať se propadne, jestli tohle dopustí.

Potřebuje věci ze stanu. Instinkt jí radil utéct, běžet jako o život. Rozum říkal, že bude potřebovat vodu, jídlo, teplé oblečení, funkční zbraň. A to všechno je v jejím stanu.

Držela se pokud možno mezi stromy. Kdykoli se zablesklo, znehybněla, vpřed postupovala jen za tmy. Byla celá promáčená, tepláky nasákly vodou jako houba a těžce na ní visely, klouzaly jí z boků. Vlasy měla přilepené k hlavě, téměř cítila, jak z ní vyprchává tělesné teplo. Když se konečně dostala do stanu, třásla se tak, že nedokázala zůstat bez hnutí. Ještě štěstí, že medvědi nemají nejlepší zrak.

Tak co potřebuje? Sedlovou brašnu. Tam má suché oblečení. Pláštěnku. Sice byla promočená na kost, ale pláštěnka by jí měla pomoct udržet tělesnou teplotu, než najde nějaký úkryt. Pistoli. Na medvěda možná stačit nebude, ale na Chada Krugmana rozhodně ano.

Co dál? Jídlo. Vytáhla proteinové tyčinky a nacpala je do brašny. Přidala láhev vody. Jedna láhev není moc, jenže voda je těžká, nechtěla si zbytečně znesnadňovat útěk. Svítilnu.

Napadlo ji převléct se z tepláků nasáklých vodou do suchých džínů, jenže v mokrých džínách se jde ještě hůř než v mokrých teplácích. Spěšně nacpala oblečení do brašny, přidala krabičky s náboji a zapnula řemeny. Přes promočenou bundu si navlékla pláštěnku, zablácenou pušku zasunula do pouzdra a to si hodila přes rameno.

Otevřela chlopeň stanu a vyklouzla do noci.

Nedala se do běhu. Potřebovala se od medvěda a Chada dostat co nejdál, a tak musela být nanejvýš opatrná. Nemohla si posvítit na cestu, proto bylo třeba našlapovat velmi obezřetně.

Neměla čas zastavit se a všechno si promyslet. Nechápala Chadovy pohnutky, ale nebyl prostor rozebírat, co se stalo. Teď hlavně musí vypadnout pryč odtud. Soustředila se, aby nezakopla, držela se vůči medvědovi proti větru. Dávala pozor, aby ji nezasáhla větrem ulomená větev, neuhodil do ní blesk. „Proč“ bude muset počkat na později.

K Lattimorovi to měla daleko, navíc kdyby Chad zjistil, že není v táboře, uhodl by, kam má namířeno. Směřovala pryč od té hrůzy. Opatrnost byla důležitější než rychlost…, i když zrychlení by neškodilo. Neustále odolávala nutkání rozběhnout se. Nedokázala by udržet tempo celé hodiny a rozhodně nemělo smysl pokoušet se běžet ve tmě a v kluzkém blátě.

Tábořiště Darea Callahana leželo blíž než Lattimorův dům. Jenže Angie nepotřebovala jen úkryt, ale i pomoc. Navíc bude Dareův srub zamčený, takže i kdyby to místo potmě dokázala najít, dovnitř se stejně nedostane. A zamířit tam kvůli nepatrné naději, že to nějak půjde, by znamenalo mrhat drahocenným časem a nejspíš by jí to stejně nebylo k ničemu. Nesmí totiž ztratit ani minutu, protože po ní půjde Chad.

Kdyby nepršelo, na chvíli by se zastavila a zaposlouchala se do zvuků okolí, jenže liják, doplňovaný kvílením prudkého větru, všechno přehlušil. Ovšem jestli neslyší Chada ani medvěda, znamená to, že ani oni neslyší ji. Počasí bylo příšerné, přesto ji zároveň chránilo.

Scházela dolů. Kam jinam? Nesnažila se zůstat na stezce, ač by tam chůze byla snadnější, ale bála se, že někde poblíž by mohl číhat Chad. Šlo se jí špatně, klouzalo to a měla co dělat, aby neupadla. Chytala se všeho kolem, křoví, větví, kamenů.

A pak vítr změnil směr. Ucítila na tváři ten rozdíl. Zastavila se a odhadovala, kde je medvěd. Déšť nedéšť, nakonec ji vyčenichá, jestli bude pokračovat stejným směrem. Jenže když se obrátí, začne se od domu Raye Lattimora vzdalovat. Medvěda neviděla, tak netušila, jestli zůstal na místě, nebo se přesunul na západ dál od ní, nebo stejným směrem, ale jen o něco výš, anebo jestli jde za ní.

Každopádně se musí dostat pryč. Natáhla levou nohu a hledala pevnou půdu, ale našla jen bláto. Pokusila se chytit keře, avšak v polovině kroku jí podjela noha. Snažila se zastavit, zapřít se pravou nohou, místo toho uvízla v díře, kterou ve tmě neviděla. Ztratila rovnováhu. Ve zlomku vteřiny, kdy jí došlo, že padá, kdy se cítila bezmocná, hloupá a vyděšená, se rukama pokusila zmírnit hrůzný pád. Naštěstí měla dost rozumu, aby je držela u těla, protože zlomená klíční kost nebo paže bylo to poslední, co teď potřebovala. Dopadla tvrdě, náraz s ní otřásl. Chvíli jen ležela v blátě.

Bolely ji všechny kosti a svaly v těle, ale byla si celkem jistá, že je v pořádku. Až na pravou nohu. Ta pořád vězela špičkou v díře a zdála se nepřirozeně zkroucená. Srdce jí málem vyskočilo z hrudi. Zaplavil ji pocit porážky. Bože, taková zima. Nechtělo se jí ani pohnout, bála se zjistit, jak je to zlé. Jestli si zlomila kotník, jako by byla rovnou mrtvá. Možná by stačilo jen zůstat chvíli ležet a bolest poleví. Kotník si už párkrát podvrtla a věděla, že bolest je chvíli nesnesitelná, pak ustoupí aspoň natolik, že člověk s trochou sebezapření dokáže chodit.

Právě teď představovalo krátké poležení přepych, který si nemohla dovolit. Odsunula stranou sedlové brašny, z ramene sundala pouzdro s puškou a položila je na brašny. Pak se velmi opatrně posadila a oběma rukama vyprostila nohu z díry. Nesundala si botu, už by ji nedokázala znovu obout. Jestli si kotník zlomila, bota ho pomůže zpevnit, takže nejlepší bude nechat věci tak, jak jsou.

Studenými prsty si prohmatávala nohu a hledala, co má zlomené. Nezdálo se, že by něco nebylo na svém místě, ale když se pokusila otočit chodidlo, vystřelila z něj taková bolest, že málem omdlela. „Dobře, to nebyl nejlepší nápad,“ zašeptala. Nevypadalo to na zlomeninu, nanejvýš naštípnutí. Daleko spíš šlo o ošklivé podvrtnutí. Z praktického hlediska na tom nezáleželo. Podstatné bylo, jestli dokáže chodit.

Zaťala zuby, přenesla váhu na levnou nohu a podepřela se větví. Chytila se stromu a pomalu se zvedala. Nakonec se jí přece jen podařilo postavit. Zkusila se zorientovat. Zkontrolovala vítr, zhluboka se nadechla. Pak se pustila stromu a udělala kulhavý krok vpřed. Nutila se bolest vydržet. Jakmile přenesla váhu na pravou nohu, bolestí se jí podlomila kolena a znovu přistála tváří v blátě.

Bylo jí do pláče. Nejraději by bušila pěstmi do země a naříkala. Tomu se říká špatná karma! Čím jen si tohle zasloužila? Firma jí krachuje, dům musí prodat, k tomu Dare Callahan, pak ten idiot Davis, vrah Krugman a ještě ke všemu jeden zatracený medvěd. A jako by toho nebylo málo, zlomila si nebo podvrtla kotník. Přitom se potřebuje co nejrychleji dostat pryč, než ji zabije Krugman nebo to monstrum. Prostě jedna velká zatracená smůla.

Jestli nedokáže sejít z hor, což je náročné, i když je člověk naprosto fit, co bude dál? Co má dělat? Ležet tu a čekat, až ji Krugman nebo medvěd najdou? Má pušku, jenže tu potřebuje vyčistit, aby ji mohla použít. Má pistoli. S Chadem by si snad poradit dokázala, kdyby ho viděla přicházet. Ale medvěd… Toho obrovského zabijáka se bála tisíckrát víc než Krugmana.

A pokud se odsud nehne, tak ji najde.

Do prdele!

Dostala vztek. Přímo zuřila. Ani náhodou tu nezůstane ležet, litovat se a čekat na smrt. Nezáleželo na tom, proč se dostala do téhle situace, jestli to vzdá, je mrtvá. Nikdo o Angie Powellové nemůže říct, že by jí chybělo odhodlání nebo houževnatost. Dostane se odsud, i kdyby se měla plazit.

Posadila se, znovu si dala pouzdro s puškou na rameno a sebrala sedlové brašny. Když upadla, dostalo se jí do úst bláto. Vyplivla je a vyrazila po čtyřech. Snažila se do ničeho nenarazit zraněným kotníkem, protože ji nesnesitelně bolel. Sice to nebylo snadné, ale pokračovala dál, i když bolestí zatínala zuby.

A postupovala. Pomalu, vytrvale a bolestně, ale postupovala. A najednou, když chtěla posunout vpřed pravou ruku, nahmatala jen prázdno. Málem se zřítila z prudkého srázu. Ucouvla a zprudka oddechovala. Co bude dělat? Jak je ten sráz široký? Ocitla se na kraji propasti. Čekala na blesk. Teprve po chvíli si uvědomila, že epicentrum bouřky už se přesunulo, blesky nebyly tak oslepující ani tak časté jako předtím. Nakrátko zvažovala, že by si posvítila baterkou. Stojí to za to? Momentálně je neviditelná a Chad nemá páru, kam se poděla. Světlo by ho na ni mohlo upozornit. Dokud nezjistí, jakou má před sebou překážku, stejně nemůže pokračovat dál.

Než se dokázala rozhodnout, přece jen přišel další blesk. Sráz před ní byl strmý a vysoký tak metr. Dostat se dolů, aniž by zatížila pravou nohu, bude hodně obtížné. To ji však nemohlo odradit.

Hodila brašny dolů. Slyšela, jak to mlasklo, když dopadly do bláta. Pak sundala pouzdro s puškou a opatrně je spustila. Otočila se na břicho, pomalu posunovala nohy přes okraj a zdravou hledala pevnou půdu. Jedinou oporou jí byly prsty zabořené do hlíny. Chvíli zůstala tak a zhluboka dýchala. Možná se nepohybuje rychle, ale přece jen postupuje správným směrem. Dolů ze svahu.

V tu chvíli jí v blátě podjely nohy. Bezmocně padala, klouzala dolů a marně se snažila zbrzdit pád. Zkoušela do něčeho zabořit levou patu, něčeho se zachytit, třeba kamenů, které míjela, ale v té rychlosti to nezvládla. Hrana jednoho z nich jí rozsekla dlaň, o jiný si málem rozbila hlavu.

A pak se konečně zastavila, zabrzdilo ji bláto. Zůstala ležet a lapala po dechu. Znovu se pokusila zhodnotit svůj stav. Nic zlomeného neobjevila. Byla celá potlučená, zdálo se však, že kromě kotníku všechno funguje. Jak daleko sjela? Svah nebyl zas tak strmý, ale pořád to byl svah. Vzápětí si uvědomila, že puška i sedlové brašny se svítilnou, pistolí a müsli tyčinkami zůstaly tam nahoře.

Se zraněným kotníkem se jí sestupovalo dolů dost těžko, ovšem nahoru to byla hotová muka. Postupovala po centimetrech a všechny svaly proti tomu hlasitě protestovaly. Při pádu se potloukla a teď působila gravitace proti ní místo naopak.

Pád trval pouhé vteřiny, zato nahoru to byla věčnost. Raději vůbec nemyslela na to, kolik času ji tenhle návrat bude stát. Každá minuta byla drahocenná, přesto neměla na vybranou. Neplazila se, přitahovala se vzhůru a v duchu klela. Levou nohou se odstrkovala, rozdrásanýma rukama se chytala kamenů, aby nesjela zpátky. Pod pláštěnku, skrz tepláky i do bot se jí dostalo bláto. Dál ji skrápěl ledový déšť. Upínala myšlenky jen ke svému cíli: pušce, svítilně a pistoli. K jídlu.

Jestli to nedokážeš, umřeš.

Jestli to nedokážeš, umřeš.

Dokázala to.

Zachytila se keře a vytáhla se až k malému převisu, který se pod ní předtím utrhl. Nejradši by zajásala. Samozřejmě zůstala zticha. Nevykřikla ani při pádu. Instinkt přežití ji nutil mlčet, předtím i teď. Oslavovat může později, až se dostane z hor.

Nahmatala své věci. Levé chodidlo zaryla do bláta a zatvrdila se, aby nesklouzla zpátky dolů dřív, než bude pevně držet brašny a pušku. Obojí leželo v pořádku na zemi. Když vzala pušku a hodila si ji přes rameno, pocítila krátké zadostiučinění.

Možná se jí nepodařilo uspět coby průvodkyně, zato je vytrvalá a nevzdává se bez boje. Nikdy. A neudělá to ani teď. Tolik ji lákalo posadit se a odpočinout si, přesto odolala. Prostě se nevzdá, a hotovo.

Sevřela brašny, zaujala co možná nejlepší pozici a začala se opatrně spouštět dolů, tentokrát po zadku. Napůl seděla, aby zase neupadla. Pušku držela ve vzduchu a snažila se, aby ji pokud možno nezablátila ještě víc, i když to už zřejmě ani nešlo.

A pak se dostala k úpatí dalšího svahu a vpřed mohla pokračovat jedině po čtyřech. Dala se do toho.

Jestli to nedokážeš, umřeš.

Dare slyšel hřmění už notnou chvíli před tím, než se rozpršelo. Probudilo ho ze spánku. Ležel v teplém spacím pytli a naslouchal přibližující se bouři. Co tady vůbec dělá? Při bouřce bude těžko chytat ryby. Jak dlouho asi potrvá? Den dva? Taky by tu mohl uvíznout na kdovíjak dlouho, chytat tak nanejvýš lelky a proklínat se za hloupost.

Neměl Harlana poslouchat. Mohl být doma v pohodlné posteli a poslouchat déšť, který by mu připadal uklidňující. Místo toho trčí tady, a kdyby měl možnost vrátit čas… Zatraceně, udělal by znovu totéž.

Musí se vyspat. Vlastně měl bouřky rád. V místnosti vládla naprostá tma až na chvíle, kdy se světlo blesků prodralo pod okrajem okenic. Čekal, že ho zvuk deště ukolébá ke spánku. Nemohl však přestat myslet na Angie. Jsou stany v pronajatém tábořišti dost odolné? Předpokládal že ano, bouřky tu přece jen nebyly vzácné a tábořiště se používalo poměrně často, přesto však… Stany v bouřce nepředstavovaly úplně ideální přístřeší.

A pak se ozvalo třesknutí, po kterém se okamžitě posadil. Nebyl to hrom, ale výstřel z pistole. Znal zvuky malých střelných zbraní dostatečně dobře, aby si byl jistý.

Následoval druhý a vzápětí ještě jeden. Dare i přes zavřené okenice a šumění deště poznal, že výstřely vyšly z místa, kde leží její tábor. Zatraceně, co se tam děje? Výstřely z pušky do těchto míst patřily, ale z pistole? V loveckém tábořišti si je dokázal představit, pouze pokud by došlo k něčemu neočekávanému a člověk se nestačil dostat k pušce.

Co tak nečekaného se tam mohlo odehrát?

Napadalo ho hned několik ošklivých možností.

Víc už nepřemýšlel, rozsvítil lampu na baterie, dostatečně výkonnou, aby bylo vidět v celé místnosti, a začal se oblékat. Popadl nůž, klobouk, satelitní telefon a pušku, k tomu přibral kapesní svítilnu. Zapnul ji a zhasl lampu. Ani ne dvě minuty poté, co uslyšel druhý výstřel, už slézal po žebříku do stáje pod sebou.

Kůň zafrkal, když jej Dare rychle osedlal a zasunul pušku do pouzdra. Telefon vrazil do sedlové brašny. Nakrátko zvažoval, jestli má zavolat někomu ve městě, Harlanovi nebo šerifovi, ale co by jim řekl? Slyšel jsem výstřel nejspíš z Angiina tábora. To by nebylo k ničemu, jen by tím ztrácel drahocenný čas. Potmě se sem nahoru stejně nikdo nevypraví. Ne, tohle bude muset vyřešit sám.

Otevřel vrata a vyvedl koně ven. Když zavíral na závoru, zvíře nervózně podupávalo, ale jakmile nasedl, zklidnilo se. Dare si stáhl krempu klobouku do čela, namířil svítilnou na shluk stromů a úzkou pěšinu, která vedla kolem, a vyrazil.

Lilo jako z konve, všechno zhoršoval prudký vítr. Půda se rozbahnila, takže nemohl jet rychleji než krokem. Blesky mu ozařovaly cestu, ale také znervózňovaly koně. Pevně jej držel za otěže a svíral koleny. Když uhodilo někde poblíž a země se zachvěla, snažil se ho uchlácholit. „Jen klid, hochu,“ mluvil klidným konejšivým tónem, aby zvíře pochopilo, že se nemá čeho bát.

Postupoval nekonečně pomalu. Kvůli dešti neviděl téměř na krok a cítil, že kůň je čím dál vyplašenější. Stezka byla zrádná i se svítilnou. Musel nechat zvíře, aby si hledalo cestu samo svým tempem, i když v duchu klel, protože měl dojem, že by to zvládl rychleji po svých.

Kruci, měl vyrazit do Angiina tábora ještě za světla, nechat se vidět a trochu její zákazníky zpražit pohledem, i když jí by to nejspíš pořádně hnulo žlučí. Kdyby ti dva zjistili, že nejsou sami, dost možná by teď nemusel řešit výstřely z pistole uprostřed noci.

Ticho, které po výstřelech následovalo, mu dělalo ještě větší starosti. Kdo střílel? Angie, nebo někdo jiný? Netušil, jestli má pistoli, ale pušku měla určitě. Pokud něco vyvolalo výstřely z pistole, proč nenásledovala palba z pušky? Právě skutečnost, že k žádné nedošlo, ho silně znepokojovala.

Kdyby slyšel jen jeden výstřel, nejspíš by si myslel, že to nemehlo, o kterém se zmiňoval Ray Lattimore, si s sebou vzalo pistoli a vystřelilo omylem. Jenže v krátkém sledu následovaly další. To už nemohl být omyl. Snažil se přijít na nějaké vysvětlení, které by nemuselo znamenat, že se jí něco stalo.

Ještě před několika minutami myslel na to, že měl zůstat doma a nelézt do hor. Teď litoval, že u Angie není blíž.

Jestli se jí něco stane, Harlan ho zabije.

Navíc kdyby se Angie něco stalo… Vůbec by mu v tom nebránil.

Jedenáctá kapitola

Chadu Krugmanovi bušilo srdce tak prudce, že se mu z toho dělalo nevolno. Nedokázal se pořádně nadechnout. Takový liják snad ještě nezažil, kapky ho bodaly do tváří jako ostré kamení. Měl sice svítilnu, ale přes hustou dešťovou clonu stejně neviděl, kam jede, přestože se neustále blýskalo. Nakonec lampu zhasl, aby šetřil baterie, a strčil ji do bundy.

Ruce měl i tak plné. Vést tři koně a na jednom sedět – vybral si stejného, na kterém jel do tábora, protože to bylo jednodušší než si zvykat na nového – a neustále přitom hlídat, jestli se neblíží ten zatracený medvěd, navíc ta ženská s puškou! Snad ještě nikdy nedělal nic tak těžkého. Alespoň že se koně uklidnili, když se dostali dál od medvěda. Na začátku si myslel, že zvířata vyděsila bouřka, jenže ta zuřila i nadále, z toho pochopil, že jim hrůzu naháněla šelma v patách.

Nemohl jim to mít za zlé, i jeho medvěd vyděsil k smrti.

Byl připravený zabít, udělat co musí, aby přežil. Nikdy o tom nepochyboval. Ale také nikdy nečekal, že se do Davisova těla zahryzne taková obluda. Bože, ten medvěd byl tak obrovský! Ani na okamžik nelitoval, že Mitchella Davise zabil, ale skončit takhle, být roztrhán na kusy a sežrán…, to mu připadalo odporné. A děsivé. To by nepřál ani svému nejhoršímu nepříteli. Ano, Mitchell Davis byl jeho nejhorší nepřítel.

Sakra, sakra, sakra! Všechno se to zvrtlo. Kdyby Angie Powellová nenašla na stezce mrtvolu a netrvala na tom, že ráno pojede nález ohlásit, měl by skvělou šanci zabít Davise během lovu a jeho tělo by se nenašlo tak snadno. Ani Angiino. Celou dobu plánoval, že ji zabije, protože jiné řešení nepřipadalo v úvahu. Trochu toho litoval, ale zas ne tolik, aby kvůli tomu měnil plány. Než by se po nich někdo začal shánět a dal dohromady pátrací výpravu, která by posléze objevila těla, byl by Chad už dávno pryč.

Měl v úmyslu vrátit se na koni zpátky k chalupě, u které zaparkovali SUV, počkat si na tmu, aby ho nikdo neviděl, pak pustit koně, nasednout do auta a odjet. Možná by měl zvíře nechat tak o kilometr výš v horách a zbytek cesty sejít pěšky. Tenhle plán si připravil už před delší dobou, někdy během výpravy před rokem, tak měl dost času zlepšit se v ježdění. Až rančer ráno vstane, nanejvýš si všimne, že SUV je pryč. Angiin vůz s přívěsem zůstane na místě, takže by mohl usoudit, že jeden z lovců měl plné zuby špatného počasí a odjel. Navíc stejně nebude mít páru, který z nich to byl. Začne to řešit až za týden, když se Angie neobjeví.

Tou dobou už bude Chad hodně daleko. Nejdřív poletí do Kanady, odtamtud do Mexika. A v Mexiku jednoduše zmizí. Peníze na to má a ztratit se v určitých částech světa je mnohem jednodušší než v Severní Americe. Pas si vyzvedne z poštovního boxu v Butte spolu s číslem účtu a heslem. Jestli se mu podaří získat plánovaný týdenní náskok, než se najdou těla, nehrozí mu žádné potíže.

Angie představovala pro tuhle konkrétní výpravu ideální průvodkyni. Všiml si, že není nějak prvotřídně oblečená, nevlastní satelitní telefon ani jiné zařízení, které by mohla využít k přivolání rychlé pomoci. Usuzoval z toho, že má hluboko do kapsy. To se mu výborně hodilo.

Jedna věc je dokonalý plán, avšak skutečnost může být nakonec dost odlišná. Jako například teď. Všechno se podělalo. Vůbec netušil, jestli Angie zranil. V hustém lijáku se řítil na koni a za sebou táhl tři další zvířata, která z toho nebyla ani trochu nadšená. Navíc neměl páru, kde se vlastně nachází. Jet v takovém počasí na koni je nejjistější způsob jak si zlomit vaz. Stačilo by, kdyby zvíře klopýtlo. Jakmile by spadl na zem, ti čtyři by ho ušlapali.

Pomalu zastavil. Když zůstali stát i ostatní nervózní a vzpouzející se koně, které držel za otěže, přinutil se zhluboka dýchat, aby potlačil paniku. Plíce začaly za chvíli protestovat. Koně poznali, že má strach, a o to byli vzpurnější.

Sedět na koni v otevřeném prostranství, když se všude kolem blýská, znamená koledovat si o malér. Chad vůbec nevěděl, kam má jet. Zůstat někde pod stromy by bylo ještě hloupější. Až déšť trochu poleví, snad by blesk mohl odhalit nějaký skalní převis nebo něco, ale zatím viděl sotva na dva metry.

Právě když si to pomyslel, déšť se zmírnil. Sice ne o tolik, přesto před sebou ve světle dalšího blesku zahlédl skalní útvar. S trochou štěstí tam bude převis, pod který se bude moct schovat. Koně někde uváže, však oni to vydrží. Stejně se pasou venku, tak musejí být na déšť zvyklí.

Trochu se uklidnil a vzpurného koně stočil ke skále. Ostatním třem se nelíbilo, že je táhne v jednom shluku, nezamlouvalo se jim počasí a málem ho strhli ze sedla, než se neochotně dali do pohybu. Chad zaklel. Zvažoval, že by je nechal běžet, ale ještě neměl čas si všechno důkladně promyslet a nechtěl udělat nic, čeho by později litoval. Možná je pustí, možná ne. Právě teď ho nenapadalo, k čemu by je potřeboval. Třeba na něco přijde později.

Dojel ke skalám a zkoumal je, nakolik mu to světlo blesků a déšť umožňovaly. Zpočátku neviděl nic, co by mu pomohlo se skrýt, jen několik obřích balvanů, které vypadaly, jako by je tu někdo upustil. Když však je objel kolem dokola, nakonec objevil tmavou římsu. Byla dlouhá a úzká, ale špatný úkryt pořád lepší než žádný.

Vytáhl baterku a kuželem světla přejel prostor pod římsou, aby měl jistotu, že se pod ní neukrývá nikdo další. I světlo silné LED svítilny působilo slabě v porovnání s blesky a vším tím hřměním, přesto svůj úkol splnilo. Chad se přesvědčil, že je sám.

Opatrně sesedl, aniž pustil otěže, a odvedl koně. Tentokrát šli kupodivu bez odporu. Pod převisem rostly keře a bylo tu hodně kamení. Křoví Chad vítal, aspoň měl k čemu uvázat koně. Jenomže by potřeboval čtyři ruce, aby mohl každého přivázat k jinému keři, a přitom udržet ostatní.

Když otěže pustí, neutečou?

Tak ať si táhnou!

To rozhodnutí mu přineslo úlevu. Sevřel v ruce jen otěže svého koně, ostatní pustil. Odvedl ryzáka ke keři a rychle ho připoutal.

Světe, div se, ostatní zůstali stát. Možná byli unavení, možná byli stejně vděční jako on, že jsou konečně pryč z toho hrozného deště, anebo si už tak zvykli na lidskou péči, že nevěděli, co by si bez člověka počali. Každopádně neutekli. Chad nejprve uvázal koně, každého zvlášť, pak odkopl stranou kamení a větve, posadil se na zem a opřel se o balvan.

Nebylo to zrovna útulné místečko, blesky dál rozsvěcovaly okolí jako nějaká šílená disco koule, hrom burácel, země se otřásala. Chad byl promočený, třásl se zimou, ale aspoň se konečně dostal z ledového deště. Navíc neměl v úkrytu takový strach, že do něj uhodí. Může si trochu odpočinout, utřídit si myšlenky.

Nejdříve jen seděl a dýchal. Panika vyčerpává víc než fyzická práce. Zdálo se, že jde všechno jako na drátkách. Davise zastřelil, jak si naplánoval, i když místo a načasování nebyly úplně přesné. Jenže do toho přišla ta strašná bouřka. Nedokázal najít Angie v takové slotě, netušil, jestli ji zabil, zranil nebo úplně minul. Držela v ruce pušku a on čekal, že ho každou chvíli trefí, a pak se najednou objevil ten strašný medvěd a začal požírat Davise a…

Dech se mu znovu zrychlil jen při vzpomínce na tu děsivou chvíli. Cíleně jej zpomalil a vypudil strašný výjev z hlavy. Musí přemýšlet.

Nevystřelila na něj. To znamená, že ji musel trefit a je buď mrtvá, nebo zraněná. Nebo ne? Tak to se o ni postará medvěd, jakmile skončí s Davisem, pokud není zraněná jen lehce a nepodařilo se jí utéct. Jenže v tom případě by docela jistě vystřelila na něj i na medvěda. Žádné výstřely však neslyšel, takže si s Angie pravděpodobně nemusí dělat starosti.

Přesto potřeboval mít jistotu. Vzal koně a zmizel. Vzhledem k tomu jak pořád hřmělo, jaký rámus koně dělali a jak mu bušilo srdce, stejně by takhle daleko od tábora výstřel docela jistě neslyšel. Angie byla sice zraněná, ale medvěda možná zabila.

Představovala pro něj jednu velkou neznámou. Nechtěl se spoléhat na domněnky. Potřeboval dost času, aby mohl zmizet a vypařit se. Nic víc. Vlastně ho rozhořčilo, že mu tak hloupě zmařila plány. Koneckonců na nich závisel jeho život.

Policie mu starosti nedělala, stačí, když se dostane do Mexika dřív, než jeho jméno přidají na seznam hledaných osob. Ani tehdy by policie nepředstavovala velkou hrozbu, zato Davisovi společníci ano. Právě kvůli nim bylo nezbytné zmizet, vypařit se, změnit si jméno. Vůbec mu nevadilo, že si musí změnit totožnost, o život Chada Krugmana už nestál. Posloužil mu jako užitečný nástroj. Perverzně ho uspokojovalo, že jeho přetvářku nikdo neprohlédl. Jasně to dokazovalo, jak je dobrý. Teď však přišel čas začít znovu. Chad Krugman patří do minulosti. Vybere si zbrusu nové jméno, které nebude synonymem pro „hňupa“. Nesmí být ale příliš výstřední. Zvolí nějaké nenápadné a mužné. Možná podstoupí plastickou operaci. Vlastně mu připadalo jako hodně dobrý nápad pořídit si implantáty brady a lícních kostí, pořádný nos. Odteď už totiž nemusí hrát neviditelného. Má peníze a umí s nimi zacházet, čekají ho nekonečné možnosti.

Nikdy nepodceňujte účetního.

Davis to udělal. Stejně jako všichni ostatní. Všichni, dokonce i Angie Powellová, která se k němu jako jediná chovala vlídně. Vlastně mu bylo málem líto, že ji nemůže nechat naživu. Za normálních okolností by po něm stejně ani neštěkla. Jednala s ním slušně, protože byl její zákazník, jinak by k němu sympatie nechovala.

S Davisem se trochu přepočítal, a to ho popudilo. Přese všechno, co o tom grázlovi věděl, ho podcenil. K tomu, aby to dotáhl na tak vysoký post, musel disponovat jistou dávkou inteligence a prohnanosti, navíc také nemilosrdnou bezohledností. Nebylo tedy zas tak překvapivé, že podraz zavětřil dřív, než Chad původně čekal.

Právě proto se u Angie připojil na internet, kontroloval všechny účty, porovnával cifry. Když ho po večeři vyhodila z domu, posadil se na verandu, kam ještě sahalo wifi připojení, a pokračoval ve svém šťourání.

Podstatnou otázkou zůstávalo, jestli Davis někoho upozornil – konkrétně lidi, pro které pracoval – nebo jestli chtěl problém vyřešit sám a bez jejich vědomí. Koneckonců Chada si vybral osobně a určitě by před ostatními nechtěl vypadat neschopně. Pokud by problém zaregistroval a postaral se o něj, vyvázl by z toho se ctí. Chad považoval za pravděpodobné, že si Davis nechal všechno pro sebe a chtěl si nejprve ověřit, jestli peníze skutečně chybí.

V zásadě se Chadovi podařilo realizovat svůj plán, protože Davise zabil, ale místo ani okolnosti neodpovídaly jeho představám, a to ho rozčilovalo. Bouřka, to byl prostě pech. Angie všechno viděla. Další smůla. Ani jedno nemohl předpokládat, tím pádem se na nic podobného také nepřipravil. Teď mu tedy nezbývá než se o ni postarat. A tentokrát to nesmí zpackat.

Dokonale vybudovaná image mu zachránila život. Davis ho ani na vteřinu nepovažoval za hrozbu, byl rozhodnutý počkat, až lov skončí, a finanční záležitosti vyřešit teprve po návratu. Navíc je nejspíš nechtěl probírat před Angie. Pro Chada to vyšlo nastejno. Jakmile oznámila, že má v úmyslu ohlásit nález těla, nabourala mu tím celý časový harmonogram. Nezbývalo než bezodkladně vylákat Davise ven a zabít. Po něm měla přijít na řadu Angie.

Davis si zkrátka příliš věřil, na což nakonec tvrdě doplatil. Vždycky dával jasně najevo, že pokud se ho někdo opováží okrást, šeredně si to odskáče neboli že to nepřežije. Nepočítal ovšem s tím, že by někdo mohl být chytřejší a překvapit ho nepřipraveného. Chad byl ozbrojený a Davise ani ve snu nenapadlo, že by se účetní mohl uchýlit k vraždě dřív než on. A to byla jeho největší chyba.

Krugman : Davis – jedna : nula. Konečné skóre.

Teď už jen se zbavit Angie a hodit sebou, aby se nepřipravil o pěti-nebo šestidenní náskok. Pak bude konečně v bezpečí, stane se někým jiným dřív, než někoho vůbec napadne hledat nesmělého účetního.

Především musí vymyslet jak na ni. Nepochyboval, že si s ní poradí, jen se musí uklidnit a pořádně promyslet strategii. Ještě pořád má navrch. Ať už je Angie zraněná nebo ne, nemůže odjet, protože s sebou odvedl všechny koně. Velká škoda že tohle opatření nebude stačit. Angie se v horách vyzná, poradí si i bez koně. Než se dá na útěk, musí mít jistotu, že je mrtvá. Čím dřív se o to postará, tím líp.

Svým způsobem to byla škoda. Angie Powellová se mu zamlouvala, byla hodná. Zacházela s ním přívětivě, ačkoli ho považovala za prvotřídního hňupa. Neflirtovala s ním, to ne, ovšem ženy nikdy neflirtují s muži jako on, pokud nejsou vyloženě zoufalé. Když se na něj usmívala, nebylo to upřímné, přesto s ním na rozdíl od většiny ostatních jednala slušně. Bohužel mají slušní lidé tendenci obracet se v případech nouze na policii. To byl také důvod, proč ji nemohl nechat naživu.

Prostě smůla. Nenechá si zhatit léta připravované plány. Nahrabal si velké jmění a nikdo se mu nebude stavět do cesty, ani Angie Powellová. Žil nebezpečný život, jednal s vrahy, mučiteli, drogovými dealery, největší špínou světa, aby ty peníze získal. Teď je chce vesele utrácet a užívat si až do smrti.

Jaké má možnosti? Jak by se situace mohla vyvinout v nejlepším a v nejhorším případě?

To nebylo tak těžké odhadnout. V nejlepším případě se o Angie postaral medvěd, což by se mu výborně hodilo – jednak by ho s její smrtí nic nespojovalo a jednak by stejný konec přisoudili i Davisovi. Když se k tomu připočte tělo, které Angie našla, vyšetřování se soustředí na medvěda a nikoho ani nenapadne, že ve skutečnosti byl Davis zastřelen. Samozřejmě to bude také záviset na tom, kolik z něj zbylo. Kdyby medvěda přece jen ulovili, pitvali by ho? Analyzovali by obsah trávicí soustavy? Pokud medvěd sežere kulku, jak dlouho může trvat, než z něj vyjde ve výkalech?

Zůstala kulka v Davisovi, nebo prošla skrz? Chadova pistole měla ráži 9 mm. Věděl, jak se používá, ale balistiku si rozhodně nenastudoval. Namířit, vystřelit a strefit se do cíle. Co víc člověk potřebuje umět?

V nejhorším případě Angie není zraněná, podařilo se jí uniknout medvědovi a teď pospíchá co nejrychleji dolů k tomu rančerovi.

Naslouchal zvukům bouřky a zvažoval možnosti. Ne, v tomhle počasí a potmě se o to nejspíš nebude pokoušet. Má pušku, takže s medvědem si asi příliš velké starosti nedělá. Ten už může být klidně mrtvý. Zůstala by v takovém případě v táboře?

Ne, protože nevěděla, kde je on.

Ucítil záchvěv vzrušení. Nebýt toho, že potřebuje odletět ze Států co nejdřív, docela by se mu zamlouvala představa změřit s Angie síly ve skutečném honu na člověka. Sice se v horách vyzná mnohem lépe než on, ale podceňuje ho jako ostatní, a to hrálo v její neprospěch.

Jestli je ještě živá, pravděpodobně se někam schová, počká, až se zlepší počasí, a teprve pak se vydá dolů. Jeho výhodou je, že ví, kam půjde.

Zato neměl ponětí, kde přesně je teď on sám. Soustředil se, nutil se přestat vnímat bouřku i vyplašené koně. Nebyl žádný velký zálesák, ale orientační smysl měl dobrý. Když zastřelil Davise, stáli nalevo za táborem. Odtamtud také přišel medvěd. Když utíkal z tábora, mířil doprava, pryč od medvěda čili obecně vzato na sever. Tím pádem se musí vrátit na jih a pak na východ. Netušil, jak daleko dojel, protože zpanikařil, ale celkem jistě nebude dál než několik kilometrů.

Když přijeli do tábora, zaregistroval v okolí několik orientačních bodů, proto si byl jistý, že pokud bude třeba, dokáže je najít. Bude to potřeba? Skutečně se musí přesvědčit, že je Angie mrtvá? Neměl by radši pospíchat co nejrychleji dolů k Lattimorovi a na letiště? Jede na koni, Angie jde pěšky, takže by měl mít minimálně jednodenní náskok.

Stačí to?

Možná ano, možná ne. Pořád by měl raději týden, jak si naplánoval.

A najednou si uvědomil děsivou věc. Zasténal. Do prdele! Jak mohl být takový idiot? Ztratil hlavu, zpanikařil a teď… Do prdele, do prdele! Musí se vrátit do tábora a vůbec to nesouvisí s Angie.

Nevzal si klíče od SUV.

Měl je u sebe Davis. Možná v kapse, možná někde ve stanu, každopádně jestli je nenajde, všechny jeho plány se zbortí jako domeček z karet a zůstanou mu jenom oči pro pláč.

Takže zpátky do tábora. Aspoň zároveň obhlédne situaci a zjistí, jestli tam Angie ještě je. Pokud ano, nejprve ji zabije. Teprve pak se může pustit do hledání klíčů. Doufal jen, že zůstaly ve stanu v Davisových věcech a ne v jeho kapse… nebo v útrobách medvěda.

Dvanáctá kapitola

Angie se vlekla dál, přes kamení, mezi keři a proudy vody, které se valily ze svahu s potenciálem způsobit povodeň. Ptala se sama sebe, jestli má vůbec rozum, když se pokouší bez jakéhokoli jištění plazit prudkou vodou. Nakonec však usoudila, že voda je to poslední, co ji teď ohrožuje. I kdyby ji to mělo spláchnout ze svahu a utopit v deseti centimetrech bahna a vody, pořád se jí takový konec zdál přijatelnější než se nechat roztrhat medvědem nebo nechat zvítězit toho odporného vraha Krugmana.

Rozhodla se, že se neutopí. Musela se tedy soustředit jen na přítomnost a na sestup, nepřemítat, jak je to daleko k Lattimorovi nebo jak dlouho bude trvat, než se tam dostane, jaká je jí zima a že ji bolí kotník. To všechno vypudila z hlavy, protože se musela koncentrovat na přežití.

Vždycky měla ráda vůni deště, svěžest, kterou s sebou přinášel, příslib života a obnovy. Ráda naslouchala pleskání kapek do střechy, které ji ukolébávalo ke spánku. Samozřejmě občas musela ven i v dešti, postarat se o zvířata je třeba za každého počasí. To už tak příjemné nebylo, přesto déšť tvořil běžnou součást života a nemělo smysl o tom diskutovat.

Tentokrát to bylo jiné. Jen sotva si dovedla představit, že by ještě někdy mohla mít z deště radost.

Postupovala centimetr po centimetru, kotník ji bolel tak, že musela občas zastavit a chvíli jen mlčky zatínala zuby. Ruce měla ztuhlé a studené jako led, téměř je necítila. Utěšovala se tím, že chlad aspoň zpomalí krvácení a voda smyje pach její krve.

Musíš přežít.

Dokáže to. Za každou cenu. Slíbila si to.

Houževnatě pokračovala v cestě.

Čas běžel. Každý zdolaný blátivý centimetr představoval malé vítězství, stejně jako každý další nádech.

Nedovolí, aby ten grázl Krugman vyhrál.

Kdykoli se zablesklo, zvedla hlavu a rozhlédla se. Snažila se v duchu mapovat, jakým směrem a jak daleko postoupila, pátrala před sebou po případných překážkách, ohledávala terén. Neodvažovala se zapnout kapesní svítilnu, takže se v neproniknutelné tmě pohybovala jako poslepu. Uši měla nastražené, jestli něco nezaslechne. Mohlo by to ukazovat na přítomnost Krugmana nebo medvěda. Prozatím ale viděla jen stromy, kymácející se ve větru.

Blesk samozřejmě nefungoval na přání, takže jí v určitých okamžicích nezbývalo než zastavit a počkat na další, aby viděla kudy dál.

Napadlo ji, že je vlastně dobře maskovaná. Dokud nerozsvítí baterku, Krugman nemá šanci ji zahlédnout. Od hlavy k patě byla celá od bláta, plazila se po zemi, takže musela dokonale splývat s krajinou. Bláto a voda by navíc měly překrýt i její pach, tedy aspoň do určité míry, a to ji ochrání i před medvědem.

V šoku může člověk zůstat jen určitou dobu, stojí to příliš mnoho energie. Po nějaké chvíli ho tělo vytěsní a zaměří se na rutinu. Přesně to teď dělala Angie. Její svět se smrskl na centimetry, o něž postupovala a z nichž se posléze stávaly metry. Dokáže to, dostane se do cíle. Jen se nesmí vzdát.

Nějakou chvíli postupovala tak pomalu, že kdyby si dovolila zamyslet se nad tím, úplně by ji to odradilo. Její největší zbraní byla vůle přežít. Prostě se rozhodla, že to zvládne. Přežije bouřku, zimu, bolest. Poraněný kotník, ať už vymknutý, nebo zlomený, ji nezabije, zato o medvědovi ani o Krugmanovi se totéž tvrdit nedalo. Ještě nikdy se necítila tak bezbranná a ten pocit se jí nelíbil o nic víc než fyzická bolest.

Snažila se splynout se zemí, využít bláto a tmu a udělat ze sebe neviditelnou.

Po nějaké době – snad uplynula hodina, snad celá věčnost – se konečně epicentrum bouře přesunulo. Dál pršelo, ale už ne tak prudce, dešťové kapky, které na ni dopadaly, už nebolely. Nemuset se bát, že do ní každou chvíli uhodí blesk, byla to do jisté míry úleva. Bez nich ale nic neviděla a neměla se jak orientovat. Musela spoléhat jen na hmat. Bohužel měla dlaně tak prokřehlé a sedřené, že už téměř nic necítila. Její zoufalé tempo se ještě víc zpomalilo.

Oslepující blesky se vzdálily a ji přestala oslňovat jejich bílá, silně kontrastní záře. Díky tomu si všimla o kus dál nalevo světla. Ztuhla, zůstala nehybně ležet. Krugman. Těžko by tady v takové bouřce mohl být někdo jiný. Hledá ji.

Všechno jí to připadalo až neskutečné. Očividně ji vůbec nepovažuje za překážku. Nemohla se rozhodnout, jestli to má brát jako urážku nebo jestli se jí ulevilo. Krugman nemůže vědět, že je zraněná, pušku má obalenou bahnem a nepoužitelnou, a přece si tu vykračuje s rozsvícenou baterkou, čímž zcela jasně prozrazuje svou pozici.

Zaťala zuby. Nedovolí, aby nad ní zvítězil takový idiot.

Krugman má koně. Taky by se jí hodil, jenže nemá šanci se k němu dostat, leda by nastala nečekaná příležitost. Vzala s sebou pistoli, ale ta daleko nedostřelí. Nezbývá než počkat, až se Krugman přiblíží. Nemůže ho nahánět a rozhodně ze sebe neudělá volavku, aby ho přilákala, zvlášť když je téměř nepohyblivá. Pokud by na ni narazil, neváhala by zbraň použít.

Ani vědomí, že je dobře maskovaná, jí nedodávalo takový pocit bezpečí, jaký by si přála. Namáhavě se doplazila ke stromu a vyškrábala se do sedu. Stál mezi ní a světlem. Přitáhla si k sobě zablácené sedlové brašny. Díky světlu baterky aspoň věděla, že to není medvěd. Na Krugmana bude pistole stačit, i když by raději použila pušku. Medvěda by kulka z téhle zbraně nanejvýš podráždila, zvlášť tak velkého jaký se objevil v táboře.

Znovu se jí vybavila ta děsivá scéna. Otřásla se. Cestou dolů se soustředila jen na přežití, ale teď se vzpomínky vrátily s plnou silou, až se jí sevřel žaludek. Chvíli měla pocit, že ji strach úplně ochromil.

Přinutila se dýchat zhluboka. Nepoddá se panice, jinak se odsud živá nedostane.

Opřela si hlavu o strom a sledovala, jak se tenký proužek světla blíží. Nevytáhla pistoli ze sedlové brašny, ještě ne. Nemělo smysl, aby navlhla, když ji možná nebude potřebovat, ale přesto vsunula do brašny ruku a sevřela rukojeť, aby zbraň dokázala okamžitě vytasit, kdyby to bylo nutné.

Když zůstala sedět, zavalila ji naprostá vyčerpanost. Celá se roztřásla. Do té chvíle si ani neuvědomila, jak moc je unavená. Možná si to uvědomila, ale odmítala si to připustit, protože jakmile by tomu pocitu podlehla, už by nedokázala pokračovat v cestě. Nebyla to obyčejná únava. Podařilo se jí vyčerpat každou buňku v těle. Najednou se jí zdálo, že jenom dýchat je možná víc, než zvládne. Napadlo ji, že se jí jenom zdá, že se světlo pohybuje, protože se celá třese tak, že není schopná pořádně zaostřit.

Byla jí zima. Strašná zima. Promokla až na kůži, a i když vládlo na listopad mírné počasí, neznamenalo to letní teploty. Jen se nemusela brodit po kolena ve sněhu. Neutuchající déšť a mokré oblečení ji okrádaly o tělesné teplo, které nedokázala nijak nahradit. Když se teď přestala hýbat, mohlo se jí to stát osudným. Byla silně podchlazená. Poprvé ji napadlo, že bez pomoci se z téhle bryndy asi nedostane. Ze všeho nejvíc potřebovala nějaký úkryt, ne se plazit nekonečnou cestou dolů z hor. Potřebovala teplo a sucho, jenže kde je vzít… Leda by se jí podařilo zabít Chada Krugmana a chytit jeho koně… Svého koně.

Sebrala sílu a vyhlédla zpoza kmene. Paprsek světla se přibližoval, mířil přímo k ní, a přitom poskakoval nahoru dolů. Zatím nedokázala rozeznat, jestli jde Krugman pěšky, nebo jede na koni. Jestli bude pokračovat stejným směrem, tak to poměrně brzy zjistí.

Srdce jí bušilo čím dál rychleji, zvedal se jí žaludek. Téměř celý život chodila na lov. Uměla to s puškou a s pistolí celkem taky. Lovila zvěř. Nečekala, že se dostane do situace, kdy bude muset zastřelit člověka. A přece tu teď sedí, svírá pistoli a přemítá, jestli tu dosud nepředstavitelnou hranici bude muset překročit už dnes v noci. Pro přežití udělá cokoli. Jestli to má být kdo s koho, buď ona, nebo Krugman, nebude váhat.

Vždycky si myslela, že je určitě těžké rozhodnout se, jestli vzít někomu život. Ve stávající situaci jí to těžké vůbec nepřipadalo. Necítila pochybnosti.

Byla ve výhodě. Podle světla poznala, že se Krugman blíží, přestože jeho zatím neviděla. Pokud ji tedy neprozradí nějaký odlesk světla, zůstane ukrytá, zatímco on bude pátrat kolem. Není moc pravděpodobné, že by ji do svítání našel. Netušila však, jestli vůbec tak dlouho vydrží, nebo jestli ji dřív skolí podchlazení.

Čekala. Cítila tíhu a prázdno, jako by měla tělo přikované k zemi, a přece se vznášelo. Nemohla převzít iniciativu, nesměla se prozradit. Zbývalo jí jedině počkat na pravou chvíli a doufat, že má ještě dost sil. Po dlouhé době se zablýsklo a Angie rychle vykoukla v naději, že uvidí, kde přesně Krugman je. Nebyl tak dobrý jezdec, aby udržel svítilnu i otěže v jedné ruce a pistoli ve druhé, zvlášť kdyby… Najednou si znovu vybavila tu hroznou chvíli, když do tábora vpadl medvěd. Krugman popadl koně a ujel. Neměl čas je sedlat. To znamená, že jede bez sedla. On by nedokázal ovládat koně jen jednou rukou a druhou držet svítilnu, natož aby zvládl v jedné držet otěže a ve druhé svítilnu a pistoli.

Jel by sem vůbec na koni za takových podmínek? Nebo jde pěšky, v jedné ruce má svítilnu, ve druhé pistoli a koně vede za sebou? To musí rychle zjistit.

Záblesk byl příliš krátký, nedokázala ho za tu chvilku objevit. Místo aby se stáhla, zůstala bez hnutí a napínala zrak, dokud znovu nerozeznala pruh světla kapesní svítilny. Upírala na něj oči. Přibližoval se. Další blesk přišel o několik vteřin později. Odhalil postavu na koni. Záblesk byl krátký a Angie po něm zůstala oslepená. Chvíli trvalo, než oči znovu uvykly tmě. Ale viděla dost. Na jezdce neměla dobrý výhled, ale svítilnu držel někdo v sedle, to nebylo na žádném z koní, které s sebou vzala do tábora.

V téhle bouřce je tady nahoře ještě někdo. Proboha proč? Nikdo kromě Krugmana by za ní nejel, neměl by k tomu důvod. Jedině že by se stalo něco, o čem nevěděla, nebo se dotyčný vydal hledat Krugmana. Podniknout něco takového v noci a v tomhle počasí bylo natolik šílené, že tomu odmítala uvěřit. Možná jen nedokázala pochopit, co viděla.

S tím se bude muset spokojit. Třeba je opravdu tak unavená, že už jí to vůbec nemyslí. Kdyby ji jezdec objevil a byl to někdo neznámý, měla by, nebo dokázala by vystřelit? Nebyla si jistá. Pomoc potřebovala, ale co když to je nějaký darebák? Nechtěla se rozhodnout špatně, proto se skrčila za stromem a snažila se splynout se zemí, aby ji dotyčný nenašel a ona se nemusela rozhodnout.

V duchu jezdce pobízela, aby už konečně projel kolem. Možná na chvilku pozbyla vědomí, její vyčerpané tělo se nakrátko odhlásilo, protože chvíli nebylo nic, jen černo uvnitř i venku, a najednou se jezdec objevil téměř před ní, o něco níž po svahu. Ve stejném okamžiku se znovu zablesklo a Angie málem opustily všechny síly.

Neviděla jezdci do tváře, ale už nebylo třeba. Poznala ho podle klobouku i podle toho, jak seděl v sedle. Co tu, kruci, Dare Callahan dělá uprostřed noci a v bouřce?

Pokusila se přimět otupělý mozek k činnosti. Ať už je tu z jakéhokoli důvodu, neví o medvědovi ani o Krugmanovi a s rozsvícenou baterkou v ruce ze sebe dělá dokonalý terč. Srdce se jí rozbušilo, unikl jí tichý výkřik.

Vlastně vůbec nechápala, jak to dokázala. Jednu chvíli seděla opřená o strom a najednou se plazila vpřed, přestože celé její tělo hlasitě protestovalo. Snažila se natolik nadechnout, aby na něj mohla zavolat. Pokoušela se vydat ze sevřeného hrdla jakýkoli zvuk, ale zmohla se jen na slabé zasténání.

Právě projel kolem ní. Ne. To ne!

Zoufale zašmátrala rukou kolem sebe a našla kámen. Hodila. Lépe řečeno se o to pokusila. Už jí nezbyla síla. Kámen se skutálel z dlaně a dopadl na zem o dva metry dál.

Znovu zapátrala ve tmě, nahmatala klacek. Uhodila jím do země. Zvuk ale zanikl v šumění deště a vzdáleném rachocení hromu.

Plazila se za světlem, za Darem. Před malou chvílí měla strach, že to nedokáže. Přesto se zarputile odmítala vzdát. Nikdy se nevzdávala, ale při pomyšlení na všechno, co má ještě před sebou, jí ubývaly síly. A najednou se objevil on. Už není sama. Představoval doslova a do písmene světlo na konci dlouhého temného tunelu. Jenže to světlo se začínalo vzdalovat.

Zoufale šmátrala kolem sebe, beznadějně hledala další kámen. Marně.

„Dare.“

Ozvalo se spíš jen přiškrcené zašeptání.

Otočil koně a okolí přelétl kuželem světla. Kůň nervózně přešlapoval, vůbec se mu venku nelíbilo, ale neodporoval silné ruce třímající otěže. Kůň a jezdec změnili směr.

Angie se pokusila zorientovat. Vzápětí jí došlo, že Dare míří přímo k tábořišti. Zřejmě byl ve svém srubu a zaslechl výstřely. Jede se podívat, jestli se nic nestalo, ale ve tmě a příšerném počasí má trochu problémy s orientací. Každopádně je tu a netuší, co na něj v táboře může čekat.

Ne. Nesmí ho tam pustit.

Vykřikla. Zvuk se jí vydral z úst. Bylo to jediné slovo, jeho jméno. „Dare!“ Hlas skřípěl jako kroky po rozbitém skle. Přesto ji bylo slyšet natolik, že otočil koně a znovu mávl baterkou kolem sebe.

„Angie? Kde sakra jsi?“

Nade vši pochybnost to byl on. Kdyby patřila k plačtivým typům, okamžitě by se rozbrečela.

Pobídl koně vpřed, směrem k ní. Zvedla roztřesenou ruku a málem upadla tváří do bláta. Byla tak šťastná, že ho vidí, tolik se jí ulevilo. Možná se stejně rozpláče. Nemohla tomu uvěřit, nemohla uvěřit, že je opravdu tady, že je skutečně šťastná, dokonce přešťastná, že vidí Darea Callahana. Tomu se říká rána pod pás.

Jeho hlas se ozval blíž. „Kde jsi? Mluv na mě, sakra. Řekni něco.“

„Tady,“ vypravila ze sebe o trochu hlasitěji než předtím. Snažila se zachytit větve stromu a zvednout se, ale vůbec se jí to nepovedlo. Dopadla na zadek do bláta. Pokusila se o úsměv. „Jsem tady.“

Třináctá kapitola

Všechno se v něm svíralo, když máchal baterkou kolem sebe a hledal pohyb, který by mu prozradil, kde je Angie. Neviděl skoro nic, stromy se ohýbaly a větve kývaly, vítr rozpohyboval všechno kolem. Těžko mezi tím vším hledat jeden konkrétní pohyb. Její hlas zněl tak slabě, navíc jej přehlušoval déšť, jen po zvuku ji nebylo možné najít. Sílící hřmění napovídalo, že se blíží další bouřka. Potřeboval ji co nejrychleji najít, aby se dostali do úkrytu, než to všechno vypukne nanovo.

S baterkou pokoušel štěstí od chvíle, kdy opustil svůj srub. Jedině blázen jezdí v bouřce na koni čili se pasoval na blázna. Každý s trochou rozumu by se někde schoval, místo aby bojoval s koněm o každý krok. Nejspíš to svědčilo o tom, že i kůň má víc rozumu než on. Mladý hřebec byl čím dál vzpurnější, místo aby přivykl počasí a uklidnil se. Dare se musel zatraceně soustředit, aby udržel zvíře pod kontrolou. O to méně se mohl rozhlížet kolem sebe. Znovu posvítil do všech stran a otřel si dešťovou vodu z obličeje. A vtom zachytil jakýsi slabý odlesk na zemi. Namířil tím směrem baterku. V kuželu světla spatřil cosi malého a zabláceného, nejspíš zvíře. Pak se podíval pozorněji a strnul.

Žádné zvíře. Angie. Seděla tam shrbená s podivně křečovitým výrazem, jako by se pokoušela o úsměv. Muselo se stát něco zlého, protože za normálních okolností by se na něj neusmála ani omylem.

Prudce přitáhl koně, což se zvířeti ani trochu nelíbilo, jenže tomu mizerovi nebylo vhod vůbec nic od chvíle, kdy na něm vyjel do noci. Proč by to teď mělo být jiné? Dare cítil příliv adrenalinu, tělo okamžitě přepnulo do bojového režimu. Vytáhl z pouzdra pušku a seskočil z koně. Bylo to jednodušší než se k Angie snažit dojet. Kůň byl hodně vyplašený, a tak přehodil otěže přes nízkou větev, pohladil zvíře po šíji, aby se uklidnilo, a vzápětí byl u ní.

„Jsi zraněná? Co se krucinál stalo?“ vybafl na ni a klekl si. Posvítil na ni baterkou, prohlédl ji odshora dolů. Neviděl známky krvácení, z toho se však nedalo nic usuzovat, protože byla celá pokrytá bahnem. Všiml si napěchovaných sedlových brašen. V ruce svírala pušku, která kvůli nánosům bláta připomínala spíš baseballovou pálku než střelnou zbraň. Z téhle tedy rozhodně nevystřelí.

Třásla se jako osika, přesto mu sebrala svítilnu a zhasla. „Musíme pryč,“ vypravila ze sebe tenkým ochraptělým hlasem, ale se vší rozhodností. „To světlo… Uvidí nás.“

Její slova nevěstila nic dobrého. Srdce se mu rozbušilo, ale zachoval chladnou hlavu. Rozhlédl se na všechny strany, hledal, co mohlo Angie přinutit plazit se v blátě kilometr a půl od tábora.

Neviděl nic, jen stromy, kameny a rozbahněnou půdu, přesto zůstával bdělý, smysly nastražené. Instinkty v mnoha bitvách zintenzivnily a ani ty roky po návratu domů je nemohly otupit. Dokud nezemře, bude část jeho já neustále připravená zbystřit při sebemenším varování. Právě tahle část přesně chápala, co Angie říká. Někdo ji pronásleduje, nejspíš ten, kdo předtím pálil z pistole. Pořád doufal, že střílela jen ona, jenže kdyby vystřelila Angie, strefila by se. Proto bylo mnohem pravděpodobnější, že představovala terč, ne střelce.

Zatím přítomnost někoho dalšího necítil, navíc by dotyčný musel být v tak nepřehledném terénu vzhledem ke špatné viditelnosti hodně blízko, aby zahlédl světlo baterky. Sledovat někoho v tomhle počasí bylo nemožné, zvlášť když se Angie nedržela cesty. V tom dešti se od ní odchýlil dokonce i on, a proto se musel kus vrátit, a díkybohu za to.

Soustředil se na Angie. Nelíbilo se mu, že neodpověděla hned napoprvé, stejně tak se mu nezamlouvalo, že se naklání ke straně, jako by měla každou chvíli upadnout. Vzal ji kolem ramen a opřel si ji o pokrčené koleno. „Jsi postřelená?“

Přerývaně dýchala jako lidé, kteří jsou na konci sil. Hlavu měla svěšenou. „Ne. Pravý kotník.“

„Zlomený, nebo podvrtnutý?“

Následoval další roztřesený nádech. „Nevím. Doufám že jen podvrtnutý.“

Každopádně bylo zřejmé, že nemůže chodit. Dokud ji nedostane do svého srubu, nemůže jí pomoct. Rychle odhadl situaci. Musí udělat několik věcí, a to pokud možno současně, ale především ji musí dostat na koně. Zjistit, co se stalo, ošetřit jí kotník a zavolat pomoc může, až budou v bezpečí. Momentálně mu byl satelitní telefon kvůli počasí stejně k ničemu.

„Dobře, teď tě posadím na koně,“ řekl jemně a popruh pouzdra s puškou si hodil přes rameno, aby měl volné obě ruce. Levou ji vzal pod koleny, pravou pod pažemi, zaťal zuby a zvedl se i s Angie v náručí. Téměř ve stejné chvíli ucítil po celém těle mravenčení, až se mu zježily chlupy. „Do prdele!“ ulevil si a vrhl se na mokrou zem s Angie pod sebou, jako by ji to mohlo před bleskem ochránit.

Třesknutí bylo ohlušující. Tentokrát se kolem nerozlilo jen oslepující světlo, zároveň to byla exploze energie. Jako by do nich někdo prudce narazil. Mezi bleskem a zahřměním nebyla žádná prodleva, všechno přišlo najednou. Země se otřásla, což Darea nepatrně uklidnilo, protože kdyby je to spálilo na uhel, už by nic necítil. V uších mu zvonilo, v nose pálilo. Přes to všechno slyšel Angie zděšeně křičet.

„Sakra. Do hajzlu!“ Přinutil své tělo reagovat. Svalil se z ní, i když mu hlava ještě pořád třeštila. Uhodilo v jejich bezprostřední blízkosti. Kůň se vzpínal, byl hrůzou bez sebe, zoufale se snažil osvobodit. Dare se zvedl na všechny čtyři, ale chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. A právě vteřiny, které ztratil, se ukázaly jako osudné. Přišla další katastrofa. Větev nebyla ani zvlášť velká, ale prudký vítr ji urval a ona se vymrštila jako z praku a zasáhla zvíře do plecí a šíje.

Hřebec zdivočel. Než k němu Dare stihl doběhnout a popadnout ho za uzdu, kůň trhl prudce hlavou, otěže povolily a dal se na útěk. Neutekl jen o pár metrů a nezastavil, jako to koně obvykle dělají, hnal se do noci jako o život a za pár vteřin jim zmizel z očí.

„Do hajzlu!“ zařval Dare. „Ty hovado jedno!“ Nebyl si ani jistý, jestli tím myslel koně nebo sebe. Tím pádem zůstali odkázaní na vlastní nohy. Navíc měl v sedlové brašně i ten zatracený satelitní telefon, takže nebude moct zavolat pomoc, ani až se uklidní počasí. Zůstávala naděje, že kůň možná daleko nepoběží, ale spíš se bude štvát, dokud se úplně nevyčerpá. S trochou štěstí si přitom nezlomí vaz.

Dare zůstal stát, zprudka oddechoval a soptil. Měl na sebe takový vztek, že otěže pořádně neuvázal. Kdyby nepotřeboval klobouk, hodil by ho na zem a rozdupal. Je to jeho vina. Věděl, že je hřebec nervózní, a místo aby ho přivázal, otěže jen přehodil přes větev. Spěchal k Angie a zapomněl na opatrnost. Teď jsou kvůli tomu v pořádné bryndě. Angie je zraněná a…

Nevydala ani hlásku.

Zamrazilo ho a nemělo to nic společného s ledovým deštěm nebo s celou tou patálií kolem koně. Přece nemohlo uhodit do země a zasáhnout ji to, aniž by i on dostal ránu! Teprve teď si uvědomil, že když ji bez varování povalil na zem, mohla se klidně uhodit do hlavy o kámen nebo něco podobného. Zvedl se mu žaludek. Rychle se k ní otočil.

Právě se pokoušela posadit, ležela na boku a zapírala se oběma rukama. Kapuce pláštěnky se jí svezla, z tmavých vlasů, připlácnutých k hlavě, jí crčela voda. Plazila se kdovíjak dlouho náročným terénem, a přesto se dál snaží. Pořád je ve hře, nevzdává se.

Kdyby jen nenechal utéct koně! Na něm by ji do hodiny dostal do bezpečí a do sucha. Takhle jí to všechno zatraceně ztížil. Bude ji odsud muset odnést. Těžko říct, jak dlouho potrvá, než se dostanou ke srubu. Po rovině by zvládl ujít šest kilometrů za hodinu, ale s člověkem v náručí a v takovém terénu? Těžko. Ještě by se někde zřítili z útesu a zabili se oba dva. S trochou štěstí to do svítání zvládnou, i tak to znamená několik hodin, než bude moct Angie ošetřit kotník a usušit ji.

Vrátil se k ní, klekl si na jedno koleno a pomohl jí posadit se. „Jsi v pořádku?“

„Já nevím.“ Trochu dezorientovaně se rozhlédla. „Cítím se… trochu divně. Kam uhodilo?“ Třásla se, sotva popadala dech, sotva slyšitelně mluvila, ale naštěstí beze stopy hysterie. Možná jí jednou řekne, jak moc ji za to obdivuje. Viděl už hodně chlapů, kteří se během bitev přestali ovládat, přemohla je hysterie a strach, což výrazně snížilo jejich šance na přežití.

„Dost daleko, aby nás to nezabilo. A jedině na tom záleží.“ Blesk pořád kmital po obloze a přes hory se valilo rachocení hromu. Jeden úder sice přežili, ale další by už nemuseli. V žádném případě nejsou mimo nebezpečí.

„Kůň utekl,“ konstatoval bezvýrazně.

Přikývla.

Čekal, že se začne rozčilovat a pořádně mu to vytmaví. Angie Powellová si nikdy nenechala ujít příležitost říct mu hezky od plic, jak je neschopný. Místo toho tam jen seděla a třásla se čím dál víc, sotva popadala dech.

„Chad… Krugman… zabil Davise.“ Zajíkavě se nadechla. „Střílel po mně. Vzal… koně.“ Zarazila se, a jestli to vůbec bylo možné, roztřásla se ještě víc. Dare mlčel, překvapený, že se ho v tu ránu nezmocnila zuřivost. Celou dobu si nadával, že se v takovém počasí vydal ven, přesto pokračoval v cestě, protože výstřely z pistole uprostřed noci nevěstily nic dobrého. Musí zjistit, co přesně se v tom táboře odehrálo, ale to počká. Teď potřebuje hlavně dostat Angie pod střechu, to je jeho prvořadý úkol. Teprve až si odpočinou, začne zvažovat další možnosti a strategii.

Snažila se ještě něco říct, ale vůbec jí nerozuměl, a to nejspíš proto, že byla promrzlá a vyčerpaná. Napadlo ho, že by mohla mít velké bolesti. Vzal ji kolem ramen, přitáhl k sobě a objal ji, jako by jí mohl předat část své síly. Dělal to na bojišti, z nějakého důvodu tělesný kontakt vždycky pomáhal. Nakonec se Angie natolik vzchopila, že jí bylo rozumět. „Medvěd,“ vypravila ze sebe.

Medvěd? To slovo jako by se zhmotnilo. Trhl hlavou a rozhlédl se kolem, zároveň sáhl pro pušku. Neviděl nic. To mu k uklidnění nestačilo, protože viditelnost byla téměř nulová, snad nejsou přesto v bezprostředním ohrožení. „Jaký medvěd?“

„Přišel…, asi obcházel tábor… Koně se splašili. Sežral… Davise. Byl obrovský, většího jsem neviděla. A já tam celou dobu ležela na zemi…“

Zarazila se, ale víc už říkat nemusela. Dare zaťal zuby. Vidět zblízka jak medvěd trhá lidské tělo, i když už mrtvé, by způsobilo trauma každému. Angie medvědy znala, věděla, v jakém je nebezpečí, kdyby ji tenhle ucítil.

No výborně! Takže po ní jde vrah a jako bonus je tu medvěd lidožrout. Musel se zeptat ještě na jednu věc. „Grizzly, nebo baribal?“

„Baribal.“

Podrážděně si odfrkl. Nejhorší možná komplikace v už tak bezvýchodné situaci. Grizzlyové jsou hodně agresivní, v podstatě taková motorová pila s kožichem, ale obvykle útočí jen v konkrétních případech: na vetřelce na svém území, na člověka, který se dostal příliš blízko ke kořisti nebo který grizzlyho vylekal, přiblížil se k samici s mláďaty. To bylo vůbec nejnebezpečnější. Baribalové jsou jiní. Jdou po člověku bez jakéhokoli důvodu. Milovníci medvědů mohou protestovat od rána do večera, že k útokům na člověka dochází v podstatě vždy jen lidským zaviněním, ale ti, co žijí s medvědy v sousedství, vědí, že přinejmenším u baribalů je to jinak.

Pokud je někde nablízku lidožravý baribal, je třeba dostat se co nejrychleji pryč.

„Vyrazíme,“ řekl Dare nahlas. „Do tábora je to daleko. Tak jak, napřed na zádech, nebo přes rameno?“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžeš mě nést, je to moc daleko.“

„Hlavně se teď se mnou nezačínej hádat,“ opáčil. Trpělivost určitě nepatřila k jeho nejsilnějším stránkám. Vlastně právě naopak. Jeho komentář byl dost zbytečný. Copak se s ním někdy hádala? „Kdybys mohla aspoň trochu chodit, neplazila by ses. I kdybych tě podepřel, tak v tomhle terénu neodkulháš několik kilometrů. Takže ti to zopakuju: na zádech, nebo přes rameno. Vyber si.“

Při dalším zablesknutí se v něm všechno sevřelo. Angie si roztřesenou rukou přejela přes obličej a jemu došlo, jak zle na tom musí být. „Co pro tebe bude jednodušší?“ zeptala se nakonec. Tak snadná kapitulace jasně ukazovala, kolik sil ji tahle noc stála.

„Jednoduché nebude ani jedno. Nevadí, rozhodl jsem za tebe. Hodím si tě přes rameno, abych měl pravou ruku volnou a mohl v ní držet pušku. Pro všechny případy. Až se odsud vyhrabeme, hodím si tě na záda a pušku můžeš nést ty. Myslíš, že dokážeš být vzhůru, kdyby bylo potřeba střílet?“

Její oči v bledé tváři připomínaly dva velké černé otvory. „Jen se neboj,“ řekla pochmurně, „já neusnu.“

Čtrnáctá kapitola

Dare ji postavil a chytil kolem pasu, aby ji podepřel. Angie zatínala zuby a překonávala příval bolesti, způsobený prokrvením poraněné nohy. Když se nepatrně uvolnila, povolil sevření, ale nechal ji o sebe opřenou. Třásla se tak, že by těžko udržovala rovnováhu, i kdyby se nesnažila držet pravou nohu nad zemí.

„Dobře, uděláme to takhle.“ Vzal její sedlové brašny a hodil si je přes levé rameno, takže měl jednu na zádech a druhou na prsou, její zablácenou pušku si pověsil na pravé. Vlastní držel v pravé ruce. „Vybral jsem ti levé rameno. Levačkou se mě budeš přidržovat a já tě budu jistit taky levou, takže se nemusíš bát, že spadneš. Vím, že jsi unavená, promrzlá a potřebuješ si odpočinout, ale je nutné, abys pravou rukou držela baterku a svítila mi na cestu. Zvládneš to?“

Ve tmě přerušované nepřirozenými záblesky světla si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že se nepatrně pousmála. „Udržet baterku? Jo, to zvládnu.“

Po pravdě to byla pitomá otázka. Ženská, která se dokázala takový kus plazit ze srázu se zraněnou nohou, rozhodně udrží svítilnu. Kdykoli jindy by mu vmetla do tváře, že se ptá jako idiot. Zato dnes si nechávala utéct jednu příležitost za druhou, což mu dělalo téměř stejně velké starosti jako celá ta zatracená situace. Co když má další zranění, o kterém mu neřekla?

Zbývalo mu jediné, a sice zeptat se přímo: „Nepraštila ses někde do hlavy?“

„Ne.“

Hotovo. Usoudil, že už o tom nebude mluvit, dokud nebudou v bezpečí. Nejspíš si nechce znepřátelit svého zachránce. Podle toho, jaký si na něj udělala názor, by ji tam byl schopný nechat, kdyby mu pěkně od plic řekla, co si myslí.

„Tak jdeme. Tady máš tu baterku.“ Angie uchopila svítilnu, Dare se sehnul, ramenem se jí opřel do pasu, levou rukou objal kolem stehen a rychle se napřímil. Chvíli byla jak prkno, ale nakonec se přece jen trochu uvolnila a opřela se o něj. Levačku mu zahákla kolem pasu. Kdyby neměl pláštěnku, mohla by se chytit opasku, takhle nezbývalo než se držet silou.

Svítilnu namířila na zem, zapnula ji a naklonila tak, aby světlo dopadalo dopředu. „Takhle?“

„Skloň ji trochu níž.“

Mlčky poslechla a kužel světla mu ozářil půdu pod nohama. Opřela mu svítilnu o nohu a Dare vykročil.

Pohybovat se v horském terénu za bouřky, potmě, nést přitom dalšího člověka a nemít volnou ruku k udržování rovnováhy bylo stejně nebezpečné jako vrhnout se do boje. Nebýt baterky, nejspíš by se do půlhodiny někde zabili. Raději si zakázal přemýšlet, jestli se nepřecenil, jestli by nebylo lepší najít úkryt někde u skály a tam počkat, až skončí bouřka. Měli jednu velkou výhodu. Chlap, který se Angie pokoušel zabít, netuší, že nablízku je ještě někdo další. Nemůže vědět o srubu, a toho hodlal Dare využít. V žádném případě mu nezjednoduší situaci tím, že by se tu někde schovali.

Bouře v krátkém čase zamaskuje všechny jejich stopy, takže čím dál se za deště dostanou, tím líp.

Angie byla sice hubená, ale samý sval. Vážila víc, než se na pohled zdálo, a k tomu měla minimálně pět kilogramů v sedlových brašnách. To zvládne, vždyť už odsud odnesl jelena, který vážil víc než ona. Zkrátka je třeba na to příliš nemyslet, zbytečně se nezaobírat nepříznivým počasím a tím, že musí držet pušku v ruce, místo aby ji měl na rameni. A tak se soustředil na cestu a na to, aby ji při chůzi nebouchl do kotníku.

Pořád mlčela, z čehož neměl dobrý pocit. Ne že by mu chyběly stížnosti, i když viset někomu přes rameno nemohlo být ani trochu pohodlné. Angie byla tichá až moc. Myslel by si, že pozbyla vědomí, kdyby necítil, jak je napjatá, a kdyby baterka nesvítila na cestu.

Po půl hodině se zeptal: „Jak se držíš?“

Vzdychla. Cítil, jak se jí zvedla hruď. „Jak se dá.“

Zasmála se? Neptal se v žertu, ale byl rád, že to tak vyznělo. Jestli se dokáže zasmát, je v pořádku.

Taky mohla lapat po dechu.

Celá se třásla, jinak se vůbec nehýbala. Dare měl obavy, jestli nezačíná být podchlazení vážné. Ještě chvíli pokračoval v cestě, a když zahlédl velkou skálu s malou prohlubní na jedné straně, rozhodl se toho využít. Napadlo ho, že každé půl hodiny by mohl na chvíli zastavit. Aspoň nebude dělat zbytečné chyby a bude moct posoudit její stav.

„Tady si chvilku odpočineme,“ oznámil a opřel pušku o skálu. Pak Angie jemně sundal z ramene a posadil na zem do provizorního úkrytu. Vzal pušku, vlezl si k ní a ztlumil světlo. Nebál se, že by se baterie vybily, byly úplně nové a stavěné na měsíce běžného používání. Ve srubu měl pro všechny případy náhradní. Na cestu jim tyhle docela jistě postačí.

Vzdychl. Dostat se aspoň na pár minut z ledového deště přineslo úlevu. Měl sice nepromokavé boty, ale džíny mu od kolen dolů nasákly vodou a ta mu natekla do bot. Ponožky zatím neměl úplně promočené, ale ani to nebude dlouho trvat.

Dlaně měl studené, ale zdaleka ne tak jako Angie. Uchopil ji kolem ramen, přitáhl k sobě a její ruce si položil na krk. Vydala tichý zvuk, snad potlačený protest, snad výdech úlevy.

„Přestala ses třást,“ konstatoval. „Je ti tepleji?“

Pomalu zavrtěla hlavou.

Zatraceně! Nemohl toho moc udělat. Rozdělat v takovém lijáku oheň by se mu nepodařilo, ani kdyby u sebe měl potřebné věci. Ve srubu čekal malý radiátor, jenže to teď nebylo k ničemu.

Pomalu si rozepnul pláštěnku, pak udělal totéž s její. Nic nenamítala. Vzápětí zjistil, proč se tak třese zimou. Pod pláštěnkou měla bundu, která byla skrz naskrz nasáklá vodou a vysávala z ní tělesné teplo.

„Kruci, tohle musí dolů,“ prohlásil a začal ji svlékat.

Zamračila se, jako by nechápala, co dělá, ale neprotestovala. Narazil si loket o skálu, protože tam bylo málo místa. Zatímco jí sundaval pláštěnku a bundu, bez ustání klel. Nakonec jí pláštěnku zase natáhl. Pak si rozepnul bundu, přitáhl Angie na klín a celou ji svou bundou schoval. Angie byla mokrá a voda z jejího oblečení na něm za chvíli nenechá nit suchou, přesto ji k sobě tiskl.

Nic lepšího nemohl udělat. Nebylo to totéž jako deka, horké kafe a oheň, ale snad ji teplo jeho těla přece jen trochu zahřeje.

Nos měla ledový jako psí čumák. Vypnul svítilnu. Seděli spolu potmě a tiskli se k sobě.

O deset minut později se začala znovu třást a jemu se ulevilo. I do něj se dala zima, ale nemrzl. Jakmile budou pokračovat v cestě, námaha ho rychle zahřeje. Jen to nesmí přehnat, aby se nezačal potit.

Podíval se na hodinky, dal jí dalších deset minut. Takhle to bude dělat každou půlhodinu. Krátký odpočinek, trochu ji zahřeje, vymění polohu.

„Čas nasedat,“ oznámil po deseti minutách. „Teď se pro změnu poneseš na zádech. Můžeme?“

Neochotně se posadila, pláštěnku si však zapnout nedokázala. Pomohl jí do mokré bundy. Tentokrát si ji navlékla přes pláštěnku, aby jí bunda posloužila jako ochrana před deštěm. Nebylo to zrovna ideální řešení, jenže na jejich situaci nebylo ideální vůbec nic.

Nasadili si kapuce. Dare vylezl z úkrytu do hustého deště. Pomohl Angie vstát, ale opírala se jen o levou nohu, a pak si klekl, aby mu mohla vylézt na záda.

Dokážou to.

Jinou možnost nemají.

Obloha na východě začínala šednout, když Dare konečně v dálce spatřil svůj srub. Během poslední čtvrt hodiny tmy postupně ubývalo, a tak se už dokázal orientovat i bez svítilny. Hřmění a blesky se přesunuly dál, zato lít nepřestávalo. Vítr jim vháněl do tváře poryvy deště, i Dare už byl celý promočený. Naolejovaná kůže sedlových brašen nejspíš vydržela, zato všechno ostatní bylo skrz naskrz včetně klobouku. Jako kdyby si skočili oblečení zaplavat.

Angie mu znovu visela přes rameno. Měnili polohu pokaždé, když zastavili. Tahle pro ni byla nejspíš nejpohodlnější, protože z její strany vyžadovala nejmenší námahu.

Pravidelné zastávky využíval k tomu, aby ji zahřál. Pokaždé se mu však zdálo, že je na tom o něco hůř. Od poslední zastávky už jen bezvládně a mlčky visela.

Přede dvěma hodinami usoudil, že může trochu polevit v pozornosti, a pušku si nasadil na rameno, aby mohl používat obě ruce. Nesl také svítilnu, protože Angie začínala usínat a baterka jí padala z ruky. Pokaždé se probudila a omlouvala se, bylo však zřejmé, že už dlouho nevydrží vzhůru.

Nikdy by ho to nenapadlo, ale teď by dal nevímco, kdyby mu spílala a peskovala ho za každou chybu: že přišel o koně, nenašel ji dřív, nešel do tábora předvést jejím klientům, že nejsou v lese sami. Sice by to přinejmenším v posledních dvou případech nebylo fér, ale na tom nezáleželo. Jen ať se vzteká, ať si stěžuje, hlavně když zůstane při smyslech. Jenže Angie mlčela, a to se mu nelíbilo.

Přinuť je mluvit. Tak to dělal se zraněnými druhy, avšak Angie přestala reagovat zhruba kilometr nazpátek. Byla promrzlá a nejspíš v šoku. Poslední odpočinek vynechal, teď bylo nejdůležitější dostat ji co nejrychleji pod střechu.

Nic ho nerozptylovalo, a tak začal přemýšlet o věcech, které se neměly stát. To co mu zatím řekla, bylo zlé samo o sobě, přesto měl pocit, že ještě neslyšel všechno. Rozebírali s Harlanem, co se může stát ženě, která je na lovecké výpravě sama se dvěma muži, zvlášť s takovými grázly jako Davis a Krugman.

Znásilnili ji? Nedávalo to smysl vzhledem ke scénáři, který popsala, jenomže kdoví, jestli to všechno bylo tak, jak řekla. Co když mu něco zamlčela?

Už dlouho neměl chuť někoho zabít, ale Krugmana by momentálně s největší radostí odstřelil.

Celou tu nekonečnou cestu se museli mít na pozoru před ozbrojeným chlapem a lidožravým medvědem, navíc se rozhlížel, jestli někde neuvidí svého ztraceného koně. Tajně doufal, že hřebec nějak najde cestu zpátky. Koně jsou společenská zvířata, samota jim nevyhovuje. Prozatím hřebce nezahlédl a u srubu, kam už teď bylo vidět, taky nestál.

Dost možná ho už nikdy nenajde. Jestli se zvíře nevrátí ke srubu, což pravděpodobně nedokáže, protože to byl jeho první výlet do hor, nezbude jim než sejít dolů pěšky, přinejmenším jemu. Pokud si Angie zlomila kotník, bude tu muset zůstat, než přivede pomoc. Kdyby ten pitomý kůň neutekl, mohl ji přivolat satelitním telefonem.

On však uvízl v horách s vrahem, lidožravým medvědem a zraněnou ženskou na krku, navíc bez jediného dobrého východiska. Vlastně ho překvapovalo, že do nich rovnou neuhodil blesk. To byla asi tak jediná komplikace, které se zatím vyhnuli. Na druhé straně by si už s ničím nemuseli dělat starosti.

Dare se uměl soustředit. Po krátké relaxaci si pěkně od plic na všechno zanadával. Poté se uklidnil, protože se potřeboval koncentrovat. Především se musel postarat o Angie. Donést ji dovnitř, usušit, zahřát, ošetřit kotník a případná další zranění, se kterými se mu nesvěřila, a nakrmit ji. Přežití vždycky závisí na základních věcech. Ošetření, jídlo, voda a spánek.

Samozřejmě že ve srubu nebyla nemocnice ani restaurace, ale základní věci měl. A teprve až jí to všechno poskytne, přijde čas vymyslet co dál.

„Už jsme skoro tam,“ oznámil a trochu s ní zatřásl, aby se probrala. „Jsi v pořádku?“

Odpověděla po hodné chvíli, stěží jí bylo rozumět. „Pořád se ptáš.“

„Protože seš hrozně potichu, do prdele!“

Něco zamumlala.

„Cože?“ vyštěkl.

Zvedla hlavu. Neviděl to, ale cítil. „Řekla jsem, že moc nadáváš.“ Pořád ji bylo sotva slyšet a třásla se přitom jako list, ale našla sílu ho kritizovat.

Rázem pookřál. Začíná to vypadat nadějně.

Patnáctá kapitola

Dare vešel do přízemní části srubu. Konečně se dostali z toho hrozného deště. Zůstal stát a otřásl se úlevou. Posvítil baterkou na koňská stání, hledal nějaké známky cizí přítomnosti. Všude bylo ticho, všechno vypadalo, jako když odtud odjížděl. Teprve když si byl jistý, zavřel za sebou dveře a zasunul těžkou závoru. Teď ocenil, že postavil srub jako nedobytnou pevnost.

Zmáhalo ho vyčerpání. Stále se snažil udržovat se v kondici, ale nebyl žádný Superman. V noci moc dlouho nespal, když ho probudila bouřka a výstřely vyhnaly do deště. Posledních několik hodin si skutečně sáhl na dno a v duchu děkoval, že srub nestojí o pár set metrů dál, protože by k němu už nejspíš nedošel.

Ještě nenastal čas odpočívat. Teď musí po tom zatraceném žebříku dostat Angie nahoru. Všechno co potřeboval, aby se o ni mohl postarat, měl v patře. Navíc tam bylo zdaleka nejbezpečněji.

Zadíval se na žebřík a zvažoval, jestli má všechno vytáhnout najednou, nebo jestli nechá věci dole a nejprve se postará o Angie. Rozhodl se pro druhou možnost, protože tak to bude pro Angie šetrnější.

Svítilnu odložil na polici, sundal obě pušky a opřel je o stěnu. „Teď tě postavím na nohy,“ řekl a chytil ji v pase. „Nebo spíš na nohu. Dokážeš stát?“

Po krátkém tichu odpověděla: „Nevím.“

Raději by slyšel jinou odpověď, ale aspoň byla upřímná. Nadzvedl ji a opatrně ji nechal z ramene sklouznout dolů. Sotva ji postavil vedle žebříku, objal ji, aby neupadla, než najde rovnováhu. Chytila se žebříku, opřela se o něj a váhu přenesla na levou nohu.

V přízemí vládlo přítmí, ale okny sem shora dopadalo dost světla, aby viděl, že se třese od hlavy k patě. Déšť z ní smyl většinu bláta, přesto vypadala hrozně. Bledý obličej svítil v šeru, tmavé oči, lemované kruhy únavy, se jí leskly. Stála tam, chvěla se a dívala se na něj beze špetky zájmu. Čekala na jeho další pokyny.

Z levého ramene sundal sedlové brašny a hodil je na zem. Pak zvedl hlavu a zvažoval, jak nejlépe by ji dostal po žebříku do patra. Nejjednodušší pro něj by bylo vynést ji na zádech. Obával se však, že Angie už nemá tolik síly, aby se ho udržela. Strkat ji po příčlích před sebou nepřipadalo už vůbec v úvahu, to by teď s největší pravděpodobností nedokázala. Zbývala jediná možnost. Sundal si klobouk a hodil ho k sedlovým brašnám. „Tak ještě jednou musíš na rameno.“

Neřekla na to nic. Zhluboka se nadechl, zatvrdil se, pak ji chytil v pase, hodil si ji přes rameno a pustil se nahoru po žebříku. Stoupal pomalu a opatrně, aby mu nevyklouzla. Byla to dlouhá cesta, čtrnáct příčlí. Levou rukou přidržoval Angie, pravou se držel žebříku, a přitom se snažil zůstávat natočený bokem, aby ji neuhodil do kotníku.

Nejobtížnější bylo zdolat poslední dvě příčle a vylézt na podlahu. Musel přenést váhu a chytit se dole místo nahoře. Po tomhle žebříku stoupal už stokrát, aniž by o tom přemýšlel, ale s Angie na rameni musel zvážit každý pohyb, aby neudělal chybu. Byl už tak unavený, že si nemohl dovolit brát něco jako samozřejmost.

Když se konečně ocitl v patře, opatrně ji sundal a podepřel, aby neupadla. Nohy se jí podlamovaly vyčerpáním.

Rukou ji opřel o stěnu. „Chviličku takhle vydrž. Zvládneš to?“

Mlčky přikývla.

Co nejrychleji jí pomohl z promáčené bundy. Hodil ji na podlahu a pak jí rozepnul a stáhl pláštěnku. Sám si také odložil. Uvnitř sice takové teplo nebylo, ale než se zahřejí, musejí se napřed usušit.

Vešel do ložničky, kde měl rozloženou matraci a spací pytel, zapnul malý olejový radiátor a rozsvítil LED lampu. Oslnivě bílé světlo, které ozářilo místnost, působilo přízračně, až nepříjemně se podobalo bleskům tam venku. Angie se nakrátko zatvářila vyděšeně, vzápětí však její výraz vymazalo naprosté vyčerpání.

„Fajn, teď se postarám o tebe,“ prohlásil a shodil z matrace spací pytel, aby se nenamočil. Neztrácel čas. Jednoduše Angie zvedl do náruče, odnesl k matraci a opatrně ji položil. Zachvěla se a s povzdechem zavřela oči.

„Díky,“ vypravila ze sebe.

„Dojdu ti pro věci a vezmu je sem nahoru. Za chvilku jsem zpátky.“

Tentokrát už neřekla nic. Slézt dolů a vrátit se s věcmi mu netrvalo ani minutu. Všechno položil na podlahu, žebřík vytáhl nahoru a opřel ho o stěnu. Jedinou cestu do patra tím znepřístupnil lidem i zvířatům.

Angie se za celou dobu ani nepohnula, vypadalo to, že okamžitě tvrdě usnula, ale nepřestávala se třást.

Nechtěl ji budit, jenže jinak to nešlo. „Probuď se, Šípková Růženko, vstávej,“ řekl a začal vyndavat věci, které budou potřebovat. „Musíš si svléknout mokré oblečení.“

Jak rád by ji slyšel odseknout: „Leda ve snu, ty pitomče. Radši umřu na podchlazení, než abys mě viděl nahou.“

Angie neříkala vůbec nic. Buď spí, nebo ztratila vědomí.

Do prdele.

Začal se probírat svými svršky, ale netrvalo to dlouho. Všechny jeho věci jí budou velké, ale prozatím budou muset stačit. Sice se ještě nepodíval do jejích brašen, ale oblečení by stejně bylo přinejmenším vlhké. Kdo by chtěl spát v džínách? Popadl flanelovou košili a spodky. Možná velké, ale teplé a pohodlné. Přinesl lékárničku. Pak vzal balíček vlhkých ubrousků a posadil se na podlahu vedle matrace. Nejdříve ji musí osušit, zahřát a prohlédnout kotník, teprve pak půjde obstarat jídlo a pití. Upřímně doufal, že se jedná jen o ošklivé podvrtnutí. S tím by si nějak poradili, zato zlomenina by jim hodně zkomplikovala situaci.

„Posaď se,“ vybídl ji a jemně s ní zatřásl.

Neohrabaně ho odstrčila. „Nech mě,“ zamumlala.

„To nepůjde. No tak, sedni si. Umřeš, jestli si nesvlékneš ty mokré věci. Už teď jsi pořádně prochladlá. Dokud se neusušíš, nezahřeješ se. Tak už se zvedni,“ zavelel přísně jako na vojně.

Pootevřela opuchlé oči jako poslušný vojín a pokusila se nadzvednout, vzápětí se však zhroutila zpátky, svaly ji odmítaly poslouchat.

„Nedokážu to.“

„Ale dokážeš. Pomůžu ti.“ Uchopil ji kolem ramen a velmi jemně nadzvedl, pak ji podepřel sedlovými brašnami. Nebyl to zrovna měkký polštář, ale pořád lepší než nic. „Vydrž jen tak dlouho, než tě otřu a převléknu do suchého. Nic dělat nemusíš. Zbytek zařídím sám.“

„Dobře.“

Chytila se kraje matrace. Trochu se kymácela, ale dokázala sedět. Vážné tmavé oči mu upírala do tváře. „Nesmíš se dívat.“

„Blbost,“ zafuněl. „Myslíš, že tě svlíknu a nebudu se dívat?“ Možná jí to mohl slíbit, ale lhal by, a oba to věděli. Je přece chlap. Samozřejmě že se bude dívat.

„Budeš se mi smát. Nemám prsa.“

Očividně byla na pokraji sil, jinak by něco takového neřekla. Kousl se zevnitř do tváře, aby se nerozesmál, protože by to mohlo zranit její city. Potřeboval s ní spolupracovat, ne bojovat. „To nic, já mám malý péro,“ zalhal bez obtíží.

Zamračila se, chvíli o tom přemýšlela a snažila se přinutit unavený mozek, aby překonal poslední zábrany, které jí zbývaly.

Nakonec sotva postřehnutelně přikývla.

Usilovně se bránil přirozené reakci, což bylo dost těžké, přesto nedovolil, aby se mu myšlenky zatoulaly nesprávným směrem. Angie nezbylo než mu důvěřovat, a to on bude ctít. Bude myslet na to, co a proč je třeba udělat, libido nechá na později.

Jakmile svolila, znovu propadla letargii. Když z ní stahoval mokré šaty, vůbec nereagovala, dokonce ani když se jí snažil rozepnout podprsenku. Vlastně to ani podprsenka nebyla, prostě jen další vrstva ošacení. Nebyla tak mokrá jako zbytek oblečení, přesto nasákla vodu a bláto. Dare mokrý svršek odhodil na hromadu na podlaze.

Ne že by si Angie nepředstavoval nahou. Právě naopak, a ne jednou. Možná i stokrát. Nikdy by ho ale nenapadlo, že poprvé ji tak uvidí za podobně absurdních okolností, nebo že se bude usilovně snažit necivět na její malá, kulatá ňadra s tuhými bradavkami. V tomhle se pletla. Ňadra měla, a pěkná, malá a pevná. Podprsenku nosila zřejmě jen proto, že se to slušelo, než že by ji skutečně potřebovala. Pro ztuhlé bradavky měl slabost, ale ne když ztvrdly zimou místo vzrušením. Její pleť se zdála téměř bezkrevná, Angie sotva dokázala sedět. Právě její bezmoc a vědomí, v jakém je nebezpečí, mu dodávaly sílu myslet na to, co je třeba, a ne na to, co by dělal mnohem raději.

Zkontroloval, jestli nemá další zranění, ale kromě odřenin a pohmožděnin neobjevil nic znepokojivého. Rychle ji otřel vlhčenými ubrousky. Začal obličejem a pokračoval níž. Poté ji vydrbal jediným suchým ručníkem, který si s sebou vzal, a navlékl do flanelové košile.

Než jí začal zouvat boty, položil ji na matraci. Zbaběle sundal nejdřív levou, protože dobře věděl, že s pravou to půjde o dost hůř. Mohl by ji rozřezat, ale jestli má kotník jen podvrtnutý, ještě bude botu potřebovat. Nejprve rozvázal tkaničku, botu povolil a poté ji začal jemně stahovat. Okamžitě se napjala, unikl jí přidušený výkřik. „Promiň,“ omluvil se. Vsunul dovnitř prsty a pokusil se kotník trochu zafixovat, přesto se bota nedala sundat, aniž by to bolelo. Zatínala pěsti i zuby, oči zavřené, a mlčky trpěla.

Konečně byla bota dole. Prohlédl jí kotník. Sice byl oteklý a namodralý, ale nikde nevyčnívala kost, ani se na první pohled nezdál v nepřirozené pozici. Neměl rentgenový zrak, takže nedokázal říct, jestli jde jen o podvrtnutí, nebo třeba naštípnutou kost. Každopádně bylo třeba kotník ochladit, ovázat a šetřit.

Všechno pěkně popořadě. Napřed z ní musí svléknout zbývající oblečení. Zahákl prsty za lem promočených tepláků a začal je stahovat i se spodním prádlem. Znovu sebou trhla, když je přetahoval přes poraněnou nohu, ale ani necekla. Naštěstí byla jeho košile dost velká, a tak ji zakrývala do půli stehen, protože ušlechtilými pohnutkami se dokázal řídit jen do určité míry. Stačilo zahlédnout kousek tmavých chloupků v klíně a srdce se mu rozbušilo jako splašené. Proboha, kolik toho ještě dokáže vydržet?

Vzápětí si sám odpověděl. Kolik bude třeba.

Vytáhl z balíčku další ubrousek, otřel z ní bláto, poté ji rychle osušil ručníkem a opatrně jí natáhl teplé spodky. Když byla konečně převlečená do suchého, unikl jí úlevný povzdech. Dare také vzdychl, jen si nebyl jistý jestli lítostí, nebo úlevou, že je bezpečně zakrytá. Nakonec jí na levou nohu natáhl suchou ponožku, pravou nechal bosou, ještě mu zbývalo ošetřit kotník.

Dobrá, konečně nějaký pokrok. Vzápětí jí ručníkem vydrbal vlasy, neboť byly mokré stejně jako všechno ostatní, i když měla na hlavě kapucu od pláštěnky. Pak přišly na řadu její oteklé a odřené ruce, s dlaněmi samý šrám. Začal je co nejjemněji čistit. Hrozilo vážné nebezpečí infekce, protože se s otevřenými ranami plazila blátem. Když je omyl, vytáhl z lékárničky polštářek napuštěný antiseptickým prostředkem a znovu jí dlaně jemně, ale důkladně otřel. Neřekla ani slovo, jen jednou sebou trhla, to když jí z bříška palce vytáhl třísku. Nakonec všechny rány namazal antibiotickou mastí, ruce ovinul gázou a konce přelepil leukoplastí.

Na řadě byl kotník. Dare se posadil na matraci vedle Angie a její pravou nohu si položil do klína tak, aby ji mohl dobře ošetřit.

Bohužel měl dost omezené možnosti. Ubrousek napuštěný alkoholem jí jemně přiložil na oteklý kloub, aby ho ochladil. Pak chodidlo i kotník stáhl obinadlem.

Celou dobu jen nehybně a mlčky ležela. Jemně ji uchopil za rameno. „Jak je ti?“

„Zima.“ Znovu zavřela oči. „A chce se mi spát.“

„Nejdřív se musíš najíst a napít a pak zalezeš do spacáku.“

Přikývla, ale bylo vidět, že i to ji stojí velké úsilí.

Kdyby nebyl většinu noci vzhůru a nebyl tak unavený, že dokázal myslet jen na spaní (pro začátek nějakých sedm osm hodin), už by zapnul propanbutanový vařič a dal vařit vodu na kávu. Ale i horká voda s cukrem dokáže zázraky. Kofein protentokrát zavrhl, potřeboval spát. Takže voda s cukrem.

Vytáhl vařič z uzamykací skříně, v níž skladoval věci, které nechával ve srubu, a zapálil hořák. Měl tu kávovar na celou konvici kávy, to když sem přijel s loveckou výpravou. Tentokrát do něj nalil jen dvě láhve vody a přisypal obsah několika sáčků s cukrem. To bude stačit.

Zatímco se voda hřála, došel pro něco k jídlu. Opět probudil Angie a donutil ji, aby se posadila. Podrážděně vzdychla, což bral jako dobré znamení.

„Je ti líp?“

„O trošku.“ Pořád se klepala a mluvila slabým vyčerpaným hlasem.

„Ohřívám vodu s cukrem, za chvíli už to bude.“ Posadil se k ní na matraci a vzal ji kolem ramen. „Do té doby schroupeš tohle.“ Ukázal jí dvě müsli tyčinky, které vzápětí rozbalil a nalámal na kousky. Krmil ji i sebe, dokud bylo čím. Kalorie potřebují oba, aby se rychleji zotavili.

Když dojedli, z oslazené vody se už kouřilo. Dare vypnul vařič, nalil vodu do dvou plecháčků a usedl vedle ní. „Udržíš ho?“ zeptal se a podal jí hrnek.

„Snad ano.“ Vzala ho do dlaní a slastně vydechla, když se studenými prsty dotkla teplého kovu. Zvedla plecháček ke rtům a usrkla horké vody. Přinesl dva aspiriny a Angie je bez vyptávání spolkla. Dare si natáhl nohy, pohodlně se usadil, upíjel horkou vodu a cítil, jak se mu do těla šíří teplo.

„Díky,“ řekla po několika minutách tichého usrkávání.

„Není za co. Promiň, že jsem neudělal kafe, ale…“

„Nemyslím za vodu,“ její hlas zněl přece jen o něco výrazněji, „ale za to, žes mě sem dostal. Za všechno.“

Ušklíbl se. „A cos čekala? Že tě tam nechám samotnou?“ Naštěstí se ještě nezeptala, co pohledával venku uprostřed noci v tak příšerném počasí.

Zadívala se na plecháček, který držela v dlaních. „Ne, ale… mohls mi říct, že jsem pitomá, když jsem se dostala do takového maléru. Mohls mi hodit ubrousky a nechat mě, abych se o sebe postarala sama. Mohls…“

„Se zachovat jako blbec,“ zabručel.

„Jo.“ Nebylo to ani slovo, spíš jen vydechnutí.

„Nejsi naivní husa. Nezavařila sis to sama, prostě jsi uvízla ve sračkách někoho jinýho a dělalas, cos mohla, aby ses z toho dostala. A kdybych si myslel, že se dokážeš převlíknout a umýt sama, nechal bych to na tobě. Jenomže jsi na to nevypadala, tak jsem to udělal já. Konec. Prostě žádná věda.“ Neměla tušení, jak těžké je pro chlapa svlékat a omývat ženskou, se kterou nemá šanci zalézt do peřin, a on se jí to rozhodně nechystal osvětlit.

„Myslím, že zachránit někomu život je docela věda.“

Promnul si bradu. Zaskočila ho tak, pomyslel si, že se projevil jako neandertálec. K čertu s tím, nikdy se neuměl ohánět hezkými slovíčky. Byl přímočarý, mluvil bez obalu, navíc trpěl prchlivostí a nedostatkem trpělivosti. Sečteno a podtrženo, nebyl zkrátka žádný řečník. „Ještě pořád se jako blbec můžu začít chovat,“ podotkl. „Záchvat dobra nejspíš dlouho nevydrží.“

Kupodivu se nepatrně pousmála. „Nejspíš ne.“

Teď už trochu víc připomínala tu Angie, kterou znal a která ho dokázala rozzuřit rychleji než kdokoli jiný. Měl takovou radost z toho pokusu o úsměv, že se ani nezačal čertit. Ulevilo se mu. Pořád se drží, i když jen taktak. Možná má naštípnutý kotník, ale každopádně to není zlomenina, takže se obejdou bez lékařského ošetření. Mají střechu nad hlavou, jídlo, vodu a teplo. Dostat se sem bylo peklo, teď už si nějak poradí.

Dopili oslazenou vodu a Dare odnesl plecháčky. „Teď si konečně odpočineme,“ slíbil. Na matraci zůstala trocha bláta, což ho nepřekvapilo. Otřel ji, rozložil na ni spací pytel a pomohl Angie dovnitř. Když se uhodila do kotníku, sykla bolestí, ale nakonec se jí podařilo zalézt. Horní konec spacáku si téměř přetáhla přes hlavu.

„Jsem strašně unavená,“ vypravila ze sebe.

„Tak spi. Převlíknu se do suchého, pak se natáhnu vedle tebe a taky se vyspím.“

Zavřela oči.

Dare se začal svlékat. Několikrát se ohlédl, jestli se na něj nedívá, ale Angie byla zalezlá ve spacáku jako želva v krunýři. Čouhalo jí jen temeno hlavy. Za jakýchkoli jiných okolností by se ho to dotklo.

Uvažoval, co podniknou zítra – tedy vlastně dnes, protože už bylo ráno. Na střechu dál bubnoval déšť a den nevypadal o nic přívětivěji, než když dorazili. Brzy však zjistil, že nedokáže přemýšlet vůbec o ničem. Zahřál se, najedl a přepadla ho únava.

Olejový radiátor přisunul blíž k nohám, ale zase ne tak blízko, protože by do něj někdo mohl ve spánku nechtěně kopnout. Zhasl lampu a natáhl se na matraci vedle Angie. Nohy mu přečnívaly přes okraj. Matrace sice byla pro dvě osoby, ale na jeho výšku přece jen krátká. Přesto ji používal, protože se do prostoru na spaní vešla přímo ideálně. Obvykle se natáhl napříč, aby měl trochu víc místa. Mohl si dát pod nohy špinavé oblečení, byl však tak vyčerpaný, že se mu vůbec nechtělo vstávat. Vlastně mu bylo úplně jedno, co se děje s jeho nohama.

Čekal, že usne okamžitě, což se nestalo. I přes veškerou únavu jím proudil adrenalin. Noční můra ještě neskončila. Prozatím jsou v bezpečí, ale určitě ne na dlouho. Někde venku se potlouká vrah a taky medvěd, kterého bude třeba vystopovat a zlikvidovat. Bouřka přešla, hustý déšť však přetrvával a všechno jen komplikoval. Dare se rozhodl, že nikam nepůjdou, dokud se počasí nezlepší, i kdyby to mělo trvat hodně dlouho.

„Dare,“ ozvalo se v přítmí. Spíš to bylo jen zašeptání, jako by si myslela, že nejspíš usnul, a nechtěla ho budit.

„Copak?“ zeptal se. Myslel na to, že jestli řekne, že se jí chce čurat, tak začne řvát. Chemickou toaletu měl za srubem. Venku pořád pršelo, navíc by musel Angie dostat po žebříku dolů a pak zpátky nahoru. Jestli to po něm bude chtít, radši ji nechá vymočit do pohárku.

Šlo jí o něco jiného. „Nemůžu se zahřát. Je mi hrozná zima.“

„Chceš ještě ohřát vodu s cukrem?“ Všechno se v něm zpěčovalo při představě, že by měl znovu vstát, ale udělal by to.

„Ne. Já…“ Zmlkla a chvíli mlčela, pak se roztřeseně nadechla. „Nemohl bys…, nemohl by sis vlézt ke mně? Jsi vyhřátý a já zmrzlá tak, až to bolí.“ Vzdychla a zaúpěla, pak dodala: „Prosím.“

Šestnáctá kapitola

Pokud by Angie ještě před deseti hodinami někdo naznačil, že by mohla Darea Callahana za jakýchkoli okolností prosit, aby si k ní vlezl pod spacák, asi by se obávala o příčetnost dotyčného. Před osmi hodinami klidně spala s ostatními v táboře a děsivé události té noci ani nezačaly.

Od té doby však uplynulo hodně vody, v přeneseném smyslu i doslova. Během noci si chvílemi vůbec nebyla jistá, jestli přežije další minutu. Sáhla si na úplné dno. Dare ji pak sice našel, avšak bolest a chlad se pořád zdály neúnosné jen s tím rozdílem, že na to nebyla sama. Celou tu dobu byl s ní, silný a vytrvalý, přitom i jeho musela namáhavá cesta v dešti a společný boj proti všemu stát hodně sil.

Cítila, že se v ní kvůli prožitému strachu něco navždy změnilo, i když tomu zatím ještě úplně nerozuměla. Z jejího já zbyla jen tenká slupka, veškeré síly soustředila na přežití. Teprve teď se trochu vzpamatovala. Mysl i tělo se pomalu vracely do normálního stavu.

Stále ji však ovládal pocit neskutečnosti, proto také dokázala poprosit Darea, aby si k ní vlezl a podělil se s ní o teplo, a nijak ji nevyvedlo z míry, že nezaváhal.

„Jen lež,“ řekl, klekl si a rozepnul spacák po celém obvodu. „Nemusíš se ani hnout, vytáhnu ho zpod tebe.“

Mlčky přikývla a čekala, zatímco zpod ní doloval spací pytel. I sebemenší pohyb jako by rezonoval v zabandážovaném kotníku. Když ji Dare ošetřoval, nic neříkal a jí to v tu chvíli bylo jedno, teď však přišel čas, aby zjistila, jak na tom je. Poté co jí jemně nadzvedl pravou nohu, se ho zeptala: „Mám to zlomené?“

Podíval se na ni. „Nevím. Jestli máš, bude to jen lehká zlomenina nebo naštípnutí, nic horšího.“

Relativně dobrá zpráva. Lehká zlomenina se většinou zahojí rychleji než ošklivé podvrtnutí. Pokud se to do zítřka trochu zlepší, budou mít jasnější představu, co je s ní. Stejně jim nezbývá nic jiného než čekat.

Dare ji přikryl rozepnutým spacákem. Zavrtěla se, pokusila se najít takovou polohu, aby ji to netlačilo. Z kotníku vystřelila ostrá bolest. Tohle bude peklo v mnoha ohledech. „Nenávidím tu bezmoc,“ ulevila si tiše. Vzápětí se zastyděla, že si stěžuje.

„Jo, je to nanic,“ přitakal, aniž by se namáhal s optimistickým proslovem nebo s vyjadřováním soucitu, a to jí vyhovovalo. Nesl ji na zádech celé hodiny, tak to nejmenší co může udělat, je nelitovat se. Přešel k věci. „Tak jak to udělat co nejlíp s ohledem na ten tvůj kotník? Mohla by sis lehnout na levý bok a já za tebe.“

To znělo rozumně. Přetočila se doleva a schoulila se do klubíčka, nakonec opatrně položila pravou nohu na levou. Dare vklouzl pod spacák, přitiskl se k ní a pravou ruku přehodil přes ni. Poté co strávili několik hodin v bezprostředním fyzickém kontaktu, si připadala trochu ztracená, když se jí nedotýkal. Jakmile se k ní ale přimáčkl, někde uvnitř se uvolnila, jako by to v ní utišilo touhu, o níž do té doby neměla tušení.

Teď už jen kdyby jí přestala být zima. Třesoucíma se rukama si znovu přetáhla spací pytel přes hlavu a doufala, že jeho tělo ji brzy zahřeje. Kdyby měla aspoň vysoušeč vlasů. Zahřát se s mokrou hlavou bylo v podstatě nemožné. Byla tak vyčerpaná, že toužila jen usnout a spát, jenomže se tak klepala zimou, že nedokázala zabrat. Patová situace.

Dare unaveně vzdychl a paže, kterou ji objímal, ztěžkla. Ten s usínáním problémy očividně nemá. Angie se snažila nevrtět, aby ho nerušila. Zřejmě se jí to moc nedařilo, protože po chvíli zabručel: „Jen si nedělej násilí a klidně drkotej zubama, aspoň tě to trochu zahřeje.“

Nenechala se pobízet a dovolila tělu pořádně se roztřást. Zuby jí cvakaly jako kastaněty. Třes přicházel ve vlnách. Dareovo objetí však způsobilo, že se prodlevy zvětšovaly. Pomalu se zahřívala. Jeho tělesné teplo vytvořilo pod spacákem ráj na zemi. Jakmile se přestala chvět zimou, dolehla na ni těžká malátnost. Přestávala vnímat.

Ještě než usnula, zaslechla Dareův rozespalý, ochraptělý hlas: „Probudím se s erekcí, tak ne abys kvůli tomu vyváděla.“

„To nevadí,“ zamumlala, „když ho máš malýho.“ Sám to říkal, nebo ne? Vzápětí usnula tak rychle a tvrdě, jako by se zřítila z útesu.

Chad Krugmann se choulil pod skalnatým převisem, sledoval šedé provazy deště a přemítal, jestli vůbec někdy přestane pršet. Během noci se bouřka přesunula někam dál. Právě když už se odvažoval uvěřit, že je definitivně pryč, přišla další série blesků a hřmění, snad ještě horší než ta první. Musel obcházet ty zatracené koně a uklidňovat je, dokud se i druhá vlna bouře nepřevalila přes kopec.

Tak to šlo celou noc. Hromy a blesky se neustále vracely, nepřestávalo pršet. Teď se konečně rozednilo, ale den nevypadal o mnoho lépe než noc, až na to, že bylo aspoň trochu vidět. Nebyl to však příjemný pohled. Přívalový déšť proměnil stružky v proudy a potoky v rozbouřené řeky, z horských svahů se stalo kluzké bahno.

Byla mu zima. Samozřejmě měl výhodu, když se mu podařilo odvést všechny koně, ale trávit noc v jejich těsné blízkosti nebylo vůbec příjemné. Močili, páchli, káleli. Chvílemi měl pocit, že mu zápach spálil i chloupky v nose. Několikrát se od nich zkusil posadit o něco dál, zima ho však vzápětí nahnala zpátky. Nevoněli, ale vydávali teplo. Na Chadově žebříčku mizérie tahle situace aspirovala na jednu z nejvyšších příček. Měl ve zvyku udržovat si přehled o tom, kdo mu způsobil závažnější problémy, i když si to pochopitelně nikam nezapisoval, protože ze zásady nepsal na papír nic, co by ho později mohlo kompromitovat.

Mitchell Davis s Angie Powellovou způsobili, že měl hodně mizernou noc, což jim zazlíval, i když Davis byl už mrtvý. Kdyby neměl ten skvělý nápad zůstat po večeři před výpravou u Angie na verandě, kam ještě dosahovalo wifi připojení, nestihl by prověřit svou finanční situaci. Tím pádem by nikdo nic netušil a on by je mohl zabít přesně tak, jak si naplánoval. Angie by byla z obliga a on by si teď nemusel dělat starosti, kam se poděla. Sice by pořád pršelo, jenže on by nemusel trčet venku, to psí počasí by mohl přečkat pohodlně ve stanu. Bylo tam jídlo, voda a ti pitomí koně by zůstali v ohradě, místo aby ho teď dusili svým zápachem.

Podle toho jak lilo, to nevypadalo, že by mělo v nejbližší době přestat. Spatřoval v tom výhodu i nevýhodu zároveň. V dešti nemá Angie šanci sejít z hor, pokud ještě žije, což je ovšem potřeba předpokládat, dokud se nepřesvědčí o opaku. Na druhé straně komplikoval liják pohyb i jemu. Všude bylo bahno, půda kluzká a zrádná, navíc se třásl zimou. Ke všemu bylo pro déšť tak špatně vidět, že by si nemusel všimnout tábora, ani kdyby stál sto metrů od něj.

Přesto mu nezbývalo než se pokusit tábořiště najít. Čekat na lepší počasí považoval za přepych, který si nemohl dovolit. Stejně jako žádný jiný, dokud se nedostane za hranice. Takže musí najít klíče od SUV a zmizet dřív, než ho začne hledat policie. Konec otálení, každá hodina navíc znamená větší nebezpečí.

Koně představovali problém, protože potřebovali žrádlo a vodu. Nikdo po něm nemůže chtít, aby se o ně po tak příšerné noci ještě staral. Byl ochotný nakrmit ryzáka, na tom měl v plánu odjet. Ostatní vzal s sebou jen kvůli tomu, aby se jich nezmocnila Angie, pokud je vůbec naživu a schopná udržet se na koni, s čímž bude lepší počítat.

S vodou pro koně to nebylo až tak složité, tekla všude kolem. Nechtělo se mu na déšť, protože si nevzal pláštěnku a bundu měl ještě mokrou. Nakonec usoudil, že cestou zpátky do tábora stejně zmokne, takže je celkem jedno, jestli to bude o chvíli dříve nebo později. Navíc ho ve stanu čekají suché věci na převlečení. Přese všechny komplikace nechtěl nechat koně bez vody.

Jednoho po druhém vyvedl do deště a našel místo, kde se mohli napojit. Neměli se kde napást, pokud některý z nich projevil zájem o cokoli zeleného, co nestačil zničit déšť, Chad trpělivě počkal. Znovu přitom promokl skrznaskrz. Když se postavil na kámen, aby vylezl ryzákovi na hřbet, připadal si téměř jako světec.

Zbylí tři koně zůstanou přivázaní pod převisem. Doufal, že tam počkají, dokud se nevrátí. Potřeboval si přesně zapamatovat, kde je zanechal, aby se pak mohl přesvědčit, jestli si Angie nějakého nevzala a nejela pro pomoc. Naštěstí se během útěku nedržel stezky a noční liják jistě zahladil všechny stopy. Pochyboval, že Angie zvířata najde, to by musela mít skutečně neuvěřitelné štěstí.

Podmáčená a měkká půda se ryzákovi vůbec nezamlouvala, musel ho neustále pobízet, aby vůbec šel. Chad se v dešti hrbil na jeho hřbetě. Neměl úplně jasno, kde po tomhle martyriu v divočině skončí. Určitě to bude někde, kde neustále svítí slunce a člověk bude vždycky vědět, kde se právě nachází. Pokud by teď svítilo, měl by se podle čeho zorientovat, jenže obloha zůstávala zatažená. Nezbývalo mu než doufat, že dokáže odhadnout správný směr, což bude bez jakýchkoli orientačních bodů dost obtížné. Bezpečně si byl jistý jedině tím, kudy se jede do kopce a z kopce. Aspoň něco. Pohoří se táhlo z jihu na sever, takže západ by měl teoreticky ležet směrem do svahu a východ ze svahu dolů. Momentálně potřeboval na jih.

Napadlo ho, že by se měl pokusit najít přímo před sebou něco hodně výrazného a zamířit k tomu. Odtamtud si pak vyhlédne další cíl, k němuž bude pokračovat. Potíž však byla v tom, že když v noci v panice prchal, určitě nejel přímo a rovně. Z toho tedy vyplývalo, že by se měl cestou trochu stáčet. Jenže nahoru, nebo spíš dolů? Kdo ví, krucinál! Netušil ani, jakou vzdálenost v noci ujel. Mohl se jen dohadovat.

Kdyby tak nepotřeboval ty klíče! Nebýt zatraceného medvěda, vůbec by se do téhle situace nedostal. Dohonil by Angie a dokončil svou práci, vzal by si klíče a pořádně se vyspal. Na nevlídném počasí by to sice nic nezměnilo, ale kdyby měl ve všem ostatním po starostech, klidně by mohl počkat v táboře, až přestane pršet.

Odhadoval, že medvěd už bude dávno pryč. Přesto by do něj nejradši našil kulku za všechny ty komplikace, které mu způsobil.

Tábořiště našel čirou náhodou. Dojel k místu, kde se půda zdála o něco světlejší než jinde, a pobídl koně do svahu. Chtěl zjistit, jestli se dokáže dostat nad rozblácený sráz, z něhož se dolů valil prudký proud vody. Asi o sedmdesát metrů výš stanul na začátku srázu a pustil se podél něj, ryzák se však krátce nato začal plašit a vzpínat. Chad se ho chvíli pokoušel přinutit k jízdě vpřed, nakonec to vzdal a zamířili nahoru. To zvířeti kupodivu nevadilo, dychtivě se trmácelo podmáčeným kluzkým terénem.

Chad klopil hlavu, aby mu tolik nepršelo do obličeje. Nevzal si ani klobouk. Nevzpomínal si, jestli mu někdy v životě bylo hůř. Alespoň že se za poslední rok zlepšil v ježdění natolik, že se dokázal udržet ryzákovi na hřbetě i bez sedla. Jinak by musel po svých.

O něco výš nalevo si všiml kousku čehosi oranžového. Cítil takový příliv adrenalinu, že se mu zatočila hlava. Táborové stany byly špinavě oranžové, zřejmě z bezpečnostních důvodů, aby tím směrem nikdo nestřílel. Rozhlédl se a zdálo se mu, že poznává okolí.

Málem to minul. Kdyby se kůň nezačal vzpouzet, tábor by přejel, v dešti by si ho nevšiml. Možná ho ryzák vedl správným směrem záměrně, protože si tábořiště spojil s krmením.

Dostavil se nový příliv vzrušení. V jednom ze stanů se možná skrývá Angie, ozbrojená a připravená. Čeká na něj. Noc strávila pěkně v suchu, zatímco on trčel pod převisem se čtyřmi zapáchajícími koňmi. Možná by měl zezadu stany obejít a do každého střelit. Jen tak pro jistotu. Přinejmenším by ji to vyhnalo ven.

Bohužel měl jenom náboje v zásobníku, nemohl si jimi dovolit plýtvat. Ve stanu na něj čekaly další, ale dokud se k nim nedostane, musí být opatrný.

Pomalu sesedl a zabořil se po kotníky do bláta. Propadal se při každém kroku. Kdyby neměl pevně zavázané tkaničky, snad by se mu vyzuly boty. Už se nedivil, že se ryzákovi cesta v takových podmínkách nelíbila. Otěže uvázal k větvi, dokonce koně poplácal po šíji a prohodil pár konejšivých slov.

Najednou si uvědomil, že u sebe má jen pistoli! A to ho pořádně zneklidnilo. Pokud se tu Angie ukrývá, je vybavená prvotřídní puškou a dokázala by ho zastřelit jedinou ranou. Její šance ovšem snižovala špatná viditelnost.

Pomalu postupoval vpřed s pistolí v ruce. Měl sto chutí otočit se a utéct. Jenže tím by se nic nevyřešilo. Zapudil strach a raději se zaměřil na lov. Plán zlikvidovat Davise jej do jisté míry vzrušoval. Všichni ho vždycky podceňovali. Nikdo nečekal, že by dokázal vyvinout tak dokonalou strategii a kamufláž. Při stisknutí spouště se dostavilo velké zadostiučinění. Lovit Angie Powellovou ho vzrušovalo jinak. Tu už nepřekvapí jako Davise.

Především se nesmí ukázat příliš brzy, tím by jí poskytl příležitost vystřelit jako první. Něco takového nebude riskovat.

Na kraji hustého lesa se zastavil a rozhlédl se po táboře, který nebyl zařízený nijak honosně, přesto byl praktický a dokonale funkční. Stany stály na nízkých podsadách, takže do nich nezatékalo, navíc byly dobře ukotvené a nehrozilo, že by je sebral vítr. Zdálo se, že tam nikdo není. Žádný náznak pohybu, vůně kávy nebo čehokoli teplého, což samozřejmě ještě nic nedokazovalo. Angie by se tak snadno neprozradila.

Neviděl ani toho strašného medvěda. Nejsou snad medvědi pověstní tím, že rozbíjejí tábořiště, protože hledají něco k snědku? Stany vypadaly netknutě. Angie je nutila, aby jídlo nechávali dál od tábora. Docela kolem toho hodně nadělala. Potraviny se skladovaly v košíku, zavěšeném mezi dvěma stromy ve výšce nějakých pět metrů. Zřejmě měla pravdu.

Dlouho jen stál, pozoroval a naslouchal, i když nepředpokládal, že by přes liják něco zaslechl. Nikde se nic nepohnulo. Ozýval se jen vítr a déšť. Že by měl takové štěstí, trefil ji a zabil jediným výstřelem? Nebo ji dostal medvěd? Bylo mu to jedno, hlavně kdyby si s ní už nemusel dělat starosti.

Napadlo ho, že ho Angie možná hledá, stejně jako on se pokouší najít ji. Třeba ho právě teď sleduje a míří na něj puškou. Vzrušení z lovu je v pozici kořisti úplně jiné než v pozici lovce. Možná je někde za ním, nalevo nebo napravo, v jednom ze stanů, sleduje ho a čeká, až popojde tak, aby mohla dobře zamířit. Srdce se mu rázem rozbušilo ještě rychleji. Sevřel pistoli. Kdyby ho viděla, už by vystřelila. Jedno však věděl, nemůže tu stát do půlnoci a čekat na spásný nápad nebo na štěstí.

Pomalu se kradl kolem tábořiště, oči upřené na její stan. Během posledních několika hodin poprvé zapomněl, jak mizerně se cítí, že je promrzlý, promáčený a hladový. To všechno přehlušila opojná směsice vzrušení a strachu. Nedaly se od sebe oddělit a zjistit, z čeho se mu víc zrychluje dech, z čeho se mu svírá žaludek.

Konečně se dostal za její stan. Zastavil se a naslouchal. Ticho. Jestli je uvnitř, tak se ani nepohne. Možná usnula. Unavila se po celonočním bdění a čekání, chudinka. Jak by se jí asi líbilo, kdyby musela až do rána trčet pod skalním převisem mezi čtyřmi koňmi, celá mokrá, a snažit se zachovat klid? Popadl ho pořádný vztek, zatoužil, aby musela vytrpět to co on.

V nejchoulostivější situaci se ocitne, až bude rozepínat stan. Bude skrčený, jednu ruku na zipu. Pokud Angie spí, možná ji otevíráním probudí… Tak moment! Neuvažuje logicky. Jestli je ve stanu, tak ho nerozepne, protože zajistila zip zevnitř. Podle toho zase pozná, že je Angie uvnitř, protože zip se sám od sebe nezapne.

To bylo povznášející zjištění. Možná se v horách nevyzná jako ona, přesto ji dostane. Zatím na všechny vyzrál, protože ho považovali za neschopného hlupáka. Tak proč by to s ní mělo být jinak?

Pomalu obcházel stan kolem dokola, dokud neviděl na vchod.

Chlopeň zůstala otevřená. Stan nebyl zapnutý.

Srdce se mu málem zastavilo. Slyšela ho a nepozorovaně utekla? Nebo je pořád uvnitř, schovaná, a vchod má otevřený, aby na něj viděla a mohla ho…

Kdyby měla příležitost vystřelit, proč to už dávno neudělala? Musí se uklidnit. Jednou je účetní, ovládá logické myšlení a dokáže analyzovat situaci. Kdyby mohla střílet, už by bylo po něm. Jenže není. Z toho vyplývá, že po něm nevystřelí.

Povzbuzeně nahlédl do stanu, i když se mu přitom třásla kolena. Prázdný.

Dobře. Takže tady není. Je tak chytrá a schovala se v jeho stanu, protože tam by ho nenapadlo hledat? Ne, určitě by počítala s tím, že si přijde pro suché šaty a pláštěnku. Tím pádem si tam na něj mohla pěkně počkat. Pak by pro ni jeho stan představoval to nejlepší místo, pro něj naopak nejnebezpečnější.

Narovnal se a znovu se rozhlédl po tichém táboře. Stejně si musí dojít pro suché oblečení. Zamířil tedy ke svému stanu, nohy se mu bořily do bláta. Možná to tu bylo horší než nahoře.

Po chvíli se zastavil a poslouchal. Čekal snad celou věčnost, ale ani tentokrát se ze stanu nic neozvalo. Sebral odvahu a rychle nahlédl dovnitř. Nikdo. Všechno bylo tak, jak to zanechal.

Zbýval už jen Davisův stan. Chad si z celého srdce přál, aby tam Angie nenašel, jen klíče od SUV. Anebo aby tam ležela mrtvá. Ale proč by se plazila k Davisovu stanu a umřela v něm?

Protože stojí nejblíž místu, kde jsem ji viděl naposledy.

Zamrazilo ho a nesouviselo to s chladem ani vlhkem. Zatraceně! Proč ho to nenapadlo dřív?

Uklidni se, uklidni se. Tohle na věci nic nemění. Tak jako tak musel zkontrolovat všechny stany a postupovat tiše a opatrně. Podle stejného scénáře. Je-li uvnitř, bude stan zapnutý.

Přesvědčil se, že Davisův stan zůstal otevřený stejně jako zbylé dva. Pro jistotu se podíval dovnitř, pak se napřímil a rozhlédl. Kde jenom ta ženská je? Odvlekl ji snad někam medvěd? Potřeboval to zjistit. Jelikož ji nenašel v žádném stanu, tak je buď mrtvá, nebo se pokouší sejít pěšky dolů z hor. Sice je bez koně pomalá, přesto by ho mohla ohrozit. O důvod víc najít co nejrychleji klíče od auta a zmizet. Na rozdíl od ní neznal všechny horské cesty dolů, jenom směr. Byl si jistý, že Angie zamíří ke stejnému cíli jako on, a sice k Lattimorově ranči.

Chad se rozhodl neztrácet čas. Vlezl do Davisova stanu, setřel si dešťové kapky z obličeje a pustil se do hledání. Davis si toho s sebou moc nevzal. V SUV měl samozřejmě další oblečení a věci, ale do tábora odnesl jen sedlové brašny a jeden malý vak. Chad všechno vysypal na kavalec a doufal, že někde v tom chumlu najde klíče. Marně. Dvakrát věci překontroloval, napodruhé pečlivěji. Strčil ruku do každé kapsy každého oděvu, dokonce se podíval i pod nafukovací matraci a do spacího pytle.

Klíče nenašel.

Posadil se na matraci a rozčileně bouchl pěstí do podsady. Krucinál! Bez nich se neobejde. Davis je měl určitě v kapse, co s nimi tady nahoře jiného? Tím pádem zbývalo jediné místo, kde ještě nehledal. V oblečení, které měl na sobě, nebo spíš v tom, co z něj zbylo. Otřásl se odporem při představě, že prohledává napůl ohlodanou mrtvolu. Snad medvěd nesežral oblečení i s klíči, jako to dělají žraloci. Proboha.

Do prdele s tím vším! Nemá čas zkoumat Davisovy ostatky a prohrabávat se tou krvavou kaší. Bohatě by mu stačily Angiiny klíče, i když si to původně představoval jinak. Ten rančer by jistě pojal podezření, kdyby zmizel její pick-up, přesto byl ochotný to risknout. Vyběhl ze stanu a zamířil k jejímu.

Také tam vysypal obsah vaku na podlážku, všude kolem rozkopal věci, hledal sedlové brašny. Vzápětí mu došlo, že tam nejsou. Pro jistotu všechno prohledal ještě jednou. Zase nic.

Srdce se mu znovu rozbušilo. To mohlo znamenat jen jedno: není mrtvá. Courá někde venku, míří dolů k ranči a má před ním několikahodinový náskok. Přišla si sem pro zásoby. Když si začal všímat, co chybí, zjistil, že mimo jiné pláštěnka a puška.

Potřeboval zmizet z hor dřív než ona. Sice se mu hnusilo, co musí udělat, ale neměl na vybranou. Klíče od SUV jsou priorita.

Opustil Angiin stan a do svého se vrátil pro pušku. Medvěd bude nejspíš už daleko, přesto nehodlal riskovat. Velmi opatrně a neochotně se vydal k části tábora, kde se nacházela kuchyň. Zuřil. Angie získala pořádný náskok. Nakonec by mu ještě mohla překazit plány. Měl se přesvědčit, jestli je mrtvá. Místo toho zpanikařil, popadl koně a utekl jako malé děcko. Ano, všechno se zvrtlo. Nepočítal s tím, že ho Angie přistihne při činu, nepočítal s medvědem. Proč taky. Neovládl se. Neomluvitelné. Víckrát si nic podobného nemůže dovolit. Všechno se tím zbytečně a hloupě zkomplikovalo.

Zatvrdil se a prošel mezi stromy. Nemůže to být daleko. Neušli přece víc než čtyřicet metrů. Ano, tady to je. Přímo tady stáli. Davisovo tělo neviděl. Přistoupil blíž. Vzápětí šlápl do něčeho kluzkého. Z toho zápachu se mu zvedl žaludek. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že nestojí v medvědích výkalech, ale v rozmačkaných vnitřnostech. „Do prdele!“ Uskočil stranou, udělalo se mu zle.

Předklonil se a začal zvracet. Nejedl už několik hodin, takže brzy dávil naprázdno. Kristepane! Zbytky, které po tom masakru zůstaly kolem, už nebyly k poznání. Většina krve se s dešťovou vodou vsákla do země, nic ale nemohlo to místo očistit.

Když se konečně vzchopil, otřel si ústa a uslzené oči. Opatrně postupoval vpřed a dával si pozor, aby do ničeho nešlápl. Zápach byl téměř nesnesitelný. Znovu se mu zvedl žaludek, přišly další křeče. Díval se na kus trička vedle čehosi, co vypadalo jako část ruky. Ano, prst – hodně znetvořený, ale pořád k poznání.

Po chvíli začal mozek konečně přijímat, co vidí. Nebo možná naopak přestal reagovat. Každopádně když se Chad napřímil a nadechl, už mu to nepřipadalo tak strašné. Jeden kus těla nejspíš není o nic horší než druhý. K čertu s Davisem, stejně už byl dávno mrtvý, když se do něj medvěd zahryzl, o ničem nevěděl.

Chad, nyní o něco klidnější, se rozhlédl po mýtině. Spatřil kus džínoviny. Zamířil tam a soustředil se jen na látku, ne na rozházené lidské ostatky. Když přišel blíž, zjistil, že je to část nohavice. K ničemu. Kolem viděl další modré útržky, příliš malé a příliš potrhané, na to co hledal. Pokud Davisovi vypadly klíče na zem, v tomhle blátě je nikdy nenajde. Zatracený chlap, to je nemohl nechat ve stanu? Nebo svěřit řízení jemu?

Nikde nic. Zoufale se otáčel dokola a díval se do podrostu. Konečně zahlédl cosi, co nebylo modré, ale… Popošel blíž, odhrnul křoví a vyjekl, když se mu do dlaně zabodl trn.

Polkl, pak si dřepl na bobek a zadíval se na to, co zbylo z rozervaných a zakrvácených džínů, v nichž pořád vězel kus Davisova těla. Sice ne moc velký, přesto se Chadovi opět zvedl žaludek. Pochlapil se, natáhl ruku a sáhl do bližší kapsy. Uvnitř nahmatal mokro a lepkavo. Zavřel oči a namlouval si, že jsou to jen normální džíny s normální kapsou. Zalovil prsty až na dně. Žádné klíče.

Do prdele! V záchvatu vzteku vstal a do kusu těla kopl. Co teď bude dělat?

Mysli, nařídil si. Kam asi mohl dát Davis klíče?

Vzápětí se málem uhodil do čela. Je idiot. Davis byl pravák, takže je musel mít v pravé kapse. A on šmátral v levé, nikoli v pravé.

Špičkou boty převrátil kus těla na druhou stranu. „Tak ještě jednou,“ zašeptal a vsunul ruku do druhé kapsy. Nebyla tak lepkavá. Musí je najít! Netušil, co by si v opačném případě počal. Nejspíš by musel dojet na koni do nějakého města nebo vesnice na druhé straně hor, tam ukrást auto a prchat jako o život. Pravděpodobnost, že by taková věc vyšla, byla téměř nulová.

Prsty se dotkly kovu. Popadl klíče, vytáhl je a sevřel v dlani. Málem se rozplakal.

Chvíli stál se zavřenýma očima a klíči v pěsti. Neuvěřitelně se mu ulevilo. Po celé té zatracené příšerné noci, kdy se zvrtlo, co mohlo, konečně něco vyšlo.

Dobrá. Zaručený debakl se přece jen podařilo odvrátit. Ještě má šanci, že to dokáže. Angie Powellová je sice pořád naživu, ale on má na rozdíl od ní koně a plán. Věnoval tomu všemu tolik úsilí. Nedovolí, aby jedna ženská zmařila jeho celoživotní dílo.

Možná na ni narazí cestou, možná se mu vůbec nenaskytne příležitost zabít ji. Nebude ji hledat, tím by ztratil zbytečně moc času. Teď je na prvním místě útěk. Pokud by ji přece jenom potkal, nezaváhá. A tentokrát se nehne z místa, dokud nebude mít jistotu, že je skutečně mrtvá.

Klíče v ruce znamenaly obrat k lepšímu. Opět se stal pánem svého osudu. Tentokrát už nedovolí, aby se mu někdo nebo něco postavilo do cesty.

Sedmnáctá kapitola

Medvěd se probudil. Poté co se dosyta nakrmil a unavil, se před bouří ukryl pod velký povalený strom, který ho částečně chránil před větrem a deštěm. Zbytek noci prospal.

V posledních dnech měl slušný přísun potravy. Časně zvečera se ještě před bouřkou vrátil ke kořisti, aby dojedl zbytky, a přitom zachytil čerstvý pach jiného člověka. Dovedl ho až k místu plnému lákavých pachů velkých zvířat a lidí. A pak mu v čumáku explodovala vůně čerstvé krve. Už nedokázal čekat, kořist byla přímo před ním, a ještě teplá. Nemusel ji ani lovit, neutíkala.

Teď odpočíval, schoulený a spokojený v úkrytu. Slyšel sice nějaké zvuky, ale nereagoval na ně. Jednak měl plné břicho a jednak se mu v bouřce nechtělo ven. Zachytil dva zajímavé pachy, nebyly však tak výrazné, aby ho s plným žaludkem vylákaly do deště.

Zbytek kořisti zahrabal do hlíny. Až dostane hlad, vrátí se tam.

A pak možná prozkoumá ten pach, který tam ještě pořád bude.

Osmnáctá kapitola

Angie probudila z tvrdého spánku ostrá bolest, která jí vystřelila z kotníku. Musela vydat nějaký zvuk, protože velká dlaň na jejím břiše ji pohladila.

„Kotník?“ ozval se jí u ucha Dareův rozespalý hlas.

„Jen když pohnu nohou,“ odpověděla unaveně. Hlavu měla jako v mlze, sotva artikulovala. Celé tělo nadále tížila únava, svaly měla jako z másla. Podařilo se jí pootevřít oči. V malé místnosti bylo šero a tmavé stíny. Věděla, kde je, ale netušila, kolik je hodin. Svítá? Je ráno? Nebo už večer?

„Jak dlouho jsme spali?“ chtěla vědět a přitiskla se těsněji ke zdroji slastného tepla.

„Pár hodin.“

„Jenom?“

Zachrčel. Ucítila za sebou pohyb a vzápětí do spacáku zavanul studený vzduch. Dare se posadil. Otevřela oči natolik, aby viděla, co dělá. Vypnul radiátor. Dobrá, už se zahřáli, musejí šetřit palivem.

Znovu se jí zavřely oči. Venku pořád lilo, ale v teple a suchu ji pleskání dešťových kapek uspávalo. Dare si lehl zpátky, přitiskl se k ní a ruku vrátil na její břicho. Měla pocit, jako by mu seděla na klíně. Pohodlně se uvelebila a opět usnula.

Probrala se s výkřikem. „Au!“ Nechtíc ho kopla poraněnou nohou. Pořádně se ani neprobudila a už se snažila posadit. Mžikala a rozhlížela se kolem, ale v podstatě nevnímala. Dare zasténal, přetočil se na záda a dlaní si zakryl oči.

Angie se opřela o pokrčené levé koleno. Zůstala sedět, i když bolest v kotníku polevila. „Jsi vzhůru?“ zašeptala po chvíli, když se Dare nehýbal. Kdyby nebyl, nechtěla ho budit, ale jestli nespí… Vlastně ani nevěděla, proč se ptá.

„Po tom, cos mi jednu ubalila? Jo, jsem,“ ujistil ji.

Zamyslela se. Už už se chtěla ohradit, že ji falešně obviňuje, ale neměla na to sílu. „Nepraštila jsem tě.“ Snad. Byla si poměrně jistá. Otočila hlavu, stále opřená o koleno, a otevřela oči. „Možná jsem tě kopla, protože mě zabolel kotník.“

„Praštilas mě.“

„A jak? Vždyť ležíš za mnou. Nemůžu někoho bacit za zády.“ Dokázala logicky uvažovat, přestože byla hodně ospalá.

„Když sis sedala.“ Nadzvedl ruku a pootevřel jedno oko. „Bouchlas mě do břicha.“

Chvíli na sebe rozespale a podrážděně hleděli. Angie cítila, že ji bojovná nálada opouští. Vzdychla, zavřela oči a přemýšlela o tom. „Určitě jsem tě nepraštila,“ zopakovala nakonec a snažila se rozpomenout. „A kdyby něco, bylo to loktem, ne pěstí.“

„Moje břicho ten rozdíl oceňuje. Lehni si.“

„Kolik je hodin?“

Podíval se na hodinky. „Asi o půl hodiny víc, než když ses ptala naposledy.“

To nevěstilo nic dobrého. Jestli se bude budit pokaždé, když pohne nohou, moc si neodpočine.

Vzdychl. „Dobře, zkusíme to jinak.“ Odhrnul spací pytel. „Lehni si na záda.“

„No tak!“ zaprotestovala, když ucítila studený vzduch.

„Zase nás přikryju. Tak už si konečně lehni!“ Nepočkal, až poslechne. Vzal ji do náruče a položil na záda, pak jí vsunul ruku pod kolena a nadzvedl jí nohy, sám si lehl na bok a přitulil se k ní. Nakonec si její nohy přehodil přes stehna. „Co takhle?“

Vlastně to bylo docela pohodlné, aspoň pro tu chvíli. „Fajn.“

Natáhl se po spacáku, přikryl je a Angie utěsnil pokrývku kolem nohou. Pak si s povzdechem položil hlavu. Z povzdechu nečišela netrpělivost, spíš úleva. Levou ruku si dal pod hlavu a vzápětí ho pohltil spánek jako kámen, který někdo hodil do černé vody.

Ta chvíle se jí vryla do paměti. Opatrně pootočila hlavu, aby mu viděla do tváře. Leželi tak blízko sebe, že i v šeru postřehla každou tmavou řasu, zakřivení výrazných lícních kostí, malou jizvičku přes hřbet nosu. Vůbec nebyl hezký, ale chlap rozhodně ano. Nikdy vůči němu nebyla imunní, přestože ji rozčiloval už jen pohled na něj, i když na něj měla vztek, že ji připravil o práci. Kdykoli se ocitl někde v okolí, nemohla si ho nevšimnout, poznala jeho hrubý, chraplavý témbr a jisté pohyby. Jako by v sobě měla kompas a on představoval magnetický sever. Svou slabost pro něj vždycky nenáviděla.

Chvíli jen tak ležela a naslouchala bubnování deště a Dareovu rytmickému oddechování. Ani ve snu by ji nenapadlo, že se s ním někdy ocitne v posteli, v jeho náruči. A přece to působilo tak přirozeně, že si nebyla jistá, jestli je doopravdy vzhůru.

Potřebovala si leccos promyslet, ale… to počká.

*

Probudil ji, když jí opatrně sundával nohy ze svých. „Co to děláš?“ zeptala se vyplašeně, protože teprve v téhle pozici konečně mohla spát. Jinak se každou chvíli budila.

„Musím jít.“ Posadil se a promnul si strniště na tvářích. Znělo to, jako by hladil brusný papír.

„Kam? Vždyť venku pořád lije.“ Upřela na něj rozespalý pohled.

„Nikam. Prostě se potřebuju vymočit. Co ty?“

Proboha. Angie zaúpěla. „Kéž bys o tom vůbec nemluvil.“ Stalo se a najednou jí bylo jasné, že nedokáže znovu usnout, dokud tenhle problém nevyřeší. Zvedla ruku, aby se podívala, kolik je hodin, ale byla tak unavená, že nedokázala zaostřit. „Nevidím na hodinky,“ zamumlala a ruku nechala klesnout na matraci. Po noci v blátě a dešti si byla téměř jistá, že stejně nebudou fungovat. „Kolik je?“ Vzápětí ji však napadlo, že na tom nesejde.

„Skoro poledne.“

Tak to není divu, že se jí chce. Chvíli o tom přemýšlela. Upřímně se děsila toho, co ji čeká. Zvedla se, opřela se o loket a pokoušela se přesvědčit, že opravdu musí opustit teplý kokon ve spacím pytli. Navzdory všemu nadhodila: „Prosím, řekni mi, že tu máš splachovací záchod.“

Odfrkl si. To jako odpověď stačilo.

„Chemickou toaletu?“ Aspoň by nemusela někam za křoví. Zkusila si představit, jak by si asi dřepla s podvrtnutým kotníkem.

„Venku, vzadu za srubem.“

Hurá. Sice to znamenalo obout si boty, vzít si pláštěnku, slézt po žebříku dolů, jít ven do deště, skákat po jedné noze, ale pořád to bylo mnohem lepší než muset do křoví.

„Možná by se tu našlo něco, do čeho by ses mohla vymočit,“ navrhl pochybovačně. „Zvládla bys to do láhve?“

„Leda tak do záchodu. Myslíš snad, že umím močit na cíl? Ženské tyhle věci netrénují.“

Koutek úst mu zacukal a malá jizva na tváři nakrátko připomínala dolíček. Angie měla dojem, že každý jiný by vyprskl smíchy, jenže Dare nepůsobil jako člověk, který se často směje. Napadlo ji, jestli býval během dospívání jiný, otevřenější a v nerudného uzavřeného chlapa se změnil až u vojáků.

Vzápětí si uvědomila, že s ní je to v podstatě stejné. Když byla mladší, hodně se smála, byla bezprostřední, pak se kvůli studu a pochybnostem o sobě uzavřela a stáhla do sebe. Jakmile kolem svého nitra vybudovala obrannou zeď, bylo mnohem snazší zůstávat za ní. Začít se znovu stýkat s přáteli ji stálo hodně sil, nakonec se k tomu přiměla a byla za to ráda. Potkalo snad Darea totéž? Zůstal uvězněný za vlastní hradbou?

„Co kbelík?“ navrhl prozaicky. „Mám tu jeden, dávám z něho pít koním.“

Při té představě se málem rozesmála, dokázala však klidně odpovědět: „Ne, děkuju, já to zvládnu.“

„V tom případě mají dámy přednost. Pomůžu ti dolů po žebříku. Já to ještě chvíli vydržím.“

Přece jen jí zbyla špetka zdravého rozumu. „Jen běž, já si mezitím sundám tvoje spodky a převléknu se do tepláků. Nemá smysl namočit další kus oblečení.“

To znělo rozumně. Dare přinesl k matraci mokré tepláky, obul si boty, navlékl pláštěnku a pustil se po žebříku dolů. Za chvíli jí zmizel z očí.

Kbelík?

Teď když zůstala sama, úsměvu se nebránila. Možná by toho i využila, nebýt nechutné představy vylévání kýble. Jí by to nevadilo, zato vidina, že by za ni něco takového dělal Dare, ji odpuzovala.

Vlastně ji už viděl nahou, v podstatě celou. Jindy by se k smrti styděla, ne že by byla tak upejpavá, ale protože mu řekla, že má malá prsa. Až se jí udělá lépe, možná jí nebude příjemné, co se odehrálo v noci, kdy ji spíš než vůle pohánělo umíněné odhodlání přežít. Zatím jí bylo všechno jedno, přestože dala najevo slabost, za což by se jinak nenáviděla. Stalo se toho tolik, že jí už nezbyla síla na starosti s velikostí poprsí nebo jestli se jí Dare bude smát.

Nesmál se jí a nemyslela si, že by to ještě hrozilo. Vlastně byl docela jiný, než čekala. Zachoval se jako hrdina, a to bez nadsázky, což ji trápilo, protože to znovu dokazovalo, jak mizerný má odhad na lidi. Jak má někomu důvěřovat, když nemůže věřit ani sama sobě?

Nakonec se rozhodla, že přemýšlení o podobných věcech nechá na později. Začínala být unavená, a to se ještě ani nedostala na záchod. Vzchopila se, stáhla si Dareovy volné spodky a oblékla studené, mokré a špinavé tepláky. Otřásla se, když se jí vlhká látka přilepila na nohy. Utěšovalo ji jedině to, že je to jen dočasné. Jakmile se vrátí z toalety, převlékne se do těch nehezkých, ale báječně hřejivých spodků.

S kotníkem byla větší potíž, protože s elastickým obinadlem nedokázala nacpat nohu do boty. Pokud ho nechtěla namočit, nezbývalo než ho odmotat, a tak se do toho pustila. Když uviděla svůj kotník, překvapením zamžikala. Byl černý, modrý a zelený a oteklý na dvojnásobnou velikost, a navíc bolel jako čert, když sundavála obvaz.

Musela zatnout zuby a vydržet. Pokusila se zapomenout na bolest a obout si botu. Byla mokrá zvenčí i uvnitř. Pak přišla na řadu pláštěnka. Zapnula ji a natáhla si kapucu. Byla připravená vyrazit do deště, ale nacházela se v patře a ještě musela slézt dolů po dlouhém žebříku.

„Nekonečná cesta,“ vzdychla sama pro sebe a doskákala k němu.

Nejtěžší bylo dostat se na žebřík. Napřed se ho chytla, pak se posadila, levou nohou našla příčli, poté se zvedla a otočila. Jakmile zaujala správnou pozici, pevně se chytila rukama a levou nohu spustila o příčli níž. Nejspíš to nevypadalo elegantně, ale fungovalo to.

Byl to vyčerpávající proces, protože se během spánku nestačila zotavit. Cítila, jak se jí chvějí všechny svaly, a zprudka oddechovala. Když se blížila ke spodní příčli, zavrzaly dole dveře.

„No to mi podrž kulky!“

Kdyby ji nevarovalo zavrzání, leknutím by spadla ze žebříku. Podívala se mezi příčlemi. Dare stál v přítmí v zadní části srubu. „Tak tohle jsem ještě neslyšela,“ poznamenala. „Vidím, že jsi vynalézavý.“

V mžiku byl u ní s nechápavým a zároveň rozčileným výrazem. Chytil ji v pase a sundal dolů ze žebříku. Pak ji levou rukou popadl pod koleny a přitiskl k mokré pláštěnce. „Mohla sis zlomit vaz, ty divochu.“

„Ale nezlomila,“ podotkla věcně, i když ještě pořád lapala po dechu. „Ušetřila jsem čas a tobě trochu námahy.“ Levou rukou se ho chytila kolem krku a znovu zažívala pocit, že být v jeho náruči a držet se ho je naprosto přirozené.

Dare se zatvářil snad ještě rozčileněji. „Dostat tě nahoru a dolů ještě zvládnu.“

Stál tam, místo aby s ní šel ven. „Nechtěla jsem urazit tvou mužnost,“ opáčila netrpělivě. „Prostě mě odnes na záchod. Potřebuju se vyčurat. Peskovat mě můžeš potom.“

Tlumeně zaklel a zamířil k zadním dveřím. Vlastně to ani nebyly dveře, jenom kus vyříznuté stěny, ke které byly přišroubované panty a ocelové petlice. „Drž si kapucu,“ doporučil jí. „Pořád hodně fouká.“

Poslušně si chytila kapuci, Dare se natočil bokem a vynesl ji ven. Jako by vstoupili pod vodopád. Z nebe padalo neuvěřitelné množství vody. Toaleta stála u zadní stěny, jen o pár kroků dál, ale kdyby Angie neměla pláštěnku, okamžitě by byla mokrá. Dare sehnul hlavu, aby mu nepršelo do obličeje, otevřel dveře toalety a postavil ji dovnitř. „Počkám tady,“ křikl, aby ho přes rachocení kapek o plastovou střechu slyšela.

Chtěla mu říct, aby nebyl hloupý a vrátil se do srubu, jenže by to stejně neudělal. Nemělo cenu ztrácet tím čas. Co nejrychleji vykonala potřebu, ruce si očistila dezinfekčním přípravkem a otevřela dveře. Popadl ji do náruče a než se nadála, odnesl zpátky do srubu.

Tam ji postavil, aby mohl zajistit těžké dveře a sundat si mokrou pláštěnku. Angie si na jedné noze stáhla tu svou a Dare obě pověsil na věšák. Nadechla se vůně sena, koní a krmiva. Vzpomněla si na vlastní zvířata. „Ten hajzl mi ukradl všechny čtyři koně. Nepostará se o ně, vždyť se sotva udrží na hřbetě.“

„Třeba sletí a zlomí si vaz,“ utrousil Dare s naprostým klidem. Nepochybně to myslel naprosto vážně.

„Kéž by,“ zabručela a myslela to zrovna tak.

„Jen se neboj, tvoje koně zase najdeme. I toho mého, jestli se to hovado neuštve k smrti,“ poznamenal a znovu ji chytil v pase. „Tak jdeme na to.“ Bez varování si ji hodil přes rameno. Zafuněla, protože jí to téměř vyrazilo dech, ale nestěžovala si. Jen se ho chytila, aby nespadla. Dare se pustil nahoru po žebříku. Vlastně se nesla ráda, protože byla stále ještě vyčerpaná. Sice byla unavená a prochladlá, ale aspoň ne úplně mokrá.

Otočil se, když se převlékala z tepláků do jeho spodků, aby jí poskytl trochu soukromí. Angie byla tak utahaná, že si toho ani nevšimla. Stejně jí spodky poprvé oblékal sám. Lehla si na matraci, a zatímco jí ovazoval kotník, málem usnula. Možná usnula doopravdy, protože si najednou uvědomila, že se k ní přitulil a přikryl je spacákem, pod nímž se rozlilo slastné teplo.

Přitiskla se k němu, zvláštně spokojená. Jeho blízkost ji značně uklidňovala, jako by přesně tohle v tak nestandardní situaci potřebovala. Až se všechno usadí, zase se vzchopí, ale to chvíli potrvá. Prozatím jí stačilo být v teple a mít u sebe Darea.

Musela promyslet hodně věcí, jenže její unavená hlava se nedokázala na nic soustředit. Cítila, jak ji přemáhá spánek, jak se blíží ke slastnému okraji zapomnění, až ji nakonec přikryl stejně jako Dareovy paže.

Devatenáctá kapitola

Tentokrát když se Angie probudila, měla pocit, že uplynulo hodně hodin, protože se poprvé cítila o něco lépe. Navenek se nic nezměnilo, pořád pršelo, bylo špatně vidět a nadále leželi pod spacím pytlem. Nějak ale poznala, že už je pozdě odpoledne. Dare musel také tvrdě usnout, protože si nevybavovala, že by během té doby vstával, to by ji docela jistě vzbudilo. Nebyla zvyklá dělit se s někým o postel, on nejspíš taky ne.

Pořád spal, pod přikrývkou cítila jeho pevné, teplé a uvolněné tělo. Objímal ji, na zátylku cítila jeho horký dech. Hruď se mu zvedala a klesala v pomalém rytmu. Najednou měla sto chutí otočit se čelem k němu, položit mu hlavu na prsa a vdechovat vůni jeho kůže. Byla tak rozespalá, že to málem udělala. Naštěstí se v poslední chvíli vzpamatovala. Překvapeně sebou trhla.

A to ho pochopitelně probudilo. Dlouze se nadechl a chytil ji pevněji, téměř jako by ji objímal. Byla to tak směšná situace, že se musela usmát. Zachránil jí život, spali přitulení k sobě, tak proč by ji nemohl objímat? Jedním si byla jistá – už v něm nikdy nedokáže vidět nepřítele. Dare není její nepřítel, možná ani nikdy nebyl. Vnímala ho tak kvůli okolnostem a nedostatku sebedůvěry. Nejspíš nebude jednoduché ho poznat důkladně, zdál se být v jednom kuse nevrlý a nabručený, na druhé straně v něm dřímala železná vůle, která mu pomohla vytrvat v situacích, kdy by to většina ostatních vzdala.

„Je ti něco?“ zeptal se, ale odpověď ho zřejmě moc nezajímala, protože jí přitiskl tvář do vlasů a znovu se uvolnil, jako by usínal. Za chvíli poznala, že nespí. Ucítila jeho erekci, před kterou ji varoval.

Měla sto chutí pronést kousavou poznámku, jen aby ho trochu poškádlila, ale sex představoval území, na němž se neuměla jistě pohybovat. Z vlastních zkušeností usoudila, že obnáší víc problémů, než za to stojí. Výměnou za muka, jež představovala nejistota z nedokonalého těla a úsudku před mužem, který to možná ani neocení, zatím dospěla k vyvrcholení leda tak po ruční práci. Orgasmus dosažený skutečnou souloží považovala za pouhou báchorku. Proč muže jako prostředníka nevynechat a nezajistit si vyvrcholení sama? Tak jí to připadalo mnohem čistější, jednodušší, navíc bez nečekaných komplikací.

Na sex s Darem Callahanem nemyslela, to ani omylem. On na něco podobného také jistě nemyslí. Jedná se o pouhou automatickou tělesnou reakci. Připadala si sexy asi jako zdechlina u cesty a pravděpodobně o moc lépe nevypadala. Dokonce se jeho erekcí necítila polichocená, vnímala ji jako typický jev u chlapů po ránu, s ní to nemá nic společného. Měl by erekci, i kdyby tu byl sám.

Tím pádem mohla klidně ležet a trochu si užít dotek ztopořeného penisu, byť nebyla příčinou. Také se mohla odtáhnout, jako by si toho ani nevšimla, a předstírat, že se právě probudila.

„Klidně mě ignoruj,“ zabručel. „Jsem jenom chlápek, co do tebe strká tvrdým pérem, nikdo, komu bys musela odpovídat.“

S tím vzaly všechny její dobré úmysly za své. Nikdo na světě ji nedokázal vyprovokovat tak snadno jako Dare Callahan. „Aha, tak o tohle jde,“ zavrkala. „Myslela jsem, že je to tuba lepidla.“

Vydal přidušený zvuk, dost možná pobavený, pokud ho bylo možné podezírat ze smíchu. Vzal ji za rameno a jemně převrátil na záda. Sám se otočil na bok a opřel se o loket. Než jí došlo, co chce udělat, chytil ji za ruku a dlaň přitiskl k tvrdé vyboulenině na džínách. „Tak tuba lepidla?“ Podle zvednutých koutků to vypadalo, že se možná opravdu usmál.

Strnula, paralyzovaná šokem. Najednou se ocitla na tak neprobádaném území, že neměla ponětí, co má udělat. Zčervenala jako puberťačka. Vytrhla mu ruku. „Co… co to děláš?“ vykoktala ze sebe. Proboha, myslí si snad, že s ním flirtovala? Vždyť to ani neumí. Pro jistotu se o to nikdy nepokoušela.

„Jen jsem ti vyjasnil malé nedorozumění,“ odtušil, jako by její otázka potřebovala odpověď. „Vlastně hned dvě.“

Kdyby nebyla tak vyvedená z míry, nereagovala by, zvítězila však zvědavost. „Dvě?“ vyhrkla, stále ještě zděšená tím, jak rychle se situace zvrhla.

„Na první určitě přijdeš sama.“ Tentokrát se doopravdy usmál a vedle modrých očí se objevily vějířky vrásek. Kdyby neležela, nejspíš by se jí podlomila kolena. Díkybohu za to, že se neusmívá moc často, pomyslela si, protože to na ni má smrtící účinky. „A o tom druhém si povíme, až přijde správná chvíle.“

„Proč ne hned?“ Zatraceně! Co se to s ní děje? Proč to nenechá plavat a nezavře pusu? Dare Callahan právě položil její ruku na svůj penis! Musí na něj okamžitě přestat myslet, odvést jeho myšlenky jinam a předstírat, že se to vůbec nestalo. Mávla rukou, jako by chtěla svá slova vymazat. „No to je jedno, nezáleží na tom.“

„To je věc názoru, ale každopádně to počká.“ Zívl, posadil se, protáhl si krk, paže a ramena. Zašklebil se, když mu zapraskalo v kloubech. Angie si okamžitě provinile pomyslela, že dostat ji sem pro něj muselo být těžké. Chtěla mu poděkovat, nenacházela však vhodná slova, kterými by to dokázala vyjádřit.

„Potřebuješ další výlet ven?“ zeptal se a zavrtěl hlavou.

„Ne, děkuju.“ Rozmáchla rukama. „Omlouvám se.“

„Za co?“

„Málem jsem tě zmrzačila. Pohneš se a praská to v tobě jak v hrnci s popcornem.“

„Takhle to ve mně praská a vrže každý ráno.“

„Určitě jsem tomu nepomohla.“

„Nejhorší bylo bláto. Nést někoho při vědomí není tak těžké, s mrtvýma je to o dost horší,“ řekl trochu nepřítomně jako někdo, kdo je na nošení mrtvých zvyklý. Pak se svižně zvedl, jako by chtěl předvést, že ho nic nebolí. „Mám hlad. Co by sis dala k večeři? S jídlem na tom nejsme špatně, nechávám si tu zásoby. Navíc jsem vzal i něco s sebou. Máme tu sušené maso, müsli tyčinky, taky můžu dát vařit vodu a udělat polívku nebo guláš.“

„Guláš,“ rozhodla a posadila se, protože na něj okamžitě dostala chuť. Měla hrozný hlad, což nebylo nic překvapivého vzhledem k tomu, kolik v noci spálili kalorií. Přitom za posledních čtyřiadvacet hodin měli jen cukrovou vodu, kterou Dare ohřál, když dorazili do srubu, a každý jednu tyčinku. „Můžu ti nějak pomoct?“

„Ukliď, na co dosáhneš,“ odtušil. „Nechal jsem tu ráno trochu binec.“

Nesmyslně ji potěšilo, že neodmítl její nabídku. Pravda, není příliš pohyblivá a moc toho nezmůže, ale popolézt a posbírat špinavé a mokré oblečení, poházené po podlaze, ještě zvládne. Zablácené boty zůstaly tam, kam spadly, její puška pokrytá bahnem stála opřená v rohu, Dareova byla na dosah. Dokonce i hrnky, ze kterých pili horkou vodu s cukrem, zůstaly na zemi, stejně jako obaly od müsli tyčinek.

Dare byl voják. Skutečnost, že si neuklidil, víc než výmluvně vypovídala o tom, jak musel být vyčerpaný, když sem ráno konečně dorazili.

Poklidila, co zmohla, odpadky hodila do igelitového pytle, mokré oblečení poskládala na hromádku, aby je mohl odnést dolů do stáje a nechat je tam usušit. Dare mezitím přesunul propanbutanový vařič do obytného prostoru a zapálil hořák. Nechtěl nadarmo plýtvat teplem. Angie už se naštěstí netřásla zimou, i když bylo ve srubu chladno.

„Vypadá to tu zajímavě,“ poznamenala a mávla rukou kolem sebe. „Stavěl jsi srub sám?“

„Navrhoval jsem ho, ale na stavbu jsem najal lidi. Měl jsem moc práce, navíc nesnáším přitloukání těch podělaných prken k sobě.“ Právě naléval vodu z láhve do ohřívače. Zarazil se a zadíval se na ni. „To jsem asi neřekl zrovna diplomaticky.“

„Co přesně myslíš? Jak jsi zmínil, že máš spoustu kšeftů, zatímco moje firma skomírá, nebo tu zajímavou představu, jak k sobě přitloukáš podělaná prkna?“

Kupodivu to v ní nevyvolalo vztek. Šlo o prosté konstatování faktů, s nimiž se momentálně snažila nějak vypořádat, což se jí nakonec jistě podaří. Ovšem jeho formulace ji skutečně pobavila.

„Tu první část.“

Všimla si, že nemá ve zvyku chodit kolem horké kaše, zkrátka se k problémům staví čelem a snaží se je řešit. Prozatím o žádný nešlo. Události z uplynulé noci mu u Angie zajistily značnou dávku shovívavosti. Možná ji to blahosklonné rozpoložení časem přejde, prozatím fungovalo.

„To je v pohodě. Líbí se mi, žes to vymyslel tak, aby koně byli v bezpečí a zavření.“

Postavil ohřívač na hořák. „Radši bych používal teréňáky, jsou rychlejší a nevzpouzejí se, jenže většina klientů to má ráda po zálesácku na koních, tak jsem to zohlednil. Dolů se vejdou koně, ale i auto, zkrátka podle potřeby.“

„V bezpečí před medvědy.“ Jakmile to vyslovila, udělalo se jí zle. Celý ten obrázek jí ožil před očima. Do krku se drala žluč. Nikdy na ty strašné okamžiky nezapomene.

„Přesně.“ Z jeho výrazu bylo zřejmé, že si všiml, jak se zatvářila, nebo to možná poznal na hlase. „Co přesně se v noci stalo? Pověz mi to všechno od začátku.“

Posunula se dozadu, aby se mohla opřít o stěnu a natáhnout nohy. „Já vlastně ani nevím, kde je začátek. Mám pocit, že mezi mými klienty něco neklapalo už předtím, než přijeli. Vlastně jsem si tím jistá.“

„Hádali se?“

„Ne, ale rozhodně nebyli přátelé. Chad Krugman a Mitchell Davis. Krugman tu už jednou byl. Není to žádný zálesák. Loni doprovázel svého klienta, takže když se objednával letos, myslela jsem, že to bude stejné, prostě lovecká výprava z obchodních důvodů.“

Dare nandal guláš do dvou plastových misek a posadil se vedle Angie. Z jeho těla sálalo teplo. „Ke mně jezdí hodně obchodních partnerů, ale většinou spolu vycházejí dobře.“

Rozhodně se soustředila na to, co říká, ne na to, že sedí přimáčknutí k sobě. „Mitchell Davis byl vrcholně nespokojený, už když ke mně přijeli. Od začátku se mu nelíbilo vůbec nic, ubytování, jídlo, tábořiště, prostě nic. Myslela jsem, že to je typ člověka, co se narodí jako kretén a umře jako kretén.“

„Jo, těch taky pár znám,“ podotkl suše.

Vzdychla. „Včera jsem je nechala v táboře a vydala se hledat čerstvé medvědí stopy do míst, kde jsem jich předtím pár našla. Zdálo se mi, že jsem tam zahlédla nějaké odpadky, ale když jsem došla blíž, zjistila jsem, že je to digitální foťák a kus kostkované košile.“ Zhluboka se nadechla. „Byly tam medvědí stopy, spousta krve a taky rýhy, jak za sebou něco táhl.“

„Proboha.“ Opřel si hlavu o stěnu. „Hlavně mi neříkej, žes stopu sledovala až k jeho kořisti.“

„Ocitla jsem se u ní v té chvíli blíž, než by se mi líbilo,“ vyprávěla zachmuřeně. „Jakmile jsem to zjistila, dál už jsem nepokračovala, jen jsem to místo obešla, abych líp viděla a přesvědčila se, že to byl opravdu člověk.“

Nevěřícně se na ni zadíval, nakonec zavrtěl hlavou. „Asi bych udělal totéž.“

„Měla jsem u sebe pušku a sprej proti medvědům. Samozřejmě jsem si dávala pozor, před každým krokem jsem se pořádně rozhlížela a naslouchala. Byl to člověk, asi chlap,“ dodala tiše. „Byl napůl sežraný, medvěd ho zahrabal do hlíny.“

„Musel to být ten samý medvěd, co se objevil u vás v táboře. Sakra.“

„Určitě. Nezdá se mi pravděpodobné, že by se ve stejné lokalitě vyskytovali dva lidožraví medvědi.“

Zavrtěl hlavou. „Ani mně ne. Stoprocentně to bude ten samý.“

„Vrátila jsem se do tábora a řekla Krugmanovi a Davisovi, že bychom měli hned ráno čili dneska vyrazit k Rayi Lattimorovi a ohlásit nález úřadům, nebo že můžou zůstat ve stanech a já pojedu sama. Davis byl vytočený, jak se dalo předpokládat, tak jsem navrhla, že jim vrátím peníze. Večer jsem, co nejdřív to šlo, zalezla do stanu, abych se vyspala, ale hlavně abych se nemusela dívat na Davise. Krugman se mnou jednal slušně. Bylo mi ho líto, protože Davis se k němu choval příšerně. Z toho vidíš, jak mizerný mám odhad na lidi. Probudila jsem se kolem půlnoci. Slyšela jsem, že se někde venku hádají. Vzala jsem si bundu a boty, pušku, baterku a šla je srovnat.“

V duchu si vybavila tu chvíli. „Stáli v části tábora, kde se jí. Normálně bych je asi neslyšela, ale když vedu výpravu, spím lehce, pořád napůl poslouchám, jestli se něco neděje.“

„A už se někdy dělo?“ zamračil se. Neušlo jí, jak zachmuřeně ji pozoruje, proto se pootočila a podívala se mu do očí.

„Jasně že ne, ale stejně dávám pozor, jsem ženská. Musím pamatovat i na věci, se kterými si chlap nedělá starosti,“ podotkla. „Byla bych pitomá, kdybych to brala na lehkou váhu. Ale nejde jenom o tohle. Já se totiž… tak trochu medvědů bojím,“ přiznala ostýchavě.

„Taky bych se jim nerad připletl do cesty.“

„U mě jde o něco víc.“ Tak proč to rovnou nevysypat všechno? „Pronásledovaly mě noční můry s medvědem, takže když jsem našla tělo, hrozně mě to vyděsilo. Tím pádem nehrozilo, že bych tu noc tvrdě usnula. Proto jsem je slyšela. Když jsem se k nim dostala blíž, zaslechla jsem, jak Davis obviňuje Krugmana z krádeže. Křikla jsem na ně, ať toho nechají. Davis se ke mně otočil a v tu chvíli ho Krugman zastřelil.“

Dívala se před sebe do prázdna. „Musel si to naplánovat. Davis ho fyzicky nijak neohrožoval, aspoň co jsem viděla. A vzápětí začal Krugman pálit po mně. Vrhla jsem se na zem a kutálela se pryč, jenže mi přitom puška vypadla z ruky. Koulela jsem se dál. Koně se začali plašit, rozpoutala se pořádná bouřka. Krugman kontroloval místo, kde jsem ležela, tak jsem přitiskla obličej do hlíny a nehýbala se. Byla jsem celá od bláta, že jsem to považovala za nejlepší ochranu. A pak… pak se tam objevil medvěd.“

Dare mlčky čekal, až se Angie trochu vzpamatuje a bude pokračovat ve vyprávění. „Krugman ho uviděl a dal se na útěk. Sebral všechny čtyři koně a zdrhnul.“

„Nejspíš doufal, že medvěd dostane i tebe.“

Raději si to nechtěla ani představovat. Ještě pořád jí z toho bylo úzko. „Nezdržoval se sedláním, tak nevím, jak daleko dojel. Podle mě není dobrý jezdec. Když jsem uviděla tebe, nejdřív jsem si myslela, že je to on, ale pak se zablýsklo a já si všimla sedla. Podle toho jsem poznala, že to Krugman být nemůže. Jinak bych zůstala schovaná.“

„Tak to bylo těsné.“

To rozhodně. Angie zavřela oči a na chvilku mu položila hlavu na rameno, uklidňovalo ji to. Pak se narovnala, polkla a dopověděla celý příběh.

„Potřebovala jsem pušku, ale zůstala blízko místa, kde medvěd porcoval Davise. Hrál si s jeho tělem, trhal ho na kusy. Plazila jsem se tím směrem, a vždycky když se zablýsklo, zůstala jsem nehybně ležet. Říkala jsem si, že mě snad neuvidí a v té bouřce a lijáku ani neuslyší. Ale kdyby se změnil směr větru a medvěd mě ucítil… Nevím, jestli by nechal Davisovo tělo a šel po mně. Myslela jsem, že se dostanu k pušce a medvěda zastřelím, jenže byla plná bláta, že by nejspíš nevystřelila. Tak jsem se odplazila zpátky, vzala si ve stanu pár věcí a vyrazila.“

„Kdy sis poranila nohu?“

Ušklíbla se. „Během první půl hodiny.“

„Takže ses skoro celou dobu musela plazit,“ poznamenal neutrálním tónem, přesto v něm bylo znát napětí.

Nevesele se zasmála. „Co jiného mi zbývalo? Vzdát to? To bych neudělala.“ Kývla k ohřívači. „Myslím, že se voda začíná vařit. Dáme si guláš.“

Dvacátá kapitola

Najedli se v družném tichu. Seděli vedle sebe na matraci, zády opření o stěnu. Angie považovala suchou směs, kterou vroucí voda promění v „guláš“ nebo „polévku“, nanejvýš za jedlou, ale nic víc. Co tenhle guláš postrádal na chuti, nahrazoval pocit pohody, jenž teplé jídlo vyvolávalo. A když se osolil, opepřil a dochutil kečupem, nebyl zas tak špatný. Nacpat si břicho zase něčím teplým považovala za slast. Angie bylo téměř do zpěvu.

Mytí nádobí bylo snadné, stačilo vyhodit plastové misky a lžíce do odpadkového pytle. Denního světla valem ubývalo, a tak Dare rozsvítil LED lampu. Angie se znepokojeně otočila k oknu. „Co když Krugman uvidí světlo?“

„Těžko. Nemá důvod vydat se tímhle směrem. Neví, že tady je srub, že tu jsem a že jsi tu se mnou. Jestli je chytrý, přečká déšť v táboře s puškou v ruce pro případ, že by se vrátil medvěd.“

To ji uklidnilo, odpověď dávala smysl. Krugman by těžko mohl hledat něco, o čem nemá tušení. Možná není zrovna zálesák, ale ví, že do civilizace se dostane, když zamíří od tábora dolů, nikoli bokem. Konečně se vyspala a najedla, a tak jí to zase začínalo myslet. Mimo jiné došla k mrazivému závěru. „Myslím, že Krugman mě chtěl zabít hned od začátku.“

„Je to možné,“ přitakal Dare. Byla ráda, že ji neobvinil z přehnané představivosti. „Nejspíš celou tu dobu věděl, že Davis na něco přišel. Proč by jinak bral pistoli s sebou ven?“

„Říkala jsem jim, aby neopouštěli stany bez baterky a pušky. Možná si myslel, že mu pistole bude stačit.“ Chvíli o tom přemítala, pak zavrtěla hlavou. „Ne, dokonce i nezkušený člověk musí vědět, že pistolí medvěda nezastaví. Navíc jsem jasně zdůraznila, že si mají vzít pušku.“

„Proč by si do hor bral pistoli, kdyby to celé neplánoval dopředu? Pušku člověk tak snadno neschová. Mimochodem, Davis měl taky pušku?“

„Měl ji mít.“ Angie se v duchu vrátila zpátky do tábora. Představila si ty dva, jak tam stáli ozáření bleskem. Davis k ní byl natočený levým bokem a jako pravák by musel držet pušku v pravé ruce. „Pokud ji měl, tak jsem ji neviděla.“

„Takže Krugman na něj vytáhl pistoli. Možná o ní Davis věděl, možná ne. Dejme tomu, že to netušil, jinak by se měl na pozoru. Co vlastně Krugman dělá?“

„Je účetní.“

Dare cosi zabručel, poodešel a za chvíli se vrátil s čisticí sadou na zbraně. „Zřejmě Davise okrádal o peníze a ten na to přišel. Jenže Krugman byl celou dobu o krok napřed. Jestli si naplánoval Davise během lovu zabít, pravděpodobně chtěl zabít i tebe, protože bys byla jediný svědek.“

„Vždyť i další lidi věděli, že tu je. Například Ray Lattimore, Harlan. Jak si mohl myslet, že mu to projde?“

„Třeba nepočítal s tím, že ho někdo identifikuje. Pokud by vás zabil první nebo druhý den, získal by téměř týden, aby zmizel ze země, než by se po tobě vůbec někdo začal shánět.“ Z jeho slov ji mrazilo, musela však uznat, že tahle teorie dává smysl. Už tak to bylo dost zlé, a to si myslela, že u Krugmana došlo k náhlému zkratu při výbuchu vzteku nebo zoufalství, protože se k němu Davis choval tak otřesně. Úplně ji však vyvedlo z míry pomyšlení, že Krugman nejednal v záchvatu paniky, ale Davise zavraždil chladnokrevně a úmyslně a stejně chladnokrevně se pokusil zabít i ji.

„Když se na to díváme takhle, možná mi medvěd tím, že se tam objevil, zachránil život.“ Snažila se, přesto v sobě vůči šelmě nedokázala najít ani kapku vděčnosti poté, co bezmocně ležela na zemi a dívala se, jak na kusy trhá Davisovo tělo. Zvlášť když si uvědomovala, že jestli udělá sebemenší chybičku, dopadne stejně. „Každopádně bych ráda věděla, co dělá Krugman právě teď. Čeká, až přestane pršet, hledá mě, nebo se snaží co nejrychleji dorazit k Rayovi?“

Dare vzal svou pušku, posadil se vedle lampy a začal ji metodicky rozebírat. „Pokud se snaží dostat k Rayovi, brzo zjistí, že takovýhle déšť vytvoří během chvíle řeky tam, kde předtím žádné nebyly. Jenom blázen by se pokoušel tuhle rychle proudící vodu překročit.“

Angie se zachmuřila. „Jestli se některý z mých koní zraní nebo zabije…“ Utichla. V duchu bezmocně zuřila. Nedalo se čekat, že by si za to mohla Krugmana někdy podat. Zkrátka má smůlu. Jestli se nějak dostal k Rayovi a zdařil se mu útěk, půjde po něm policie. Neusadí-li se v zemi, která má s USA dohodu o vydávání zločinců, zůstane na svobodě. A vsadila by se, že na tohle rozhodně myslel. Pokud by se cestou z hor zabil, aspoň se s ním nemusí špinit. Zamračila se. „Je mi jasné, že si to s ním nebudu moct vyřídit. Hrozně mě to štve.“

Dare se ochraptěle rozesmál a Angie se najednou cítila zvláštně, jako při jízdě na horské dráze. Chvíli si ho prohlížela, pak sklopila oči ke své pušce. Za obvyklých okolností by ji už dávno vyčistila, ale když se konečně dostali do srubu, byli na konci sil. Takže první příležitost přišla vlastně až teď.

„Můžu si půjčit tu soupravu, až skončíš?“ požádala.

Zalétl pohledem k její pušce. „Já to udělám.“

Nevěděla jak jeho nabídku přijmout. Samozřejmě by si s tím poradila sama, ale Dare tím návrhem jistě nechtěl zpochybňovat, že to dokáže. Jen pro jistotu ho upozornila: „Umím to.“

Zvedl hlavu. „Já vím, ale je samé bláto, nejdřív ji vezmu dolů do stájí a tam to z ní oklepu.“

„Aha, to je fakt.“ Přesto měla pocit, že za tím je něco víc. Potlačila povzdech. Nejspíš jako obvykle o všem zbytečně moc přemýšlí. Dare to chce udělat za ni, protože se momentálně nemůže moc hýbat. Nic víc v tom není třeba hledat.

Neměla co na práci, tak sledovala, jak Dare obratně rozkládá, čistí, promazává a skládá svou pušku. Jasný důkaz let, které strávil jako voják. Kolik toho vlastně o něm ví? Jelikož vyrůstali v malé komunitě, samozřejmě ho znala od vidění. Nikdy se ale nestýkali, byl o nějakých pět nebo šest let starší. Když byla na prvním stupni, on už chodil na druhý, a když začala druhý stupeň, odešel na střední školu. A než odmaturovala, dal se k armádě.

Vlastně měla dojem, že se spolu nikdy nebavili, dokud se nevrátil. Pak se potkali v obchodě, někdo je představil, a ona odjela domů celá rozechvělá poté, co si podali ruce a ucítila sílu a hrubost jeho dlaně. Když spolu mluvili podruhé, pozval ji na rande, jenže to se právě chystala na výpravu a neměla čas, proto ke své lítosti odmítla. Uplynula řada měsíců, než se ji pokusil znovu pozvat na schůzku. A to už na něj měla takový vztek, že by s ním nešla ani po stejném chodníku.

Zdálo se, že lidé si ho oblíbili. Nikdy si na něj nikdo nestěžoval, tedy kromě ní. Samozřejmě byl trochu nevrlý, těžko říct jestli odjakživa, nebo to způsobily válečné zážitky. Nesmí zapomenout, že je to člověk, který ji nesl několik kilometrů na zádech v hrozných podmínkách, a zaslouží si z její strany trochu shovívavosti. Co dál? Hodně klel a postaral se o ni bez jediné jedovaté nebo ironické poznámky. Ještě pořád z něj byla celá rozechvělá. A lhal, když říkal, že má malý penis.

Mnohokrát se vzali lidé, kteří toho o sobě věděli míň.

Rychle tu myšlenku zapudila. Hrůzu jí nenahánělo manželství, ale svatba. Zkusila to jednou a dopadlo to katastrofálně. Kdyby tak mohla vrátit čas a udělat to jinak… Některé věci se zkrátka vzít zpátky nedají.

Když Dare skončil, odešel s její puškou dolů do stáje. Podle namodralého světla poznala, že si svítí baterkou. Za okny už se snesla tma, pršet však nepřestávalo. Angie měla déšť vždycky ráda, ale po všem co prožila, si nebyla jistá, jestli ještě někdy bude. Déšť byl jako ten medvěd. Nebýt baribala, Krugman by ji nejspíš zabil. Nebýt bouřky, medvěd by ji nejspíš slyšel nebo viděl a pochybovala, že by z toho vyšla vítězně. Bouřka ji taky málem zabila, i když by raději zemřela na podchlazení nebo se utopila, než aby ji něco sežralo zaživa.

Nemysli na to.

Raději naslouchala zvukům zespoda a v duchu si opakovala, že jsou oba v bezpečí. Mají střechu nad hlavou, jídlo, vodu, teplo, a dokonce i relativně pohodlnou postel. Nic jim nehrozí. Musejí udělat několik věcí, ale to počká, až přestane pršet. V horách byly následky bouřek smrtící. Voda, která se prudce valí dolů, nabírá na rychlosti i na objemu, s neuvěřitelnou silou s sebou do roklí strhává kameny i stromy. I na koni by cesta dolů byla nebezpečná. Nepřicházelo v úvahu, aby se Dare vypravil pěšky bez ní.

Jestli to nezvládne po svých, ani až se vyčasí a přívaly vody opadnou, bude ji tu Dare muset nechat a vydat se k Rayovi sám. Nedělalo jí starosti, že zůstane ve srubu bez ochrany. Zato když si představila, co všechno by se cestou mohlo stát jemu, svíral se jí žaludek.

Vrátil se nahoru s její puškou přes rameno. Většinu bláta z ní otřel, přesto bylo ještě třeba důkladně vyčistit mechanismus. Posadil se jako předtím na zem vedle lampy a pustil se do práce. Angie opřela hlavu o stěnu a zpod přivřených víček ho pozorovala. Jeho jisté pohyby a zarputilé soustředění ji zvláštně uklidňovaly.

Vzhlédl a pousmál se. „Vypadáš, jako bys napůl spala.“

Proti tomu nemohla nic namítat, tak jen zívla. „Je nesmysl, abych byla ospalá, když jsem sotva hodinu vzhůru.“

„Oba jsme si v noci dali pořádně do těla, dobít baterky zabere rozhodně víc než pár hodin spánku.“ Nalil puškařský olej na kus látky a pomalu začal třít hlaveň. „Až to dodělám, můžeme jít zase spát.“

„To beru. Nemáš tu čistě náhodou jednorázový zubní kartáček?“

„Mám. Taky jsem postavil ven kbelík – ten, do kterého jsi odmítla močit –, abych nachytal dešťovou vodu. To pro případ, kdyby ses místo mokrých ubrousků radši chtěla normálně umýt ve vodě. Klidně ji pak můžu ohřát.“

„Chci vodu,“ řekla okamžitě, „ale nemusíš ji ohřívat, studená mi nevadí.“ Představa že se bude moct umýt, jí zvedla náladu. Ubrousky se na výpravě hodily, ale vodě se nevyrovnají. Mívala po nich lepkavý pocit. Možná si to jen vsugerovala, přesto se jich s radostí vzdá.

„V ohřívači zůstala teplá voda, takže to tak ledové nebude. Asi si budeš potřebovat odskočit.“

Potřebovala a děsila se toho kvůli kotníku. „Nejdřív půjdu ven, pak se umyju.“ Za půl hodiny, když měla vyčerpávající proceduru za sebou, rozdělil Dare vodu. Sám se šel umýt a vyčistit zuby dolů, zatímco Angie totéž dělala nahoře. Kolem prostoru na spaní zatáhl těžký závěs, aby měla soukromí, takže se nemusela stydět svléknout.

Kromě všeho je ještě džentlmen.

Za soukromí byla nesmírně vděčná. Sice ji ráno svlékal a navíc omýval, ale to byla tak vyčerpaná, že o sobě téměř nevěděla, takže se to nepočítalo. Když jí to zase myslelo, napadlo ji, jak by mohlo být nebezpečné, kdyby se nechali unést fyzickou blízkostí a za tím vším viděli víc, než ve skutečnosti je. Podlehnout by bylo tak snadné. Jakmile si to riziko uvědomila, okamžitě zafungovaly její ochranné bariéry. Vztahy s muži nezvládala, což se už dostatečně projevilo, proto považovala za nejlepší se jim pokud možno vyhýbat a nedělat ze sebe hlupáka. Obvykle to nebylo nijak těžké, jenže zrovna Dare, který v ní vyvolával zvláštní chvění, představoval velké pokušení.

Štěstí přeje připraveným. Hlavně na to nesmí zapomínat.

V táboře nacpala do sedlových brašen nějaké čisté oblečení. Měla přitom hodně na spěch a byla vyděšená, tak si vůbec nebyla jistá, co si vlastně vzala. Přitáhla brašny k sobě a prozkoumala jejich obsah. Proteinové tyčinky, voda, pistole, náboje – z hlediska přežití sbalila správně. Pokud šlo o oblečení, vzala si dva páry čistých ponožek a spodních kalhotek, džíny a dvě flanelové košile. Ani to nebylo špatné. Jestli se jí podaří usušit bundu, bude dobře vybavená do každého počasí.

Jenom na čisté tepláky na spaní zapomněla. Bude si muset nechat Dareovy spodky. Mohla by mu vrátit košili a spát ve své, ale nechtělo se jí. Bože, jestli si nedá pozor, skončí to malérem.

Umyla se v chladné vodě, vyčistila si zuby jednorázovým kartáčkem (připomínal tyčku od lízátka s kouskem růžové houbičky, napuštěné mátovou trestí namísto pasty) a znovu se oblékla do Dareových věcí. Nakonec si ovázala kotník a natáhla vlastní teplé ponožky. Zaslechla Darea na žebříku.

„Už jsi hotová?“

„Ano.“ Hned nato se odtáhl závěs. Usmála se na něj. „Díky za vodu, hned je mi mnohem líp. Připadám si skoro jako člověk.“

Vzápětí se mu ve tváři objevil nečitelný výraz, ihned však zmizel, takže si ani nebyla jistá, jestli se jí to jenom nezdálo ve stínu, který vrhala lampa. „Děje se něco?“ Snažila se udržet neutrální tón. Pokud je měla postihnout nějaká katastrofa, chtěla to vědět, aby se mohla připravit.

„Ne, proč?“

„Jen že ses tak legračně zatvářil. Teda nemyslím legračně jako že vtipně, spíš vlastně divně.“

„Nic se neděje.“

„V opačném případě bych ráda, abys mi o tom řekl, nemám ráda překvapení.“

„Nic se neděje.“

„Když mám čas připravit se, zvládnu všechno.“

Tentokrát nebylo těžké rozluštit jeho výraz, protože rozčilený člověk se pozná hned. „Nic. Se. Neděje.“

„Tak proč ses předtím tvářil, jako bys měl zaražené prdy?“

Zamračil se. „Ty seš někdy vážně příšerná, víš to?“

„A ty ne?“ opáčila. Cítila se mnohem sebejistěji, když se zase dostali do starých kolejí, ke špičkování. Vlastně spolu doopravdy mluvili jen jednou, a sice ten den co podepsala s Harlanem smlouvu o prodeji domu, jinak se mu snažila vyhýbat, takže tolik příležitostí ke konfrontaci neměli. V duchu s ním ale sváděla nejednu rozhněvanou hádku.

„Jo, tentokrát vedeš.“

Navzdory všemu se zasmála.

Chvíli se na ni díval, znovu s tím zvláštním výrazem. Pak se náhle sehnul a popadl ji za ramena. Překvapeně vzhlédla a otevřela ústa, aby protestovala nebo mu řekla něco pěkně od plic. Políbil ji.

V tu ránu se jí myšlenky na cokoli jiného vypařily z hlavy. Naplnila ji Dareova chuť, chuť muže podbarvená mátovou příchutí po zubním kartáčku. Zaplavilo ji tisíc vjemů: jeho pevné rty, škrábající strniště na tvářích, pevný stisk jeho dlaní, lechtivé kmitání jazyka.

Aniž si to uvědomila, popadla ho za košili a sevřela ji v dlaních, jako by to bylo jediné, co ji dělí od pádu do propasti. Matně si uvědomovala, že ho začala líbat, že se jejich jazyky a rty vzájemně dotýkají.

A najednou v ní bez varování vyšlehly horké plameny. Vnímala Darea se vším, co k němu patřilo – horkou vůni jeho kůže s vůní dešťové vody, v níž se myl, jeho chuť, kterou měla v ústech, sílu velkých dlaní, které ji držely, a panebože, ano, velikost jeho ztopořeného penisu, na který jí položil ruku. Všechno za posledních patnáct hodin se smísilo v jednu velkou nálož, která v ní explodovala a úplně ji odzbrojila. Jestli je to ráj, nebo peklo nedokázala rozeznat, ale všechno vyústilo v touhu, která sílila v podbřišku, mezi nohama. Přepadla ji zcela nečekaně, jako by do té doby netušila, co je vlastně sex.

Trvalo hodnou chvíli, než se konečně trochu vzpamatovala. Vůbec nechápala, co se to vlastně stalo.

Odtrhla se od něj a upřela na něj velké tmavé oči plné úžasu. „Co to děláš?“ vylétlo jí z úst.

Věnoval jí takový úsměv, že se v ní všechno sevřelo. „Chtěl jsem tě umlčet,“ prohlásil. „A teď jdeme spát. Jsem utahanej jako pes, tak doufám, že se nebudeš pořád vrtět jako předtím.“

Dvacátá první kapitola

Dare ležel na matraci s Angie přitisknutou těsně k sobě a upřímně doufal, že se přece jen vrtět začne, jenže usnula jako dřevo. Poté co ji políbil, se zdála být v šoku, ale jakmile se uložili, usnula jako nemluvně, což víc než výmluvně dokazovalo, kolik sil ji uplynulá noc stála. Také byl unavený a cítil, že ho přemáhá spánek, ale chtěl si před usnutím ještě chvíli užívat její blízkost.

Kupodivu mu s ní bylo dobře, třeba když mu dělala společnost, zatímco čistil pušky. Neměla ve zvyku brebentit, nechrlila na něj jednu informaci za druhou, ale když chtěla něco říct, nechodila kolem horké kaše. Nestěžovala si, nelitovala se, i když k tomu měla důvod.

Navíc byla neuvěřitelně nenáročná, takovou ženskou ještě nepotkal. Jestli měla nějaké sklony k marnivosti, nezaznamenal je. Ani jednou nezatoužila po hřebenu, stačilo jí umýt se a vyčistit zuby. Nebyl si ani jistý, jestli se líčí. Pokud ano, tak to dělá nenápadně, že si toho nikdy nevšiml, i když u něho to nebylo zas tak zvláštní. Možná má dlouhé tmavé vlasy přirozeně hladké a nemusí se příliš zatěžovat péčí o ně. Třeba se zítra probudí a začne vyvádět, protože s sebou nemá řasenku a fén, ale nějak ji z toho nepodezíral.

Kvůli ní se v něm svářela pořádná dávka zklamání, ale i pobavení a něha. To první a druhé zvládne. Frustrovaný byl, protože se jí nedokázal dostat pod sukně od chvíle, kdy ji uviděl poprvé, tedy před dvěma roky, a za tu dobu v něm všechno jen narůstalo. Pobavený byl, neboť nad ní měl navrch a ona to dobře věděla, a přesto s ním neustále bojovala a nenechala na něm nit suchou.

Ale… něha? Co si má proboha počít s tímhle? Pochopil, že ho ty velké tmavé oči uhranuly, a když se na něj poprvé usmála a celá se rozzářila, bojoval se silným přílivem adrenalinu, jako by právě vyrážel do války. A když se skutečně rozesmála, přestal se ovládat a jednoduše ji musel políbit. Kdyby se neodtáhla, líbal by ji ještě teď, a kdoví kde by to skončilo.

V životě poznal dost ženských a všiml si jednoho: chemie začíná líbáním. Některé ženy ho přitahovaly a vyspal se s nimi, ale nelíbal je a vztahy s nimi rychle skončily ve slepé uličce. Jako by se k sobě nehodili z podstaty. Pak byly jiné, které se mu zpočátku nijak zvlášť nelíbily, dokud je nepolíbil, ale jejich chuť všechno změnila.

Angie byla palice dubová ve více směrech. Hodně ho přitahovala, víc než všechny ostatní, a chutnala, jako by pro něj byla přímo stvořená. Začalo to jako fyzická přitažlivost, ale rychle to přerostlo v něco, co se neodvažoval zkoumat. Co kdyby se do ní zamiloval a ona by se k němu chovala přívětivě jen kvůli současným okolnostem, ale v hloubi duše by zůstal tím, kvůli kterému její firma zkrachovala a navíc ji přinutil prodat střechu nad hlavou? Překonat něco takového by bylo těžké pro každého. Samozřejmě zbývala naděje, že vyjde plán, který vymyslel, ale neměl tušení, jestli ho Angie vyslechne.

Možná ano, možná ne. Nechtěl riskovat. Činy mluví hlasitěji než slova. A tohle je tak dobrá příležitost, že by byl hřích nechat ji utéct.

Když dostal Chad koně do ohrady, slabé světlo, kterému se podařilo prodrat tím příšerným nekonečným lijákem, už zmizelo. Musel rozsvítit baterku. Naštěstí se zdálo, že je kůň za přístřeší stejně vděčný jako on. V duchu si přísahal, že kdyby mu ten prevít začal dělat potíže, bez váhání ho zastřelí.

Den probíhal otřesně od samého začátku, v podstatě samé mrhání energií. Po předešlé noci, byl dost unavený, při smyslech ho udržovalo jen pomyšlení, že musí vypadnout z hor, odjet a zvítězit. Nakonec usoudil, že si měl radši odpočinout než se snažit odjet v tom hrozném počasí. Teď je promrzlý, promočený, vyčerpaný a skrznaskrz se cítí mizerně.

Přitom to mělo být tak snadné. Stačilo dostat se k tomu rančerovi, než se setmí, tam vyčkat do tmy, nasednout do SUV a zmizet. Prostě hračka. Navzdory mizernému počasí, navzdory skutečnosti, že Angie utekla a je někde venku, navzdory přítomnosti medvěda zabijáka… to mělo jít snadno.

Jenže nešlo.

Nikdy nebyl zálesák, zato byl chytrý a připravenější než ostatní. V jízdě na koni se cvičil celý rok. Koupil si pistoli a učil se střílet. Byl tak připravený, jak jen mohl být. Jenže nepočítal se silnou bouřkou a nekončícím lijákem.

Cestou dolů nečekal velké problémy, pokud by zatracenou náhodou nenarazil na ozbrojenou a naštvanou Angie Powellovou. Když našel tábořiště, tak si byl jistý, že k Lattimorovi taky trefí. Věděl, kudy má sejít. Navíc si před výpravou prostudoval mapy, protože počítal s tím, že vracet se bude už sám. S koněm se celkem snášel, což byla výhoda, jenže ten nekonečný déšť ho zpomalil. Terén byl tak zrádný, že každý krok znamenal malé vítězství. Proplétal se mezi prudkými proudy vody, které tu předtím netekly, po nějaké době ztratil jistotu, kudy vlastně stezka vede.

Voda se hnala dolů v pramíncích, z nichž se stávaly říčky a z těch dravé řeky. Půda pod koňskými kopyty byla měkká, zvíře z toho bylo nervózní a lekavé. Jednu chvíli kůň klopýtl a Chad jen tajil dech a modlil se, aby to ustáli. Kdyby si hřebec zlomil nohu, musel by pokračovat po svých. A v tomhle počasí by se daleko nedostal.

Po několika hodinách, které představovaly neustálý boj, už byl vyčerpaný, jak se usilovně snažil udržet zvířeti na hřbetě, a přecitlivělý na každou drobnost. Neustálá bdělost byla stejně vyčerpávající jako fyzická námaha. Aspoň že už měl sedlo, takže to přece jen bylo o trochu snazší. Převlékl se do suchého a přes šaty si natáhl pláštěnku, ale i tak cítil vlhkost a zimu až v morku kostí. Jednu chvíli musel sesednout z koně a převést ho přes obzvlášť zákeřné místo. Uklouzl přitom a spadl do vody, takže od té chvíle byl zase mokrý. Nenáviděl déšť. Byla mu čím dál tím větší zima, klouby protestovaly, celý se třásl. Každý pohyb, i sebenepatrnější, vyžadoval jeho soustředěné úsilí. Připadalo mu, jako by během pouhých několika hodin zestárl o dvacet let. Vůbec si nebyl jistý, jak dlouho to vydrží.

Nakonec se rozhodl. Jestli do tmy nedorazí k Lattimorovi nebo aspoň někam poblíž a zůstane v lese, koleduje si o malér. Seskočil do moře bláta, vytáhl z brašny müsli tyčinku a rozčilený a roztrpčený na dešti přežvykoval jídlo bez chuti. Moc daleko se nedostal, rozhodně ne jak si naplánoval. Teď mu nezbývá než se pokusit najít úkryt a počkat, až průtrž přejde, nebo se vrátit do tábora. Obojí mělo svá pro a proti. Utěšoval se tím, že když se z hor nevymotal on, nemohla to zvládnout ani Angie. Nejspíš bude někde schovaná. Ta potvora dokáže i v takovém lijáku najít suché dřevo a rozdělat oheň.

Nechtělo se mu přečkat bouřku v jeskyni nebo pod převisem jako minulou noc. Zatoužil po příjemném hotelovém apartmá s donáškou na pokoj a vířivou vanou plnou horké vody, o čistém povlečení, měkké matraci a teplých přikrývkách nemluvě. Dal by si krémovou humrovou polévku a horkou kávu. Bohužel si na vše bude muset počkat.

Hotelový pokoj a to ostatní je zatím jenom sen, ale v táboře jsou stany a mnohem větší pohodlí než tady lese. Štvalo ho, že se musí vrátit, ale jen těžko se dalo odhadnout, jak dlouho bude trvat, než se počasí umoudří, aby se pak dalo postupovat normálním tempem. V táboře není nouze o jídlo, přístřeší i suché oblečení. Sice tam taky jsou Davisovy ostatky, ale medvěd už dost možná spořádal, co zbylo, a šel si po svých.

Otřásl se. Pokud se vrátí k tomu, co viděl, ztuhne strachy a nedokáže pokračovat ani se vrátit. A v tom případě v horách umře.

Ne, zůstat tu nepřipadá v úvahu. Nevzdá to, když už zašel tak daleko.

S nevolí vedl koně nazpátek po stezce, kterou přijeli. Nechtěl riskovat, že si zvíře ve zrádném terénu plném bahna a vody zlomí nohu. Klel, zuřil, že musí zpátky, ale neviděl jinou možnost. Jednu výhodu by to však přece jen mělo – konečně by se zbavil toho zatraceného deště.

Už by se s tím měl konečně smířit, že nezbývá nic jiného než vyčkat, až přestane pršet. Angie se jistě taky někam schovala, tím pádem nezíská větší náskok, než měla v noci. On má na rozdíl od ní k dispozici koně, a jakmile vyrazí, brzy stáhne časovou ztrátu.

Plán se nemění, jen jeho uskutečnění potrvá o něco déle. Dobrý stratég se dokáže přizpůsobit.

Vydal se tedy zpátky do tábořiště. Ke svému rozčarování zjistil, že některá místa bude muset obejít, ač jimi před několika hodinami projel. Způsobila to nekonečná záplava vody, jež se valila z nebe a po svahu dolů. Všiml si, že se začíná stmívat. Nasedl na koně v naději, že si tím cestu trochu urychlí.

V posledních zbytcích denního světla dorazil do tábora.

Koně odvedl do ohrady. Nenáviděl každou minutu, kterou musel strávit péčí o zvíře místo o sebe, ale bez něj by byl ztracený, proto se k tomu přinutil. Dokonce toho parchanta nakrmil. Pak se dopotácel do stanu, rozsvítil lucernu, zapnul malý radiátor a začal se svlékat z mokrého oblečení. Byla mu neuvěřitelná zima.

Doposud nepovažoval suché a čisté oblečení za přepych, ale teď, zatímco se rychle sušil ručníkem, pochopil, že tak prosté věci jako jídlo, voda a přístřeší mu už nikdy nebudou připadat jisté.

Samozřejmě by chtěl základní věci brát jako jistotu. Rád by nemyslel na to, jaké to je být promrzlý a promočený, chtěl by na tohle všechno zapomenout a víckrát se neohlížet. Těšil se na život v nekonečném luxusu. Za peníze, které se mu podařilo nashromáždit, si užije zatraceně velké pohodlí! Stačí jen odsud zmizet. Dnes to ale nepůjde a nejspíš ani zítra.

Oblékl si suché spodní prádlo, džíny, maskáčovou mikinu, která mu na promrzlém těle působila přímo rajské blaho, a vzal si tlusté ponožky. Bohužel s sebou neměl náhradní boty, tak ty mokré postavil blízko k radiátoru. Snad trochu vyschnou, než si je bude muset zase nazout.

V teplém a suchém oblečení se zase cítil jako člověk. Slastně vydechl a chvíli jen seděl a naslouchal bubnování deště na stanovou celtu. Snědl další müsli tyčinku a zapil ji vodou z láhve. Jak rád by si dal k jídlu něco teplého, ale zatím si o tom mohl nechat leda zdát. Pil vodu a snažil se nemyslet na kávu. Žvýkal tyčinku a pokoušel se ignorovat, jak hnusně chutná, že konzistencí spíš připomíná lepkavé piliny než normální jídlo. S každou další vteřinou v suchu a teple přece jen pookřál.

Dosud si nepřipadal tak sám. Kromě koně v ohradě nikoho venku neviděl, dokonce ani ptáky. Lidé i zvířata se někam uchýlili a čekali, až přestane ta průtrž mračen.

Zvířata musejí žrát, i když prší. Možná vylézají v noci. Při představě, že se v noci kolem stanu plíží medvědi a pumy, nervózně popadl pušku a umístil ji tak, aby ji měl po ruce. Byl neskutečně unavený. Další noc už by nedokázal probdít. Tentokrát se musí vyspat, jinak by zítra nemohl fungovat, ani kdyby vyšlo slunce a půda zázračně vyschla.

Bál se však usnout, měl totiž strach, že bude spát tak tvrdě a neprobudí se, ani kdyby do stanu vlezl medvěd a pustil se do něj. Posadil se na matraci a téměř přestal vnímat. Hlavou se mu honily myšlenky, ale nebyl s to žádnou blíž prozkoumat.

Vzpomněl si na zbylé tři koně a napadlo ho, zda se jim podařilo utrhnout, nebo na něj ještě pořád čekají přivázaní pod převisem.

Rád by taky věděl, jestli se medvěd vrátil a spořádal zbytky Mitchella Davise, zatímco on se neúspěšně pokoušel o cestu do civilizace.

Zajímalo ho, jestli Angie uspěla tam, kde on selhal, jestli je šťastně z hor venku nebo alespoň zdolala podstatnou část cesty. Možná našla i koně, i když to už bylo trochu přitažené za vlasy.

Co když zná nějakou zkratku, nebo je odolnější, než si myslel? Třeba právě teď sedí u Lattimora. Nezdálo se to sice pravděpodobné, přesto se potřeboval připravit na všechny možnosti.

Málem se vysmál sám sobě. Jak se mohl připravit na lidožravého medvěda a bouřku století?

Nezbývalo než jít dál. Mnohem víc než policie se bál Davisových společníků. Netoužil po zatčení, přesto by raději čelil medvědovi a policii zároveň, než… Dobře věděl, co Davisovi grázlové dělají s těmi, kdo jim zkříží cestu, navíc Davis nebyl to největší zvíře. Zodpovídal se někomu výš, kdo nepochybně jedná zcela bez skrupulí, a proto je nejdůležitější rychle zmizet. Dokonce ani ve vězení nebude v bezpečí.

Pokud se bude držet původního plánu, má nejlepší šanci na útěk. Nemůže riskovat a zamířit na druhou stranu, aby se tam pokusil pronajmout nebo ukrást auto. Tohle je Montana. Ještě by mohl skončit v nějakém bohem zapomenutém kraji, kudy auto neprojede, jak je den dlouhý… Podobně jako tady.

Potřebuje to SUV. Je pronajaté na jeho jméno, takže kdyby ho cestou zastavili dopravní policisté kvůli nějakému nesmyslnému přestupku, neměl by mít potíže. Napřed musel podstoupit nechutné věci, aby se dostal ke klíčům v Davisově kapse. Rozhodně to nedělal pro nic za nic.

A kdyby se Angie náhodou objevila u Lattimora dřív a sehnala někoho, kdo by si tam na něj počkal, tak co? Tohle není město, kolik lidí tady asi může žít? Má pušku a pistoli a nebojí se je použít. Jakmile vypadne z těchto hor, bude se chovat opatrně a jednat rafinovaně a zareaguje podle situace. Pokud na něj u Lattimora někdo čeká, bude se tvářit vyděšeně a bezmocně. Po letech praxe to ovládá na jedničku. Bude prosit o milost, možná i uroní slzu. Všem řekne, že to bylo nedopatření, že ho chtěl Davis zabít a že šlo o sebeobranu, že na Angie vůbec nestřílel, prostě uviděl medvěda a zpanikařil. Spolknou mu to i s navijákem. A jakmile přestanou být obezřetní, všechny je postřílí. S tím nemá problém.

Cítil, že usíná. Musí se vyspat, jinak to nepřežije.

Opřel se a zavřel oči. Patnáct minut mu bude k dobití baterií stačit. Nesmí usnout, nemůže si dovolit polevit v ostražitosti. Prostě si jen na chvíli zdřímne…

Dvacátá druhá kapitola

Jak už to někdy se sny bývá, tenhle nestál zanic. Angie byla natolik vzhůru, aby věděla, že se jí to zdá, ale nedokázala se probudit úplně.

Ležela tváří v blátě. Dusila se. Bahno měla v očích i nose. Pokaždé když se pokusila o nádech, začala se dusit tou blátivou kaší. Snažila se dýchat, vidět, ale všude vládla tma. Nevěděla, kde je a jak se odtamtud dostat. Cítila narůstající paniku. Musí pryč, pryč, pryč… Bojovala, zatínala prsty do země, snažila se pohnout vpřed, zvednout hlavu z té páchnoucí břečky, ale ať dělala, co dělala, nedokázala se z ní vyprostit. Hrozilo, že ji studené bahno celou spolkne, vtáhne do země.

Neskutečně ji rozčilovalo, že se ocitla v takové situaci. Nebála se, že se utopí. Existovaly horší věci než vězet v blátě, ale jestli se odsud nedostane, nenechají na sebe ty horší věci dlouho čekat. Jde si pro ni vrah a medvěd. Neviděla je, neslyšela, přesto věděla, že jsou blízko. Za ní. Před ní. Všude. Jdou si pro ni.

Náhle se bláto změnilo. Z tmavé páchnoucí kaše se stalo cosi bílého a sladkého. S vypětím sil dokázala zvednout hlavu. Přímo před ní ležela žlutá růže z dortové polevy. Olízla si rty a ochutnala bílou hmotu, která ji pokrývala od hlavy k patě. Žádné bláto, samá poleva. Poleva ze svatebního dortu se jí dostala do očí, do nosu a úst, mezi prsty na rukou i na nohou. Ale proč je bosa? Kde má boty?

Otřásla se. Poleva byla horší než bláto. Pokusila se ji setřást, ale hmota se k ní přilepila. Po zádech jí běhal mráz. Hýbat se v moři polevy bylo ještě těžší než v blátě.

Je v ní uvězněná.

A za ní zařvala šelma.

Konečně procitla ze sna. Posadila se a namáhavě dýchala. Samozřejmě se uhodila do kotníku. Výkřik jí unikl dřív, než ho stačila zmírnit, jako by prudké pohyby nebyly dostačující k probuzení muže, který spal vedle ní.

Spím s Darem Callahanem. V životě by ji něco takového ani nenapadlo.

„Co se děje?“ ozval se a znělo to neuvěřitelně konejšivě. Potřebovala klid, který jí nabízel, teplo jeho těla, aby ji ukotvilo v realitě. Takový hloupý sen!

„Jen se mi něco zdálo.“ Snažila se to setřást, zapomenout. Opatrně se dotkla bolavého kotníku.

„A co?“ Posadil se a rozsvítil lampu.

Když se tmou rozlilo bílé světlo, zamžikala. Lehla si. „Celkem nic.“ Nepotřebovala sen rozebírat, aby pochopila, co znamenal nebo proč se jí zdál. Nechtěla vysvětlovat, proč se v jejích nočních můrách objevuje svatební dort. Byl to nesmysl. Bahno, medvěd, Krugman… To všechno by pochopil. Ale svatební dort? Těžko.

Chvíli mlčel, pak nadhodil: „Třeba by ti pomohlo promluvit si o tom.“

Podívala se na něj a… ale doprčic! Zjistila, že Dare nemá košili. Přísahala by, že když si šli lehnout, měl ji na sobě. Během noci mu nejspíš bylo horko a ona se ani neprobudila, když se svlékal. Zírala na něj, na svalnatá ramena, šlachovité silné paže. Na prsou měl chomáč černých chloupků, na pravém rameni jizvu asi osm centimetrů dlouhou, časem zahlazenou do tenké stříbrné čáry. Přesto šlo o tichou připomínku, že člověk vedle ní je válečník, muž, který zažil boj a jehož boj změnil. Byl zraněný, stanul tváří v tvář smrti, dost možná sám zabil. Zná a chápe strategii a do všeho se pouští s odhodláním vyhrát.

Angie vyvedl pohled na polonahého muže z míry mnohem víc, než se jí zdálo adekvátní. Zakryla si rukou oči, aby se na něj nemusela dívat. Ne že by to byl nepříjemný pohled.

„Po tom všem, co se stalo, si s nočními můrami vystačím do konce života, včetně spaní s tebou pod jednou peřinou.“ Snažila se o urážlivý tón, ale nevyznělo to tak. Zřejmě v jeho blízkosti ztrácí schopnost uvažovat, protože se navzdory všemu škádlivě usmála. Škádlivě? Proboha, to se s ním vážně pokouší flirtovat? Potřebovala se probrat, vzpamatovat se dřív, než ze sebe udělá naprostého blázna.

Zasmál se. Dare se zasmál. Podívala se skrz prsty i přes nebezpečí, které pohled na jeho holé tělo představoval, a zjistila, že se skutečně upřímně směje. Znělo to ochraptěle a hrdelně, jako by mu něco uvízlo v krku, ale byl to smích, a ona opět podlehla pocitu, že pomalu taje. Chtěla ho rozčílit, aby se jí přestal vyptávat, místo toho se usmála, on ji nevzal vážně.

Když přestal, opřel se o loket a zadíval se na ni. Angie se málem zastavilo srdce, vzápětí se rozbušilo jako šílené. Snad jeho výraz jen špatně pochopila, protože ho zkreslovalo nepřirozené světlo lampy, ale zdálo se jí, jako by ji chtěl celou sníst.

Z toho napětí jí vyschlo v ústech. Nepatřila k nejzkušenějším ženám na světě, instinktivně však pochopila, přestože se na ni nikdo takhle nedíval. Byl to absolutně chlapský, smyslný a hladový výraz dravce, který ji lákal blíž a zároveň velel dát se na útěk. Byla to past, protože přesně pod tímhle pohledem musela každá žena okamžitě roztát.

Věděla dobře, o co jde. Dare chce sex, ale i když jí zachránil život a cítila se být jeho dlužnicí, rozhodně to nepovažovala za vhodné. Nepodezírala ho, že by si chtěl vybrat odměnu za svoje služby. Je to prostě chlap, takže s největší pravděpodobností nemyslí na nic jiného než na sex. Kdyby se s ním vyspala jen proto, že si myslí, že mu něco dluží, zařadila by se přinejmenším ve svých očích do kategorie prostitutek, které platí tělem. Navíc si představila zklamání, které po sexu vždycky následuje. Ať se na to dívala z kterékoli stránky, nepřipadalo jí to jako nejlepší nápad.

„Ani na to nemysli,“ varovala ho.

Povytáhl obočí. „Tak tos mi měla říct přede dvěma lety,“ opáčil.

Přede dvěma lety? Překvapeně na něj zírala. „Cože?“

„Promluvíme si o tom zítra. Teď mi pověz o tom snu.“

O jakém snu? Roztržitě zavrtěla hlavou, pak ji však napadlo, že by to mohl být způsob jak odvést řeč jinam, byť se jí o svatbě mluvit nechtělo, protože na té historce nebylo nic obdivuhodného.

„Tak dobře.“ Spustila ruku z očí a zadívala se na něj. Jeho výraz se nezměnil, nepokusil se skrývat, kdo je a co chce. „Zdálo se mi o bahně, medvědech a polevě ze svatebního dortu.“

Znovu povytáhl obočí. „Polevě?“ Bylo na něm patrné, že marně hledá spojitost mezi svatebním dortem a medvědem.

„Topila jsem se v ní. Teda nejdřív v blátě, ale to se změnilo v polevu.“ Zamračila se. „Přece víš, že jsem se před několika lety vdávala.“ Žijí v malé komunitě, kde o sobě navzájem všichni všechno vědí. Otec na její svatbě pochopitelně byl a právě on ji posléze utěšoval, ale nikdy jí neřekl, jestli něco vyprávěl Harlanovi nebo někomu dalšímu, a ona se nezeptala.

„Slyšel jsem, že ses měla vdávat, ale něco se zvrtlo,“ odpověděl obezřetně. Jako by si myslel, že ji ženich nechal stát u oltáře nebo tak něco.

„Nechala jsem sňatek anulovat.“

Zatvářil se překvapeně. „Anulovat?“ To bylo něco docela jiného než rozvod. Člověk se může rozvést z jakéhokoli důvodu, třeba jen kvůli takové prkotině, že se každému líbí jiné barvy a postupně se z toho vyvine celkový nesoulad. Zato anulování je dost specifický úkon.

„Rozvod by byl mnohem snazší,“ připustila. „Dokonce i můj právník mi radil, abych se raději rozvedla, a samozřejmě měl pravdu. Jenže já byla… Prostě jsem to chtěla vymazat, jako by se to vůbec nestalo, a nemělo smysl mi to vymlouvat.“

„Ty a tvrdohlavá? To se mi nechce věřit,“ utrousil. Nemyslel to zle, jen pobaveně.

Přejel jí prstem po tváři. Angie si překvapeně uvědomila, že jí ukápla slza. Rozčileně ji otřela. Prolévat slzy kvůli něčemu takovému je pitomost. „Nevšímej si toho,“ prohlásila rozhodně. „Nic to není, nebrečím.“

„Když to říkáš.“

„Říkám. A kdybych náhodou brečela, tak jenom proto, že na sebe mám hrozný vztek a stydím se. Zachovala jsem se jako nána.“

„Co se stalo?“

„Právě že nic tak dramatického, o to větší je to trapas.“

Mlčky čekal, zatímco se pokoušela vyrovnat s pocitem vzteku a ublížení, jež v ní tyhle vzpomínky pokaždé vyvolávaly. Nakonec upřela oči ke stropu.

„Nikdy jsem moc nebyla na holčičí věci,“ přiznala. „Prostě jsem to neuměla. Chápej, šminky, česání a tak dál. Táta mě to neměl jak naučit a mě to vlastně moc nezajímalo, dokonce ani v pubertě. V Billingsu jsem se přece jenom začala trochu víc čančat, ale stejně jsem si nikdy nebyla jistá, jestli to dělám dobře a jak to vypadá. Ale o své svatbě jsem chtěla být co nejkrásnější, mít dokonalý účes a perfektní líčení.“

Tváře jí zčervenaly rozpaky. Uvědomovala si, že není královna krásy, ale ani ošklivé káčátko. Obvykle svému vzhledu nevěnovala velkou pozornost, nanejvýš se učesala a obličej si natřela pleťovým krémem s UV filtrem. A přiznat tohle všechno muži – navíc Dareu Callahanovi – bylo hodně nepříjemné.

„Jak to, že tě tyhle věci neučila máma?“ zeptal se bez obalu. „Mám dojem, že jsem o ní vlastně nikdy neslyšel, dokonce ani od Evelyn Frenchové, a že ta člověku dokáže vymluvit díru do hlavy.“

Angie se přese všechno musela usmát. Kdo někdy vkročil do železářství, věděl přesně, jak si Evelyn ráda popovídá. „Asi nesebrala odvahu zeptat se na to táty, jinak by si to těžko nechala pro sebe. Vlastně to je krátká historka. Já si na mámu vůbec nepamatuju. Odešla od nás, když mi nebyly ani dva. Našla si nějakého frajera, se kterým tátu podváděla, a nejspíš se jí s ním líbilo víc než s námi. Tak nás prostě opustila.“

Dare přimhouřil oči. „To je teda nanic.“

„Jo,“ přitakala. „Nemůžu říct, že jsem si nepředstavovala, jaké by to bylo, kdyby zůstala, ale táta všechno zvládl skvěle. Nikdy o ní nemluvil, ale když jsem se na ni zeptala, tak mi pověděl, co se stalo. A tím to zhaslo.“ Odmlčela se. „Když umřel, procházela jsem jeho dokumenty a našla rozvodový list. Přenechala mu plné opatrovnictví. Zřekla se mě a asi toho nikdy nelitovala, protože se mě za celou tu dobu nepokusila vidět nebo se se mnou spojit. Tak jsem udělala totéž.“

„Ale štve tě to.“ Soustředěně ji pozoroval. Proč? Copak si myslí, že je těžce poznamenaná kvůli matce, která ji opustila?

Chtěla to popřít, pak se zarazila. „Vlastně z toho nemám trauma, protože si na ni vážně vůbec nepamatuju. Zato pro tátu to muselo být mnohem horší, než dával najevo. A kvůli němu mě to štve. Když se nad tím zamyslím, řekla bych, že si už nikdy nikoho nenašel, protože se staral o mě. Pro chlapa musí být těžké, vlastně pro každého, když zůstane na výchovu malého děcka sám.“

„Já bych rozhodně zpanikařil,“ prohlásil.

„Blbost,“ odbyla ho. Nepochybovala, že zrovna on by to zvládl. Nepůsobil jako člověk, který má sklony panikařit. Zkrátka vždycky odvede svou práci, ať jde o cokoli. „Každopádně to máma vzdala a mě to asi ovlivnilo, protože já nikdy nic nevzdávám. Nechci být jako ona.“

„Taky nejsi,“ řekl tiše po krátké odmlce.

Nevěděla proč, ale sevřelo se jí hrdlo, jako by se měla rozplakat. Vyděšeně si odkašlala. „To už stačí. Chceš slyšet, jak to bylo s mou svatbou?“ zeptala se.

„Jasně. Trochu jsme odběhli od tématu.“

„Já ne, to ty. Já ti vyprávěla, co se stalo, to tys měl otázky.“

„Byl jsem zvědavý, snad to není zločin. Tak zpátky k líčení a česání se na svatbu.“

Chvíli měla sto chutí neříct už ani slovo, ale když už se dostala až sem, může mu to klidně dopovědět.

„Líčení a česání jsem nechala na vizážistce, protože bych to tak dobře nezvládla. Přípravy zabraly celé hodiny, ale nakonec mi to fakt slušelo. Vypadala jsem líp, než jsem doufala, a měla jsem z toho radost. Myslela jsem si, že se mu budu líbit.“

„Komu?“ přerušil ji. „Má ten pitomec jméno?“

„Todd,“ odpověděla. Vzápětí se překvapeně zarazila, že ho Dare automaticky považuje za pitomce. „Todd Vincent. Nebyl… No, trochu se tak zachoval, ale já to přehnala, reagovala jsem úplně nesmyslně.“

„Na co jsi reagovala nesmyslně?“

Vzdychla a upřela oči do stropu. „Rozmazal mi po obličeji kus dortu podle toho pitomého svatebního zvyku. Měla jsem polevu v nose, v očích… a on se smál, až se za břicho popadal.“ Všichni se smáli, ale neměla chuť to dodávat.

„Hajzl,“ utrousil Dare.

Snaží se to zlehčovat jako ostatní. Řekne jí, že to vážně přehnala. Potíž byla v tom, že si to uvědomovala. Zrušila sňatek s člověkem, který byl v zásadě dobrý a miloval ji. Jen kvůli raněné pýše. Dare mlčel.

„Před svatbou jsme o tom mluvili. Mně patlání dortu po obličeji připadá uhozené, rozhodně ne vtipné. A nechtěla jsem si nechat zničit make-up a účes. Tak jsem ho o svatebním dnu požádala o jediné, aby mi nerozmazal dort po obličeji. Souhlasil. Slíbil mi to. Copak jsem toho chtěla tolik?“ Slyšela se, jak jí stoupá hlas, ale nepokusila se ovládnout. „Zřejmě ano, protože naši dohodu nedodržel a plácl mi kus dortu na pusu a ještě ho rozmazal. Rozbrečela jsem se, začala na něj křičet a pak jsem utekla. Běžel za mnou a chtěl se mi omluvit, ale neposlouchala jsem. Táta mě utěšoval, jenže já trvala na tom, aby mě odvezl pryč. Tak mě poslechl. Druhý den jsem zažádala o anulování svatby.

Todd se mi to snažil rozmluvit, pořád dokola se omlouval. Kamarádi mě uklidňovali, že tím nic nemyslel, ale já je neposlouchala. Donutila jsem právníka, aby v rekordním čase zajistil anulování.“ Zhluboka se nadechla. „Pak mi teprve došlo, že kvůli prkotině jsem ze sebe udělala blázna. Ublížila jsem hodnému člověku, ponížila jeho i sebe…“

„Blbost,“ prohlásil.

Zaskočeně se na něj podívala. „Cože?“

„Porušil slib.“

„To ano, ale…“

„To není prkotina. A stejně jsi ho nemilovala.“

„Milovala,“ namítla, překvapená, jak nepřesvědčivě to zní.

Ušklíbl se. „Nemilovala. Jinak bys to nějak omluvila, utřela si polevu z tváře a pokračovala v oslavování. A kdyby miloval on tebe, respektoval by vaši domluvu. Takže celkově vzato je pro tebe lepší, že to rovnou skončilo, protože mně připadá jasný jako facka, že vaše manželství by stejně nefungovalo, i kdyby ses snažila sebevíc. Zasloužíš si někoho lepšího.“

„Mohla jsem se zachovat mnohem líp.“

Netrpělivě zavrtěl hlavou. „Udělalas to, cos věděla, že je správné. Takže už na to zapomeň, život jde dál.“

„Děkuju, pane doktore,“ opáčila beze vzteku, vlastně ji spíš překvapil. Zejména že si nemyslel, že to pořádně zvorala, když sama o tom byla přesvědčená. Navíc odsoudil, jak se Todd zachoval. Zaskočilo ji to tak, že o tom ani nedokázala uvažovat. Nechá si to na později.

Suše se usmál. „Mám skryté vlohy. Tak co dál?“

„Co dál?“ Copak to nestačí? Právě mu vylíčila nejtrapnější moment svého života a on chce ještě?

„Ten sen, kočičko. Co se v něm stalo? Slyšel jsem o svatebním dortu všechno, co potřebuju, ale nezdálo se ti jenom o něm. Taky jsi mluvila o bahně a medvědovi.“

Chvíli jí trvalo, než se v myšlenkách dokázala odpoutat od příšerné svatby. „To máš pravdu, byl tam dort, bláto a ten zatracený baribal.“

„A co já?“

„Ne, tys v mém snu chyběl,“ ujistila ho. Přinejmenším ne v tomhle.

„Škoda.“

„Vlastně už není o čem mluvit. Jenom jsem se topila v bahně, které se změnilo v polevu. Uvízla jsem v ní, nemohla se pohnout a blížil se ke mně medvěd. To snad stačí.“

Otočil se a uchopil dvě láhve s vodou, které stály na podlaze. Jednu otevřel a podal ji Angie, druhou si nechal. Posadila se a napila. Vlastně si ani neuvědomila, jakou má žízeň. Voda chutnala báječně. Možná si guláš přece jen moc osolila.

„Kolik je?“

Podíval se na hodinky. „Bude půlnoc. Spali jsme tak pět hodin.“

Doufala, že se nepřespala. Do svítání zbývalo hodně času a nechtěla celou tu dobu zůstat vzhůru a ležet ve tmě vedle polonahého Darea. Spánek by byl rozhodně lepší a méně nebezpečný.

Pootočila se a zaposlouchala se do zvuků deště. Nezdál se tak urputný, ale pořád vytrvalý. Dokud nepřestane a povodně neopadnou, nepochybně je čekají další příliš důvěrné rozhovory. Cosi na tomhle malém místě v bezpečí a v suchu jí rozvazovalo jazyk. Nelitovala ničeho, co mu svěřila.

Těžko mohl tušit, kolik pro ni znamená jeho porozumění – a nikdy ani nebude, protože neměla v úmyslu mu to říct.

Zavřela láhev a postavila ji stranou. Vzápětí zívla. Zakryla si ústa dlaní. „Promiň, čekala bych, že už jsem to spaní dohnala.“

„Než naspíš, co máš za sebou, nějakou dobu to potrvá. Taky bych ještě pár hodin snesl.“ Natáhl se a zhasl lampu. Angie se v černočerné tmě pohodlně uložila a zalezla si pod spacák. Teplá svalnatá paže ji objala v pase a přitáhla k sobě. Dare jí odhrnul vlasy a políbil na krk. „Sladké sny,“ zašeptal.

Vyplašeně zírala do tmy. Copak si myslí, že po něčem takovém dokáže usnout? Pořád cítila jeho horký dech a lehký dotek pevných rtů, jako by ji na tom místě ocejchoval.

Náhle ji rozbolela ňadra. Přistihla se, že tiskne stehna k sobě, aby si ulevila od tlaku, který cítí mezi nimi. Proboha, jenom to ne. Nic takového. Rozhodně nedovolí vlastnímu tělu sabotovat své rozhodnutí.

Pokusila se v sobě najít špetku vzteku, který by jí to pomohl překonat. Marně. Místo toho musela uznat, že spát vedle Darea je příjemnější a svůdnější, než cokoli co kdy dělala.

A je v tom až po uši.

Dvacátá třetí kapitola

Stále pršelo. Angie tomu nevěnovala příliš velkou pozornost, stejně s tím nemohla nic dělat. Posadila se, zívla a odhrnula si vlasy z čela. „Jestli tu nemáš kafe, tak tě možná zabiju,“ řekla Dareovi.

Otevřel jedno oko a chvíli si ji mlčky prohlížel. „Tomu věřím.“

„Takže co?“

„Tak asi vstanu a udělám ti kafe.“

„Beru.“ Byla si jistá, že ho má, protože si všimla kávovaru. I když ho mohl mít jen pro klienty a sám být mimozemšťan, co pije jen vodu.

Protáhl se, až rukama narazil do stěny, a spacák se svezl stranou. Angie polkla. Vypadal neslušně a úžasně zároveň, tmavé vlasy měl rozcuchané, na tvářích rašící vousy. Záměrně se odvrátila a soustředila se na přízemnější věci. Neodkladně se musela postarat o fyzické potřeby.

Možná už bude moct aspoň trochu došlápnout na poraněný kotník a cesta po žebříku bude jednodušší. Vystrčila pravou nohu zpod spacáku a zkoumala ji. Prsty měla pořád oteklé, ale už jen málo. Velmi opatrně jimi zavrtěla. Zdály se celkem v pořádku. Zahýbala s nimi víc. „Kdybych měla zlomený kotník, bolelo by mě pohybovat prsty?“

„Nevím. Měl jsem zlomenou ruku, tři žebra, klíční kost, nos a naprasklou čéšku, ale kotník ještě ne.“

Zamračila se na něj. „Přitahuješ nehody?“

„Jsem dobrodruh, to zní mnohem líp. Nos jsem si zlomil v osmi letech, když jsem se na kole pokoušel přeskočit rampu.“

„Vůbec to na něm není vidět,“ konstatovala. Hřbet nosu měl úplně rovný.

„Děti se hojí líp než dospěláci. Žebra mi zpřelámal kůň, který mě pokopal, když mi bylo čtrnáct. Ruku a klíční kost jsem si zlomil při výcviku.“

„A jak?“

„Při lezení. Kluk nade mnou se pustil, spadl a vzal s sebou mě a ještě jednoho.“

Mohl se zabít. Kdyby se uhodil do hlavy nebo do páteře… Angie se musela odvrátit, aby na ní neviděl zděšení. Z toho pomyšlení se jí udělalo zle, i když se to stalo dávno. Stejně ji mrazilo, kdykoli zavadila pohledem o jizvu na jeho hrdle a uvědomila si, jak snadno ho šrapnel mohl zabít, kdyby zasáhl tepnu. Už tolikrát se díval smrti zblízka do očí, a vždycky vyvázl jen o pár centimetrů, o zlomek vteřiny.

Miluju ho. Mohla by ho milovat. Přitiskla si ruku na břicho a bojovala se stejným pocitem, jaký měla na horské dráze. Zkušenost ji naučila, že pokud člověk k někomu něco pocítí, neznamená to, že se všechno okamžitě promění v ráj. Z jeho strany vnímala erotický zájem, tím se nijak netajil, jiný pravděpodobně ani neměl.

„Není ti nic? Nějak jsi pobledla,“ poznamenal a obul si boty.

„Bolí mě hlava,“ odtušila automaticky. Nakonec to byla pravda, protože už dva dny neměla kávu ani jiný zdroj kofeinu. „Potřebuju kafe.“ Doufala, že ji Dare neupozorní, že si tiskla ruku na břicho, ne na hlavu. Instinkt jí velel stáhnout se a chránit. Někdo sebejistější by třeba reagoval jinak, jenže ona pokud šlo o vztahy, nikdy sebejistá nebyla. Jistá v kramflecích byla ve svém oboru, v normálních věcech, mezi ně ale city rozhodně nepatřily.

„Rozkaz. Už běžím vařit vodu,“ prohlásil, ačkoli si ještě zavazoval tkaničky.

„To vidím.“ Rozhodla se, že bude taky trochu užitečná, tak zapálila hořák a zkontrolovala hladinu vody v kávovaru. Pár centimetrů zbývalo. „Kolik hrnků si dáš?“

„Dva nebo tři.“

„Já taky. Dolejeme tam vodu, ať se ohřívá, zatímco budeme venku.“

Z bedny na podlaze vytáhl tři láhve vody, odněkud vylovil sáček s mletou kávou. Dokonce v něm měl odměrku. Nadechla se vůně kávy. Byla to slast. Kávu odměřovala vždycky přesně, tak začala počítat, a přitom si pro sebe mumlala: „Tři půllitrové láhve, to je dohromady litr a půl, plus dejme tomu tři deci, děleno dvěma, to máme… devět, děleno dvěma…“

„Co to sakra děláš?“ užasl a sledoval ji s nevěřícím výrazem.

„Počítám, kolik odměrek kávy tam mám nasypat.“ Copak to není zřejmé? Zamračila se. Mluvila konkrétně o láhvích, tak mu to snad mohlo dojít.

„Násobením a dělením?“

„A jak jinak?“ Nepřátelsky zkřížila paže.

„Prostě tam naleju vodu a nasypu tolik kafe, kolik odhadnu.“

„A jak to pak chutná?“

„Někdy výborně,“ odpověděl opatrně.

„Když si to vypočítám, vyhnu se ‚někdy‘,“ prohlásila.

„Jenomže k tomu pomalu potřebuješ pos… pitomou kalkulačku!“

„Nepovídej.“ Okázale se rozhlédla. „Nikde tu žádnou nevidím a v pohodě si vystačím.“ V duchu ovšem zkoprněla. Neuniklo jí, že se zarazil, než vyslovil vulgární výraz, a nahradil ho jemnějším, alespoň podle jeho měřítka. Kdy se něčím takovým obtěžoval naposledy? Začínala se celkem dobře bavit.

„A jaký je ten zázračný vzorec?“ zeptal se po chvíli, když se na něj mlčky dívala.

„Musíš vědět, kolik deci vody máš, pak to vydělit dvěma…“

„Proč?“

„Z lidstvu neznámých důvodů považují výrobci kávovarů dvoudecový šálek na kávu za standardní.“

„To je blbost.“

„Opravdu je to tak. Copak se ti nikdy nestalo, žes dal do kávovaru vodu podle odměrky a nesedělo to?“

„Takových pitomostí si nevšímám. Navíc tohle není kávovar, ale moka konvice.“

„Počet odměrek odpovídá množství potřebnému na dvě deci, takže je to jedno. Rozdíl taky může být v tom, jak jemně je káva umletá.“

„Už to nechci poslouchat, děláš to zbytečně složité.“

„Dělám dobrý kafe.“ Začínalo v ní narůstat rozhořčení.

„To už jsem slyšel, chci důkaz. Jen si to v klidu dopočítej.“ Mračil se na ni, jako by mu právě řekla, že dárky nenosí Ježíšek.

„Když je káva hrubě namletá, musíš jí nasypat o trochu víc než jemné. Tahle vypadá na středně umletou, ale odměrka je dost velká, takže to odhaduju na dva šálky na každou odměrku kávy. Když vydělím objem vody dvěma a výsledek znovu dvěma, budu vědět, kolik odměrek tam nasypu.“

Zachmuřeně ukázal na konici. „Dobře, hlavně to kafe udělej. A ať je dobrý!“

„Jinak co?“ opáčila. „Zbavíš mě kávových privilegií a necháš rozčtvrtit?“

„Prostě už ho vař!“

„Máš rád silné, slabší, nebo střední?“

„Střední.“

„Fajn.“ Kávu nasypala do sítka v kávovaru. Nemohla odolat malému pošťouchnutí. „A to kafe, co vaříš ty, tvým klientům chutná?“

Zaťal zuby. „Po prvním dni ho většinou vaří někdo z nich,“ přiznal nakonec.

„Tak to mí klienti moji kávu zbožňují,“ zdůraznila samolibě. Přidala ještě půl odměrky, protože usoudila, že Dare nejspíš pije kafe silnější než ona. Půl odměrky se zdál přijatelný kompromis. Zapnula hořák propanbutanového sporáku a kávovar na něj postavila. Než se vrátí, káva by mohla být hotová.

Opatrně si protáhla nohu. Nebylo to tak hrozné. „Myslím, že dneska budu moct na nohu trochu šlápnout, když mi pomůžeš nahoru.“

„A já si myslím, že bys to neměla uspěchat,“ opáčil, ale vstal a podal jí ruce. Chytila se a on ji bez námahy zvedl. Pak ji objal, aby ji podepřel.

Takhle si to nepředstavovala, když ho pořádala o pomoc… Navíc ještě pořád neměl košili. Snažila se nevnímat, že ji tiskne na holé tělo, raději se soustředila na udržení rovnováhy. Opatrně postavila pravou nohu na zem, zatajila dech a přenesla trochu váhy na poraněný kotník. Bolelo to. Hodně to bolelo, ale už ne tak strašně jako první den.

„Zkusím udělat krok.“

„Držím tě,“ zaznělo jí u ucha. „Můžeš.“

Pokusila se pravou nohu víc zatížit a pak udělat malý krůček vpřed. „Au. Uf.“ Oddechla si úlevou. „Je to rozhodně lepší, takže to nejspíš nebude zlomené, jen podvrtnuté.“

„Stačí. Když budeš nohu zatěžovat moc, zase se to zhorší. Vyrazíme dolů, ať je to za námi.“

To znamenalo cestu po žebříku na jeho rameni, protože to bylo nejrychlejší. Přece jen to mělo své výhody, protože Dare bude muset ven, a to bez košile nejde. Angie si nebyla jistá, jak dlouho by ještě snesla pohled na jeho svalnaté tělo.

V okamžiku, kdy si ji přehodil přes rameno, si už s jeho nahotou nemusela dělat starosti, protože se jí naskytl docela jiný výhled.

„Pomalu mě přestává bavit pořád se ti dívat na zadek,“ zabručela a pevně se ho držela, aby se nezřítila po hlavě dolů.

„Ale no tak, buď hodná,“ napomenul ji a bez větší námahy sestupoval po žebříku, jako by nesl jen dítě. „Já bych tohle o tvém zadečku nikdy neřekl.“

„Taky ses na něj nedíval celé hodiny, jinak bys změnil názor.“

Když slezli dolů, plácl ji po zadnici a postavil na zem. Stáli těsně u sebe. „V tom se trochu pleteš. Díval jsem se ti na něj, kdykoli se naskytla příležitost.“

Okamžitě se jí rozbušilo srdce. Co na to má říct? Jen s ní flirtuje, protože se s ní chce vyspat, a říká všechno, co by mohlo zabrat. Nebo to myslí vážně? Zírala na něj jako lapená srnka a snažila se najít vhodnou odpověď. Určitě to byl vtip. Copak by tohle mohl myslet vážně?

Téměř od začátku mezi nimi panovalo nepřátelství, které jen potvrzovalo, že se rozhodl koupit její dům, aby se jí brzy zbavil. Tím pádem mu musí jít jenom o sex. Chlapi to tak mívají, tyhle věci dokážou oddělovat. City mají uložené úplně jinde než pohlavní pudy a rozhodně je nemíchají dohromady. Angie byla pevně rozhodnutá, že tu k ničemu nedojde. Jen by si tím všechno zkomplikovala a dělalo by jí problémy normálně uvažovat, až se odsud dostanou a začnou řešit běžné věci.

Čekal, jak zareaguje. Podle jejího ostražitého výrazu by ho nejspíš nepřekvapilo, kdyby se mu pokusila jednu vlepit. Měla sto chutí něco udělat, ale z neznámého důvodu by ho ze všeho nejraději popadla kolem krku. To však nepřicházelo v úvahu. Semkla rty. „Tak s tím koukej přestat. Nepřeju si, aby ses mi na něj díval.“

Pobaveně se ušklíbl. „Zkus mě k tomu donutit. Čirou náhodou považuju tvůj zadek za jeden ze sedmi divů světa, takže se o pohled na něj rozhodně neošidím.“

Začala vrtět hlavou a neohrabaně ucouvla. „Ne, ne a ne! Tohle prostě ne. Koukej to všechno pustit z hlavy, protože z toho rozhodně nic nebude.“

„Nebuď si tak jistá,“ doporučil jí a v očích mu vesele jiskřilo.

Potřebovala říct něco, aby ji nechal na pokoji, a najednou na to přišla. „Jsem ti vážně vděčná,“ prohlásila a slova použila jako zbraň. „Budu souhlasit s prodejem domu bez dalších podmínek. Nemusíš mě k tomu donutit sexem.“

Zatvářil se, jako by dostal ránu do žaludku, a z očí mu šlehaly plameny. „Krucinál, nesnaž se předstírat, že tohle souvisí s nějakým pitomým barákem!“

„A co si mám myslet?“ opáčila. „Zničehonic se chováš, jako bych byla dar od boha mužskému pokolení, a přitom oba víme, jak se věci mají. Buďto hledáš snadný sex, nebo ho chceš využít k tomu, aby bylo po tvém. Nezamlouvá se mi ani jedno.“

Zachmuřeně popadl její pláštěnku z věšáku a hodil ji po ní. „Jdeme,“ ucedil.

Zatímco se oblékala, napadlo ji, že zřejmě neudělala nejchytřejší věc, když namíchla člověka, který ji má vynést nahoru po žebříku. Nechtěla už dál poslouchat významné poznámky, které ji vyváděly z rovnováhy. Angie napadlo, že si ji možná jen dobíral a ona to hned vzala vážně. Tak to se teda parádně ponížila. Konečně se trochu vzpamatovala z trapasu na svatbě, i když ještě pořád měla problém stýkat se s lidmi, kteří u toho byli, a přátelům z Billingsu se dosud vyhýbala. Další podobný by už asi nepřežila.

Odnesl ji ven. Zavřela se v plastové budce a pospíšila si, aby to netrvalo dlouho. Když se vrátili do srubu a sundali si pláštěnky, slyšela shora zvuk vařící se kávy. Dare ji beze slova vynesl nahoru. V duchu si slíbila, že i kdyby to mělo trvat dlouho a hodně bolet, příště zvládne cestu dolů sama, třeba po jedné noze.

Téměř ji hodil na matraci. „Jak piješ kafe?“

Chtěla odseknout, že si kávu dokáže připravit sama, ale ovládla se. Kdyby s ním začala válčit, jen bůh ví, co by nakonec řekla a jak by to dopadlo. Chtěla situaci udržet pod kontrolou. „Jeden cukr. Děkuju.“ Znělo to tak škrobeně, že by si nejradši dala facku.

Dare nalil kávu do hrnků, do jejího nasypal sáček cukru a svou osladil mnohem víc. Chtěla něco poznamenat, ale usoudila, že nejrozumnější bude mlčet. Radši se ani nebude ptát, jestli mu káva chutná, nechtěla dráždit hada bosou nohou. Vzala si od něj hrnek, posunula se ke stěně, natáhla nohy a usrkla nápoj.

Horká káva chutnala navzdory všemu přímo rajsky. Znovu se napila a opřela si hlavu. Zavřela oči. Bolest hlavy začínala ustupovat. Možná nepřejde úplně, ale Angie se rozhodně cítila mnohem líp.

Posadil se vedle ní, slyšela, jak pije. Nakonec neochotně uznal: „Je dobrá.“

„Díky.“

No ne, jak zdvořilý rozhovor!

Dobře, nejlepší způsob jak fungovat dál bude… prostě fungovat dál. Něco ji napadlo. „Vlastně jsi mi ani neřekl, kde ses tady v horách vzal. Byls prozkoumat terén před nějakou pozdní loveckou výpravou?“

„Ne, chtěl jsem si zarybařit a na chvíli utéct papírování. Vyrazil jsem jen pár hodin po vás.“

Otevřela oči a otočila se na něj. „Pro mě velká klika. Kdybys tu nebyl, kdoví, jestli bych vůbec ještě žila. A cos dělal tak pozdě v noci a v bouřce venku?“

„Hledal jsem tvůj tábor.“ Objal dlaněmi horký hrnek, napil se a usadil se pohodlněji. „Bouřka mě probudila a pak jsem slyšel výstřely. Poznal jsem, že vyšly z pistole. Nenapadl mě žádný rozumný důvod, proč bys měla ty nebo někdo jiný střílet uprostřed noci z pistole. Kdyby vás překvapil medvěd nebo puma, vytáhla bys pušku. Pistole znamená problém mezi lidmi,“ vysvětlil bez obalu.

„Jo, to je fakt,“ vzdychla.

„Takže jsem osedlal toho nevycválaného mladého divocha a vyrazil. Takovou bouřku jsem zažil naposledy jako kluk. Když jsem tě uslyšel, zrovna jsem se kus vracel, protože jsem v tom lijáku sjel ze stezky. Zbytek už znáš.“

„Ale jak jsi věděl, v jakém jsme tábořišti? Chápu, žes poznal, odkud se ozývají výstřely, ale…“

„Prozradil mi to Harlan.“

„Harlan?“

„Bál se o tebe.“

Angie tu informaci chvíli vstřebávala. Harlan si o ni nejspíš dělal starosti, protože je žena a její dva klienti jsou opačného pohlaví. Nebyla hloupá a nikdy takovou situaci nebrala na lehkou váhu. Dodržovala jistá opatření a vždycky byla opatrná.

„Takže Harlan věděl, že sem míříš, a…“ Zarazila se. A co? Měl na ni snad dohlédnout? Dareův srub ležel od tábořiště několik kilometrů, takže nebýt těch výstřelů uprostřed noci, nezjistil by, že se něco děje. Kdyby Chad počkal do druhého dne a zastřelil ji i Davise puškou, Dare by nepojal podezření, protože výstřely z pušky nejsou během lovecké výpravy nic výjimečného.

Napil se kávy a sklopil oči, jako by přemýšlel. „Vlastně to je trochu jinak.“

„Jak jinak?“

„Původně jsem tady neměl co dělat, ale Harlan měl špatnou předtuchu a poprosil mě, abych na tebe dal pro jistotu trochu pozor. Tak jsem si řekl, že si tu aspoň můžu zarybařit.“

Angie málem upustila plecháček s kávou do klína. Hlavou jí vířily myšlenky. „Takže…“

„Nebyl jsem tady náhodou.“

Vydal se do hor možná na celý týden, jen aby vyhověl Harlanovi? Věděla, že Harlanovi tu a tam udělá nějakou tu laskavost. Překvapilo ji však, že byl svolný, i když šlo o ni, protože mezi nimi přátelské vztahy nepanovaly.

„Ani nevíš, jak moc jsem ráda, že jsi tady,“ řekla nakonec, „ale nedokážu pochopit, proč jsi vlastně souhlasil.“

„Už jsem ti to říkal,“ odtušil. „Poslední dva roky se ti dívám na zadek. A mimochodem, to kafe je vážně skvělý.“

Dvacátá čtvrtá kapitola

V hlavě jí znovu začalo zvonit na poplach. „Tak na to pozor,“ varovala ho okamžitě, „říkala jsem ti, ať si od toho nic neslibuješ.“

„A proč ne?“

Řekl to stejným tónem, jako by se jí ptal, jestli si dá k večeři pizzu. To v ní obratem vyvolalo pocit, že mu nejde o nic jiného než o sex. Typický chlap, chce ji jen využít a odhodit. Zamračila se. „Mám lepší otázku. A proč jo? Příležitostný sex mě nezajímá a my dva spolu rozhodně nechodíme.“

Loktem se opřel o pokrčené koleno. Zkoumavě se na ni zadíval. „Ale mohli jsme. Kruci, vždyť jsem tě dvakrát pozval na rande. A teď se na něco zeptám já tebe. Líbím se ti, nebo ne? Dal jsem ti dost jasně najevo, že ty mně jo, tak teď chci slyšet, jak jsi na tom ty.“

Cítila, že se jí rozpalují tváře. Mohla zalhat, ovšem pokud by ho předtím nepolíbila. Sice se zeptal, ale odpověď znal předem. „Přece nejde o to, kdo se komu líbí,“ namítla a zavrtěla se.

„O to teda rozhodně jde. Mohla bys ke mně být aspoň upřímná, já k tobě byl.“ Nespustil z ní oči, bedlivě sledoval, co se jí odráží ve tváři. Pod tím intenzivním pohledem si připadala jako nahá. Tu moc mu dala sama, když mu vyprávěla o své svatbě a o tom, jak o sobě pochybuje. Teď už mu musí být jasné, proč tak vzdoruje i jak si k ní najít cestu. Stačí se tvářit, že je stejně zranitelný jako ona. Angie odmítla uvěřit, že třeba jen jediný moment v životě se tak cítil. Pravděpodobně tomu tak nebylo ani ve chvíli, kdy se mu do krku zavrtal šrapnel. Někteří lidé jsou vybavení nekonečnou sebedůvěrou, kterou nasákne celý jejich život. Ona k nim nepatřila. Její sebedůvěra se omezovala na některé konkrétní oblasti a rozhodně nebyla nakažlivá.

„Nejde o to, že by ses mi nelíbil,“ odsekla rozčileně, že ji zahnal do kouta.

„Tak proč jsi mě odmítla, a dokonce hned dvakrát?“

Nejspíš mu to skutečně vadilo. Překvapeně zamrkala. Nezdál se jí ublížený nebo nejistý, jen podrážděný. „Poprvé jsem jít chtěla,“ vypravila ze sebe.

„Ale nešla.“

„Nemohla jsem. Druhý den jsem vedla loveckou výpravu a nestíhala všechno připravit a zajistit zásoby, protože jsem se právě vrátila z jiné. Řekla jsem ti, že nemůžu, a tys práskl do bot,“ obvinila ho. „Nedal jsi mi ani příležitost to vysvětlit. Tak co jsem měla dělat, křičet na tebe přes parkoviště?“

„Možná. Chlapi v takových věcech prostě neumějí chodit. Když jsme moc vytrvalí, tak řeknete, že vás pronásledujeme. Když nenaléháme, tak podle vás nemáme dostatečný zájem. Tak co jsem měl teda dělat? Pozval jsem tě ještě jednou.“

„Jenže v úplně jiné situaci,“ namítla. „Navíc po několika měsících. Do té doby jsi mě připravil o tolik klientů, že jsem viděla rudě, kdykoli jsem jenom zaslechla tvé jméno.“

Prohrábl si rukou vlasy. „Podívej se, s tím já nic nenadělám. Neškodil jsem ti záměrně, ale ani jsem neodmítal nikoho, kdo mi zavolal. Nevěděl jsem co s tím. Co bys na mém místě dělala ty?“

To byla prémiová otázka, neexistovala na ni jednoduchá odpověď. Neudělal nic nezákonného ani neetického. Měl stejné právo podnikat jako ona. Nenasadil dumpingové ceny, dokonce si účtoval víc. Přišla o práci prostě proto, že to byl on s jinými zkušenostmi a silou, po čem klienti prahli víc než po tom, co nabízela ona.

Přesto ji to štvalo.

„Neříkám, žes něco mohl změnit,“ přinutila se uznat. „Prostě se to stalo. Momentálně na tom nezáleží, jestli nás to k sobě přitahuje, protože se tak jako tak budu stěhovat a o nějaký krátký románek nemám zájem.“

Pozoroval ji přes okraj hrnku. „Trocha flirtování nemůže nikomu uškodit.“

Angie si odfrkla. Nebyl to zrovna zvuk, jaký by se dal čekat od dámy, ale vystihoval situaci. „No jasně, možná tak chlapovi.“

Ruku s hrnkem položil do klína a zatvářil se překvapeně. „Nemáš ráda sex?“

„To jsem neřekla. Sex je v pohodě.“

Sakra! Proč něco takového vůbec řekla? To mohla rovnou vzít rudý prapor a zamávat jím před býkem. Jakmile ta slova vypustila z pusy, už litovala. Zdálo se, že muži berou jako osobní urážku, pokud žena nepovažuje sex za nejbáječnější věc pod sluncem. Probouzí to v nich neodolatelné nutkání dokázat dotyčné, že se hluboce mýlila.

Dare odložil plecháček, až to bouchlo a káva málem vyšplíchla přes okraj. „Jestli říkáš, že je ‚v pohodě‘, tak jsi ještě nebyla s nikým, kdo umí pořádně používat svoje nádobíčko.“

Bingo! Angie stálo velké úsilí neobrátit oči v sloup. Nebo aspoň ne úplně. Zdravý rozum jí vroucně doporučoval, aby to nechala plavat, změnila téma nebo předstírala, že se dusí. Jenže ji sex doopravdy neuspokojoval a už ji nebavilo neustále něco předstírat, dokonce ani dušení ne.

„Tak hele, prostě je v pohodě,“ ohradila se netrpělivě. „Nechápu, proč se to pořád tak hrozně nafukuje. Chlap se u toho udělá. Ženské stačí ruka, nebo jazyk, pokud je chlap ochotný. Osobně nevidím důvod proč používat prostředníka. Bez něj je to menší námaha, žádné komplikace a výsledek je zaručený.“

Zatvářil se jako temný bouřkový mrak. Málem se dotýkali nosy, stejně jako když se hádali na parkovišti. „Opakuju: ještě jsi nebyla s někým, kdo ví, co dělá.“

Nejspíš by mnoha lidem nahnal strach, stejně jako jí svého času. Od té doby uteklo hodně vody. A to doslova. Zachmuřila se a neuhnula pohledem. Nedokázala držet jazyk za zuby, přestože jí v hlavě ječel poplašný signál. „Předpokládám, že zrovna ty máš zázračný penis, který dokáže všechno. Je to tak?“

„To se můžeš vsadit,“ opáčil. „Není to žádná jaderná fyzika. Co ty víš o přípravě kafe, vím já o šukání.“

Vyprskla smíchy a smála se jako divá. Vzal jí z ruky hrnek s kávou dřív, než se svalila na bok a popadla se za břicho. „Takže tvrdíš, že uděláš celkový součet a vydělíš to?“ Smíchy nedokázala ani pokračovat.

Dare postavil plecháčky na podlahu a převalil se na ni. Okamžitě přestala, zavalená jeho tíhou a horkem. Kdyby vůči němu byla imunní, nejspíš by ji to rozčílilo, jenže nebyla. Nikdy. Zároveň se ho nebála, přinejmenším ne fyzicky. Neměla v úmyslu svěřit mu své city. Své tělo a fyzické bezpečí? Bez váhání.

„Funguje to úplně jinak,“ ozval se jeho hluboký ochraptělý hlas. Zabloudil očima k jejím rtům. „Uzavřeme dohodu.“

„Tohle není televizní pořad. Já si se sexem nehraju.“ Připadalo jí hodně divné diskutovat s ním, zatímco na ní leží, ale přestože mu položila ruce na boky, nepokusila se ho ze sebe shodit. Vzhledem ke všemu co řekla o sexu, představovalo jeho horké těžké tělo hříšné potěšení, to mu ale nehodlala vykládat. Celou situaci umocňovala jeho erekce. Nejraději by roztáhla nohy a pustila ho mezi ně, jenže to by možná jen využila nastalou situaci, jak nechtěla, aby ji využil on. Anebo to k sexu prostě patří, rozkoš brát i dávat? Nedokázala se rozhodnout.

„To je dobře, protože ani já si nehraju.“ Posunul se, aby jí roztáhl nohy víc od sebe, a tlačil se do jejího klína. „Takže mám návrh. Pokud tě dokážu uspokojit souloží – bez používání rukou a pusy, i když podle mě je nejdůležitější vyvrcholení, ne jak ho dosáhneš – budeme v tom pokračovat, dokud tady oba bydlíme. Kdoví? Při současné krizi to může trvat měsíce. Nevím, jestli moje banka odsouhlasí částku, kterou po mně požaduješ.“

Odtáhla se, co to šlo, ale vzhledem k situaci to nestálo za řeč, a nevěřícně se na něj zadívala. „Takže teď se mě snažíš donutit, abych se za pomoci hospodářské krize a bankovní půjčky s tebou vyspala?“ Kupodivu se jí podařilo pokračovat v konverzaci, přestože dokázala myslet jen na tlak, který cítila mezi nohama. Srdce jí bušilo do jeho žeber jako kladivo do kovadliny.

„Všechno ostatní jsi ignorovala nebo odmítla.“

„Dare, vždyť jsme se jedinkrát políbili. Jen jednou! Tak proč si myslíš, že jsem ochotná takhle riskovat? Nehledě na to, že riskování nemám v povaze.“

„Kvůli tomu jednomu polibku,“ odpověděl a znovu ji políbil. Tentokrát však zlehka a jemně, jako by ji lákal a ne dobýval, a tak ubral na intenzitě a přidal na něze. Angie se snažila nepodlehnout, nereagovat zhruba dvě vteřiny. Pak ji jemnost a pokušení zcela odzbrojily.

Připomnělo jí to situaci, když měla ohromnou chuť na čokoládovou zmrzlinu, ale zakázala si ji, a pak otevřela mrazák a uviděla ji přímo před sebou. Vzápětí popadla krabici a hltavě se do ní pustila, jako hladová lvice do právě ulovené gazely. Přesně tak chtěla jeho. Síla touhy ji zaskočila, protože něco podobného ještě nezažila. Samozřejmě že se už v pubertě párkrát zamilovala. Myslela si, dokonce by na to přísahala, že milovala Todda, přesto nezakusila tuhle bolestnou touhu dotýkat se a cítit doteky.

Zničehonic ji pustil a posadil se. Rozčarovaně se na něj dívala a přála si, aby jí srdce přestalo tak šíleně bušit a aby se po něm nenatáhla. Mezi nohama jí pulzovala bolest, která se šířila hluboko v jejím lůně, až jí z toho ztvrdly bradavky.

„Nebudu na tebe naléhat,“ řekl. „Nebo aspoň ne moc. To mi můžeš věřit.“

„Jasně že ti věřím,“ odtušila ihned, i když ji vlastní slova znepokojila. Jednak to byla pravda, jednak se v nich jasně ozývalo, na co ještě před chvílí myslela.

„V něčem mi možná věříš, ale asi jde o něco jiného, nebo se mýlím?“

Na její vkus měl příliš přesný odhad, ale taky se mu otevřela víc než komu jinému. Prozradila o sobě nejchoulostivější věci a každý, komu to jen trochu zapaluje, by rychle pochopil, co jí dělá největší starosti a v čem si nejméně věří. „Chceš vědět, o co tu podle mě jde? Jsi prostě nadržený, nic složitějšího v tom není. Ty to chceš a já jsem zrovna po ruce. Ale bez ohledu na všechno ostatní se budu za chvíli stěhovat. Tím pádem to nemá žádnou budoucnost a já o dočasnou kratochvíli nestojím.“

„Nemusíš se stěhovat,“ opáčil.

„Musím, abych se uživila.“

„Krucinál, nechtěl jsem to na tebe vybalit tak brzo, ale…“

Zahlodalo v ní podezření. Přimhouřila oči. „Cos na mě nechtěl vybalit?“

Podrážděný jejím tónem odpověděl: „Nic hroznýho. Chováš se, jako bych ti právě navrhl vyloupit banku. Jedná se o jistou věc, měla bys o ní popřemýšlet.“

„Dobře, tak povídej,“ vybídla ho ostražitě.

„Nejdřív něco sníme a dáme si další hrnek kafe.“

To ji znepokojilo, protože Dare nikdy nechodil kolem horké kaše. Naopak, obvykle byl až nepříjemně přímočarý. Stejně tu budou tvrdnout celý den, takže není kam spěchat. Hlad sice neměla, ale usoudila, že kávou nepohrdne.

Dareovy zásoby obsahovaly mimo jiné také instantní ovesnou kaši, cereální tyčinky, ořechy a sušené ovoce, instantní polévku a guláš, navíc několik samostatně balených muffinů. Vybrala si ovesnou kaši se skořicí a nad kouřící miskou přemítala, co by mohl mít za lubem. Řekl jí, že se nemusí stěhovat, jenže nějak se živit musí a tohle bohem zapomenuté místo možnostmi zrovna nepřekypuje.

„Než se o tom začneme bavit, chci se obléknout,“ prohlásila, když dojedla. Držela v dlaních horký hrnek a v břiše ji hřála teplá snídaně, ač se jí hlavou honily roztěkané myšlenky. Bylo jí jasné, že potřeba obléknout se před vážným rozhovorem je čistě psychická záležitost. V jeho hřejivých spodkách a flanelové košili jí bylo dobře, ale nepřipadala si připravená čelit zásadním věcem. Navíc si chtěla vyčistit zuby.

Pokrčil rameny. Možná se i jemu hodí, že získá trochu času. Když posbíral odpadky a vypil třetí hrnek kávy, zvedl se z matrace a zatáhl za sebou závěs. „Než se převlékneš, vymáchám ti oblečení od bláta a dám ho sušit. Budeš ho potřebovat na cestu z hor.“

„Tak dobře, díky.“

Poslouchala, jak sestupuje po žebříku, a pak naslouchala zvukům zezdola, když si bral pláštěnku a otevřel a zavřel dveře. Rychle se svlékla, omyla se několika vlhčenými ubrousky a vyčistila si zuby. Ráda by se učesala, ale hřeben si do sedlových brašen nepřibalila, takže si vlasy jen prohrábla prsty.

Slyšela, jak se Dare vrátil do srubu, nejspíš s kbelíkem vody, ve kterém začal máchat její tepláky.

Obléknout si vlastní spodní prádlo a košili bylo báječné. Podprsenku nenašla, ale nijak zvlášť jí to nevadilo, stejně žádnou nepotřebovala. Neměla velká prsa, většinou tenhle kus prádla nosila jen proto, aby jí nebyly vidět bradavky. Obléknout džíny jí šlo o dost hůř. Nedokázala napnout pravou nohu, aby ji prostrčila nohavicí, a tak jí nezbylo než látku nakasat a opatrně přetáhnout přes oteklý kotník.

Zapnula džíny a zjistila, že jsou jí volné v pase. Zhubla. Tělo nejspíš spalovalo kalorie jako šílené, aby se vyvarovalo podchlazení, nemluvě o výdeji energie. Dare musel po těch kilometrech, které ji nesl, taky něco shodit.

Vzpomínky na tu strašnou noc jí připadaly neskutečné, jako by si vybavovala záběry z filmu, který viděla, ne něco, co zažila na vlastní kůži. Kontrast mezi tou nocí a přítomností v malém srubu, kde se svět zúžil na matraci na podlaze v prostoru o půl metru širším než matrace, byl propastný. Její mysl se rozhodla vytěsnit, co se stalo, a soustředit se výhradně na současnost. Vracela se k té hrůze jen podvědomě ve snech.

Když byla ustrojená, rozhodla se, že zkontroluje kotník. Otok se viditelně zmenšil. Ještě jeden den nicnedělání a bude na tom výrazně lépe. Kdyby si pak dokázala obout botu a počasí se začalo zlepšovat, mohla by s holí cestu dolů zvládnout. Počasí pořád představovalo velkou překážku. I potom co přestane pršet, bude nějakou dobu trvat, než opadne záplavová voda. A do té doby se nikam nehnou.

Na levou nohu si natáhla čistou ponožku a chtěla si ji navléknout i na pravou, ale kvůli otoku to nebylo příjemné, tak ji odložila a kotník si jenom obvázala. Začaly ji zábst prsty. Asi bude muset celý den sedět pod spacákem, nebo se smířit se studenými prsty.

Dole se opět otevřely a zavřely dveře. Dare šel nejspíš s kbelíkem ven, aby do něj nachytal dešťovou vodu.

Venku se nezdržel dlouho, ale bylo chladno a navíc máchal prádlo ve studené vodě. Napadlo ji, že by možná ocenil další hrnek kávy, až se vrátí. Zkontrolovala konvici. Zbylo v ní dost na dva šálky, ale asi už bude hořká. Přidala tedy trochu vody, postavila konvici na vařič a zapálila hořák.

Když zaslechla, že se vrátil, odhrnula závěs a zavolala dolů: „Dala jsem ohřát kafe, jestli si ještě dáš.“

„Rád. Za chvilku jsem nahoře, jen to ještě vyždímám a pověsím.“

Chvilku počkala, pak do hrnku nasypala tolik cukru, že by to udávilo i koně, a nalila kávu. Sama si taky dopřála. Vzápětí se v otvoru v podlaze objevila tmavovlasá hlava. Srdce jí poskočilo a nepatrně se jí sevřel žaludek. „Už jsem ti ji osladila,“ oznámila a podala mu šálek.

„Díky.“ Napil se. „Je skvělá. Odteď děláš kafe ty.“

„Počítala jsem s tím,“ usmála se. „Jak to vypadá venku?“ Když ji ráno nesl na toaletu, zahlédla jen pár stromů, protože srub byl postavený na chráněném místě s omezenou viditelností.

„V tomhle psím počasí bych někam šel, jedině kdyby to byla otázka života a smrti. Je tam hnusně, ale aspoň už tak neleje. Jestli předpověď nelhala, mělo by se to během odpoledne zmírnit.“

„Podle mě ten déšť dost podcenili.“

„To každopádně.“ Posadil se na matraci, zul si boty, otřel je hadrem a postavil stranou. Pak si vzal kávu a zalezl dozadu ke stěně. Ráda by mu seděla tváří v tvář, ale nedokázala skrčit nohy pod sebe tak, aby to nebolelo. Tak se jen odevzdaně opřela vedle něj jako předtím.

„Chtěl jsem, aby ti to řekl Harlan,“ vzdychl.

„To je to tak zlé?“

„Myslím, že by to mohlo vyhovovat nám oběma. Chci rozšířit firmu, přibrat víc klientů, ale už teď je jich tolik, že to sám přestávám zvládat.“

Angie stiskla rty. Neměl jí je přetahovat. „Tohle ti rozhodně body nezíská, Callahane,“ varovala ho.

„Nepokouším se bodovat, Powellová, snažím se ti nabídnout pos… Kruci, já bez těch sprosťáren neumím mluvit, byl jsem u vojáků moc dlouho. Nabízím ti podělanou dohodu, chápeš?“

„Zatím ne.“

„Chci tě zaměstnat,“ prohlásil netrpělivě. „Ty máš další ubytování pro klienty, ale já se nerozčtvrtím, takže mi víc místa bude k ničemu, pokud nepůjde o jednu početnější výpravu. Nemá smysl rozšířit zázemí bez pomocníka. Takže potřebuju ještě někoho, kdo by se postaral o další výpravy, navíc komu důvěřuju a vím, že to tu dobře zná. Nemusela by ses nikam stěhovat, stejně bych musel někoho sehnat, aby se staral o ubytování ve tvém domě.“

„Tak ty mě chceš zaměstnat,“ hlesla. Byla tak ohromená, že nevěděla, jestli se má cítit polichocená nebo dotčená, rozrušená nebo šťastná. Sice by přišla o domov, ale zároveň by jí zůstal. Neměla by firmu, a přece by dál dělala, co má tak ráda. Ztratila by absolutní svobodu rozhodování, ale tu stejně nemá, protože musí jednat zodpovědně.

„Navíc nesnáším papírování, mohla bys to za mě vzít.“

„Aha, takže teď se dostáváme ke skutečnému důvodu,“ nadhodila ironicky, ale po pravdě mu za tu nabídku byla vlastně trochu vděčná. Dojalo ji to. Až bude mít trochu času všechno si srovnat v hlavě, nejspíš mu bude vděčná hodně, nejen trochu. Ale hezky jedno po druhém. Nejdřív musí strávit, že by přestala být svou paní. Zaměstnaná už byla, dávno před založením své firmy, takže to nebude poprvé. Mít vlastní podnik jí vyhovovalo, bavilo ji plánování a přípravy, těšilo ji, že se zodpovídá jen sama sobě.

Zvažovala všechna pro a proti. Z prodeje domu by získala peníze, které by mohla šikovně investovat. Zbavila by se hypotéky, to už by byla Dareova starost. Na druhé straně ráda dělala věci po svém a nechtěla přijít o svobodu rozhodovat o své práci.

Pokud by Dareovi kývla, mohla by zůstat doma. A také jemu nablízku…, jenže by se z něj stal její šéf. A to bylo hodně velké proti. Jestli si myslí, že si s ní něco začne a zároveň ji zaměstná, tak to ani omylem. Tak to nepůjde. Pocítila zklamání.

Snažila se udělat si jasno. Mělo by jí to vadit? Ledaže by se už v duchu rozhodla, že se s ním vyspí.

Situace, která byla dost komplikovaná už předtím, se rázem ještě zhoršila.

Dvacátá pátá kapitola

„Musím si to rozmyslet,“ řekla nakonec.

„Proč? Buď chceš zůstat, nebo ne, žádná věda.“

Typický chlap. Žene se jak lokomotiva plnou parou vpřed. Pro něj to je jednoduché, nabídl jí řešení, které se jí buď bude zamlouvat, nebo ne. Angie neměla chuť nechat se tou lokomotivou převálcovat. Chtěla by… Vlastně pořádně nevěděla, co chce, ještě nestihla zvážit všechny okolnosti a možnosti.

Nemohla mu říct nechci spát se šéfem. Navíc neměla ohledně jejich případného vztahu vůbec jasno. Všechno kromě mozku ji táhlo k Dareovi, přesto odmítala podlehnout, dokud se neodhodlá i hlava. Připadalo jí téměř nemožné rozhodovat se, jestli s ním má navázat vztah a zároveň uzavřít obchodní dohodu. Pokud práci odmítne, musí se odstěhovat, pokud ji přijme, vztah se zaměstnavatelem nepřipadá v úvahu. Byla to zapeklitá situace. Ty dvě věci nešly dohromady, ale zároveň je nešlo oddělit od sebe.

„Tak co mi na to řekneš?“ ozval se.

„Nespěchej na mě, buď tak hodný. Vždyť ani nevíš, jestli od banky dostaneš půjčku. Navíc je to momentálně jedno. Dokud budeme trčet tady, není kam spěchat.“

„Kdyby ses rozhodla, mohli bychom probrat podrobnosti.“

„Nechci nic probírat, chci mít dost času na rozmyšlenou, abych neudělala chybu!“ ohradila se podrážděně. „Proboha, jakou hodnost v armádě jsi zastával, vrchního popichovače?“

„Seržant první třídy.“

O vojenských hodnostech toho moc nevěděla, znala jen ty základní. „Má to na mě zapůsobit?“ zeptala se pro jistotu.

Zasmál se. „Ani ne. Seržant je něco jako vedoucí úřadu, který se stará, aby viceprezident vypadal dobře, ale když se něco podělá, všechno padne na jeho hlavu. Rozdíl je jedině v tom, že u armády se místo papírů fasujou zbraně, trhaviny a další zajímavé věci. Já měl na starosti hlavně výcvik budoucích důstojníků.“

Usoudila, že to záměrně zlehčuje, protože někde k těm jizvám po šrapnelech přijít musel. „A ti se musí taky cvičit?“

„Jako všichni nováčci. Přijdou, jsou mladí, nemají zkušenosti, ještě nebyli nasazeni v boji a neumějí se rozhodovat. Chytřejší z nich poslouchají seržanty. Když to dopadne dobře, ti hloupější se rozhodnou, že o vojenskou kariéru vlastně nestojí, a zmizí dřív, než skončí pod drnem nebo způsobí smrt dalších lidí.“

Angie si na chvíli představila, jaký asi je život v armádě. Chtěla vědět, co Dare dělal, jak trávil své dny, jaké si našel přátele. Také ji zajímalo, jak přišel ke zranění, ale nechtěla se ptát. Uplynulo sotva šestatřicet hodin od chvíle, co v jejich vztazích došlo k zásadnímu zlepšení. Sice to bylo dost intenzivních šestatřicet hodin, přesto nenazrál čas na osobní otázky.

„A líbilo se ti tam? Myslím v armádě.“

„Zažil jsem tam toho dost. Někdy to bylo fajn, někdy už míň.“ Zavřel oči, jako by se v duchu vrátil do vzpomínek. „Někteří chlapi, se kterýma jsem sloužil, zůstanou napořád kamarádi. Nešel jsem tam kvůli kariéře. Když jsem narukoval, představoval jsem si, že zůstanu maximálně deset let. Vystuduju, kouknu se trochu po světě.“ Pak se zasmál. „Což se mi splnilo. Po posledním blízkém setkání s ostrým kovovým předmětem jsem změnil názor. Stejně jsem v armádě vydržel o pět let víc, než jsem měl v plánu. Tak jsem skončil.“

Přestala se rozpakovat, protože o tom začal sám mluvit, a zeptala se: „Myslíš tím tu jizvu na krku?“

„Jo. Prvních pár týdnů jsem kvůli otoku nemohl mluvit. Doktoři řekli, že se to spraví, takže jsem se tím netrápil, ale bylo to k vzteku. Když se mi vrátil hlas, připomínal spíš struhadlo. Pokud by to bylo to nejhorší, co mě kdy potká, tak jsem zatracenej klikař.“

S úsměvem se k němu otočila. „Vsadila bych se, že to s tebou pořádně zamávalo, když jsi nemohl v jednom kuse nadávat.“

„Málem mi z toho přeskočilo.“ V tu chvíli vypadal tak zpustle a chlapsky, že ji zabolelo u srdce.

Vzápětí se rozesmála. Vždycky ho měla za protivného a nevrlého člověka, kupodivu v ní ale dokázal probouzet smysl pro humor. Chvíli se na ni díval, pak ji vzal kolem krku, přitáhl si ji a její smích zadusil svými rty.

Angie se ani trochu nebránila. S líbáním je to jako se vším ostatním, jakmile to uděláte poprvé, příště to už je o hodně snazší. Dotkla se prsty tmavého strniště na jeho tváři, vychutnávala si pevné rty, jeho chuť, nepopiratelný příval vzrušení. Brzy mu úplně podlehla. Jemně ji položil, přesunul se nad ni a ona ho dokázala jen objímat, roztáhnout nohy a nechat ho u sebe.

Tíha mužského těla. Líbilo se jí to, scházelo jí to. Zajela mu prsty do vlasů. Přesto cítila povinnost odtrhnout se od něj a upozornit ho: „Možná se spolu líbáme, ale to pořád neznamená, že spolu budeme spát.“

Nadzvedl hlavu a upřel na ni modré oči, z nichž čišela nezastíraná touha. „Zatím,“ řekl jen a Angie neoponovala.

Sevřel jí bok, pak prsty povolily a začaly ji jemně hníst. Po chvíli vklouzly pod košili a než se nadála, velká dlaň jí přikryla ňadro. Na chvíli ji přepadla úzkost, že má malá ňadra, on ale přivřel oči a vydal tichý hrdelní zvuk, který mohl vyjadřovat jedině slast. Nedočkavě jí vyhrnul košili a hlavu si položil mezi její ňadra.

Vzápětí vzal do úst jednu bradavku. Kroužil kolem ní jazykem, zlehka, jemně. Cítila, jak jí tvrdne. Do těla se jí šířilo slastné vzrušení, z něhož se jí zatínaly břišní svaly a kůži měla jako nabitou elektřinou. Zatímco si jeho rty, zuby a jazyk pohrávaly s jednou bradavkou, druhou laskaly prsty. Pak začal ňadro sát a ona mu zaryla nehty do ramen. Nadzvedla se v bocích, aby mu byla blíž. Nepřestával ve sladkém trýznění a vyvolával v ní bouři, kterou cítila až mezi nohama.

Zvedl hlavu a jeho oči připomínaly dva doutnající uhlíky. „Ještě?“ zeptal se ochraptěle.

Okamžitě si uvědomila, co dělá. Milování připomínalo sněhovou kouli, která se valí ze svahu a cestou nabírá na rychlosti a síle. Jestli to neutne hned teď, později to už nepůjde. Dare by klidně mohl pokračovat, svádět ji a pak se s ní pomilovat, aniž by se zmohla na sebemenší protest. Zastyděla se, že ještě před chvílí neústupně prohlašovala, že s ním spát nebude. Nechtěl, aby litovala, až bude po všem, aby mu dávala za vinu, že na ni spěchal a nedal jí čas se rozmyslet. Naopak ji nutí, aby si neustále uvědomovala, co dělá. Nebyla si jistá, jestli se má zlobit, že ji považuje za zbabělce, nebo mu být vděčná za příležitost rozvážit si to.

Obojí.

Zhluboka se nadechla, trochu uchlácholená tím, že i on oddechuje rychleji než obvykle. „Ne, myslím, že dál zajít nechci,“ řekla. „Díky.“

Sklouzl z ní a zůstal opřený o loket, aby na ni viděl. Ve tváři se mu usadil samolibý výraz. „Jsi trochu v pokušení, ne?“ nadhodil a prstem obkreslil obrys jejích rtů.

Lhát nemělo smysl. „Líbí se mi líbat se s tebou, jenomže tím se to ostatní nevyřeší.“

„O čem to mluvíš? Mně to všechno připadá zatraceně jednoduché. Buď se ti líbím, nebo ne. A podle všeho bych řekl, že ano. Buď tu chceš zůstat, nebo ne.“

„Byl bys můj šéf,“ podotkla.

„Jak tě znám, těžko ti to zabrání poslat mě do háje, kdyby sis myslela, že si to zasloužím,“ opáčil suše. Vzápětí se zamračil. „Nebo si snad myslíš, že bych svého postavení zneužil a nutil tě, abys se mnou spala?“

„Ne. Spíš myslím na to, co by to vypovídalo o mně, kdybych spala se šéfem. Samozřejmě pokud bych se s tebou rozhodla spát, což se zatím nestalo. Tak snad chápeš, proč si to potřebuju rozmyslet.“

Padl na záda a oči upřel na strop. „Pánbu nás ochraňuj před ženským způsobem myšlení. Kde je v tom nějaká logika? Jedno s druhým nemá nic společného.“

„Pro tebe možná ne, ale nebudeme si nic namlouvat, přece jen se pohybuješ na úrovni planktonu, zatímco já představuju vyšší formu života. Takže mi záleží i na podrobnostech.“

Koutky mu zacukaly. Otočil se k ní. „Tak plankton?“

„Možná řasa.“

„A co třeba najebaná améba?“

„Améby nejebou, množí se dělením.“

Vydal opovržlivý zvuk. „Tak to k nim určitě patřím, protože evidentně taky nejebu.“

Angie se otočila tváří k němu a usmála se. Leželi vedle sebe a působilo to hodně intimně. Mluvení s ním představovalo z neznámého důvodu ještě větší pokušení. Byl zábavný, sexy, nabručený a vulgární a vypadalo to, že ji asi nikdy nezačne nudit. „Ne, minimálně ne v tuhle chvíli. Takže když vynecháme svlékání, co tu budeme celý den dělat? Nevzal jsi s sebou knížky nebo karty? Doufám, žes neměl v plánu tu celý týden jen tak vysedávat.“

„Mám knížky i karty a navíc iPod. Právě jsi řekla, že jsem řasa. Proč bych ti měl něco z toho půjčovat?“

„Protože hraješ fér.“

„Tak to se zatraceně pleteš. Hraju tak, abych vyhrál.“

Nechal ji o knihy poprosit, ale nevadilo jí to, protože to nemyslel vážně. Vytáhl je ze sedlových brašen a Angie měla sto chutí ho praštit. Kdyby věděla, o jakou jde literaturu, tak by si prošení odpustila. Jedna velmi nezáživná kniha pojednávala o výrobě nábojnic a druhá byla geologická studie o zemských tektonických deskách. Zpražila ho pohledem. „To nemáš ani sci-fi?“

„Mám, ale doma. Říkal jsem si, že tyhle kraviny se donutím přelouskat, jedině když nebudu mít co číst, proto jsem je vzal s sebou.“

Zasmála se a odsunula knihy stranou. Sáhla po balíčku karet. „Nezahrajeme si? Texas holdem poker, blackjack, nebo rummy?“

„Rummy ne, to je hra pro ženský.“

„Aha, takže se bojíš, že bych ti to nandala, co?“

Přimhouřil oči. „Myslíš?“ Posadil se naproti ní a nohy zkřížil pod sebe. „V tom případě rozdáváš, Powellová.“

Měla si uvědomit, že byl roky v armádě, takže má natrénováno. Hrál rummy stejně nemilosrdně, jako bojoval, ale i Angie to šlo slušně. Jakmile zjistila, že je fakt dobrý, soustředila se a vyhrála dvě hry ze čtyř. Samozřejmě chtěl hrát na tři vítězné, to odmítla. „Proč? Kdybys mě porazil, začal by ses chvástat a moje mínění o tobě by dostalo trhlinu. A kdybych vyhrála já, byl bys uražený, čímž u mě body taky nezískáš. Ani v jednom případě z toho nevyjdeš dobře.“

Zasmál se, zamíchal karty a začal rozdávat. „Nerada prohráváš.“

„K smrti nerada.“

„To rád slyším. Tak až se budeme prát, nechám tě aspoň v polovině případů vyhrát. Co ty na to?“

„Necháš mě vyhrát?“ Povytáhla obočí.

„Stejně to nepoznáš,“ ušklíbl se samolibě. „Takže poker. Kolik si vsadíš?“

„Kolik vsadím? Hrajeme pro zábavu, nebo snad ne?“

Přestal rozdávat. „Já rozhodně pro zábavu nehraju. Karty jsou vážná věc.“

„Právě jsme tak hráli rummy.“

„Tak to ne, já hrál rummy, abych ti ukázal, že tě dokážu porazit.“

„Bereš všechno jako soutěž?“

„Jsem chlap. Dokonce i chcaní je soutěž.“

Hovor se nesl v podobném duchu i nad několika partiemi pokeru. Dare byl v téhle hře jasně lepší. Posléze přešli k blackjacku. Když je karty přestaly bavit, Angie odevzdaně vzdychla a chopila se knížky o munici. Pustila se do čtení. Soudila, že tyhle informace by přece jen někdy mohla využít, zatímco tektonické desky ovlivnit nedokáže. Dare proti její volbě neprotestoval, vzal si druhou knihu, posunul lampu tak, aby měli dost světla, opřel se o stěnu a natáhl si nohy.

Den ubíhal pomalu a líně. Venku pořád pršelo, uvnitř vládla přátelská atmosféra se smíchem, podbarvená vzájemnou přitažlivostí. Angie přečetla pár stránek a začala být ospalá. Natáhla se a na chvíli si zdřímla. Když se probudila, dali si k obědu polévku a müsli tyčinku.

Dare bez vysvětlení slezl po žebříku a vyšel do deště. Vzápětí se vrátil téměř s plným kbelíkem vody.

„Škoda že mě to nenapadlo dřív. Když strčíš nohu do vody, třeba otok trochu splaskne a nebude to tak bolet.“

Angie rozvázala obinadlo, ohrnula si džíny a kotník namočila do vody. Sykla. Voda nebyla úplně ledová, ale hodně studená. Kbelík měl tak úzké dno, že se jí tam nevešla noha. Stačilo ohnout prsty a kotník zmizel pod hladinou. „Kdes vzal tak rychle tolik vody?“ Déšť zeslábl, rozhodně už moc nepršelo, aby během chvíle nachytal dost.

„Postavil jsem kýbl pod okap. Původně měla být voda večer na mytí, pak mě napadlo, že by sis mohla chladit nohu. Potom přinesu novou.“ S tím se znovu uchýlil k očividně fascinujícímu tématu tektonických desek.

Angie si opřela bradu o koleno a dívala se, jak se při čtení mračí. Líbilo se jí, jak čas od času natočí knihu, aby si mohl prohlédnout grafy a mapy. Nehádala by, že je velký čtenář, ale co o něm vlastně ví? Dlouho ho nemohla vystát, měla na něj takový vztek, že ho vnímala jen jako trn v patě.

Samozřejmě si od začátku uvědomovala, že ji přitahuje, a právě proto si ho držela od těla. Kupodivu ji dokázal rozesmát. Nenapadlo by ji, že jen být s ním jí bude příjemné. Cítila zvláštní lehkost, jako by všechno co ji tíží, najednou nebylo tak neúnosné.

Miluje ho? Nedůvěřovala náhlému zvratu svých citů. Nemohla se rozhodnout po šestatřicetihodinové známosti, bez ohledu na to, jakých těch třicet šest hodin bylo nebo že polovinu času spala v jeho náruči. Boj o přežití mezi nimi ukul pevné pouto, proto chápala, jak to myslel, když říkal, že si v armádě našel přátele na celý život. Právě teď to cítila stejně.

„Proč si mě tak prohlížíš?“ zeptal se nepřítomně a znovu jí dokázal, že nepřestává vnímat okolí, i když se zdá že je do něčeho zabraný.

„Přemýšlím.“

„Už ses nějak rozhodla?“

„Ještě ne.“

„Můžu se oholit,“ navrhl jí.

„Na tom nezáleží.“

„To jsem rád, protože jsem si s sebou nevzal břitvu a musel bych použít nůž.“

Opět z ní vymámil úsměv, který se jí neusadil jen na tváři, ale i v srdci.

Dvacátá šestá kapitola

Později odpoledne přešel déšť v mrholení a nakonec úplně ustal. Už si na bubnování do střechy tak zvykli, že náhlé ticho bylo stejně ohlušující jako předtím bouřka. Dare zvedl hlavu. „Dojdu pro kbelík, víc vody už stejně nenateče.“

Angie si oddechla. Snažila se na to nemyslet, ale byla ráda, že nepříjemný déšť konečně přestal. Venku se nejspíš ochladilo, jako obvykle touhle roční dobou po přechodu fronty. Naštěstí měla vhodné oblečení. Pokud nepřijde nečekané sněžení, budou se moct brzy vydat na cestu.

Čeká je hodně náročný sestup. Kvůli vodě proudící ze svahu to bude cesta zrádná, ale i ta by měla brzy opadnout. Potoky a řeky zůstanou ještě pár dnů rozvodněné, s Darem však znali všechna místa, kde se mohou přebrodit.

„Jestli to nepůjde jinak, vezmeme to na jih až k Badger Road,“ navrhl. Znovu ji překvapilo, jak jsou jejich myšlenky propojené. „Víš, o čem mluvím?“

„Myslím, že jo.“

„Je to velká zacházka, takže doufám, že to přece jenom nebude nutné.“

Nadále ovšem netušila, jestli ji kotník nezradí. To zjistí až zítra. Chlazení studenou vodou docela pomohlo. Kloub už tolik nebolel, dokonce mohla nohu trochu protáhnout. Prozatím nezkoumala, jestli si dokáže obout botu. Rozhodla se, že zítra je taky den.

Chada Krugmana budou muset nahlásit policii co nejdřív, navíc je tu ještě ten medvěd, ale… „Jestli se zítra neobuju nebo se mi špatně půjde, tak nechci, abys šel sám,“ řekla rychle. „Cesta bude zrádná sama o sobě, a kdyby ses zranil nebo…“

„Jen se neboj, rozhodně tě tu nenechám. Jestli nebudeš moct chodit, zůstaneme tu další zas… Další den.“ Po očku na ni pohlédl a usmál se. „Bojíš se o mě?“

Cítila, že se začíná červenat, což bylo směšné s ohledem na to, co všechno se mezi nimi stalo. Jedna věc jsou tělesné záležitosti a city zas docela jiná. Každopádně už když to vyslovila, tušila, jak Dare zareaguje, a přece si to nenechala pro sebe. Tak si jen založila ruce na prsou. „No a?“

Zavrtěl s úsměvem hlavou.

Věděla, že ho neošálí, stejně jako neoklame sebe. Nestrpěla by, aby Dare vyrazil dolů sám, ačkoli jí zdravý rozum říkal, že se v horách vyzná. Přece je chytrý, ozbrojený, ve výborné kondici a má spoustu dalších předností, které ji měly uklidnit, jenže neuklidnily. Prostě nechtěla, aby riskoval, sám a navíc bez koně.

Oba věděli, že by mohla pohodlně počkat ve srubu. Bylo tu jídlo, voda, teplo, navíc měla zbraň. Uvědomovala si, co to o ní prozrazuje, že chce zůstat s ním.

Podvečerní cesta na toaletu byla bez oblékání pláštěnky mnohem jednodušší. Dare ji nesl v náručí, a když zvedla hlavu, dokonce mezi mraky zahlédla hvězdy. Sbíral se vítr a ohlašoval příchod studené fronty. Až se ráno probudí, mohlo by mrznout, ale vyjasňující se obloha slibovala, že nebude sněžit. Hurá!

Odnesl ji zpátky dovnitř a začali se chystat na spaní. Ohřáli trochu vody, umyli se – samozřejmě každý zvlášť – vyčistili zuby a Angie se převlékla do spodků.

Uložila se ke spánku, roztáhla spacák a náhle ji přepadl smutek. Brzy odsud odejdou, jenže jí se najednou nechtělo. Ty dva dny byly zvláštním způsobem báječné. Nechtěla, aby to skončilo. Vynucené sblížení s Darem jí převrátilo svět vzhůru nohama. Nevěděla jistě, jestli je to dobře, ale rozhodně jí tu bylo fajn.

Ve srubu byli v bezpečí. Počasí se změnilo k lepšímu a tím pádem budou muset z úkrytu ven, zítra nebo nejdéle pozítří. Najednou na ni dolehlo nebezpečí, které číhá venku. Nemají tušení, co momentálně dělá Chad Krugman ani kde je. Navíc nesměli zapomenout na medvěda, ačkoli se domnívala, že se od jeho území dost vzdálili. O Chadovi nic takového říct nemohla, snad jen že je nečekaně nebezpečný. Pokusil se hned tu první noc sejít z hor, nebo si někde našel úkryt a čekal, dokud nepřejde bouřka? Dokonce se mohl vrátit do tábora a zabít medvěda. To se jí nezdálo pravděpodobné, protože neslyšela výstřely. To by si nejdříve musel dojít do stanu pro pušku. Samozřejmě mohlo výstřel přehlušit hřmění, ale to už by byla příliš velká shoda náhod.

Nedají svůj život všanc. Mohl udělat totéž co oni, někde přečkat bouřku a vyrazit dolů, až když se konečně vyčasilo. Jestli mu neutekli všichni její koně, tak se poveze a bude mnohem rychlejší než oni. Zamíří Chad dál na jih, nebo se pokusí vydat stejnou cestou, kterou přijeli nahoru? V tom případě by narazil na hodně překážek. Angie tuhle lokalitu znala, věděla o všech potocích, které bude třeba překročit. Cestou nahoru působily neškodně, zato teď z nich bude běsnící živel. Pokud je Chad chytrý, vyhne se vodě. Sázela však na to, že je nezkušený a dost možná si vůbec neuvědomí, jakou sílu teď vodní proud má.

Nedalo se s jistotou předvídat, jak se zachová. Nejspíš to zjistí, až se dostanou k Lattimorovi. Jestliže bude Chad rychlejší, tak se co nejrychleji vypaří, a jim nezbyde než oznámit na policii, co se stalo.

A co dál? Pak se každý vrátí, kam patří?

„Už jsi hotová?“ zavolal Dare zezdola a vytrhl ji ze zamyšlení.

„Ano, můžeš zpátky.“

Vzápětí byl nahoře. Závěs nechal zatažený, aby jim v noci nebyla zima. V jeho přítomnosti se prostor zdál ještě menší. Rozepnul si flanelovou košili, sundal ji, pak si přetáhl tričko přes hlavu a odhodil je stranou. Světlo lampy se odráželo od jeho kůže. Angie polkla. Ten chlap s ní dělá strašné věci!

„Nebude ti bez košile zima?“

V modrých očích se zablýsklo. „Když se ke mně budeš tisknout tím svým prvotřídním zadkem, tak těžko.“

Potěšilo ji, že její zadek považuje za prvotřídní, ač to bylo absurdní. Nikdy o něm moc nepřemýšlela na rozdíl od malých prsou, jež měla neustále před očima. Todd se nikdy nezmínil, že by se mu její zadek líbil. Neodpustil si obvyklé komentáře, jaké se od mužů očekávají, když má partnerka malé poprsí – jako že co je malé, to je hezké a podobné nesmysly. Nepůsobilo to zrovna přesvědčivě, zvlášť když si všimla, že očumuje ženy s většími ňadry. Todd nebyl sukničkář, z nevěry ho nepodezírala, přesto ji trápilo, že ho nejspíš zas tak nepřitahuje.

Zadívala se na Darea. „Takže ty jsi dolňák!“

Ušklíbl se. „Co mě prozradilo? Těch tisíc poznámek o tvým zadečku, co jsem utrousil za poslední dva dny?“

„Chlapi jsou většinou horňáci, vysazení na prsa. Prostě mě to překvapilo.“

„Mně se tvoje prsa líbí, jsou pěkný. Ale tvůj zadek, to je prostě umělecké dílo.“ Posadil se na matraci a rozvázal si tkaničky. Zul si boty, vypnul topení a zhasl lampu. Uložil se vedle ní. Znovu ucítila jeho rty na své šíji, pak ji objal kolem pasu a těsně přitáhl k sobě.

„Dobrou noc,“ řekl tiše.

„Dobrou noc,“ odpověděla, položila ruku na jeho paži a zavřela oči. Obávala se však, že hned tak neusne, protože myšlenky se jí nezadržitelně stáčely velmi nežádoucím směrem.

Také Dare hned nezabral. Byl uvolněný, ale nespal. Vytušila, že čeká na její rozhodnutí, ale netlačil na ni. Kdyby chtěla spát, beze slova by udělal totéž.

Myslela na to, že jestli se dokáže obout, odejdou odsud. Okolnosti se změní. Do hry znovu vstoupí vnější svět.

Opravdu se musí složitě rozmýšlet, nebo stačí důvěřovat rozhodnutí, které už učinila?

Lákalo ji to pokušení, fyzické i citové. Už teď do něj byla napůl zamilovaná. Tenhle poslední krok nechtěla udělat, dokud nebude připravená přijmout všechno, co by láska k takovému člověku mohla obnášet. Rozhodně by to nebyla procházka růžovou zahradou. Vztah s Darem sliboval četná úskalí, s někým jako on nebude nic jednoduché, ale ani ona není usměvavé sluníčko. Těžko by od něho mohla očekávat něco, co sama nemůže nabídnout. Přesto se dá všechno řešit a nesejde na tom, jestli má jít o dočasný nebo trvalý vztah. Zbývá jen udělat ten krok.

O čem vlastně přemýšlí? Jestli důvěřuje jemu, nebo sobě? Nejspíš sobě. Potřebovala uvěřit, že si ve správnou chvíli vybrala správného chlapa. Todd neprovedl nic strašlivého, v tom měl Dare pravdu. Pokud by ho skutečně milovala, tak by ho kopla do holeně, ale nakonec by mu odpustila, i když nepochopil, že jí na tom záleží. Kdyby ji Todd opravdu miloval, dodržel by slovo. Pravděpodobně mezi nimi šlo jen o krátké vzplanutí. Stejně už se nedozví, jestli a jak dlouho by jim manželství vydrželo.

Teď je tu Dare, který se ji vydal hledat uprostřed strašné bouřky, nesl ji na zádech celé kilometry a pak se o ni staral tak, jak by nikdy nečekala. Udělal něco, co nedokázali ani její přátelé: postavil se na její stranu. Věřil jejímu úsudku, přestože ona sama mu nevěřila.

Otevřela oči a hleděla do tmy, již rušilo jen slabé světlo hvězd, které dovnitř pronikalo oknem. Věci se mění, čas plyne. Najednou cítila, že jestli hned teď nechytí život za pačesy, už k tomu možná nebude mít příležitost.

Mohla by se od všeho distancovat a zbytečně neriskovat. Zdálo se jí však, že nepodstoupit riziko a nedůvěřovat Dareovi ani sobě by byla mnohem větší chyba než to zkusit, i kdyby to nakonec nevyšlo. Třeba se to nepovede, ale aspoň bude mít šanci zjistit, jaké to je milovat ho. Jestli ji Dare nebude milovat tolik, aby od ní chtěl víc, tak jeho chyba, ne její.

Přetočila se k němu dřív, než ztratí odvahu. Chytila ho kolem krku a políbila.

Slova nebyla zapotřebí, stačily doteky, touha a potřeba. Vzal ji za zátylek a prsty jí zabořil do vlasů. Převzal iniciativu. Naplnila ji jeho horká chuť a probudila v ní hlad, který potřebovala nasytit.

Leželi v úplné tmě a zdálo se, že není kam spěchat. Líbali se, dotýkali, navzájem prozkoumávali. Angie se nechala pohltit magnetismem té chvíle. Hladil ji, klouzal rukama po jejím těle, ona na oplátku hladila jeho. Rozdíly mezi jejím a jeho tělem ji vzrušovaly: svalnatá ramena, pevná prsa a břicho, silná záda. Postupně jeden druhého svlékli. Její košile padla jako první. Ležela vedle něj s obnaženými ňadry. Bradavky jí tvrdly a bolely jen z doteků jeho horké kůže, brzy přidal ústa a prsty.

Po chvíli si rozepnul zip, stáhl džíny i spodní prádlo najednou a odkopl je stranou. Dychtivě se po něm natáhla a zjistila, že má penis tvrdý jako kámen a větší, než čekala. Jednou rukou uchopila jeho těžká varlata, druhou začala penis pomalu třít. Z úst mu vyšel sten.

Téměř vzápětí ji zarazil. „Ne, takhle to dělat nebudeme.“

Usmála se, protože měl hlas zastřený rozkoší. „Ne? Opravdu to nechceš?“

„Možná příště, ale teď ne.“

„Proč?“ Opravdu to řekla tak sexy tónem? Pomalu mu olízla bradavku. „Zdá se mi, že se ti to líbí.“

„Zatraceně líbí, právě proto. Mám moc krátkou zápalnou šňůru.“ Obratně ji položil na záda, přidržel jí ruce nad hlavou a olizováním, sáním a foukáním začal rozdmýchávat žár, který v ní sílil.

Měla ráda ten pocit, to očekávání, blízkost, vzrušení. Ještě nezažila vyvrcholení během předehry a měla pocit, že jí uniká něco pravděpodobně skvělého, aspoň podle toho jak to popisovaly její kamarádky. Když se rozešla s Toddem, o žádný další vztah nestála, zvlášť ne jen kvůli sexu. Postupně ji chuť na něj vesměs přešla. I to ji trápilo. Copak se veškerá romantika, kterou v sobě měla, někam vypařila?

Čím víc se jí Dare dotýkal, tím si byla jistější odpovědí. Ne.

Stáhl z ní spodky a už leželi nazí a líbali se tak, jako by i sebemenší vzdálenost mezi nimi byla nepřípustná. Líbat se s ním jí připadalo krásné, líbilo se jí všechno – chuť, pevnost jeho rtů, horký dech. Začal jí laskat ňadra a ona vydala přidušený sten, když ji na citlivé kůži zaškrábalo jeho strniště.

Vložil jí ruku mezi nohy, našel klitoris a začal ho jemně třít a obkružovat. Angie však cítila, že potřebuje víc, že chce zaplnit prázdno, které v sobě má. Roztáhla nohy, prohnula se v zádech. Všechno se v ní napínalo a zoufale toužilo po uvolnění.

„Chci vidět, jak se uděláš,“ řekl, natáhl se a rozsvítil lampu.

Instinktivně zavřela oči a zašmátrala po spacím pytli. Dare byl vzápětí u ní, zakryl ji svým tělem, sáhl jí mezi nohy a pak navedl penis do toho nejslastnějšího místa.

Nepronikl do ní hned. Jen se pomalu pohupoval a vždy se do ní ponořil jen na kousek, vzápětí vyklouzl ven. Tajila dech, zarývala mu prsty do ramen, ale i když se držela jako o život, nedokázala se přestat svíjet a nadzvedávat, hledat víc a vyrážet v ústrety.

„Ještě?“ Jediné ochraptělé slovo. Ve tváři měl rysy muže, který se nemilosrdně ovládá.

Nedokázala odpovědět, něco ze sebe vypravit. Zahákla mu levou nohu kolem pasu a nadzvedla se ve snaze dostat ho do sebe co nejvíc. Když konečně zajel hluboko dovnitř, byl to nádherný a naprosto odzbrojující pocit. Vyhrkly jí slzy.

Zprudka oddechoval a vpíjel se do ní očima, které připomínaly dva modré plameny. „Teď,“ řekl, vsunul jí dlaň pod hýždě a nadzvedl ji. Popadl nějaký hadr, snad svoje džíny nebo spacák, a vsunul jej pod ni, aby si ji podložil. Pak ji chytil za ramena a začal přirážet, pomalu a pravidelně, ze začátku mělce, posléze hluboko a tvrdě. Zajíkla se, když se z ní vynořil ven a znovu začal s pomalým rytmem. Pak tvrdě a hluboko. Pomalu a pravidelně. Znovu a znovu, měnil rytmus a její rozkoš s každým okamžikem sílila, až připomínala fyzická muka. Slyšela, jak jí z hrdla vycházejí hlasité vzdechy, ale bylo jí to jedno, všechno bylo jedno, už šlo jen o vyvrcholení, které cítila na dosah.

Potřebovala ho, konečně slastné uvolnění z rozkoše tak silné, že hraničila s nesnesitelnou trýzní – a náhle bylo tu. Z hrdla se jí vydral výkřik, každý sval v jejím těle jako by se obemkl kolem jeho penisu, který se nepřestával pohybovat. A pak se blížil k vrcholu i Dare, prudce do ní narážel a sténal, zatínal zuby. Nakonec se otřásl a sesunul se na ni. Zůstal bez hnutí ležet a drtil ji svou vahou.

Dlouho se žádný z nich nepohnul. Studený vzduch byl na horké kůži příjemný. Angie měla pocit, že jí kosti i svaly změkly na kaši a mozek odmítal fungovat. Zmohla se jen na dýchání. Vzápětí ji přepadla dřímota, pokud se tak dá nazvat pád přes okraj útesu. Probrala se, teprve když něco zamumlal. Stejně mu nerozuměla.

Olízla si suché rty. „Cože?“

Dare se trochu vzchopil a nadzvedl se na lokti. Oči měl napůl přivřené, ve tváři výraz naprosté spokojenosti. „Řekl jsem, že je to vážné. My.“ Vzal jí tvář do dlaní a políbil na rty. „Miluju tě. Hned od začátku. A myslím, že ty mě taky. Stačí o sobě přestat pochybovat a řídit se tím, co cítíš.“

Začala v ní narůstat panika, chtěla to popřít, ale na poslední chvíli se zarazila. Musí s tou zbabělostí přestat. Když se jí Dare dokázal vyznat, měla by mít aspoň tolik odvahy a cti, aby mu řekla pravdu. „Já si to taky myslím,“ vypravila ze sebe nakonec, i když jí srdce bušilo jako zvon. Jakmile to vyslovila, ucítila nezměrnou úlevu. Najednou jí bylo lehko, nejspíš se zbavila břemene, o němž dosud neměla tušení.

„Cos říkala?“ Zadíval se na ni. „Neslyšel jsem tě.“

Samozřejmě že ji slyšel, pokud neohluchl během posledních pěti vteřin. Dlaně položila na jeho ruce a pohlédla mu do očí. „Ale slyšel. Napadlo mě, jestli je možné někoho milovat po tak krátké době. A totéž platí pro tebe.“

„Dva roky ti připadají jako krátká doba?“

„Nemůžeš milovat někoho, koho neznáš,“ namítla.

„Poznal jsem, že jsi ta pravá. Přiváděla jsi mě do varu pokaždý, když ses na mě podívala jako na něco nechutného, do čeho jsi právě šlápla. Nabídka, že koupím tvůj dům, měla být poslední pokus nějak to s tebou urovnat. Už mě nenapadalo, jak jinak tě tu udržet.“

Mlčela a myslela na to, že kdyby jí to navrhl za jiných okolností, nejspíš by ho vůbec neposlouchala. Vzala by peníze, práskla do bot a začala někde jinde, nejspíš blízko Missouly. Kdyby nezasáhla vyšší moc a nepřidělila jim několik společných dnů, nechala by si to proklouznout mezi prsty. A najednou pochopila, co vlastně cítí, už dokázala ten pocit ulehčení nazvat. Zažívala štěstí.

Jemně ji políbil. Ten velký drsný chlap se k ní choval něžně od chvíle, kdy ji našel na svahu uprostřed lijáku. Hodně kvůli ní riskoval. Mohla by s jeho měknoucím penisem uvnitř sebe ležet až do rána. Líbilo se jí to propojení. Nakonec se s povzdechem vyprostil a posadil se. Bylo třeba vyřešit praktické záležitosti. Umyli se, Dare zhasl lampu a přivinuli se k sobě pod spacákem. Tentokrát zůstali nazí. Angie mu položila hlavu na rameno a dala si přes něj ruku.

Usmála se do tmy. „Ty máš vážně kouzelný penis,“ škádlila ho.

„Žádná kouzla, stačí ideální úhel a sebeovládání, lásko. Ale jestli chceš, klidně si mysli, že umím kouzlit.“

Dvacátá sedmá kapitola

Přišlo jasné a studené svítání. Angie probudilo slunce, které se dralo dovnitř mezi okraji závěsu. Bylo jí teplo a cítila se uvolněná. Spali, pak se probudili, znovu se pomilovali a opět usnuli. Někdy během noci se otočila na bok a Dare se k ní přitulil jako uplynulé dvě noci, jako by ji obalil teplem a bezpečím. Přestože zůstali nazí a bylo chladno, cítila se po skvělém sexu báječně a byla tak uvolněná a unavená, že spala jako nemluvně.

Dare s ní byl zvláštně sladěný. Sotva se probrala, také byl vzhůru, přitom se ani nepohnula, aby ho nerušila. Rytmus jeho dechu se změnil. Tentokrát jí nepoložil ruku na břicho, ale na ňadra. Pohnul palcem, zlehka přejel přes bradavku a vyslal jí do těla gejzír jisker.

„Je příjemné probouzet se vedle tebe,“ řekl ochraptěle. Cítila jeho erekci. „Nechceš naplnit jednu z mých představ?“

„Ne, potřebuju čurat a dát si kafe.“ Otočila se k němu. „Tvoje představy můžou počkat.“

Studoval její rozhodný výraz. „Ty nejsi zrovna ranní ptáče.“ Očividně šlo jen o řečnickou otázku. „Jestli budeš dávat záchodu a kafi přednost před sexem, tak tuhle konkrétní představu asi nenaplním nikdy.“

„Jestli musí přijít sex před tím, než uděláme cokoli jiného, tak ne.“ Ale usmívala se, protože to řekl tak, jako by čekal, že se vedle ní bude probouzet… Napořád? Tak to řekl.

„Napořád“ je hodně silné slovo. Raději o tom zatím moc nepřemýšlela. Jsou spolu tak, jak si to nedokázala ani představit, a to zatím stačí. Až se vrátí do skutečného světa, pak bude spousta času přemítat o tom co dál.

Momentálně byly na řadě mnohem naléhavější věci, například je úplně nahá. Bez ohledu na to, co dělali v noci, se cítila nesvá a nechtělo se jí vylézt zpod spacáku a oblékat se před ním.

Zatímco uvažovala jak to zaonačit, Dare jednoduše odhodil spacák stranou a vstal. Vyjekla, popadla cíp a rychle se přikryla, nejen kvůli cudnosti. V noci se hodně ochladilo, a když ucítila studený vzduch na těle, usoudila, že by se mohla obléknout pod spacákem. „Copak ti není zima?“

„Je chladno,“ souhlasil, natáhl si spodní prádlo a džíny. Když si navlékl tričko a přes ně flanelovou košili, zapnul topení. „Musíš se hodně rychle oblíknout a pak jít uvařit kafe. Čím rychlejší budeš, tím dřív si ho dáme.“

„Kde mám košili?“ Nakonec ji našla zmuchlanou pod závěsem. Rychle si ji oblékla, teprve pak vylezla zpod spacáku, aby si vzala ostatní věci. Dare otevřel tři láhve vody, nalil je do kávovaru a Angie odměřila kávu do sítka. Zatímco se vařila káva a voda na ovesnou kaši, snesl ji po žebříku dolů. Bylo to rychlejší než čekat, jestli si dokáže na pravou nohu obout ponožku a botu.

Venku všechno pokryla námraza, na slunci se leskla jako diamanty. Voda zamrzla. Z úst jí vycházela pára i na toaletě, o důvod víc vyřídit to co nejrychleji. Bosé nohy ji zábly. Obloha byla jasná, nikde ani mráček, tím pádem by mohlo být přes den snesitelně. Vůbec si nedokázala vybavit, jestli měl po bouřce přijít mráz nebo jen chladné počasí. Pokud by Dare vyrazil sám, pravděpodobně by se do večera dostal k Rayovi, ale kvůli jejímu kotníku budou muset zvolit pomalejší tempo a dost možná jim nezbude než přečkat noc někde venku. K tomu budou potřebovat jídlo, vodu, spacák… V duchu už začala s přípravami.

Dare ji vynesl nahoru a Angie doufala, že tentokrát je to naposledy. Usedla na matraci a rozvázala si obinadlo. Káva se ještě neuvařila, tak se rozhodla, že mezitím zjistí, jak je na tom kotník.

Kriticky prozkoumala chodidlo a nárt. Podlitina nabrala zelený a žlutý odstín, ale otok z větší části opadl. Prsty měla v pořádku. Usoudila, že si už může navléknout ponožku. Netušila, jestli dokáže dostat nohu do boty.

Začala si natahovat tlustou ponožku. Přes kotník ji dostala bez problémů. První část vyřešena.

Dare se posadil naproti ní, jemně si dal její nohu do klína, sroloval ponožku a pak vzal do ruky obinadlo. „Budeš ho potřebovat, aby měla noha nějakou oporu. Zavážu ti to tak, abys to kolem kotníku neměla moc utažené.“ Když byl hotový, natáhl se pro botu a mlčky ji Angie podal.

Opatrně si ji nazouvala a snažila se přitom nepohybovat nohou, ale pohorkou. Když už to dál nešlo, zaťala zuby a trochu nohou pohnula. Vzápětí vklouzlo chodidlo dovnitř.

„Úspěch!“ oddechla si. „Aspoň částečný.“ Teď už si byla jistá, že to půjde, jen potřebuje pevnou hůl, o kterou by se mohla opírat. Nevěděla však, jestli v obtížném a kluzkém terénu zvládne cestu z kopce.

„Chceš zkusit chůzi, nebo si dáš napřed kafe?“

„Kafe,“ odtušila bez váhání.

„Dokonce i chození musí počkat až po kafi?“

„To si piš, kovboji.“

Posilněná dvěma hrnky kávy a miskou ovesné kaše se konečně cítila připravená. „Tak fajn, zjistíme, jak to vypadá.“

Dare vstal a podal jí ruce. Bez váhání se jich chytila a on ji zvedl na nohy. Stála na levé, dokud se pořádně nenarovnala, pak přenesla váhu na obě dvě. Pustila se Darea, udělala krok, po něm druhý. Kotník bolel, kulhala, ale rozhodně to bylo mnohem lepší než včerejší belhání. Přidala pár dalších kroků a cítila, že se kloub rozhýbal. „Je to dokonce lepší, než jsem čekala,“ poznamenala.

„Cestou dolů tě to bude bolet.“

„Já vím, ale to bychom tu museli tvrdnout další den, a to už nechci.“ Dosud nemohli nic dělat, ale teď se konečně vyčasilo a Angie je schopná chůze. Čím déle by otáleli, tím by se zvyšovala Chadova šance na útěk. To by si neodpustila. Nechtěla, aby Dare šel sám, a nechtěla zůstat sama ve srubu, a tak jí nezbývalo než jít s ním. Snad to nějak zvládne.

Když už se jednou rozhodla, nemělo smysl odchod odkládat. Pustili se do příprav na cestu. Dare uklidil lampu a vařič do bedny, zavázal pytel s odpadky, aby ho mohli vzít s sebou, a nachystal nějaké potraviny. „Budeš potřebovat hůl,“ konstatoval a vytáhl z bedny sekyrku. „Sbal věci pro případ, že budeme spát venku, já ti zatím nějakou udělám.“

Odešel a Angie vyprázdnila své sedlové brašny a prozkoumala obsah. Pak začala balit nezbytné věci: jídlo, vodu, křesadlo na rozdělání ohně, pytle na odpadky, které se dají v případě nutnosti použít místo celty, spacák, jenž co nejtěsněji svinula a stáhla gumičkami.

Otevřela krabičku s nábojnicemi a nabila si pušku. Ostatní vrátila do sedlových brašen. Teplá bunda už naštěstí uschla. Vezme si tepláky, v tom by jí mělo být dost teplo, i kdyby museli zůstat přes noc venku. Navíc si můžou rozdělat oheň, budou mít spacák a jeden druhého.

Dare se vrátil s větví asi metr a půl dlouhou a tlustou pět centimetrů. Osekal kratší větvičky a z té horní nechal pahýl, aby posloužila jako přirozený úchyt pro ruku. „Vyzkoušej si ji,“ vybídl Angie. Vzala hůl a zkusila se projít. Byla bytelná, ne moc těžká a dlouhá tak akorát. Spokojený se svou prací vytáhl z bedny černou elektrikářskou pásku a omotal s ní hůl v místě, kde ji bude Angie držet, aby si o kůru neodřela kůži.

„Proč tu máš pásku, když tu není elektrika?“ zeptala se ze zvědavosti.

„Snadno přilne úplně ke všemu a nikdy nevíš, kdy ji budeš potřebovat. Už jsem s její pomocí udělal dlahu z větví ke zlomené noze, opravil hadici od radiátoru, prostě kdeco. Není to dokonalé řešení, ale mně většinou stačí.“ Zatímco mluvil, zkušeně nabíjel pušku. „Nevíme, co se stalo s Krugmanem nebo kde je. Mohl by být někde před námi, pokud se neutopil v některé řece, ale těžko říct. Nezkušený člověk by nejspíš vyrazil rovnou dolů. Nepočítám, že na něj někde narazíme, přesto bude lepší dávat pozor. Máš všechno?“

„Kromě toho co je dole.“

Nezačal vyjmenovávat jednotlivé položky a kontrolovat, jestli vše řádně zabalila, jen přikývl, těžké sedlové brašny si hodil přes rameno a slezl po žebříku dolů. Uvědomila si, že jí důvěřuje. Sevřelo se jí hrdlo. Samozřejmě věděla, co dělá, ale považovala za důležité, že to tak bere i Dare. Kotník měla přece jen ztuhlý. Našlapovala opatrně, držela se pevně žebříku a dolů slezla bez problémů. Sbalila si náhradní tepláky a vzala obě pláštěnky. Poté opustili srub, který jim poslední dva dny poskytoval útočiště. Vyšli ven do studeného jasného rána.

*

Chad vystrčil hlavu ze stanu a zamžikal v jasném slunečním světle. Včera konečně přestal ten pitomý déšť, ale až odpoledne, takže na cestu dolů už bylo pozdě. Strávil v tom zatraceném stanu další noc. Měl pocit, že jestli bude ještě chvíli poslouchat bušení dešťových kapek na stanovou plachtu, téměř jistě se zblázní. Někoho lov a táboření doopravdy baví, ale to jsou samí idioti. Loni tu byl jen kvůli svému klientovi, protože na něho potřeboval zapůsobit. Celou výpravu však trpěl.

Loňskou zkušenost chtěl využít na potenciální vyřešení problému s Davisem, a taky se na to pořádně připravil. Jenže Davis si všiml, že něco není v pořádku, dříve než předpokládal. Pokud by nedošlo k nenadálému zvratu, což nemohl předvídat, a kdyby Angie nenašla tělo a netrvala na tom, že to musí ihned ohlásit, šlo by všechno podle plánu.

Po krušném prvním dni, kdy se mu nepodařilo sejít z hor, si přestal odpírat tolik potřebný spánek. V táboře se medvěd neobjevil, stejně jako Angie. Bál se zbytečně a vyplýtval spoustu energie. Takže se zařídil jinak. Když byl unavený, spal, když měl hlad, jedl, když měl žízeň, pil. Nudil se k smrti, nic horšího.

Byl v teple, v suchu, najedený – sice ne dobře, ale nehladověl. Ty piliny, co žvýkal, sloužily tak nanejvýš k přežití. Vzpomněl si na potraviny zavěšené vysoko mezi stromy v kuchyňské části tábora, ale usoudil, že jestli je medvěd někde nablízku, tak se nejspíš bude držet poblíž toho, co zbylo z Davise. Strach z medvěda zvítězil nad dobrou večeří. Jednou mu to stačilo.

Ze stanu vycházel, jen když nebylo zbytí a aby se postaral o koně. Nebyl milovník zvířat, potřeboval však, aby byl kůň v dobrém stavu a zvládl cestu dolů. Kdyby se zvířeti něco stalo, musel by po svých, nebo se vrátit tam, kde nechal ostatní koně, a doufat, že tam ještě pořád jsou. Přišlo mu jednodušší postarat se o toho jednoho.

Obcházel stan a zkoušel, jaká je půda. Zem pokryla námraza, takže to ještě víc klouzalo. A ta zima! Neměl chuť brodit se zmrzlým bahnem, ale nic jiného mu nezbývalo. Doufal, že se během dne oteplí. Kdyby si to mohl dovolit, raději by počkal v táboře, až voda z přívalového deště opadne. Jenže taková možnost byla vyloučená. Pokud je Angie naživu, dnes určitě vyrazila na cestu, protože už neprší. Pakliže se dolů dostane dřív než on, nastane katastrofa.

Zavřel oči a v duchu si vybavil mapu, kterou před výpravou studoval celé hodiny. Kdyby tušil, že se všechno zkomplikuje, vzal by si ji s sebou a taky navigaci. Takovou smůlu nečekal a navíc nechtěl v Davisovi vzbudit podezření. Což se mu těžce nevyplatilo.

Naštěstí mu zůstala skvělá paměť a vynikající pozorovatelské schopnosti. A navíc dokonalé mimikry. Nikdo ho z nadprůměrnosti nepodezíral, a to hodlal využít.

Představil si v duchu mapu a v ní cestu, po níž už jednou šel. Prohlédl si okolí na východ, západ, sever i jih. Musí se vyhnout potokům, které se mezitím rozvodnily. Má před sebou hodně náročný sestup do údolí.

Rozhodl se, že nejlepší bude zamířit na jih. Podle toho co si zapamatoval, byla krajina dál na jih schůdnější. Nesmí však zajít příliš daleko, aby neminul Lattimorův ranč a nemusel se vracet, což by ho stálo drahocenný čas. Usoudil tedy, že ujede pár kilometrů na jih a pak to zkusí vzít na východ. Když to nepůjde, posune se o kus jižněji a vyzkouší to znovu.

Musí počítat i s neznámými překážkami, ale to není tak jednoduché. Když člověk o něčem neví dopředu, těžko si může připravit nouzové řešení. Na jaké komplikace by tak mohl narazit? Možná na Angie, oba půjdou stejným směrem, tudíž ji dost pravděpodobně někde potká. Na ni se připravit dokáže.

Co dál by mu ještě mohlo znesnadnit útěk? Mohl by narazit na lidi z jiných táborů, průvodce a lovce, které v horách uvěznilo počasí. Ne že by zrovna tyhle hory byly vyhledávanou Mekkou turistů, ale i tuhle možnost je třeba vzít v úvahu. Věděl, že v okolí působí další průvodci, navíc si nějací lovci mohli pronajmout tábořiště a vyrazit bez průvodce.

Ti ovšem neměli tušení, co se stalo, a tak by se o něho nezajímali. Leda by Angie byla rychlejší. To by pak musel zlikvidovat všechny. Určitě nebudou čekat, že začne hned střílet, tím pádem bude ve výhodě. Pokud nebude moment překvapení stačit, radši se nechá zastřelit. Nevzdá se po tom všem, čím musel projít, aby se dostal až sem. Rozhodně nebude kapitulovat.

Z celého srdce doufal, že Angie Powellová je mrtvá. Pravděpodobnost padesát na padesát. Mohlo ji skolit lecco: podchlazení, ten zatracený medvěd, mohla spadnout z útesu, utopit se v přívalové vodě. Nezáleželo mu na tom, jak skonala, hlavně že by ji měl z krku.

Upřímně se modlil, aby byla mrtvá, ale také byl připravený na to, že přežila.

V žádném případě se nesmí nechat chytit. Ve vězení by nevydržel ani týden. I kdyby zůstal naživu, což bylo nepravděpodobné, protože Davisovi šéfové mají své lidi všude, dokonce i v kriminále, nevydržel by ztrátu svobody a zacházení ostatních muklů. Dobře věděl, jak na lidi působí. Vypadá jako naprostý slaboch, a tak by představoval neodolatelné lákadlo. To by radši zemřel.

Ta myšlenka ho poháněla. Zkontroloval pušku a pistoli, nacpal si do kapes další müsli tyčinky, obul si boty a pevně je zavázal. Vzal si tlustou bundu, rukavice, pláštěnku a vodu. Chvíli zvažoval, jestli by měl přibrat také vak s ostatními věcmi. Možná by ty zásoby zužitkoval, ale všechno nepodstatné by ho zbytečně zatěžovalo a zpomalovalo. Když nechá vak v táboře, případní pronásledovatelé si budou myslet, že se pohybuje někde v okolí. Nakonec se rozhodl zavazadlo obětovat. Bylo třeba rychle jednat.

S myšlenkami na cestu zamířil k ohradě. Půda byla podmáčená, rozblácená, proto našlapoval opatrně. Kůň se neklidně ošíval a koulel očima. Chad se zastavil. Naskočila mu husí kůže, když si vzpomněl, jak koně reagovali poté, co se v táboře objevil medvěd. S puškou v ruce se rozhlédl, ale nic neviděl ani neslyšel. Po několika minutách pokrčil rameny a pušku odložil stranou. Možná je ten zatracený kůň jenom unavený.

Osedlal ho a tiše na něj mluvil, aby ho uklidnil. Také Chad byl trochu vzrušený, když měl to utrpení už za sebou. Jen pár hodin – samozřejmě záleží na tom, v jakém stavu bude terén a jak velkou oklikou se bude muset dát – a bude volný.

Zašel příliš daleko, než aby se spokojil s čímkoli jiným.

Nasedl a otočil ryzáka na jih. Vál mírný vítr a svítilo slunce. Kůň zrovna nepřekypoval nadšením, ale půda byla přece jen schůdnější než přede dvěma dny, tak se po chvíli uklidnil. Chadovi se zlepšila nálada. Už jen skutečnost, že konečně může něco podniknout, mu dodala novou energii.

Za půl hodiny narazil medvěd na jeho pachovou stopu.

Dvacátá osmá kapitola

„Jak to jde?“ zeptal se Dare zhruba po hodině cesty. Moc toho nenamluvili, museli se soustředit na to, kam šlapou. Půda byla měkká, s tenkou vrstvou ledu na povrchu. Jeden špatný krok jako tu noc, když utíkala, a mohlo by dojít na nejhorší.

„Dobře. Bota mi dost pomáhá.“ Utáhla si tkaničky hodně pevně, aby kotník co nejvíc zafixovala.

„Bolí to?“

„Trochu, ale dá se to vydržet.“

Dare postupoval pomalu a v duchu hodnotil, jak daleko se už dostali a kolik ji to ve skutečnosti stálo sil. Angie šla a nijak se nesnažila kulhání maskovat. V opačném případě by měl starosti. Byla vděčná za hůl, o kterou se opírala. Díky ní nemusela tak zatěžovat poraněný kotník. Zítra ji nejspíš bude bolet celá paže a rameno, ale co se dá dělat.

Ideální by bylo sedět na pohovce nebo v křesle s polštářem pod nohama a ledovým obkladem na kotníku, jenže o tom si mohla nechat leda tak zdát. Kdyby šli po rovině, nebylo by to tak namáhavé, ale součástí okliky, kterou zvolili, bylo neustálé klesání a stoupání. Dare se snažil vybrat co nejšetrnější cestu, ale museli udržovat daný směr.

Hory nebyly porostlé lesy všude. Některá místa byla hustě zalesněná, vystřídaly je palouky, které na první pohled slibovaly snadnou chůzi, ale byly tak kamenité, že museli ještě více zpomalit. Jednu chvíli je překvapil neschůdný terén, kde nebylo kam šlápnout. Dare se zastavil a zvedl ruku. „Počkej tady.“ Odložil pušku a sedlové brašny, vrátil se k ní a vzal ji kolem pasu. Bez viditelné námahy ji zvedl a přes zrádné místo ji přenesl na pevnější půdu.

Nepřemýšlela o tom, prostě se ho chytila kolem krku a políbila ho. Byl tak velký a silný, připadala si vedle něj víc žensky než kdykoli předtím a cítila se… opatrovaná. Bez váhání ji objal a polibek hladově opětoval. Dával si načas, jako by měli celý den, jako by z ní chtěl tady a teď strhat všechno oblečení a vzít si ji. Nebyla si jistá, jestli by se zmohla na protest. Znala jeho chuť, doteky a vůni, zvuky, které vydával při vyvrcholení. Její tělo na něj reagovalo, jako by mělo vlastní vůli.

Napřímil hlavu, přimhouřil oči a utrousil: „Ne že bych si stěžoval, ale tohle bylo za co?“

„Za to, že se ke mně chováš, jako když ti na mně záleží,“ odpověděla popravdě.

Zvedl ji do vzduchu. „Záleží mi na tobě. Zatraceně moc mi na tobě záleží,“ ujistil ji vážně.

Chytil ji pevně a přitiskl si ji na vyboulený rozkrok. „Buď okamžitě přestaneme, nebo za chvíli na vlastní kůži poznáš, jaká je zima.“

„Jen si nemysli, ty půjdeš taky donaha,“ opáčila rozpustile. Pak vzdychla. „Asi bychom přece jen měli pokračovat v cestě. Mrzí mě, že jsem tak pomalá. K Rayovi do tmy nedorazíme.“

„Tak nedorazíme, nic se neděje,“ prohlásil nevzrušeně.

Přesto jí vadilo, že zdržuje. Svižným tempem by za čtvrt hodiny ušli zhruba kilometr a půl. Nepochybovala, že Dare by se při takové rychlosti ani nezapotil. Takhle zdolali sotva půl kilometru za čtvrt hodiny, možná ani to ne. Když nepočítala zastávky na odpočinek nebo jídlo, znamenalo to sotva dva kilometry za hodinu. Kdyby šel Dare sám, trvala by mu cesta dolů čtyři až pět hodin, s ní to vypadalo na osm až deset, a to bez zastávek. V některých úsecích zvládala rychlejší tempo, ale celkově se tím výsledek příliš neměnil, navíc je čekala cesta oklikou, což znamenalo ještě větší zdržení.

Pokračovali dál. Angie byla odhodlaná nezdržovat víc, než je nutné, a tak dělala totéž jako tu hroznou noc, když se plazila dolů ze svahu: nemyslela na čas ani vzdálenost, soustředila se jen na pohyb, na rytmus krok – hůl – krok.

Kdyby to šlo, Dare by ji nesl celou cestu. Netušila, jaký je na ni pohled. V těch velkých tmavých očích se zračil soustředěný výraz a zároveň vypadala tak nepřítomně, že by nejspíš ani neslyšela, kdyby na ni promluvil. Nechtěla zastavovat, odmítala se vzdát.

Právě díky železnému odhodlání zdolala svah i s poraněnou nohou za průtrže mračen a bouřky, a také proto, že dokázala z hlavy všechno vymazat a myslet jen na to, co musí udělat. Tentokrát se aspoň nemusí plazit. Pokračovala se zarputilostí, za jakou by se nemusel stydět ani ten nejzocelenější voják.

Srdce se mu rozbušilo, kdykoli se na ni jen podíval. Na světě existují miliony milých a obyčejných žen, do kterých se mohl zamilovat, ale on si vybral Angie, čestnou ženu se železnou vůlí. Když se hádali – a že to byly nějaké hádky – nikdy necouvla ani o milimetr, pokud byla přesvědčená, že má pravdu. Možná to s ní nebude vždycky lehké. Kruci, jasně že nebude! Už se nemohl dočkat.

Slovo „svatba“ by zatím ani nezašeptal, aby ji nevyplašil, dokud se nesžije s tím, že jsou pár. Pořád jí dělalo starosti, že by se měl stát jejím šéfem, z čehož vyplývalo, že si zatím nic jiného nepředstavila, pouze vztah zaměstnanecký místo ryze osobního, v němž by měla rozhodně navrch, prostě protože je žena.

Proč takhle uvažuje? Nemá se obecně za to, že se na vztahy a podobné věci soustředí právě ženské? Jednou udělala chybu, ale omyl v zárodku zlikvidovala. A pak si vyčítala, že nespolkla hrdost, nepředstírala, že se nic nestalo, a nezůstala s někým, kdo ji dost nemiloval. Jedno bylo zřejmé, to děvče nedělá nic polovičatě. Od té doby co se definitivně zbavila ženicha, který ji zklamal, se rozhodla nedělat kompromisy.

Nejspíš mu přeskočilo, že se do ní tak zbláznil, ale stalo se a vlastně z toho měl radost. Aspoň teď. Ještě před třemi dny se považoval za adepta na psychologické vyšetření. Pak přišla bouřlivá noc, a i když byla strašná, přinesla novou příležitost. Dare ji beze zbytku využil. Včera to bylo neuvěřitelné. Dokonale se k sobě hodili, fyzicky, povahově i založením. Jeden druhého uměli rozesmát. I když Angie někdy působila příliš vážně, všiml si, že se jí jindy rozzáří oči, výraz povolí a rty zvlní úsměv. Rty jako stvořené k líbání.

Raději na to přestal myslet, protože horská turistika spojená s erekcí není zrovna ideální stav.

Po dvou hodinách chůze vyhlásil odpočinek. Napili se vody. Ráno vyšli kolem deváté, tak to se k Lattimorovi do tmy nedostanou, ale nevadí. Oba mají s pobytem v přírodě zkušenosti a jsou na to připravení.

Angie se posadila na kámen a rozhlédla se po rozeklaných vrcholcích, které se rozprostíraly v dálce před nimi. Dare si přisedl a zadíval se stejným směrem. Dole se po levé straně klikatil rozvodněný potok, ale vepředu bylo vidět místo, kde se proud stáčí doprava. Budou se přes něj muset přebrodit. Slyšeli i na tu dálku hukot vody valící se kamenitým korytem.

Dare si v duchu představil mapu a vybíral cestu. Nechtěl sejít až dolů k potoku, protože by to znamenalo přelézat kameny, což by pro Angie bylo příliš náročné. Zbývalo jim držet se nahoře a kamenitému břehu se úplně vyhnout. Věděl o místě, kde by se potok snad dal přejít, ačkoli skutečný stav budou moct zhodnotit, až se k němu dostanou. Momentálně považoval za nejlepší pokračovat na jih, dokud nenarazí na cestu. Sice to bude delší, ale rozhodně bezpečnější.

Sper to ďas. Vůbec mu nevadilo strávit s Angie před návratem do skutečného světa další noc o samotě.

Chad postupoval pomalu. Myslel si, že zamíří na východ, ale rozvodněný potok ho nutil jít dál na jih. Nakonec se přece jen mohl vydat správným směrem, a sice dolů z hor, místo přes ně. Několikrát se mu přihodilo, že když byl zrovna spokojený s cestou, narazil na překážku, která ho přinutila změnit směr. Musel se vrátit a nepřístupná místa obcházet tak často, že ztratil přehled, jakou vzdálenost ve skutečnosti ujel. To se mu nelíbilo. Co když to k Lattimorovi nestihne do večera? Jestli bude muset spát venku, čeká ho zatraceně studená noc.

Rozum mu říkal, že se od původní cesty zas tolik neodchýlil. Každé zdržení mu připadá nekonečné, protože je zbytečně netrpělivý. Kůň příliš nespolupracoval, ale pořád postupovali rychleji, než kdyby šel pěšky. Angie zmiňovala, že od Lattimorova ranče je to do tábora nějakých šestnáct kilometrů, což nebylo zas tolik. Za pár hodin, nanejvýš za čtyři, by konečně mohl nasednout do auta a se vší slávou vyrazit na letiště. Kručelo mu v břiše, ale další müsli tyčinku už nechtěl, takový hlad zas neměl. Až bude mít tohle za sebou, v životě ji nevezme do pusy. Během přestupu v Kanadě si bude moct dopřát pořádné teplé jídlo.

Málem to viděl, málem cítil chuť svobody. Nové jméno, víc peněz než člověk dokáže utratit… A to všechno má na dosah ruky.

Navedl koně podél stromů, lemujících paseku, a rozhlížel se po krajině před sebou. Snažil se odhadnout, kde přesně je a kam má zamířit. Vtom ho něco upoutalo.

Už si tak zvykl, že kolem sebe vidí jen bahno, stromy, oblohu, naštěstí modrou, že mu chvíli trvalo, než pochopil, co právě vpravo dole zahlédl.

Lidé. Dva, muž a žena. Pořád jsou dost daleko, a pokud se neotočí a nebudou vyloženě někoho hledat, nevšimnou si ho, dokud se bude držet mezi stromy. Právě přecházeli přes otevřený palouk.

Neměl u sebe dalekohled, zato pušku. Opatrně ji zvedl k rameni a podíval se do puškohledu. Nejprve nic neviděl, protože zorné pole bylo příliš malé a chvíli trvalo, než našel cíl a upravil ostření. Davis si z něj kvůli puškohledu utahoval, protože nebyl zvučné značky. Jenže kdo se směje naposled, ten se směje nejlépe. Chad neviděl důvod, proč by utrácel tisíce dolarů za puškohled, který si pořídil, jen aby to dobře vypadalo. Teď byl rád, že je aspoň funkční.

Muž vpředu byl urostlý jako býk, ale nepoznával ho. Zato Angie poznal hned. Tmavé vlasy, její výška, bunda. Kulhala, ten velký chlap jí sem tam pomáhal. Takže je přece jen zraněná, ale ne natolik, aby nemohla jít. Nechápal, že jen tak náhodou narazila na někoho, kdo se vydal do hor pěšky. Jak malá je to pravděpodobnost?

Oba měli na ramenou pušku a mířili směrem, kterým se vydal i on. Nehodlal ztrácet čas tím, že by se je pokoušel objet. Bohužel mu překáželi v cestě.

Sesedl, řekl koni pár tichých slov a otěže navlékl na větev. Zamířil na pár na pasece. Nedokázal udržet pušku v klidu a na takovou vzdálenost by i malé zachvění mohlo způsobit, že je mine.

Střílet na ně z dálky bylo moc riskantní. Neměl by jistotu, že se trefí, a nechtěl je varovat. Rychle uvažoval. Nejdřív musí zabít toho chlapa, než začnou něco tušit. Angie sice střílí dobře, ale není příliš pohyblivá. Pokud ji nezastřelí, tak ji dožene.

Cvičil se ve střelbě z pistole i pušky, a šlo mu to obstojně, jenže pálit na pohyblivý cíl dolů po svahu není až tak snadné. Musel by opustit úkryt mezi stromy, aby se k nim dostal blíž. Kdyby se mezitím náhodou ohlédli, všimnou si ho, navíc by mohli opětovat palbu. Pokud nedostane oba, musí se střelbou počítat. Nezbývá mu tedy, než pečlivě zvážit okolnosti a naplánovat nejlepší palebnou pozici.

Dlouhý svažitý palouk byl posetý kamením a balvany. Některé sotva vyčnívaly ze země, jiné se tyčily do výšky a představovaly ideální úkryt, pokud by se k nim dostal bez povšimnutí.

Vítr měnil celý den směr, ale právě teď mu vál přímo do obličeje. Střelectví byla v podstatě matematika, každý detail hrál roli – směr větru, rychlost kulky. Víc se učil střílet z pistole, protože tou měl v plánu zabít Davise, ale ovládal i základy střelby na dálku. Od těch dvou ho dělilo nanejvýš sto padesát metrů, přesto bylo v sázce mnoho. Chad nechtěl riskovat, že je netrefí.

Postupovali hodně pomalu, což mu sice hrálo do karet, ale nemohl dlouho otálet. Za chvíli se dostanou do lesa pod loukou a zmizí mu z dohledu. Vítr vál od nich, takže by ho neměli slyšet. Držel se vlevo, aby měl neustále jeden z velkých balvanů mezi sebou a cílem. Skrčil se a rychle k němu doběhl.

Zmocnilo se ho vzrušení. Nakonec si přece jen lov užije. Tohle je divočina a v té platí, že přežije ten nejsilnější.

O devadesát metrů dál se medvěd blížil ke své kořisti, jejíž pach, který k němu nesl vítr, byl stále výraznější.

Dvacátá devátá kapitola

Chad se k zamýšleným obětem dostal na padesát metrů. Dál se neodvažoval, aby ho ti dva nezpozorovali. Navíc se přiblížili k balvanům, které je skryjí, a za nimi louka končí a začíná les. Jakmile se ocitnou mezi stromy, nebude moct dobře zacílit. Zvedl pušku k rameni a namířil doprostřed zad toho chlapa. Vzal v úvahu zakřivení svahu, vzdálenost a mírný vítr. V životě ho neviděl a nechoval vůči němu nepřátelství, jenže mu stál v cestě, což jako důvod stačilo.

Poté co zastřelil Davise, zjistil, že zabít je snadné. Stačí jedna dobře mířená kulka a život zhasne jako plamen svíčky neboli elegantní řešení jakéhokoli problému. Překvapilo ho, jak to jde lehce a zcela bez lítosti. Zkrátka udělá, co musí, nic víc a nic míň.

Zamířil, nadechl se, napůl vydechl, jak ho to učili, a stiskl spoušť. Muž vedle Angie sebou trhl, svezl se na zem, ale při pádu ji od sebe ještě stačil odstrčit. Zavrávorala a upadla. Než ji Chad stihl zaměřit, schovala se za jeden z těch zatracených balvanů.

„Dare!“

Vykřikla jeho jméno dřív, než dopadla na zem. Výstřel z pušky přišel zblízka, ozvěnu zaslechla téměř zároveň s heknutím, které vydal Dare, než do ní vrazil a upadl na bok. Instinktivně se napůl překulila a napůl doplazila za balvan a skrčila se za něj. Chystala se vrhnout přes otevřené prostranství k místu, kde ležel Dare.

V tu chvíli se však nadzvedl a křikl: „Zůstaň tam!“

Po obličeji mu stékala krev, ale jeho hlas zněl silně. Angie znehybněla, zaplavila ji úleva i adrenalin. Nastražila všechny smysly. Dare je zraněný, ale pohyblivý a při vědomí. Hodně krvácí, rychle musí něco udělat.

Nebylo třeba se ptát, co se stalo. Pochopila. Chad se nějak dostal za ně. Vlastně to ani nebylo takové překvapení. Kvůli rozvodněným potokům se vydal stejným směrem jako oni.

„Kams to schytal?“ zavolala vyděšeně, protože viděla, že si otírá krev z očí. Kdyby ho kulka zasáhla do hlavy, tak by…

„Do ramene,“ procedil přes zaťaté zuby.

Do ramene?

Na tom nesejde. Musí se k němu dostat. Skrčila se a vyhlédla zpoza balvanu, aby zjistila, jestli dokáže určit Chadovu pozici. V tu chvíli třeskl další výstřel a kulka uštípla kus kamene těsně nad její hlavou. Dala Chadovi příležitost, na kterou čekal.

„Do prdele!“ zařval Dare. „Tohle už víckrát nedělej.“ Namáhavě si klekl a natáhl se pro pušku. Následovala dlouhá série peprných výrazů. Otřel si oči rukávem.

Angie shodila ze zad batoh se spacákem, připravila si pušku a odjistila ji. „Kruci, Dare, vždyť nevidíš! Zůstaň, kde jsi.“ Mluvila tiše, ale naléhavě. „Co máš s hlavou?“

„Jenom škrábanec, upadl jsem na nějakej podělanej kámen.“

Rána hodně krvácela, měl ji přímo nad pravým okem. Angie zahlédla na zadní straně jeho bundy tmavou skvrnu, hned pod pravým ramenem. Dare nemůže střílet, přinejmenším ne účinně. Mohl by pušku držet levou rukou, ale něco by trefil spíš náhodou, protože krev z rány mu tekla rovnou do očí.

Věděla, že Chad se nachází asi padesát metrů dál po svahu, mírně vpravo. Vystřelil dvakrát, to znamená, že má ještě jednu ránu, než bude muset znovu nabít. Pokud by ho dokázala vyprovokovat k výstřelu, mohla by pak vypálit, zatímco on bude nabíjet.

Kůň za Chadem začal náhle vyděšeně řehtat. Chad se otočil, zády se přitom opíral o balvan. Co se děje? Ryzák se vzpínal, třásl hlavou, tahal za otěže uvázané jednoduchou smyčkou. Zatraceně! Jestli se to pitomé zvíře splaší a utrhne, jak se dostane do údolí?

Přesně v tu chvíli se to stalo. Kůň se utrhl a řítil se k němu ze svahu.

Chad nakrátko strnul, hlavou mu prolétly všechny možnosti. Ani jedna dobrá. Jestli koně nechytí, má problém. Když opustí úkryt za balvanem, Angie ho pravděpodobně zastřelí. Takže je tak jako tak v háji.

Mohl jen doufat, že nebude připravená a zaskočí ji, když vyběhne za koněm. Neměl čas zvážit možnosti, musel jednat. Okamžitě. Vyřítil se zpoza balvanu v zoufalém pokusu chytit za otěže ryzáka, který se prohnal kolem. Nepovedlo se mu to.

Podvědomě celou dobu čekal palčivou bolest, až se do něj zavrtá kulka. Vrhl se zpátky za kámen. Nechtělo se mu věřit, že je pořád živý a bez jediného škrábnutí. Zahnaný do kouta, ale živý. Popadl pušku. Vtom si všiml něčeho tmavého, co se pohybovalo mezi stromy.

Vzápětí se z lesa vynořil ohromný černý medvěd a zamířil rovnou k němu.

*

V cestě měla koně. Překvapilo ji, když Chad vyskočil a pokusil se splašené zvíře chytit. Zamířila, jenže kůň se jí připletl do rány. Běžel přímo k ní. Nedokázala vypálit. Zaklela tak, že by na ni i Dare byl pyšný. Vrátila se do úkrytu. Ryzák se prohnal kolem nich a zmizel pod pasekou mezi stromy.

Shora se ozval další výstřel, ale tentokrát ho nenásledovaly úlomky kamene ani sprška hlíny. Angie nechápala, proč Chad mířil tak špatně. Byl to jeho poslední výstřel, teď bude muset nabít. Poklekla, zapřela pušku o balvan a zadívala se do puškohledu.

Chadovi zamrzl výkřik v hrdle. Spěšně zamířil a vypálil, ale medvěd se stále blížil. Možná ho zasáhl, ale nezabil. Rychle vysypal prázdné nábojnice, nabil a stiskl spoušť, ale podle cvaknutí poznal, že natrefil na prázdnou nábojnici.

Téměř vzlykal hrůzou, když šmátral v kapse po krabičce s municí. Upustil ji a vrhl se pro ni na zem. Medvěd byl tak blízko, že mu viděl do malých smrtících očí. Pokusil se nacpat nábojnici do komory, ale roztřesené prsty ji upustily. Blízko, tak blízko! Vytáhl další, ale nedokázal nabít…

Medvěd zaklapal mohutnými čelistmi a ze dvaceti metrů zaútočil.

Tentokrát Chad začal řvát. Zahodil pušku a dal se na útěk.

Vteřinu dvě bláhově doufal, že Angie medvěda zastřelí, možná i po tom všem co provedl. Pak by měl aspoň šanci. Víc nežádal, jen šanci změnit plány a snad i…

Vzápětí do něj narazila lavina srsti, masa, zubů a drápů. Náraz ho přimáčkl k zemi. Drápy mu roztrhly bok a záda. Šelma se mu zahryzla do ramene a vyhodila ho do vzduchu. Do celého těla mu vystřelila bolest.

Přistál tak tvrdě, že ho to téměř omráčilo. Slyšel vlastní vzlyky, z nosu mu teklo, ale zdálo se to vzdálené a rozmazané kromě čiré hrůzy, která ho donutila převrátit se a zabořit prsty do bláta. Pokusil se zvednout.

Hluboký chrčivý řev ho ohlušoval, zápach štípal v nose a plicích. Drápy se mu zabořily do nohou, chytily ho a táhly zpátky.

„Ne, ne, ne!“ Víc ze sebe nedokázal vypravit. Stále opakoval to jediné slovo, zatímco ho baribal vlekl bahnem.

Zarýval prsty do země, jako by ho půda mohla zachránit. Jednu chvíli si uvědomil, že medvěd už ho zabil. Bolest, kterou mu způsobily drápy, přivolala vzpomínky na to, co se stalo Davisovi.

Ten byl na rozdíl od něj v té době už mrtvý…

Medvěd ho znovu vyzdvihl do vzduchu. Země, do níž se pokoušel zaklesnout, bez varování zmizela. Chvíli jen bezmocně visel v čelistech šelmy, která jím třásla jako dětskou hračkou. Chtěl vykřiknout, ale nešlo to. Už neměl dech, neměl sílu. Nedokázal ani zopakovat „ne“. Vycházely z něj jen žalostné kňouravé zvuky.

Medvěd máchl hlavou a znovu jej odhodil. Chad vykřikl a proletěl vzduchem. Ve výkřiku se odrážel všechen vztek i hrůza. Poznal, že přišel konec a že bude strašný. Narazil na balvan. Cítil, jak se mu zpřelámaly kosti. Zůstal bezvládně ležet, ústa mu naplnila krev. Medvěd se vrhl vpřed a Chad se modlil, aby okamžitě zemřel.

Jeho modlitby nebyly vyslyšeny.

Chtěl omdlít, nic necítit. Sice už neviděl, ale okamžik si byl téměř jistý, že si s ním zvíře hraje a záměrně prodlužuje jeho muka, aby v posledních minutách svého života co nejvíc trpěl.

Pak se mu medvěd zahryzl do břicha, trhl hlavou a vyškubl vnitřnosti. Chadův mozek, jakoby oddělený od zbytku těla, pomalu vyhasínal. Jako poslední se mu hlavou mihla překvapivě ironická myšlenka: Přežije nejsilnější.

*

Angie namířila na Chada. Ten vzápětí vykřikl a něco velkého a tmavého ho uchvátilo. Strnulá hrůzou sledovala, jak jí před očima ožívá noční můra.

Opakovalo se to znovu, přesně jako tu noc, kdy zuřila bouřka. Děsivé výjevy v ní vyvolaly paniku. Chtěla vykřiknout, ale výkřik jí uvízl v sevřeném hrdle a rezonoval v srdci, žaludku a mozku. Slyšela Darea, nebo si to aspoň myslela. Nerozuměla mu, slova se jí v mysli odmítala spojit dohromady.

Medvěd trhal Chada Krugmana na kusy. Čas se zpomalil, útok jako by trval celou věčnost, i když šlo o pouhé vteřiny, které šelmě stačily k zabití.

A pak – panebože! – medvěd odhodil Chadovy ostatky a zamířil k nim.

Kůň. Nejspíš větří koně a možná i Dareovu krev, i když nechápala, jak by s mordou od krve mohl cítit nějakou další. Nedokázala přemýšlet, nebyla si ani jistá, jestli se může pohnout.

Jako by vězela v bahně, které se v jejím snu změnilo v tu pitomou dortovou polevu. Přesto zvedla pušku k rameni a zacílila na medvěda, který se blížil a připadal jí čím dál větší. Špatný úhel, měla ho téměř přímo naproti sobě. Ideální bylo prostřelit mu srdce a plíce, ale zvíře mělo skloněnou hlavu. Jenže si nemohla dovolit čekat na lepší okamžik. Nadechla se, napůl vydechla a stiskla spoušť.

Mechanismus cvakl, jinak se nestalo vůbec nic. Jak to? Co se děje? Nezaklapla snad dobře závěr? Rychle závěr otevřela, vyměnila náboj a pušku zase zacvakla. Medvěd se blížil a štěkavě mručel. Dělilo je zhruba čtyřicet metrů. Baribal byl připravený zaútočit.

Stiskla spoušť.

Nic.

Slyšela sama sebe, jak nadává, také Dare něco říkal. Instinktivně vylezla zpoza balvanu, aby upoutala medvědovu pozornost. Hlavně ho musí odlákat od Darea.

„Angie!“

Pootočila hlavu právě včas, aby viděla Darea, jak jí levou rukou hází svoji pušku. Zbraň jako by zpomaleným pohybem proplula vzduchem k ní, od puškohledu se odrazilo slunce.

Medvěd už byl na třicet metrů od nich.

Chytila pušku, přiložila ji k rameni, namířila medvědovi na hlavu a vystřelila.

Kulka ho zasáhla do plece. Zvíře zařvalo, otočilo se a pak už se řítilo přímo na ni.

Vypálila znovu a opět se trefila. „Tak dělej, ty hajzle,“ křikla. Neuteče ani za nic, nedovolí, aby se dostal k Dareovi. Naposledy zacvakla závěr. Poslední náboj. Jestli tu bestii teď nezabije, jsou oba mrtví, protože už nestihne znovu nabít. Zraněný medvěd je ještě nebezpečnější. Možná už dokonce propadla panice, jen si toho ještě nevšimla. Naposledy vystřelila a trefila baribala přímo do mozku.

Hnal se dál, poháněný setrvačností. Pak se mu podlomily přední nohy a zastavil se sotva tři metry od ní.

Zůstala na místě, zírala na medvěda a dusila se nesnesitelným zápachem, ale stála pevně rozkročená a nedokázala se pohnout.

Dare se namáhavě zvedl a klopýtal k ní. Krev měl rozmazanou po celém obličeji. „Angie.“ Znělo to neskonale něžně. „Dobrá trefa, lásko.“ Opatrně jí vzal pušku z rukou a opřel ji o balvan. Pak levou rukou objal Angie.

Podlomila se jí kolena, ale byl u ní, mohla se o něj opřít. Hlava se jí točila, držela se ho za bundu v obavách, že snad omdlí. Už je po všem. Konečně může panikařit. Může si dovolit trochu paniky. Všechno se jí rozmazalo před očima a rozbušilo se jí srdce. Bylo chladno, přesto se jí potily dlaně. Málem Darea ztratila. Nedokázala myslet na nic jiného. Krvácel a medvěd běžel rovnou k němu. Právě ho našla a ta zatracená bestie… Ne, nemohla to ani domyslet do konce, když viděla, co medvěd udělal s Chadem.

Zkusila něco říct, ale nešlo to. Dare ji přitiskl k sobě. Vzdychla. Rozplakala se, ale jen decentně. Přece není žádná plačka. Po jeho způsobu pěkně od plic zaklela a hned se cítila o trochu líp. Nedokázala se přestat třást, i když se moc snažila. Nakonec se tomu přestala bránit. Má na to nárok.

Po chvíli se konečně trochu vzpamatovala. „Kruci, Dare, vždyť hrozně krvácíš. Jestli mi umřeš, nikdy ti to neodpustím.“

„Taky tě miluju,“ pousmál se.

Musela zařídit spoustu věcí. Netušila, jak se dokázala vytrhnout z jeho objetí, ale udělala to. Přinutila ho, aby se posadil, pak mu otřela krev z obličeje a prohlédla ránu nad pravým okem. Vyžadovala šití. Když se ho zeptala, přiznal, že vidí trochu rozmazaně. Zřejmě utrpěl lehčí otřes mozku. Pomohla mu sundat bundu, košili a tričko, aby mu ošetřila ránu na zádech. Krvácela méně než rozbité čelo, ale vypadala ošklivě, měla nafialovělou barvu a roztřepený okraj hned pod lopatkou. Omyla ji pitnou vodou, pak natrhala tričko na pruhy a ránu jimi ovázala, totéž udělala se zraněním nad okem.

„Jestli od té smradlavé hromady neodejdeme, pozvracím se,“ utrousil Dare.

Zápach to byl skutečně strašný. Angie ho však ignorovala, vnímala jenom Darea. Jenže když jí to teď připomněl, zvedl se jí žaludek. Pokračovali v cestě dolů, jak nejrychleji mohli.

V duchu myslela na spoustu věcí, nedokázala se na nic pořádně soustředit. Její puška nestřílela, nechápala proč. Dare ji rozebral a vyčistil. Mechanismus byl v pořádku, slyšela ho cvaknout.

Dareovu pušku nikdy nedržela v ruce. Netušila, na jakou vzdálenost má nastavený puškohled, nepřemýšlela o tom. Prostě zamířila a vypálila.

Ryzáka samozřejmě vyděsil medvěd. Proto…

Kůň!

„Dare, máme odvoz.“

„Jestli ho chytíš.“

Snažila se chovat jako jindy, a tak mu věnovala opovržlivý pohled, i když jí to moc dobře nešlo. V hloubi duše byla značně otřesená. „Samozřejmě ho chytím. Je přece můj.“

„Tak se do toho dej, já mezitím zjistím, proč ti nestřílela puška.“

Měl by sedět a šetřit sílu. Angie neztrácela čas dohadováním, protože by to stejně nemělo cenu. Potřebují vědět, proč puška nevystřelila. Chad je mrtvý, medvěd je mrtvý, to ale neznamená, že cestou dolů nenarazí na nějaké nebezpečí. Mají ještě Dareovu, ale co kdyby se s ní něco stalo?

Raději moc nemyslela na Chada ani na medvěda. Možná později, až nebude mít před očima ta jatka. Teď se zaměřila na to, co je potřeba udělat hned, a sice chytit ryzáka. Nesplašil se úplně jako Dareův kůň. Viděla ho dole mezi stromy, přesto bylo znát, že je ještě hodně neklidný. Vítr vál k ní, tím pádem nesl pach medvěda i krve pryč od nich. Doufala, že se jí podaří zvíře uklidnit. Určitě ji pozná. Koně jsou stádní zvířata a nechtějí zůstat o samotě. Až se k němu přiblíží, možná se mu nebude líbit, že je celá od krve. Dareovi tvrdila, že koně dokáže chytit, ale musela si přiznat, že kvůli poraněnému kotníku a dalším okolnostem je to sázka do loterie.

Vzala si hůl, opatrně došla na konec paseky až mezi stromy. Celou dobu klidně a tiše mluvila, stejně jako když koně krmila nebo hřebelcovala. Ryzák se otočil, zahrabal nohou, ale neutekl.

Přesto se zastavila. Vycítila, že kdyby šla dál, mohla by ho vyplašit. Kotník ji dost bolel, a tak nechtěla zvíře pronásledovat dál, než bylo nezbytně nutné. Dokonce o několik kroků ucouvla a nechala ryzáka, aby si ji prohlédl a vstřebal, co vidí.

Minuty ubíhaly. Stála na místě a dál tiše mluvila. Nakonec k ní kůň popošel, zastavil se a očichal keř. Hledal pastvu. Angie udělala krok vpřed. Okamžitě zvedl hlavu. Udělala další a tiše ho přitom chlácholila. Stál a sledoval ji. Přijít blíž se však neodvážil.

Pomalu si sedla na zem.

Ryzák ji chvíli pozoroval, pak si odfrkl, jako by člověk vydechl, a zvolna k ní vykročil. Sklonil hlavu a očichal jí vlasy. Tajila dech a čekala, jestli ho nevyděsí pach krve, ale nezdálo se. „Jsi pašák,“ pochválila ho tiše, zvedla ruku a chytila otěže. „Vážně pašák.“

Vyvedla koně z lesa a přes paseku zamířila k Dareovi. Ten jí však naznačil, aby zůstala stát a nevodila ho blíž. Obával se, že by ryzáka mohla vyděsit směsice pachů. Ač měl Dare zraněné rameno, posbíral všechny jejich zásoby a obě pušky a šel jim naproti.

„Špatná munice,“ oznámil. „Celá krabička. Zkusil jsem náboje do své pušky a nevystřelila ani jednou. Tak jsem obě nabil svými.“

Špatná munice. Někdy se to stávalo. Sama to ještě nezažila, ale její otec ano. Pokud by s ní nebyl Dare, nebo byl zraněný natolik, že by jí nedokázal hodit pušku… Ale udělal to. Nemělo smysl zabývat se tím, co by bylo kdyby.

Záleželo jen na tom, že jsou živí, jsou spolu a vracejí se domů.

Třicátá kapitola

Samozřejmě se pohádali, kdo pojede a kdo půjde. Dare byl postřelený a ona kulhala. Dare rozhodně nevážil málo a ryzák nebyl tak statný jako Samson, takže nepřipadalo v úvahu, že by si na koně sedli oba. Nakonec spor vyhrál, protože i když byl trochu malátný, dokázal jít rychleji než Angie. Snědl dvě müsli tyčinky, vypil dvě láhve vody a zavelel k odchodu. Prohlásila o něm, že je tvrdohlavý neandertálec křížený s troglodytem, vzápětí se rozplakala a řekla, že ho miluje.

Zatvářil se samolibě. „Jo, já vím.“

K Rayi Lattimorovi dorazili těsně předtím, než padla úplná tma. Rayovi nic neuniklo. Ostřížím zrakem hlídal nejen svůj pozemek, ale i ty, kteří u něj parkovali. Už když se dostali na příjezdovou cestu, rozsvítila se světla na verandě. Ray vyšel ven se svítilnou v ruce. „Kdo je tam?“

„Dare Callahan a Angie Powellová,“ zavolal Dare.

„Co to má…?“ Dopadlo na ně světlo silné svítilny. Museli vypadat hrozně. Angie ošetřila Darea a pak mu smyla většinu krve z obličeje, přesto pořád vyhlížel, jako by utekl z jatek. Sama nebyla zraněná, ale nejspíš připomínala divoženku, která se ještě nesetkala s vymoženostmi civilizace. „Kruci, co se vám stalo?“ chtěl vědět Ray. Sešel z verandy a co nejrychleji k nim vyrazil.

„Jeden z Angiiných klientů zabil toho druhého, pak ho dostal medvěd a Angie dostala medvěda,“ shrnul to Dare velmi stručně. Angie na něj jen zírala.

„A jen tak mimochodem, Dare je postřelený,“ podotkla rozčileně. „Jenže je tvrdohlavý jako mezek a na koni prostě nepojede.“

„Angie si podvrtla kotník, takže jsme byli rychlejší, když se vezla, než kdyby šla,“ odtušil Dare a Ray přikývl na souhlas. Dare ji chytil v pase a sundal z koně, přestože nebyl důvod, proč by nemohla sesednout sama. Staral se o ni a ji to dojímalo. Možná si nikdy nezvykne na ten pocit, že je hýčkaná, ale rozhodně z toho byla naměkko.

„Pojďte dovnitř, postaráme se o vás,“ vybídl je Ray. „Nejdřív si musím telefonovat. Tak vy jste narazili na lidožrouta? Kolem toho bude hodně otázek.“

Janetta, jeho žena, vyšla na verandu a slyšela ho. Když je uviděla, zděsila se. „Angie! Dare! Proboha,“ zvolala a pospíchala k nim. „To vám udělal medvěd?“

„Ne, ten se k nám nedostal,“ odpověděla Angie. „Mám jen podvrtnutý kotník, ale Dare je postřelený.“ Úkosem na něj pohlédla. „Ten umanutý osel potřebuje ošetřit,“ dodala s chmurným zadostiučiněním, protože Janetta byla nesmlouvavým ošetřovatelským přístupem pověstná. Zvládala všechno od obkladů, dlah, šití i odvarů, a pokud člověk o takové věci nestál, bylo lepší před ní nepřiznat, že mu něco je.

Dare jí věnoval temný pohled, který jasně sliboval odplatu. Vzápětí už si ho Janetta vzala do parády a začala vydávat rozkazy. Angie se spokojeně usmála. Nakonec se její péči bude muset podrobit i ona, ale podvrtnutý kotník je v porovnání s postřelením banalita.

Věci se daly rychle do pohybu. Ray zatelefonoval na stanici a brzy se to u nich hemžilo policisty, ochranáři a zdravotníky. Na ty moc práce nezbylo, protože Janetta zvládla většinu sama. Odvezli je do nemocnice v Butte. Angie zrentgenovali kotník, aby vyloučili zlomeninu. Dareovi sešili ránu a navíc dostal infuzi se silnými antibiotiky, a tak musel v nemocnici zůstat přes noc. To ho pořádně rozčílilo.

Bylo třeba sepsat hromadu nezbytných hlášení a odpovědět na nekonečnou řadu otázek. Vyslýchali je odděleně. Angie to nedělalo starosti, protože jakmile se policisté dostanou na místa, kde se všechno stalo, najdou přesně to, co jim řekli.

Zvěsti se rychle šířily. Darea propustili druhý den, nedostal ani horečku. U Lattimorových se shromáždilo několik přátel, poté se vydali do hor hledat ztracené koně. Odpoledne se vrátili se třemi. Našli je poměrně rychle, i když se utrhli, tak se drželi pohromadě.

Angie se málem rozplakala, když je uviděla. Umiňovala si, že se musí přestat nad vším dojímat, ale nejspíš chvíli potrvá, než se přes uplynulé události přenese a začne se ovládat. Samson do ní strčil tak, že málem upadla, jako by ji napomínal, že se o ně pořádně nepostarala. Položila mu ruku na krk. Zvířata byla v dobrém stavu, sice hladová a trochu poškrábaná, ale jinak celkem v pořádku. Vrátila se, tak z ní napětí trochu opadlo.

Dareova hřebce hledali ještě tři dny, našel se o několik kilometrů severněji. Když ho Dare konečně odvedl do stáje, pořádně mu vynadal, přitom ho ale celou dobu hladil a uklidňoval.

„Moji koně jsou očividně chytřejší než ti tví,“ rýpla si Angie, ale jen jemně, protože ho chtěla šetřit. Přece jen byl postřelený.

„Je to ještě kluk,“ opáčil. „Vydrž pár let a bude z něj zatraceně dobrý tahoun. Jsem trpělivý, já si počkám.“

To bylo celkem výstižné, i když Angie by řekla, že je spíš tvrdohlavý než trpělivý. Zkrátka se nikdy nevzdával.

Asi za týden si udělali čas na vážný rozhovor. Ani jeden z nich nepochyboval, že se vezmou. Bylo to tak jasné, že se Dare vlastně ani nemusel vyslovit. Jednoduše začali mluvit o nemovitostech a připravovat svatbu.

Vzali se pozdě na jaře, když konečně roztál sníh a všechno rozkvetlo. Angie by stačil pouze oddávající a pár přátel, jenže Dare svým typickým způsobem prohlásil: „Krucinál, jestli tohle uděláme, tak s plnou parádou.“ Nepřela se s ním.

Jedno slunečné nedělní odpoledne se sešli v kostele. Všude byly květiny a svíčky, spousta vyšňořených přátel a sousedů. Dokonce její přátelé z Billingsu kvůli tomu absolvovali cestu přes sto kilometrů dlouhou. Ani ji neuvedlo do rozpaků, že byli přítomni na její první, nevydařené svatbě. Co bylo, bylo. Teď je Dare. Když jim rozeslala e-mail, že se zamilovala do chlapa, kterému dřív neřekla jinak než pitomec, dokonce jí beze stopy ironie blahopřáli. Zkrátka skuteční kamarádi.

Dare její dům nekoupil. Vyčítala si, že tím Harlana připraví o provizi, nezdálo se však, že by mu to vadilo. Dům i pozemek zůstaly její, protože nová hypotéka by je zbytečně zatížila, navíc by za daných okolností nedávala smysl. Spojili své firmy a vedlo se jim dobře. Mohli by si dovolit i honosnější svatbu, ale netoužili po tom.

Angie si oblékla jednoduché bílé pouzdrové šaty, nic výstředního. Zato si pořídila nádherné boty. Jindy ji nakupování bot příliš nevzrušovalo, ale tohle byl její svatební den. Těšila se, že jednou se pochlubí fotografiemi svým dětem, zvlášť kdyby měli holčičku, tak ta by to ocenila. Dare si kupodivu děti přál, a když se nad tím zamyslela, uvědomila si, že po nich také touží, a to mnohem víc než si připouštěla. Vlasy si nechala rozpuštěné, jak to měl Dare nejraději, a v ruce držela kytici z jarního kvítí. K oltáři ji doprovázel Harlan.

Jak se blížilo datum svatby, Dare byl čím dál popudlivější, protože se k němu ještě nenastěhovala, i když se o tom neustále dohadovali. Žili však v malé komunitě vyznávající tradiční hodnoty. Jen zřídka trávili noc jinak než spolu, přesto trvala na tom, aby si až do svatby ponechali oddělené domácnosti.

A ten den konečně přišel.

Držela se Harlanova rámě a s bušícím srdcem se rozhlížela po malém kostele. Všichni se na ni dívali, ale hudba ještě nezačala hrát. U oltáře čekali kněz a Dare. Neměli žádného svědka, žádné družičky. Prostě jen Dare a ona. Všude kolem byly známé tváře, ale Angie měla oči jen pro nastávajícího. V obleku vypadal úžasně. To on byl důvod, proč jí tak bušilo srdce a trochu se svíral žaludek.

Otočila se k Harlanovi, usmála se a vzápětí zahodila veškerou nevěstinu důstojnost. Vrhla se mu kolem krku. „Děkuju,“ pošeptala mu.

„Už zase?“ zafuněl, očividně trochu v rozpacích, i když její vřelé objetí opětoval. „Děkovalas mi za posledních šest týdnů nejmíň jednou týdně.“

„Tak to sis na to už musel zvyknout.“ Jen pro jistotu mu dala pusu na tvář. Kdyby za ní Darea neposlal do hor, možná by dnes nebyla naživu. A především… by v Dareovi nikdy neobjevila to, co v něm získala – lásku i partnerství ve všech směrech. Přitom to měla celou dobu před očima, jen kdyby nebyla tak umíněná. Nebýt Harlana, kdo ví, co by se stalo. Rozhodně by nebyla tak šťastná jako právě teď.

„Bál jsem se, aby ses nezlobila, že si myslím, že se o sebe nedokážeš postarat,“ přiznal, jako by jí to neopakoval pokaždé, když mu děkovala.

„Některé věci člověk sám nedokáže zvládnout.“ Pustila ho z náruče, narovnala se, nasadila úsměv a zadívala se na svého ženicha. „Zachránils mi život stejně jako on a já na to nikdy nezapomenu.“

Harlan semkl rty a zvedl bradu. „Nemysli si, že mě rozbrečíš, děvenko. Mám tu důležitý úkol, zastupuju tvýho tátu a nemůžu tu vzlykat jako nějaký dědula.“

Konečně zazněl svatební pochod. Hosté vstali a otočili se, aby na ni viděli. Usmívali se. Přišel čas. Angie udělala první krok k nastávajícímu manželovi.

Stálo ji velké úsilí ovládnout se a neskočit mu do náruče.

Svatební hostina probíhala v místnosti, která patřila ke kostelu. Nebyla nijak opulentní, ani hostů se nesešlo tolik. Vešli se sem všichni z okolí i těch pár svatebčanů z města. Nebylo v lidských silách proměnit sál na honosnou síň, ale Dareovi ani Angie na tom nezáleželo. Měli tu svíčky, květiny a obrovský svatební dort. Víc nepotřebovali.

Dare se zazubil, kdykoli sklopil oči k prstenu na svém nebo jejím prsteníčku. Jsou manželé. Ještě před půl rokem by ji nedokázal přemluvit ani na rande nebo aby mu věnovala jiný než vražedný pohled, a najednou jsou svoji.

Odteď bude všechno papírování vyřizovat Angie, i když to ani zdaleka nebylo na celé věci nejlepší.

Hrála hudba, jedlo se, tančilo. Dare nepatřil k nejlepším tanečníkům, ale pomalý ploužák se svou ženou zvládl. Se sousedy se domluvili, že se jim postarají o koně, dokud budou v Karibiku, kde chtěli strávit líbánky. Plánovali si jen jíst, sem tam se opít, polehávat a milovat se. Dare měl ještě pořád jisté představy, které zatím nestihli realizovat. Ale od čeho jsou líbánky?

Když přišel čas rozkrojit dort, napadlo ho, jestli si Angie nevzpomněla na svou první svatbu. Pevně doufal, že tomu tak není. Jen ať se opováží v jejich svatební den myslet na jiného chlapa!

Nezdálo se, že by to tak bylo. Celá zářila a oči jí jen hrály, když se postavili ke stolu s obrovským čtyřposchoďovým dortem s krémem a bílými růžičkami po stranách a tradičními figurkami nevěsty a ženicha nahoře. Zadíval se na svou ženu. Nenašel na ní známky neklidu, nervozity nebo pochybností. Najednou si byl jistý, že na první svatbu rozhodně nemyslí.

Hosté se shromáždili kolem nich, aby jim nic neuniklo. Dare odhadoval, kdo z nich byl tenkrát přítomen její lapálii s dortem. Nejspíš všichni přátelé z Billingsu. Zdálo se však, že ani oni na to nemyslí.

Záleží pouze na tom, co se odehrává dnes.

Nepožádala ho, aby ji nekrmil dortem, ani nemusela. Věděl, co chce, a ještě důležitější bylo, že věděl, co nechce. Vypadala nádherně, i když neplýtvala časem a nenechala se od nikoho česat a líčit jako tenkrát, ale ten její tehdejší rozmar chápal.

Přece není idiot.

Ruku v ruce společně nakrojili dort. Poté Dare namočil prst do polevy a zvedl ho k jejím rtům. Usmála se, rychle ji olízla a špičku prstu sevřela mezi rty. Začala ho jemně sát.

Málem mu vypadly oči z důlků a dech se mu zrychlil. Kruci. Ještě pořád nad ním měla tuhle moc, úplně ho odzbrojit rozkoší. Nemohl se dočkat, až spolu budou sami.

Angie ulomila malý kousek z dílku dortu, který společně vykrojili, a vsunula mu ho do úst. Všechno to bylo něžné a důstojné. Dare byl zcela spokojený. Angie Callahanová ho může krmit, kdy bude chtít.

Angie Callahanová. Znělo to zatraceně dobře.

Sehnul se a pošeptal jí: „Vypadáš k sežrání, ale nechám si to na později.“

„Nápodobně,“ usmála se. A opět se mu z Angie zrychlil dech.