Linda Howard

Mary se nebojí

PRVNÍ KAPITOLA

Wolf Mackenzie potřeboval ženu.

Strávil v posteli další bezesnou noc a tělo měl bolavé touhou, sexuální potřebou zdravého muže, kterou míjející hodiny jen zvyšovaly. Nakonec vylezl z postele a nahý přistoupil k oknu. Dřevěná podlaha ho studila do bosých nohou.

Chladné měsíční světlo zostřilo rysy jeho tváře. Husté černé vlasy po ramena a hluboké černé oči prozrazovaly jeho indiánský původ. Měl vystouplé lícní kosti a široké čelo, úzké rty a zahnutý nos. Méně zřetelné, ale taky patrné byly keltské rysy, dědictví po otci, jehož rodina pocházela ze Skotska. V jeho žilách kolovala krev dvou bojovných národů, Komančů a Keltů. Byl to rozený válečník.

Znal svoji přírodní povahu, svoje pudy a instinkty, a přestože je dokázal dobře ovládat, ženu občas nutně potřeboval. Obvykle v takových případech navštívil Julii Oakesovou. Byla rozvedená, o pár let starší a žila v malém městečku asi padesát mil odsud. Jejich vztah trval už pět let, ale na svatbu ani jeden z nich nepomýšlel. Oba jenom uspokojovali svoje potřeby. Wolf nenavštěvoval Julii příliš často a pokaždé si dával pozor, aby ho nikdo neviděl. Věděl, že Juliiny sousedy by

pohoršilo, kdyby věděli, že spí s indiánem. A ne s ledajakým indiánem. Obvinění ze znásilnění nikomu na popularitě nepřidá.

Blížilo se sobotní ráno a on měl v plánu zajet do Ruth, do městečka na úpatí hor, aby tam nakoupil materiál na oplocování. A sobotní večery bývají osamělé. Napadlo ho, že by mohl zajet i za Julií.

Noc se ochlazovala a po nebi se táhly nízké, těžké mraky. Díval se, jak zakrývají měsíc, a věděl, že přinášejí nový sníh. Nechtělo se mu zpátky do prázdné postele. Tvář měl lhostejnou, ale tělo neklidné. Potřeboval ženu.

Mary Elizabeth Potterová mívala v sobotu dopoledne vždycky spoustu práce, ale dnes měla v plánu něco jiného. Potřebovala si nutně promluvit s Joem Mackenziem. Ten chlapec odešel ze školy před dvěma měsíci, měsíc před tím, než ona nastoupila na uvolněné místo učitelky. Nikdo ji na něj neupozornil, sama našla jeho školní záznamy a ze zvědavosti si je přečetla. V Ruth, městečku ve Wyomingu, nechodilo na střední školu moc studentů a Mary byla až do včerejška přesvědčená, že je všechny zná. V ročníku bývalo zhruba šedesát žáků a většinou všichni školu úspěšně dokončili. Každý předčasný odchod byl neobvyklý. Když procházela záznamy toho chlapce, překvapilo ji, že patřil k nejlepším žákům a že měl samé jedničky. Chtěla si s ním promluvit a přesvědčit ho, že pro jeho budoucnost je důležité, aby pokračoval ve studiu. V šestnácti letech člověk snadno udělá chybu, které pak celý život lituje. Věděla, že se jí nebude dobře spát, dokud si s ním nepromluví.

V noci zase sněžilo a ochladilo se a její kocour naříkavě mňoukal, jako by si stěžoval na počasí. „Já vím, Woodrowe,” uklidňovala ho, „ta podlaha tě musí studit.” Docela se svým mazlíčkem soucítila. Od té doby, co přijela do Wyomingu, ji pořád zábly nohy.

Měla předsevzetí, že si do příští zimy pořídí pár teplých vysokých zimních bot s kožíškem. Potřebovala by je už teď, ale náklady na stěhování ji finančně vyčerpaly a nemohla si větší nákupy dovolit.

Když si obouvala svoje nejteplejší boty, kterým v duchu říkala staropanenské, Woodrow znovu zamňoukal. Mary ho podrbala za ušima a kocour spokojeně prohnul hřbet. Zdědila ho i s domem, který jí škola poskytla. Netušila, kolik je kocourovi, ale ani on ani dům rozhodně nebyli nejmladší. Mary by si sama kočku nikdy nepořídila, připadalo jí to moc staropanenské, ale osud na ni vyzrál. Jsem stará panna, povzdychla si, a teď mám i kocoura. A staropanenské boty. Obrázek je kompletní.

„Každý svého štěstí strůjcem,” řekla kocourovi. „Ale proč si přidělávat vrásky? Tebe to nepálí, že jsem stará panna.”

Když se podívala do zrcadla, aby si upravila vlasy, vzdychla.

Měla bledou pleť, drobnou postavu a v nevýrazném oblečení vypadala jako šedivá myš. Ano, tohle přirovnání jí připadalo nejvýstižnější. Mary Elizabeth Potterové bylo předurčeno osudem, že zůstane sama.

Oblékla se tak teple, jak jen to šlo. Dlouhá zavinovací sukně a tenké bílé punčochy jí ale připadaly přece jen vhodnější než podkolenky a vlněné

šaty. Kvůli teplu byla sice ochotná vypadat staromódně, ale ne jako hastroš.

Do jara bylo ještě daleko a Mary se pořád ještě nemohla vzpamatovat z teplotního šoku. Opustila útulné hnízdečko v Georgii kvůli nabídce malé školy ve Wyomingu, protože chtěla od základu změnit svůj životní styl. Smířila se kvůli tomu dokonce i s nízkým platem, i když by to nikomu nepřiznala. S počasím ovšem nepočítala. Byla připravená na sníh, ale ne na tak nízké teploty. Není divu, že je tu tak málo dětí, pomyslela si, když otevřela dveře a roztřásla se zimou. Kdo by se v takovém nečasu svlékal.

Kráčela k autu značky Chevrolet sedan se zimními pneumatikami a do bot jí padal sníh. Znovu si povzdychla při vzpomínce na Savannah. Byl březen a tam už je určitě jaro v plném proudu, s květinami nejrůznějších tvarů i barev.

Ale Wyoming byl taky krásný, půvabný svým vlastním nespoutaným a majestátním způsobem. Horské svahy tyčící se vysoko nad městem prý na jaře ozdobí louky poseté divokými květy a průzračné potoky se rozzurčí jarními písněmi. Wyoming byl úplně jiný svět než Savannah a Mary si připadala jako přesazená květina, která má problémy s aklimatizací.

Když se ptala na cestu k domu Mackenzieových, poradili jí jen velmi neochotně. Nechápala, proč o toho chlapce nemá nikdo zájem. Jinak byli lidé v městečku přátelští a obětaví. Nejpřímější odpověď dostala od pana Hearsta, majitele obchodu, který zamumlal, že Mackenzieovi za tu námahu nestojí. Ale Mary se chtěla věnovat každému dítěti. Byla učitelka a brala svoje povolání vážně.

Nasedla do auta a vyhlédla z okénka na horu, které se tu říkalo Mackenzieova, a na úzkou cestu, která se po jejím úbočí vinula jako stuha. A málem ztratila odvahu. Neměla zkušenosti s řízením ve sněhu.

Třásla se tak, že skoro nemohla zastrčit klíček do zapalování.

Měla bych radši počkat na lepší počasí, řekla si v duchu a znovu se zadívala na hory. V červnu sníh roztaje, ale Joe Mackenzie nechodí do školy už dva měsíce a v červnu už by mohlo být pozdě. A tak se rozhodla, že to riskne. Nechtěla ztratit už ani den.

Měla ve zvyku dodávat si odvahu, když se pouštěla do něčeho, co jí připadalo obtížné. Když se rozjížděla, přesvědčovala se nahlas: „Tam nahoře to nebude tak strašné. Všechny horské silnice vypadají z dálky hrozně. Když se tam dostanou Mackenzieovi, dokážu to taky.”

Když cesta začala prudce stoupat, sevřela volant a pokoušela se nedívat do údolí, aby neviděla, jak hluboko může spadnout.

„Nedostanu smyk,” opakovala si. „Pojedu tak pomalu, aby se nemohlo nic stát. Rodiče budou rádi, že chci mluvit s Joem. Třeba měl jen problémy s nějakým děvčetem. V jeho věku se takové rány hojí snadno.”

Jízda opravdu nebyla tak zlá. Stoupání bylo mírnější a hory vypadaly zblízka docela přátelsky. Mary ale byla tak soustředěná na cestu, že si nevšimla červeného světla na palubní desce. Netušila, že se motor přehřívá, dokud se z kapoty nezačalo kouřit. V mrazivém vzduchu se pára na okně okamžitě srážela v krystalky ledu. Instinktivně šlápla na brzdu, ale kola jí začala podkluzovat,

a tak brzdit zase přestala. Auto zabralo, ale Mary vůbec neviděla na cestu, a tak jen zavřela oči a modlila se, aby zůstala na cestě.

Když auto pomalu zastavilo, vystoupila a ledový vítr se jí zahryzl do tváří. Otevřela kapotu, aby se podívala, co se stalo, a na první pohled jí to bylo jasné. Jedna z hadiček byla prasklá a vytékala z ní horká voda.

Najednou jí došlo, v jak vážné situaci se ocitla. V autě zůstat nemohla, protože by v něm za chvíli zmrzla, a Mackenzieovi nemuseli opustit dům celý den nebo i celý víkend. A jít zpátky pěšky se neodvažovala - ujela už pěkný kus cesty. Měla jen jedinou možnost: jít pěšky k domu Mackenzieových a doufat, že to není moc daleko. Nohy měla zmrzlé už teď.

Nechtěla si připustit, že by tam nedokázala dojít. Vykročila vzhůru po silnici a snažila se nemyslet na sníh, který jí při každém kroku padal do bot.

Došla za první zatáčku. Auto už ztratila z dohledu, ale před sebou pořád neviděla žádný dům. Připadala si osamělá, ztracená uprostřed divočiny. Všude kolem byly jenom hory, sníh a naprosté ticho a ji bolely nohy jako čert, i když ušla sotva dvě stě metrů.

Drkotala zuby, ale nutila se jít dál.

Pak zaslechla hluboké vrčení motoru a vzrušením jí skoro vyhrkly slzy. Přestaň vyvádět, napomenula se. Nemáš důvod brečet, nešla jsi ani čtvrt hodiny a žádné velké nebezpečí ti nehrozí. Ustoupila do sněhu vedle cesty a čekala na přijíždějící auto.

Byl to velký černý džíp s širokými pneumatikami. A řidičův zvědavý pohled Mary přiváděl do

rozpaků. Připadala si hloupě - jako bláznivá ženská na zimní procházce.

Auto zastavilo a řidič vystoupil. Byl vysoký a na první pohled se jí moc nelíbil. Neměla ráda, když se na ni vysocí muži dívali svrchu, a nerada k nim vzhlížela. Ale ať už je velký nebo malý, mohl by ji zachránit. Zkřížila ruce v rukavicích na prsou a přemýšlela, co mu řekne. Jak se vlastně prosí o záchranu? Ještě nikdy to nedělala a pro váženou slečnu učitelku se to ani nehodilo.

Wolf zíral na ženu oblečenou do sněhu a mrazu naprosto nevhodně. Co tady, proboha, dělá? Jak se sem dostala? A najednou mu došlo, kdo to je. Zaslechl v obchodě, jak si lidi povídají o nové učitelce odněkud z jihu, a v životě neviděl ženskou, která by vypadala víc jako učitelka. Byla oblečená opravdu hloupě. Její modré šaty a hnědý kabát byly v takovém počasí úplně na nic. Pod šátkem zahlédl proužek světle hnědých vlasů a veliké brýle s kostěnými obroučkami, které její drobný obličej moc nekrášlily. Nebyla nalíčená, dokonce neměla ani namalované rty.

A navíc měla nepraktické nízké boty, i když jí sníh sahal až ke kolenům.

Rychle si ji prohlédl a čekal na vysvětlení. Zatím neřekla ani slovo, jenom se na něj dívala a tvářila se trochu pobouřeně. Napadlo ho, že je možná pod její úroveň bavit se s indiánem, nebo ho dokonce žádat o pomoc, ale zároveň věděl, že ji tu nemůže nechat.

Nepromluvila, a tak mlčel i on. Sehnul se, vzal ji jednou rukou pod koleny, druhou pod zády a zvedl ji do náručí. Nevážila víc než malé dítě. Slyšel, jak zalapala po dechu, a v modrých očích za kostěnými obroučkami uviděl záblesk překvapení.

Pak se ho ale chytila, jako by měla strach, že ji upustí.

Přidržel si ji tak, aby mohl otevřít dveře, usadil ji na sedačku a oprášil jí sníh z nohou. Oklepal si rukavice, obešel auto a posadil se za volant.

„Jak dlouho se tu takhle procházíte?” zeptal se nevrle.

Mary zamrkala. Nečekala, že bude mít tak hluboký hlas. Brýle se jí zamlžily a musela si je otřít.

„Já… moc dlouho ne,” koktala. „Asi čtvrt hodiny. Praskla mi hadička. U auta.”

Wolf viděl, jak klopí oči a tváře jí červenají. Je nervózní, proběhlo mu hlavou. Možná si myslí, že ji chci povalit na sedačku a znásilnit. Jsem přece poloviční indián, schopný všeho.

Od ranče nebyli daleko a dojeli tam za pár minut. Wolf zaparkoval co nejblíž u dveří a vystoupil. Obešel auto právě v okamžiku, kdy otvírala dveře a chtěla vylézt ven.

„Na to zapomeňte,” řekl a znovu ji vzal do náruče. Nechtěně jí při tom vyhrnul sukni do půli stehen. Rychle si ji narovnala, ale Wolf stihl zahlédnout její štíhlé nohy.

Když vešli do domu, obklopilo ji teplo a s úlevou se nadechla. Její zachránce přisunul dřevěnou židli, posadil ji na ni, pak vzal beze slova velký lavor a začal do něj napouštět horkou vodu.

I když si Mary svůj příchod představovala jinak, mohla se teď začít věnovat tomu, kvůli čemu přišla. „Jmenuji se Mary Potterová a jsem zdejší nová učitelka.”

„Já vím,” řekl.

Dívala se na jeho široká záda. „Vy to víte?” „Do Ruth nejezdí moc cizích lidí.” Uvědomila si, že se jí ještě nepředstavil, a najednou

si nebyla jistá, jestli je vůbec na správném místě. „Jste… jste pan Mackenzie?”

Ohlédl se na ni přes rameno a ona si všimla, že má oči černé jako noc.

„Jmenuju se Wolf Mackenzie.”

„To není moc obvyklé jméno. Máte britský původ?”

„Ne.” Otočil se a položil před ni hrnec s vodou. „Indiánský.”

„Indiánský?” Zastyděla se. Měla si to domyslet podle tmavých vlasů a očí a bronzové barvy kůže. Většina mužů z Ruth byla opálená, a tak ho pokládala za jednoho z nich, jen trochu snědšího. Zamračila se a řekla: „Mackenzie ale není indiánské jméno.”

Taky se zamračil.

„Je skotské.”

„Aha, takže vy jste míšenec?”

Řekla to tak klidně, jako by se ptala na cestu. „Ano,” zabručel. Rozčilovalo ho to a nejradši by jí něco odsekl, ale pak si všiml, že se celá chvěje, a odložil to na později, až ji zahřeje. Z nemotorných krůčků, kterými se pohybovala, když ji poprvé uviděl, poznal, že musí být pořádně promrzlá. Sundal si těžký kabát a šel dát vařit vodu na kávu.

Mary tiše seděla a čekala. Nebyl moc upovídaný, ale to ji nemohlo odradit. Byla opravdu hodně prochladlá, ale až se napije teplé kávy, snad bude moct v rozhovoru pokračovat. Zvedla k němu oči, ale jeho výraz byl nerozluštitelný. Beze slova jí sundal z hlavy šátek a začal jí rozepínat kabát. „Můžu si ho sundat sama,” namítla překvapeně a pokusila se o to, ale zmrzlé prsty ji neposlouchaly. Odstoupil stranou a chvíli ji nechal,

ať se trápí, ale pak jí ruce odstrčil a kabát rozepnul sám.

„Proč mě vlastně svlékáte, když je mi taková zima?” zeptala se nedůvěřivě.

„Abych vám mohl prohřát ruce a nohy,” řekl a začal jí zouvat boty.

Mary nebyla zvyklá, aby se jí někdo dotýkal, a ani si na to zvykat nechtěla. Chystala se mu to říct, ale slova jí uvízla na rtech, když jí nečekaně strčil ruce pod sukni a sáhl jí až k pasu. Překvapeně vykřikla a zaklonila se, div že nespadla ze židle. Podíval se na ni, oči jako černý led.

„Nemusíte se bát,” zavrčel. „Dneska je sobota. Znásilňuju jenom v úterý a ve čtvrtek.” Měl chuť vyhodit ji zpátky na mráz, ale nedokázal by nechat umrznout ženskou, dokonce ani bělošku, která si určitě myslí, že se od něj může kdečím nakazit.

„Co máte proti sobotě?” odsekla Mary, ale hned si uvědomila, že to mohlo znít jako výzva, zrudla a zakryla si obličej rukama v rukavicích. Namrzl mi mozek, pomyslela si. Jinak se to nedá vysvětlit.

Vyděšenýma očima se na něj dívala skrz prsty černých rukavic. Už dlouho neviděl nikoho červenat se, a tak mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že je opravdu na rozpacích. Tak ona je stydlivá! pomyslel si. Obrázek staromódní slečny učitelky byl kompletní a Wolfův hněv vystřídalo pobavení. „Chci vám sundat punčocháče, abyste si mohla dát nohy do vody,” vysvětlil stroze.

„Aha,” zahuhlala, protože ústa měla pořád ještě zakrytá rukavicemi.

Rukama ji chytil za boky a ucítil, jak je štíhlá a hebká. I když byla oblečená jako z minulého

století, křehkost a sladká ženská vůně jí nechyběly. A Wolfovi se zrychlil tep. Potřebuju ženskou víc, než jsem si myslel, napadlo ho, když mě tahle nenápadná učitelka dokáže tak vzrušit.

Když ji nadzdvihl, aby jí mohl punčochy stáhnout, ani nedutala. Hlavu měl u jejích prsou, takže se dívala na jeho husté a lesklé vlasy. Představovala si, jaké by to asi bylo, kdyby jí těma drsnýma rukama, které cítila na nohou, hladil prsa, a zatočila se jí hlava.

Wolf se na ni ani nepodíval, odhodil jemné punčochy na zem, chytil ji za nohy a ponořil je do teplé vody. Pálilo to jako čert. Mary zadržela dech, ale neprotestovala.

„Za chvíli to přejde,” ujistil ji a sedl si tak, že jí sevřel nohy mezi kolena, aby je zahřál. Potom jí opatrně sundal rukavice a překvapilo ho, jak má jemné a bledé ruce. Chvíli je držel v horkých dlaních, pak si rozepnul košili a přisedl blíž.

„Takhle se nejlíp zahřejí,” řekl a strčil si je do podpaží.

Mary byla tak ohromená, že se nezmohla na odpor. Vlastně se nedotýkala přímo jeho kůže, měl na sobě tričko, ale stejně to bylo to nejintimnější, co kdy zažila. Pohladil jí ramena a stehna. Nemohla uvěřit, že se to děje právě jí, slečně Mary Elizabeth Potterové.

Podíval se do jejích očí. Měly zvláštní modrou barvu s odstínem šedé. Břidlicově modrá, napadlo ho, to je ten správný výraz. Z povoleného drdolu jí vyklouzlo pár světle hnědých, hedvábných pramínků vlasů a teď jí rámovaly obličej. Byla velmi blízko, tvář měla sotva pár centimetrů od něj. A měla tu nejjemnější pleť, jakou kdy viděl, hladkou jako miminko a tak světlou, že jí na spáncích

prosvítaly žilky. Jak si ji prohlížel, znovu zčervenala. Napadlo ho, jestli má tak jemnou kůži po celém těle -na ňadrech, na bříšku, na stehnech. A jak sladce voněla! Určitě by z té židle spadla, kdyby jí vyhrnul sukni a pohladil jí nohy. Při té představě se usmál.

Mary sevřela rty. Měla by něco říct, ale nevěděla co. Jeho blízkost ji paralyzovala. Můj bože, jak hřeje! Měla bych se vzpamatovat a uvědomit si, proč jsem přišla, napomínala se. Nebudu se přece chovat jako husa jen proto, že je přede mnou hezký a svalnatý chlap. Znovu sevřela rty, odkašlala si a řekla: „Víte… chtěla bych si promluvit s Joem, jestli smím.”

Jeho výraz se trochu změnil. Mary měla dojem, že začíná být zase odměřený. „Joe tady není, má nějakou práci.”

„Aha. A kdy asi přijde?”

„Asi tak za hodinu, za dvě.”

Podívala se na něj nedůvěřivě. „Vy jste jeho otec?”

„Ano.”

„A jeho matka…?” „Umřela.”

To prázdné a osamělé slovo ji rozesmutnilo, ale zároveň pocítila nepatrnou a nesmyslnou úlevu. „Co si myslíte o tom, že Joe odešel ze školy?”

„Rozhodl se sám.”

„Ale je mu teprve šestnáct! Je to ještě dítě… “

„Je indián,” přerušil ji Wolf. „Je to chlap.”

Vytrhla mu ruce a dala si je v bok.

„Co to s tím má společného? Je mu šestnáct a potřebuje vzdělání.”

„Umí číst, psát a počítat. Taky umí všechno, co je potřeba ke cvičení koní a k vedení hospodářství.

Sám se rozhodl odejít ze školy a pracovat tady. Tohle je můj ranč a moje hora a jednou to všechno bude patřit jemu. Sám si vybral práci na ranči.” Wolf se nerad s někým bavil o svých a Joeových plánech, ale tahle staromódní učitelka ho k odpovědi přiměla. Chovala se, jako by si vůbec neuvědomovala, že je indián. Tedy, věděla to, ale neměla ponětí, co to znamená a kdo je Wolf Mackenzie. Lidi se od něj většinou odvraceli, jen aby s ním nemuseli mluvit.

„Stejně bych s ním ráda mluvila,” trvala na svém Mary.

„To záleží na něm. Možná on nebude chtít mluvit s vámi.”

„Nepomůžete mi ho přesvědčit?”

„Ne.”

„Proč ne? Měl jste se aspoň pokusit udržet ho na

škole!”

Wolf se k ní naklonil tak blízko, že se jí málem dotýkal nosem. Dívala se přímo do jeho černých očí. „On je indián, dámo, ale vy asi nevíte, co to znamená. Jak byste taky mohla? Jste bílá. Indiáni nejsou ve škole vítaní. Všechno, co umí, se naučil sám, bez pomoci bílých učitelů. Proč by se měl chtít vrátit, když si ho buď vůbec nevšímali, nebo ho rovnou uráželi?”

Mary ztěžka polkla. Vyvedlo ji z míry, když jí tak zblízka zakřičel do obličeje. Nebyla na blízkost mužů zvyklá. Když byla mladší, kluci si jí nevšímali. Byla pro ně moc nenápadná a pořád ležela v knížkách. A zůstalo jí to dodnes. Trochu zbledla, ale starost o chlapcovo vzdělání jí dodávala sílu nenechat se zastrašit. Rozhodně se nechtěla vzdát jen proto, že je jeho otec o tolik větší a silnější než ona. „Byl jeden z nejlepších ve

třídě,” zdůraznila. „A když tohle dokázal sám, kam by teprve mohl dojít s pomocí učitele?”

Wolf se nad ní napřímil v celé své výšce. „Jak jsem řekl, záleží jen na něm.” Voda se začala vařit, a tak se otočil, zalil kávu a pak jí podal hrnek. Rozhostilo se ticho. Opřel se o příborník a sledoval, jak ladně usrkává, jako kočka. Nebyla zas tak malá, měřila kolem sto šedesáti centimetrů, ale měla drobnou, útlou postavu. Pohledem mimoděk sklouzl k jejím oblým ňadrům pod staromódními modrými šaty, a zkusil si představit, jak asi vypadá bez šatů.

Ale pak ty erotické představy rázně ukončil. Bílé ženy s ním občas koketovaly a točily se kolem něj, ale málokterá by si s indiánem doopravdy něco začala. Tahle slečna učitelka rozhodně nepřichází v úvahu, řekl si v duchu. Tak co se to se mnou děje?

Mary odložila hrnek. „Už je mi teplo, díky. Ta káva dělá zázraky.” A vaše ruce taky, dodala v duchu. Pohlédla na něj, a když poznala, kam se dívá, znervózněla a tep se jí zrychlil.

„Myslím, že některé Joeovo oblečení by vám mohlo padnout,” řekl a uhnul pohledem.

„Nepotřebuju další oblečení. Myslím, že to, co mám na sobě -”

„V žádném případě nestačí,” dokončil za ni. „Tady jste ve Wyomingu, dámo, ne v New Orleansu, nebo odkud jste přišla.”

„Ze Savannah,” opravila ho.

Zavrčel a sundal z věšáku ručník. Klekl si, zvedl jí nohy z vody a jemně je osušil. Pak vstal a řekl: „Pojďte se mnou.”

„Kam jdeme?”

„Do ložnice.”

Mary se zvedla a vrhla na něj tázavý pohled. Ironicky se usmál. „Nebojte se. Já svoje divošské pudy ovládnu. Až se obléknete, můžete se klidně vrátit tam, odkud jste přišla.”

DRUHÁ KAPITOLA

Mary uraženě zvedla bradu. „Nemusíte si ze mě dělat legraci, pane Mackenzie,” řekla chladně, ale ne moc sebejistě. Věděla, v jaké je situaci. Obvykle byla smířená s tím, že ji lidé přehlížejí, brala to jako nezměnitelný fakt, ale v blízkosti pana Mackenzieho se cítila podivně zranitelná. Bolelo ji, když jí dal najevo, že pro něho není přitažlivá.

Wolf se zamračil.

„Nedělám si z vás legraci, myslel jsem to smrtelně vážně. Chci, abyste odešla.”

„V tom případě odejdu,” odpověděla se zdánlivým klidem. „Ale ten sarkasmus jste si mohl ušetřit.”

Dal ruce v bok. „Jaký sarkasmus?”

Tvář jí zalil ruměnec, ale modrošedé oči zůstaly chladné. „Já vím, že nejsem přitažlivá, rozhodně neprobouzím v mužích divošské pudy.”

Myslela to vážně. Před deseti minutami by s ní souhlasil v tom, že není žádná kráska. Opravdu se nepodobala filmovým hvězdám, ale překvapilo ho, že si neuvědomuje, jak tu ironickou poznámku myslel. Nahlas se zasmál, ale ten smích nezněl moc vesele. Proč jí trochu nezpestřit život? pomyslel si. Až jí povím pravdu, vezme nohy na ramena.

„Nežertoval jsem,” řekl a blýskl po ní očima. „Když jsem se vás dotýkal a cítil vaši vůni, vzrušilo mě to.”

Ohromeně na něj zírala. „Vzrušilo?” hlesla.

„Ano.” Dívala se na něj, jako by mluvil nějakým cizím jazykem. „Úplně mě to rozpálilo.”

Začala si nervózně hrát s pramínkem vlasů, který se jí uvolnil ze sponky. „Zase si ze mě utahujete,” obvinila ho. To přece není možné, uvažovala. V životě jsem nikoho nevzrušovala.

Wolf začínal ztrácet trpělivost. Při jednání s bílými se uměl ovládat, ale tahle ostýchavá drobná slečna se mu dostala pod kůži. Ani nevěděl, jak k tomu došlo, ale najednou ji držel kolem pasu a tiskl k sobě.

„Možná potřebujete důkaz,” řekl ochraptěle a naklonil se k ní.

Mary byla v šoku a nezmohla se ani na slovo. Měl zavřené oči a byl tak blízko, že viděla každou jeho řasu. Pak ji k sobě přitiskl tak těsně, až ucítila jeho svalnaté tělo. Zalapala po dechu a on toho využil a pronikl jí do úst jazykem. Roztřásla se a zavřela oči. Tělem se jí rozlévalo teplo a ta neznámá slast byla tak intenzivní, až ji to děsilo. Z tolika nových, nepoznaných pocitů se jí točila hlava. Vnímala jen jeho pevné rty, jejich chuť a doteky jazyka, kterým jako by ji vyzýval ke hře. Cítila žár a dráždivou mužskou vůni.

Najednou se od ní odtrhl, až Mary zklamaně zamrkala, a vpil se do ní pohledem.

„Líbej mě taky,” zamumlal.

„Já nevím, jak,” špitla. Pořád ještě nemohla uvěřit, že to všechno je skutečnost.

„Takhle,” odpověděl hlubokým hlasem a znovu se k ní sklonil. Chtěla cítit jeho jazyk a tu podivnou

radost ještě jednou, a tak mu vyšla vstříc. Líbal ji vášnivě a učil ji, jak polibek vracet. Byla ještě příliš nezkušená, ale právě to ho vzrušovalo. Pevně ji sevřel a zvedl ji v náručí tak, aby měli hlavy stejně vysoko. Volnou rukou ji hladil po zádech i na prsou.

Nečekané vzrušení v ní explodovalo a změnilo se z prosté slasti v zoufalou potřebu. Už nebyla vůbec chladná. Celé tělo jí hořelo a srdce jí tlouklo jako o závod. Když si uvědomila, že stejnou neukojitelnou touhu cítí i on, tichounce zasténala a přimkla se k němu ještě těsněji. Nedokázala se ovládnout.

Nevěděla, že to může být takové. Netušila, že touha může být tak žhavá, silnější než přísná výchova tety Ardith. Teta Ardith ji vždycky varovala před muži a těmi hroznými věcmi, které s ženami dělají. Mary už tenkrát celkem rozumně usoudila, že ty věci nebudou zas tak hrozné, když si je taková spousta žen nechává líbit, ale sama radši nikdy s nikým neflirtovala. Muži, které potkávala na škole nebo v práci, vypadali docela normálně, ne jako otroci sexuálního pudu. Bylo jí s nimi příjemně a s některými se dokonce přátelila, ale nikdy si nepřipadala přitažlivá. Žádný muž ji nepozval na schůzku, ani ji nepožádal o telefonní číslo. Nebyla připravená na stisk Wolfových rukou a jeho vášnivé polibky.

Automaticky ho objala kolem krku. Tělo měla v jednom ohni, prázdné, bolavé a žádostivé.

Wolf zaklonil hlavu, zatnul zuby a ze všech sil se snažil ovládnout. Když se na ni podíval, v očích mu planul černý oheň. Rty měla od polibků rudé a napuchlé a porcelánovou pleť jí zdobil jemný, růžový odstín. Otevřela oči a setkala se s jeho pohledem.

Plavé vlasy, teď už úplně rozpuštěné, se jí vlnily jako hedvábná opona kolem tváře a padaly jí až na ramena. V očích měla touhu. Byla lehká a křehká a tiskla se k němu se stejnou touhou, jakou cítil i on sám.

Kdyby ji teď odnesl do postele, nebránila by se a on to věděl, ale neudělal to. Udělal by to jen v případě, že by si to opravdu přála. Je tak nezkušená, pomyslel si. Vždyť ani neuměla líbat. A ta myšlenka ho zasáhla jako blesk. Uvědomil si, že je s největší pravděpodobností ještě panna.

Dívala se na něj modrošedýma očima, bezelstně a tázavě, a čekala, co bude dál. Tiskla se k němu a čekala, protože nevěděla, jak pokračovat. Nikdy ji žádný muž nepolíbil, nikdy ji žádný muž nemiloval.

Ztěžka polkl a dál se jí díval do očí. „Proboha, dámo, málem se nám to vymklo z rukou.”

„Cože? Opravdu?” řekla tiše a škrobeně, ale v očích měla pořád ještě omámený, ospalý výraz.

Protože věděl, že musí, nechal ji pomalu sklouznout dolů, až zase stála pevně na zemi. Na rozdíl od ní věděl, jaké by to mohlo mít následky. Míšenec Wolf Mackenzie a bílá učitelka, to by se spořádaným obyvatelům městečka Ruth vůbec nelíbilo. Měla na starost jejich děti, měla vliv na morálku svých studentů. Žádný rodič by určitě nechtěl, aby jeho dítě učila ženská, která se zapletla s indiánem a bývalým trestancem.

Proto ji pustil. I když by ji nejradši odnesl do postele a naučil ji všechno to, co spolu mohou dělat muž a žena.

Pořád ho ještě objímala a její prsty ho šimraly ve vlasech za krkem. Chytil ji za zápěstí a odtáhl jí ruce.

„Ehm, tak já radši přijdu později.”

Do snového světa nově objevené smyslnosti pronikl neznámý hlas. Otočila se a zrudla. V kuchyňských dveřích stál vysoký, tmavovlasý chlapec a v ruce držel klobouk. „Promiň, tati. Nechtěl jsem rušit.”

Wolf od ní odstoupil. „Zůstaň tady. Stejně přišla za tebou.”

Chlapec se na ni tázavě podíval. „Děláte si ze mě blázny?”

Wolf jenom pokrčil rameny. „Tohle je slečna Mary Potterová, nová učitelka. Slečno Potterová, to je můj syn, Joe.”

I přes rozpaky, které ji ochromovaly, zaznamenala, že jí po tom všem oslovil „slečno Potterová”. Najednou se tvářil, jako by se ho to vůbec nedotklo, zatímco jí hrál v těle každý nerv.

Přinutila se podívat na Joea Mackenzieho a připomněla si, že on byl důvodem její cesty. Všimla si, že je velmi podobný otci. I když mu bylo teprve šestnáct, byl už skoro stejně vysoký a široká ramena prozrazovala, že má i velkou sílu. Jeho tvář, hrdá, s ostře řezanými rysy, byla mladší verzí Wolfovy. Byl klidný a sebevědomý, možná až moc na šestnáct let, a měl zvláštní oči, třpytivě modré. Měly v sobě něco divokého a nezkrotného, ale i hořkou zralost, která ho dělala starším. Byl to syn svého otce.

Natáhla k němu ruku. „Ráda bych si s tebou promluvila, Joe.”

Přešel kuchyň a potřásl jí rukou, ale tvářil se při tom pořád stejně odměřeně. „Nevím proč.”

„Odešel jsi ze školy.”

Neptala se, jenom to konstatovala, ale on přikývl.

„Můžu se zeptat, proč?” zeptala se. „Nebylo to nic pro mě.”

Za tím klidným, prostým konstatováním cítila zklamání, ale ani náznak nejistoty. Jak řekl Wolf, Joe se rozhodl sám a nehodlal to měnit. Chtěla se ptát dál, ale Wolf ji přerušil.

„Slečno Potterová, o tomhle si můžete popovídat, až se převlečete do nějakých rozumných šatů. Joe, nemáš nějaké staré džíny, které by jí padly?”

Chlapec si ji prohlédl zkušeným okem. „Myším, že nějaké najdu. Možná ty, co jsem nosil, když mi bylo deset.” Démantově modré oči se mu šibalsky zaleskly a Mary našpulila rty. Co proti mně ti Mackenzieové mají, pomyslela si, že mi pořád předhazují moje nedostatky?

„Ponožky, košili, pořádné boty a kabát,” rozšířil Wolf seznam. „Tak malé boty nenajdeme, ale dva páry ponožek to spraví.”

„Pane Mackenzie, opravdu nepotřebuju žádné další oblečení. To, co mám na sobě, mi na cestu domů stačí.”

„To určitě. Dneska je aspoň deset pod nulou. Nemůžete odsud odejít v těchhle křápech.”

Moje boty že jsou křápy? Chtěla se začít hádat, ale pak si vzpomněla, jak je měla za chvíli plné sněhu. Co bylo praktické v Savannah, nehodilo se do zimy ve Wyomingu.

„Tak dobře,” přikývla, protože jí nic jiného nezbývalo, ale vůbec jí to nebylo příjemné. Nelíbila se jí představa, že bude nosit Joeovy věci, i když jen dočasně. Nikdy nenosila cizí oblečení, nedědila svetry a šaty, ani jako dítě. Teta Ardith to považovala za nevhodné.

„Než se převlečete, podívám se na vaše auto,”

oznámil Wolf, vzal si kabát a klobouk a vyšel ze dveří.

„Tudy,” řekl Joe a naznačil jí, aby šla za ním. „Co máte s autem?” „Prasklá hadička.” „A kde ho máte?”

„Na silnici. Neviděl jsi ho cestou domů?” Snad nespadlo do propasti? zděsila se.

„Přijel jsem vrchem. Cesta tam není tak příkrá.” Znovu se zatvářil pobaveně. „Vy jste se pokusila přijet spodní cestou, když nejste zvyklá jezdit ve sněhu?”

„Nevěděla jsem, že můžu jet jinudy, ani jsem netušila, že je ta cesta tak strmá. A dojela bych. Mám zimní gumy.”

„Možná.”

Věděla, že jejím řidičským schopnostem moc nevěří, ale neprotestovala, protože si jimi sama nebyla moc jistá. Prošli prostým, ale pohodlným obývacím pokojem a pak krátkou chodbou k otevřeným dveřím.

„Staré věci jsou uklizené na půdě. Hned je přinesu. Převléknout se můžete tady.”

„Děkuju,” špitla a vstoupila do pokoje. Stejně jako obývací pokoj byl i tenhle zařízen prostě. Měl stěny z hrubých trámů a nic nenasvědčovalo tomu, že je to pokoj dospívajícího chlapce. Nebylo tu žádné sportovní nářadí, žádné plakáty, žádné oblečení poházené na podlaze. Velká postel byla vzorně ustlaná a v rohu místnosti stálo obyčejné křeslo. U zdi vedle postele se tyčily od země až ke stropu police s knihami a Mary neodolala a šla prozkoumat jejich tituly. Brzy zjistila, že se všechny týkají létání, od vynálezů Leonarda da Vinci až po lety do vesmíru. Byly tu knihy o bombardérech,

stíhačkách, vrtulnících, tryskových letadlech, hydroplánech, knihy o vzdušných bitvách, o průzkumných letech, bojových taktikách, o konstrukci křídel i vlastnostech motorů.

„Tady jsou šaty.” Joe tiše vstoupil a položil oblečení na postel. Mary se na něj podívala, ale on se tvářil nevzrušeně.

„Vidím, že máš rád letadla.”

„Mám.”

„Už jsi uvažoval o kurzech létání?”

„Ano.” Aniž by k tomu něco dodal, odešel z pokoje a zavřel za sebou dveře.

Pomalu se převlékala a při tom přemýšlela. Při pohledu na tu rozsáhlou sbírku knížek jí bylo jasné, že Joe nemá o létání jen zájem, ale že je jím přímo posedlý. Věděla, že když člověk něčemu nezdravě propadne, může mu to zničit život, ale zdravá posedlost ho může naopak povzbudit k dosažení vysokých cílů, zapálit v něm oheň. Když ale taková touha nedojde naplnění, člověk pak schne a celý život trpí. Mary bylo jasné, že objevila způsob, jak přivést Joea zpátky do školy.

Kalhoty jí seděly - další důkaz, že má postavu desetiletého chlapce. Pak si oblékla příliš velkou flanelovou košili a vyhrnula si rukávy. Zimní boty jí byly taky velké, jak Wolf předpokládal, ale se dvěma páry ponožek jí na noze držely. Byly božsky teplé, a tak se hned rozhodla, že bude dávat stranou každou penny, dokud nenašetří na nové zimní boty.

Když se vrátila do obývacího pokoje, Joe právě přikládal do ohně ve velkém, kamenném krbu. Když ji uviděl, usmál se. „Vůbec nevypadáte jako paní Langdaleová, ani žádná jiná učitelka, co jsem kdy poznal.”

„To ale neříká nic o mých schopnostech. Jsem dobrá učitelka, i když vypadám jako desetiletý

kluk.”

„Dvanáctiletý. Ty kalhoty jsem nosil, když mi bylo dvanáct.” „To se mi ulevilo.”

Hlasitě se zasmál a Mary z toho měla radost. Nevypadalo to, že by se s otcem často smáli.

„Proč jsi odešel ze školy?”

Ze zkušenosti věděla, že když se člověk zeptá víckrát na stejnou věc, často dostane různé odpovědi a může se dostat blíž k pravdě. Ale Joe odpověděl úplně stejně jako poprvé: „Nebylo to nic pro mě.”

„Už ti nemohla nic dát?”

„Jsem indián, slečno Potterová. Míšenec. To, co umím, jsem se naučil sám.”

„Paní Langdaleová…” Zarazila se. Nevěděla, jak tu otázku zformulovat.

„Byl jsem pro ni míň než vzduch,” prohlásil nemilosrdně, „už od první chvíle, kdy jsem přišel do školy. Nikdy mi nic nevysvětlila, na nic se mě neptala a do ničeho mě nezapojovala. Divím se, že tam o mně vůbec měli nějaké záznamy.”

„Ale byl jsi jeden z nejlepších.”

Pokrčil rameny. „Rád čtu.”

„A nestýská se ti po škole a po učení?”

„Číst si můžu i doma, a když nechodím do školy, můžu mnohem víc pomáhat tátovi. Vyznám se v koních, jsem v tom po tátovi možná druhý nejlepší v kraji. A to jsem se ve škole nenaučil. Jednou to tady bude moje, tak proč bych ztrácel čas ve škole?”

Mary se zhluboka nadechla a vytáhla svůj trumf. „Aby ses mohl učit létat.”

Oči mu zazářily, ale rychle ten oheň uhasil. „Na střední škole v Ruth se to stejně nenaučím. Možná se někdy přihlásím do kurzu.”

„Nemluvila jsem o kurzech létání. Myslela jsem Leteckou akademii.”

Zbledl. Tentokrát z jeho pohledu vycítila touhu tak silnou a mučivou, až ji to překvapilo. Pak ale zavrtěl hlavou a hned zase vypadal starší. „Nedělejte si ze mě legraci, to přece není možné.”

„A proč ne? Prospěch máš výborný.”

„Ale odešel jsem.”

„Ještě se můžeš vrátit.”

„Jsem pozadu. Musel bych opakovat ročník a ostatní by se mi smáli, že jsem hloupý indián.”

„Tolik jsi toho nezameškal. Můžu tě doučovat, aby ses dostal na úroveň spolužáků. Jsem dobrá učitelka, Joe, a mám dobré výsledky. Doučím tě všechno, co budeš potřebovat.”

Vzal pohrabáč, posunul poleno v krbu a zadíval se do víru jiskřiček. „Akademie není obyčejná vysoká škola, kde stačí udělat přijímací zkoušky, zaplatit a nastoupit.”

„Ne, to nestačí. Uchazeč musí mít doporučení kongresmana.”

„Tak vidíte. Myslíte si, že nějaký kongresman doporučí indiána? Jsme až úplně na konci seznamu těch, kterým by se mělo pomáhat.”

„Myslím, že to přeháníš,” řekla Mary. „Buď se můžeš pořád vymlouvat na svůj původ a nedělat nic, nebo se můžeš pokusit se svým životem něco udělat. Přístup ostatních lidí možná nezměníš, ale můžeš změnit sám sebe. Žádného kongresmana neznáš, tak proč to vzdáváš předem? Copak nemáš dost odvahy?”

„Tak to není.”

„V tom případě je načase, abys s tím něco udělal. Chceš o tu možnost bojovat? Nebo chceš umřít, aniž bys poznal, jaké to je řídit nadzvukové letadlo?”

„Jdete na to tvrdě, dámo,” zašeptal.

„Kdo nic nedělá, nic nezkazí. Máš dost kuráže to

zkusit?”

„A co vy? Lidem v Ruth se nebude líbit, když se mnou budete trávit tolik času. A kvůli tátovi to bude ještě dvakrát horší.”

„Když někdo zjistí, že tě doučuju, budu si s ním vědět rady,” řekla pevně. „Každý musí uznat, že je čest studovat na akademii. Jestli budeš souhlasit s doučováním, napíšu okamžitě všem wyomingským kongresmanům. V tomhle případě by ti tvůj původ mohl dokonce prospět.”

„Nechci tam jenom proto, že jsem indián.”

„Nebuď směšný,” uzemnila ho. „Samozřejmě že tě nepřijmou jenom proto, že jsi indián. Ale pokud kongresmana zaujmeš, tak je to jen dobře. Líp si tě zapamatuje. Nakonec ale bude stejně záležet jenom na tobě, jaké budeš mít výsledky.”

Zajel si rukou do vlasů, pak došel k oknu a zadíval se na zimní krajinu. „Opravdu si myslíte, že je to možné?”

„Samozřejmě. Nic není jisté, ale možné to je. A ty nebudeš mít klid, když to nezkusíš… když to nezkusíme.” Nevěděla, jestli to doporučení získá, ale byla kvůli tomu ochotná psát každému wyomingskému zastupiteli aspoň jeden dopis týdně.

„Jestli se rozhodnu k vám chodit, šlo by to jedině po večerech. Mám tady spoustu práce.”

„To mi vyhovuje. Klidně bych tě učila i o půlnoci, kdybys zase začal chodit do školy.”

Nedůvěřivě se zamračil.

„Vy to myslíte vážně? Opravdu vás mrzí, že jsem odešel ze školy?” „Samozřejmě.”

„To vůbec není samozřejmé. Ostatní učitele jsem nezajímal. Spíš si přáli, abych tam nechodil.”

„No vidíš,” řekla rázně. „A mně na tobě záleží. Učení je moje povolání a snad i poslání. Kdybych nemohla učit a mít pocit, že dělám něco užitečného, ztratila bych část sebe. Vlastně je to podobné jako s tím tvým létáním.”

„Chtěl bych létat tak moc, až to bolí,” připustil neochotně a dál se díval na čisté, chladné nebe. Snad si představoval sám sebe tam nahoře, jak se vznáší výš a výš, nespoutaný, v silném létajícím stroji. Pak ze sebe tu představu setřásl a otočil se k ní. „Tak dobře, kdy začneme?”

„Dneska večer. Už jsi ztratil dost času.”

„Jak dlouho mi potrvá, než to doženu?”

Nadšeně se usmála. „Doženeš? Podle mě brzy necháš spolužáky daleko za sebou. A jak dlouho to bude trvat, to záleží jen na tobě.”

Připadal jí najednou zase o něco mladší. Byl ve všech směrech zralejší než jeho vrstevníci, ale teď z něj očividně spadlo velké břímě.

„Můžeš přijet v šest? Nebo mám radši přijet já?” Představila si jízdu ve tmě a ve sněhu a zapochybovala, jestli by to vůbec dokázala.

„Radši přijedu já k vám. Kde bydlíte?”

„Když sjedeš z hor, na první odbočce zahneš doleva. Je to první dům nalevo od silnice. Najdeš

to?”

„Kolem není pět mil nic jiného. Je to starý Witcherův dům.”

„Tak mi to říkali. Ten dům mi zařídila k bydlení školní rada.”

Joe se netvářil moc nadšeně. „Tak se mi zdá, že chtějí do roka shánět zase další učitelku.”

„Já to vidím jinak.” Vyhlédla z okna a radši rychle změnila téma. „Neměl by už tvůj otec být zpátky?”

„To záleží na tom, co s tím autem je. Ale podívejte, už jede.”

Černý džíp zastavil před domem a Wolf vystoupil. Vyšel na verandu, oklepal si sníh z bot a otevřel dveře. Pohledem našel nejdřív syna a pak sklouzl očima k Mary. Uznale přikývl, když si prohlédl křivky jejího těla v synových starých kalhotách, ale nijak to nekomentoval.

„Sbalte si věci,” nařídil. „Mám náhradní hadičku, která tam bude pasovat. Vyměníme ji a hodím vás domů.”

„Děkuju vám za ochotu,” řekla, „ale můžu řídit sama. Kolik může stát taková hadička? Zaplatím vám ji.”

„To nechte být. A odvezeme vás. Budu radši, když si jízdu na sněhu natrénujete někde jinde.”

Tvářil se jako obvykle naprosto nezúčastněně, ale Mary poznala, že odpor by byl marný. Došla si pro šaty a zbytek věcí, a když se vrátila do kuchyně, Wolf jí oblékl tlustý kabát. Sahal jí do půli lýtek a ruce jí v rukávech úplně zmizely, takže si domyslela, že patří jemu.

Joe už byl oblečený „Můžeme?”

Wolf se k němu obrátil.

„Vy dva už jste si promluvili?”

„Ano,” přikývl chlapec a jejich oči se setkaly „Bude mě doučovat. Chci se přihlásit na Leteckou akademii.”

„To záleží na tobě. Jenom doufám, že víš, do čeho jdeš.”

„Musím to zkusit.”

Wolf pokýval hlavou a tím diskuse skončila. Společně vyšli z domu a do Mary se znovu zakousla tuhá, nemilosrdná zima. Vděčně zalezla do vyhřátého auta s puštěným motorem.

Wolf si sedl za volant a Joe vedle ní z druhé strany. Nejdřív dojeli k ohromné stodole s dlouhými stájemi po obou stranách. Wolf vystoupil, šel dovnitř a vrátil se s dlouhou, černou hadicí.

Když dojeli k jejímu autu, oba, otec i syn, vystoupili a šli se podívat pod zdviženou kapotu. Jí Wolf nakázal tónem, který, jak už věděla, nepřipouštěl námitek, aby zůstala v džípu. Byl neuvěřitelně autokratický, ale jeho vztah k synovi se jí líbil. Mezi oběma panoval vzájemný respekt.

Napadlo ji, jestli jsou k nim lidi z města nepřátelští jen proto, že jsou napůl indiáni. A vzpomněla si, jak jí Joe řekl, že jeho situace je kvůli otci dvojnásob špatná. Proč kvůli Wolfovi? divila se. Vždyť mě zachránil, zahřál mě, poskytl mi všechno pohodlí a teď mi opravuje auto.

Taky mě políbil.

Když si vzpomněla na ty vášnivé polibky, znovu ji zaplavil žár a zčervenala. Chovala se tak příšerně, že na to radši nechtěla ani myslet. Nikdy, nikdy nebyla s mužem v takové situaci.

Teta Ardith by dostala infarkt, kdyby se dozvěděla, co její nenápadná a poslušná neteř dovolila cizímu muži. A jak při tom byla vzrušená.

Když Wolf nasedl, byla ještě rudá, ale on se na ni ani nepodíval. „Je to spravené. Joe pojede za námi.”

„A nebude potřebovat vodu ani rozmrazovač?”

Udiveně zvedl obočí. „Vzadu v autě jsem vezl plechovku rozmrazovače. Vy jste neviděla, jak jsem ji vyndával?”

Sklopila oči. Vzpomínky na líbání ji zaměstnaly tak, že si toho vůbec nevšimla.

Když sešlápl spojku, zavadil o ni nohou. Uvědomila si, že pořád sedí uprostřed mezi sedačkami. „Udělám vám místo,” vyhrkla a posunula se k okénku.

Wolfovi byly ty doteky příjemné, ale nic neřekl. Doma se mu to málem vymklo z rukou a on věděl, že v tom nesmí pokračovat. Ta věc s Joem mu dělala starosti a Joe byl pro něj daleko důležitější než všechny ženské na světě.

„Nechci, aby Joe narazil jen proto, že máte potřebu dělat dobré skutky.”

Mluvil hlubokým, měkkým hlasem, ve kterém zněly obavy. „Letecká akademie! To je moc velké sousto pro indiánského kluka, kterého by hodně lidí rádo kleplo přes prsty.”

Ale Mary se mu zastrašit nepodařilo. Otočila se k němu s blesky v očích. „Pane Mackenzie, neslíbila jsem Joeovi, že ho přijmou, a on to ví. Ale když se nevrátí a nesloží potřebné zkoušky, nemá vůbec žádnou šanci. Nic víc mu nenabízím, jenom šanci.”

„A když se to nepovede?”

„Bude aspoň vědět, že to zkusil. A dostuduje.”

„Ale nakonec bude stejně dělat to, co by dělal i bez školy.”

„Možná. Boj o přijetí na akademii je náročný. Ale já si co nejdřív zjistím podmínky přijímacích zkoušek a hned v pondělí napíšu několika kongresmanům.”

„Lidem ve městě se nebude líbit, že ho doučujete.”

„To mi Joe taky říkal.” Nasadila odměřený, umíněný výraz. „Ale já si s nimi poradím. Jen to nechte na mně, pane Mackenzie.”

Wolf po zbytek cesty mlčel a Mary taky. Až když přijeli ke starému domu, kde bydlela, sevřel volant a řekl: „Nejde jen o Joea. Pro vaše vlastní dobro o tom radši nikomu neříkejte. Bude pro vás lepší, když se nikdo nedozví, že jste se mnou třeba jen mluvila.”

„Proboha proč?”

Ústa mu zkřivil mrazivý úsměv. „Jsem bývalý trestanec. Seděl jsem za znásilnění.”

TŘETÍ KAPITOLA

Mary si pak vyčítala, že z auta vystoupila bez jediného slova, ale byla tak šokovaná, že se nezmohla na odpověď. Znásilnění! Zdálo se jí to neuvěřitelné. Vždyť se s ním líbala. Byla tak vyvedená z míry, že mu jen kývla na pozdrav a odešla domů, ani mu nepoděkovala za záchranu a za pomoc. Vzpamatovala se až doma. Stála sama v kuchyni, dívala se, jak Woodrow hltá mléko z misky, a v duchu si pořád dokola opakovala to, co Wolf řekl. Najednou vyhrkla: „To přece není možné! Jestli opravdu někoho znásilnil, tak si tě uvařím k večeři, Woodrowe.”

Kocoura to ani trochu nevyvedlo z míry a Mary to brala jako jasné znamení, že s ní souhlasí. Woodrow vždycky poznal, co je pro něj nejlepší.

Wolf vlastně neřekl, že to doopravdy udělal. Řekl jen, že si odpykal trest za znásilnění. A když se Mary zamyslela nad tím, jak oba Mackenzieové přijímají fakt, že jimi kvůli jejich původu všichni opovrhují, napadlo ji, jestli to nesouvisí právě s Wolfovým pobytem ve vězení. On to rozhodně neudělal, tím si byla jistá. Muž, který jí pomohl v nebezpečí, zahříval ji vlastním tělem a líbal ji, by prostě nedokázal ženě takhle ublížit. Navíc dokázal přestat dřív, než mohli zajít příliš daleko,

i když by se mu v té chvíli vůbec nebránila. Ne, nebránila by se. To si pamatovala moc dobře.

Možná pro něj nebylo zas tak těžké přestat, napadlo ji. Nejsem žádná krasavice a nemám žádné zkušenosti. Jenže…

Nezkušená sice byla, ale ne hloupá. Wolf byl vzrušený, ale přemohl se. Nezachoval se jako námořník, který v bouři přivítá jakýkoli přístav. Jak jen bylo to hrozné slovo, které slýchala od spolužáků? Nadržený. Wolf Mackenzie na tom byl nejspíš právě tak a ona v něm nějakým záhadným způsobem zažehla oheň. Faktem ale zůstávalo, že se té příležitosti nechopil.

A kdyby to udělal?

Jen na to pomyslela, srdce se jí rozbušilo a tělem se rozlila taková vlna horka, až měla pocit, že se rozteče. Ze rtů se jí vydralo zasténání. Ten vzdech nebyl hlasitý, ale v tichém domě jasně za-rezonoval. Kocour zvedl hlavu od misky a tázavě zamňoukal, ale pak se zase vrátil k večeři.

Dokázala bych ho zastavit? ptala se sama sebe. Pokusila bych se o to vůbec? Vzpomínala bych tu teď na milování, místo abych si jen představovala, jaké to mohlo být? Celá se chvěla, zatím jen sotva probuzenou touhou, spíš než opravdovou rozkoší, ale stačilo to.

Nikdy nepoznala jinou vášeň než vášeň pro studium a učení jiných, a tak ji vědomí, že je schopná mnohem silnějších emocí, skoro děsilo. Ještě před pár hodinami si myslela, že se dokonale zná, a teď jí najednou vlastní tělo, myšlenky i pocity připadaly cizí.

Uvědomila si, že touží poznat muže. A ne jen tak ledajakého. Toužila poznat Wolfa Mackenzieho.

Joe byl bystrý a pilný student, tak, jak Mary předpokládala. Přijel včas a naštěstí sám. Po odpoledni stráveném v myšlenkách na právě uplynulé události se s Wolfem neodvažovala znovu setkat. Joe ale přijel sám. A Mary brzy zjistila, že to bude její nejlepší student. Byl hladový po vědomostech a vstřebával je jako houba. I když mu nic neslíbila, věděla, že sama nebude mít klid, dokud Joe nenastoupí na akademii. Cosi v jeho pohledu jí říkalo, že nebude spokojený, dokud nebude létat. Byl jako orel, který touží po nebi a volnosti.

Skončili až v devět hodin. Joe zívl a protáhl se v křesle. „Jak často se budeme učit?”

„Každý večer, jestli můžeš,” navrhla. „Minimálně než doženeš zbytek třídy.”

Jeho světlé, diamantově modré oči se zaleskly. Znovu ji udivilo, jak vypadá dospěle. „Budu muset příští rok chodit normálně do školy?”

„Bylo by to rozhodně lepší. Udělal bys daleko větší pokroky. A v doučování můžeme pokračovat i potom.”

„Myslel jsem si to. Ale nechci nechat tátu samotného zrovna teď. Rozšiřujeme ranč a to znamená mnohem víc práce. Máme víc koní, než kdykoli předtím.”

„Chováte koně?”

„Vychováváme koně. Koně pro ranč, cvičené na zahánění dobytka. Kromě těch, co vlastníme, nám lidi vodí svoje koně, aby je otec vycvičil. Není v tom jenom dobrý, je nejlepší. A lidem pak najednou vůbec nevadí, že je indián.”

Zase z těch slov vycítila hořkost. Podepřela si hlavu loktem. „A ty?”

„Já jsem taky indián, slečno Potterová. Poloviční

indián, a to je pro některé lidi víc než dost. Když jsem byl mladší, nebylo to tak hrozné. Indiánský kluk nikoho nezajímá, dokud nevyroste a nezačne koukat po holkách.”

Mary zvedla obočí. To mohl být důvod, proč odešel ze školy. „Za tebou se děvčata určitě taky ohlížela,” řekla mírně.

„Jedna z nich se tvářila, že o mě má zájem. Ale když jsem ji pozval na diskotéku, zabouchla mi dveře před nosem. Myslí si, že si se mnou můžou hrát, ale na rande by se mnou nikdy nešly.”

„To mě mrzí. Proto jsi odešel ze školy?”

„Neměl jsem žádný důvod tam chodit. Nemyslete si, že jsem to s ní myslel nějak vážně. Prostě mi připadala zajímavá. Ale stejně z toho nic nebylo a já zjistil, že si nemusím dělat iluze.”

„A co plánuješ dál? Budeš celý život pracovat na ranči, nikdy se neoženíš, ani nepůjdeš na rande?”

„Ženit se rozhodně nechci!” řekl. „A pak, jsou i jiná, větší města, kde je spousta holek. Na ranči se nám teď docela daří a máme nějaké peníze navíc.” To, že na jednom výletě do velkého města už přišel o panictví, jí neprozradil. Nechtěl ji pohoršit. Ta nová učitelka nebyla jenom staromódní, ale asi i úplně nevinná, a tak měl nutkání chovat se k ní ohleduplněji než k ostatním. Navíc byla úplně jiná než všichni učitelé, které kdy poznal. Když s ním mluvila, viděla jeho, Joea Mackenzieho, a ne jenom snědého, černovlasého míšence. Znala jeho sny, jeho posedlost letadly a létáním.

Když Joe odešel, Mary zamkla dům a šla spát. Měla za sebou rušný den, ale přesto jí trvalo dlouho, než usnula, a ráno pak dlouho vyspávala. Celou

neděli se naschvál udržovala v jednom kole, aby neměla čas na přemýšlení o Wolfovi Mackenzieovi, a na představy toho, k čemu mezi nimi mohlo dojít. Zametala, vytírala a uklízela, dokud se celý dům neleskl jako zrcadlo. Pak vytáhla krabice s knihami, které si přivezla ze Savannah a chtěla jimi dům trochu zútulnit, ale zjistila, že je nemá kam dát -nebyly tu žádné poličky. A tak se rozhodla, že se po nich podívá v místním obchodě. A pokud tam žádné nebudou mít, vyrobí si je sama.

V pondělí po obědě zavolala ze školy do Státní rady pro vzdělávání, aby zjistila, co všechno je potřeba pro přijetí na akademii. Volala z automatu v malém kabinetu, který nikdo nepoužíval, protože ve škole byly jenom tři učitelky a neměly skoro žádný čas na přestávku. Přesto tu byla tři křesla a stůl, malá lednička, kávovar a telefonní automat. Do kabinetu nikdo nechodil, a tak se Mary trochu lekla, když se dveře najednou otevřely a dovnitř strčila hlavu kolegyně Sharon Wycliffová.

„Mary, nejsi nemocná?”

„Ne, jsem v pořádku.” Postavila se a otřela si ruce, protože sluchátko bylo zaprášené. „Jen jsem telefonovala.”

„To víš, jsem zvědavá. Jsi tady už dlouho, a tak jsem měla strach, jestli ti něco není. Komu jsi volala?” zeptala se úplně bezostyšně.

Sharon se narodila v Ruth, chodila tu do školy a vzala si místního chlapce. V Ruth se znal každý s každým, věděli o sobě všechno a neviděli na tom nic zvláštního. Malé město byla prostě jedna veliká rodina. Mary si na to rychle zvykla, a tak ji ta otázka nepřekvapila.

„Do Státní rady pro vzdělávání. Potřebovala jsem nějaké informace o učitelských oprávněních.”

Sharon vypadala poplašeně. „Myslíš, že nemáš v pořádku oprávnění? Jestli máš problémy, školní rada ti určitě pomůže. Neumíš si představit, jak je těžké najít učitele se správnou kvalifikací, který by chtěl učit v takovém zapadákově, jako je Ruth. Než jsi se sem přestěhovala, byly jsme už opravdu zoufalé. Děti by musely dojíždět do školy přes šedesát mil.”

„Ne, v tom to není. Papíry mám v pořádku. Ale napadlo mě, že bych mohla začít soukromě doučovat, kdyby to některé z dětí potřebovalo.”

0 Joeovi se nezmínila. Měla na paměti jeho

1 Wolfovo varování.

„No, to není špatný nápad,” pochválila ji Sharon. „Radši se vrátím k dětem, než něco vyvedou.” Její zvědavosti byla ukojená, a tak jen zamávala a s úsměvem se odporoučela.

Mary sice doufala, že to Sharon nepoví Dottie Lancasterové, třetí učitelce na škole, ale předem věděla, že je to marná naděje. Všechny události v Ruth byly obecním majetkem. Sharon byla při vyučování veselá a srdečná, Mary taky zastávala volnější metody, ale Dottie byla ke studentům přísná a nekompromisní. Mary se to nelíbilo, protože cítila, že Dottie bere svou práci jenom jako práci, a ne jako poslání. Slyšela dokonce, že Dottie, které bylo pětapadesát, uvažuje o předčasném důchodu, a věděla, že to místní školní radu nepotěší. Učitelů v Ruth opravdu nebylo nazbyt. Město bylo moc malé a od jiných, větších měst dost vzdálené.

Při poslední vyučovací hodině se Mary přistihla, že si prohlíží děvčata ve třídě a uvažuje, která

z nich mohla Joea vyprovokovat a pak odmítnout. V úvahu připadalo skoro všech osm. Napadlo ji, jestli to nebyla Natalie Ulrichová, vysoká a elegantní brunetka, nebo Pamela Hearstová, blondýnka, která by se dobře vyjímala na kalifornských plážích. Nebo Jackie Baughová s tmavýma uhrančivýma očima. Nakonec to mohla být kterákoli z nich. Všechny byly hezké, všechny se určitě líbily klukům.

Sama se divila, proč ji to tolik zajímá. To děvče sice nezlomilo Joeovi srdce, ale ošklivě ho napálilo a mohlo tím nechtíc změnit celý jeho život. Pro Joea to byla asi poslední kapka, definitivní důkaz, že nepatří do světa bílých. Proto odešel. A pořád ještě hrozí, že se nevrátí, i když s doučováním už souhlasil.

Když výuka skončila, sbalila si papíry pro přípravu na další den a vyrazila k autu. Nejdřív zajela do obchodu pana Hearsta koupit poličky a ten ji ochotně nasměroval k regálům s papírnickým zbožím v rohu obchodu.

Po pár minutách se otevřely dveře a vešel další zákazník. A Mary okamžitě poznala, že to je Wolf, i když k němu byla otočená zády. Jako by v sobě měla zabudovaný poplašný systém signalizující, že je nablízku. Ruce se jí roztřásly a vlasy na krku naježily. Ohlédla se a… byl to on.

Periferním viděním postřehla, jak pan Hearst ztuhl, a poprvé si tak ověřila to, co Wolf říkal o přístupu lidí z města. Nic neudělal, nic neřekl, ale panu Hearstovi jeho přítomnost stejně vadila.

Rychle se otočila zpátky k regálu. Nemohla se mu podívat do očí. Tváře jí hořely, když si vzpomněla, co se mezi nimi stalo. V tomhle stavu s ním

nemohla mluvit. Zaujatě studovala návod na jedné z krabic a dělala, že ho nevidí.

Přečetla si ten text asi třikrát, než si uvědomila, že se vlastně chová přesně tak, jak jí to popisoval -jako by pro ni nebyl dost dobrý. A přepadl ji vztek. Byla naštvaná sama na sebe.

Popadla krabici s policemi a nesla ji před sebou. Pod její nečekanou vahou se docela prohýbala. Přišla k pultu, právě když na něj Wolf položil krabičku s hřebíky a začal hledal peněženku.

Pan Hearst se otočil k ní. „Počkejte, slečno Potterová, podejte mi to.” Přiběhl k ní a s heknutím popadl krabici. „Netahejte se s tím, slečno. Vždyť je to na vás moc těžké. Ještě si ublížíte.”

Mary pokrčila rameny a následovala ho k pultu. Zhluboka se nadechla, otočila se k Wolfovi a řekla zřetelně: „Dobrý den, pane Mackenzie. Jak se máte?”

Zamrkal na ni, zřejmě údivem. „Dobrý den, slečno Potterová,” odpověděl a prsty se dotkl okraje klobouku, ale na její zdvořilou otázku neodpověděl.

Pan Hearst se tvářil překvapeně. „Vy ho znáte, slečno Potterová?”

„Ovšem. V sobotu mě zachránil, když jsem uvízla v horách. Rozbilo se mi auto a já zůstala uvězněná ve sněhu.” Mluvila naschvál co nejvíc nahlas.

Pan Hearst si Wolfa podezřívavě přeměřil, něco zahučel a sáhl po krabici s policemi, aby zjistil cenu.

„Promiňte,” zarazila ho Mary. „Pan Mackenzie tu byl první.”

Slyšela, jak Wolf tiše zaklel, aspoň jí to tak připadalo. Pan Hearst zrudl.

„Klidně počkám,” navrhl Wolf bezvýrazně.

„Nechci vás předbíhat.” Založila ruce v bok a zvedla bradu. „Nechci být nezdvořilá.”

„Dámy mají přednost,” namítl pan Hearst a pokusil se o úsměv.

Mary po něm střelila očima. „Dámy by neměly zneužívat svého postavení, pane Hearste. Je doba rovných práv i povinností. Pan Mackenzie byl u pultu první a měl by být první obsloužen.”

Wolf potřásl hlavou a nevěřícně se na ni zahleděl. „Snad nejste feministka?”

Pan Hearst na něj vyjel: „Jak to s ní mluvíš, indiáne?”

„Ale, ale.” Zvedla prst a výhružně mu s ním zamávala před obličejem. „To bylo velmi nezdvořilé, pane Hearste. Vaše matka by z vás neměla radost.”

Učitelský ukazováček má zvláštní kouzlo, obdivuhodnou, mystickou sílu. I dospělí muži se před ním roztřesou. Mary už si toho dřív všimla. Ukazováček učitelky v nich zřejmě vyvolává představu ženské, mateřské autority. A pan Hearst nebyl výjimka. Vypadal, že by nejradši zalezl pod vlastní pult.

„Určitě byste chtěl, aby na vás mohla být pyšná,” řekla o něco mírnějším tónem. „Pane Mackenzie, až po vás.”

Wolf něco zabručel, ale pak vytáhl peníze a položil je na stůl. Pan Hearst beze slova zabalil hřebíky a vrátil mu drobné. Wolf si vzal krabičku, otočil se na patě a odešel.

„Děkuju vám.” Mary se konečně uvolnila a věnovala panu Hearstovi shovívavý úsměv. „Věděla jsem, že pochopíte, jak je pro mě důležité, abyste se mnou jednal stejně jako s ostatními. Nechci

zneužívat svého postavení.” Znělo to, jako by se zdejší učitelky těšily výsadám královen, ale pan Hearst jenom přikývl. Vzal si peníze a ochotně jí donesl krabici ven do auta.

„Děkuju,” řekla ještě jednou. „Mimochodem, Pamela, to je vaše dcera, že?”

Pan Hearst se zatvářil zděšeně. „Ano.” Pamela byla jeho nejmladší a nejmilejší dítě.

„Je to krásné děvče a výborná studentka. Jen jsem vám chtěla říct, že se učí moc dobře.”

Usmíval se ještě chvíli po tom, co odjela.

Wolf zastavil za rohem a sledoval ji ve zpětném zrcátku. Čekal, až vyjde z obchodu. Měl sto chutí pořádně s ní zatřást a jeho vztek byl o to větší, že věděl, že to nikdy neudělá.

Varoval ji, ale ona ho neposlechla. Nejen, že dala najevo, že se znají, ale dokonce vylíčila okolnosti jejich seznámení a vychvalovala ho způsobem, který nemůže zůstat bez povšimnutí.

Nešlo mu to do hlavy. Copak ho neslyšela, když jí říkal, že je bývalý vězeň a za co seděl? Nebo si myslí, že si dělal legraci?

Sevřel volant. Vlasy měla zase svázané do drdolu a modravé oči skryté za velikými brýlemi, ale on si ji pamatoval s rozpuštěnými vlasy a v Joeových starých džínách, které jí obepínaly útlé boky a nohy. Pamatoval si vášeň, která jí hořela v očích, když ji

líbal.

Věděl, že kdyby měl jenom trochu rozumu, nečeká na nic a ujíždí pryč. Kdyby se jí důsledně vyhýbal, mohli by lidi přetřásat jenom fakt, že doučuje Joea. I to bylo víc než dost.

Jak ale sama dotáhne tu těžkou krabici z auta domů? uvažoval. Vždyť váží skoro tolik, co ona.

Jenom jí pomůžu přenést nákup a při tom jí vynadám, že mě neposlechla.

Ba ne, počkat! Proč si něco nalhávat? Zachutnala mi a chtěl bych víc. Je staromódní, ale kůži má hebkou jako novorozeně a tělo štíhlé, křehké, krásně zaoblené.

Poté, co se s ní líbal a objímal, už nedokázal jet za Julií Oakesovou. Myšlenek na slečnu Potterovou se prostě nedokázal zbavit. A přitom si ničím nebyl jistější než tím, že Mary Potterová není ženská pro něj.

Nastartovala auto a projela kolem. Taky se rozjel a sledoval ji. Pomalým tempem vyjela z města a pak zahnula na úzkou silnici vedoucí k jejímu domu. Určitě ho za sebou viděla, ale nedávala to najevo. Před domem opatrně zabrzdila a zaparkovala.

Wolf zaparkoval vedle ní a vystoupil. Byla už venku a usmívala se na něj, zatímco vytahovala z kabelky klíč. Copak si nepamatuje, co jsem jí řekl? žasl v duchu. Nemohl uvěřit, že je klidná, i když jsou tu široko daleko sami dva.

„To jsme si nedomluvili, dámo!” vyštěkl na ni a několika dlouhými kroky byl u ní. „Neslyšela jste, co jsem vám řekl v sobotu?”

„Slyšela jsem vás dobře, ale to neznamená, že tomu věřím.” Odemkla kufr a usmála se. „Když už jste tady, mohl byste mi pomoct s tou krabicí?”

„Proto jsem tady,” utrousil. „Věděl jsem, že ji neunesete.”

Jeho rozčilení ji očividně netrápilo. Když si hodil krabici na rameno a vyrazil k zadním dveřím, jen se usmívala.

První věc, které si všiml, když vešel dovnitř, byla vůně. Místo zatuchlého vzduchu starého,

dlouho opuštěného domu, cítil příjemnou svěží vůni květin. Zvedl hlavu a zhluboka se nadechl. „Co to

je?” „Co cítíte?”

„Nějaké kytky.”

„Kytky? Aha, to budou šeříkové sáčky. Dala jsem je do skříní. Možná jsem jich tam dala trochu moc, ale šeřík voní krásně, nemyslíte?”

Neznal šeříky ani jejich vůni, ale když je dala do všech skříní, tak musí stejně vonět její prádlo, prostěradla i ona sama. Jeho tělo na tu představu okamžitě zareagovalo. Zaklel, vešel za ní do kuchyně a postavil krabici na zem. Na čele mu vyrazil pot, i když bylo v domě chladno.

„Dáte si čaj?” Znalecky si ho přeměřila a řekla: „Ne, vy nevypadáte na čaj. Udělám kávu.”

To už ho dohřálo. Sundal si rukavice a hodil je na kuchyňský stůl. „Nevíte, že každý v tomhle městě si o vás bude povídat? Dámo, já jsem indián a bývalý trestanec.”

„Mary,” přerušila ho stručně.

„Cože?”

„Jmenuju se Mary. Mary Elizabeth.” Ze zvyku přidala i druhé jméno. Teta Ardith ji vždycky oslovovala oběma. „Určitě si nedáte kávu? Já si musím dát něco teplého.”

Sundal si klobouk a netrpělivě si prohrábl vlasy. „Tak dobře, dám si kafe.”

Mary dala vařit vodu a chystala kávu. Tou činností ale především zakrývala rozpaky. Ty jeho vlasy! vzdychala v duchu. Měl je černé, husté a lesklé a padaly mu až na ramena. Dřív si jich ani pořádně nevšimla. Možná byla příliš rozrušená a zmatená, možná ji uhranuly ty jeho tmavé oči. Vypadal nádherně pohansky. Představila si ho

polonahého, svalnaté tělo zakryté jenom bederní rouškou, a tep se jí zrychlil.

Neposadil se, jen se opřel o skříňku za sebou. Mary skláněla hlavu a doufala, že není vidět, jak se červená. Nechápala, co je na něm tak zvláštního, že jediný pohled na něj v ní vyvolává erotické fantazie? Nikdy dřív takhle nefantazírovala, nikdy se nedívala na muže takovým ne-cudným způsobem.

„Vy mě klidně pozvete dovnitř a ještě mi nabídnete kafe?” zeptal se hlubokým, chraplavým hlasem.

Podívala se na něj překvapeně. „A proč bych neměla?”

Wolf měl pocit, že vybuchne. „Dámo…” „Mary.”

Zatnul pěsti. „Mary. To vás nenapadne nic lepšího než pustit si trestance do domu?”

„Aha.” Odbyla to mávnutím ruky. „Kdybyste byl opravdu zločinec, byla bych opatrnější, ale protože jste to neudělal, jsem klidná. Kdybyste byl násilník, tak byste mě přece takhle nevaroval.”

Nevěřil vlastním uším. „Jak víte, že jsem to neudělal?”

„Prostě jste to neudělal.”

„Máte pro tu dedukci nějaký důvod, nebo se držíte staré dobré ženské intuice?”

„Nevěřím, že by násilník zacházel se ženou tak ohleduplně jako vy - jako vy se mnou.” Ztišila hlas a do tváře se jí vrátila červeň. Zakryla si obličej dlaněmi.

Wolf zatnul zuby. Neměl na ni právo, protože byla bílá a tak zatraceně nevinná, ale přitom ji chtěl tak moc, až to bolelo.

„Nedělejte si mylné iluze kvůli tomu, že jsem

vás v sobotu políbil,” řekl tvrdě. „Už dlouho jsem s žádnou ženou nebyl a tak jsem… “

„Byl nadržený?” doplnila.

Zarazilo ho, že použila takový výraz. „Cože?”

„Nadržený,” opakovala. „Slyšela jsem, jak to někteří mí studenti říkají. Znamená to… “

„Vím, co to znamená!”

„Aha. A je to tak?”

Málem se rozesmál, ale nakonec si jenom odkašlal. „Ano, je to tak.”

Tvářila se shovívavě. „Chápu, že to může být problém.”

Touha dotknout se jí byla nakonec silnější než on. Musel se jí dotknout aspoň trošku, a tak ji chytil za ramena. „Nic nechápete. Jestli nechcete přijít o práci, nemůžete se ke mně takhle chovat.”

Mary jen sevřela rty a v očích se jí bojovně zablesklo. „Chtěla bych vidět někoho, kdo by mě vyhodil za to, že se přátelím s občanem, který dodržuje zákony a poctivě platí daně. Odmítám předstírat, že vás neznám.”

„Jsou různé druhy přátelství. Už to, že se známe, je pro vás dost zlé, ale spát se mnou, tím byste se odepsala.”

Cítil, jak ztuhla. „Nevzpomínám si, že bych po vás chtěla, abyste se mnou spal,” ohradila se a znovu zčervenala. Opravdu to neřekla, ale on věděl, že na to myslela.

„Jste tak zatraceně nezkušená, že ani nevíte, co jste udělala,” zamumlal. „Dostal bych se s vámi až na vrchol, zlato, udělal bych to, kdybyste opravdu věděla, co chcete. Ale poslední věc, kterou chci, je nechat se znova zavřít za znásilnění bělošky. Věřte mi, indián nemá proti obvinění bílých šanci.”

„To bych nikdy neudělala!”

Hořce se usmál. „Možná. Jsem asi první chlap, který vás políbil, a vy byste nejspíš chtěla víc. Ale sex není nic romantického. Je samý pot a křik a nejspíš se vám napoprvé nebude líbit. Udělejte mi, prosím, laskavost a najděte si jiné pokusné morče. Mám svých problémů dost.”

Mary od něj uskočila tak rychle, jak jen mohla. Ne, umínila si, ani za nic mu nedovolím, aby mě viděl brečet.

„Mrzí mě, že jste získal ten dojem,” řekla rozechvěle. „Je pravda, že mě před vámi ještě nikdo nelíbal, a chápu, že nejsem žádná Miss Amerika. Jestli moje poznámky byly nemístné, omlouvám se. Už se to nebude opakovat.” Rychle se otočila ke stolu. „Káva je hotová. Kolik sladíte?”

Když si bral rukavice a nasazoval klobouk, svaly v čelistech mu cukaly.

„Na tu kávu zapomeňte.”

Nepodívala se na něj. „Tak dobře. Na shledanou, pane Mackenzie.”

Wolf vyběhl ze dveří a Mary zůstala stát u stolu s plným hrnkem v ruce.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Mary odmítala propadnout depresi, která se o ni pokoušela, kdykoli si vzpomněla na ten hrozný den. Pilně pracovala, vzdělávala sebe i studenty a večer pak s radostí sledovala, jak Joe vstřebává vědomosti. Jeho žízeň po vědění byla neuhasitelná a brzy spolužáky nejen dohonil, ale v lecčem i předehnal.

Rozeslala dopisy kongresmanům a zavolala jednomu příteli, aby jí poslal veškeré informace o akademii. Když přišel balíček, předala ho Joeovi a s potěším sledovala, jak se mu rozzářily oči. Práce s Joem jí dělala radost. Jediný problém byl v tom, že jí tolik připomínal svého otce.

V dubnu se stalo nevyhnutelné. Vyšlo najevo, že Joe Mackenzie tráví večery v domě nové učitelky. Zpočátku to Mary netušila, jenom si všimla, že se na ni děti ve třídách divně dívají. Taky učitelky Sharon Wycliffová a Dottie Lancasterová se za ní ohlížely a něco si šeptaly. Brzy jí došlo, že tajemství už není tajemstvím, ale přecházela to s klidným úsměvem. V té době dostala dopis od jednoho kongresmana, který projevil o Joea zájem, a navzdory všem vlastním pochybnostech začínala být velmi optimistická.

Pravidelná schůzka školní rady byla ohlášená

na třetí týden v dubnu. Toho dne odpoledne se jí Sharon se strojeným zájmem zeptala, jestli se schůze zúčastní. Mary překvapeně svraštila obočí. „No jistě. Myslela jsem, že je to samozřejmé.”

„To ano. Já jenom - myslela jsem -”

„Myslela jsi, že se omluvím, protože všichni vědí, že doučuju Joea Mackenzieho?” zeptala se Mary rovnou.

Sharon otevřela pusu. „Cože?”

„Copak ty to nevíš? Není to žádné velké tajemství. Joe si myslel, že se to lidem nebude líbit, a tak jsem o tom nikde nemluvila, ale zdá se, že už to stejně všichni vědí.”

„Myslím, že se mýlíš,” poznamenala Sharon nesměle. „Viděli jeho auto v noci u tvého domu a -zkrátka, mají na to svůj názor.”

Mary znejistěla. „Jaký názor?”

„No, Joe je na svůj věk docela vyspělý.”

Až když Sharon zčervenala, pochopila Mary, o co jde, a zaplavila ji hrůza a zlost.

„Oni si myslí, že mám poměr s šestnáctiletým klukem?”

„To auto tam viděli pozdě v noci,” připomněla jí Sharon.

„Joe odjíždí v devět hodin. To podle mě není zas tak pozdě.” Vstala, celá bledá a rozčilená, a začala rovnat papíry do skříňky. Zuřila nejen proto, že utrpěla její pověst, ale hlavně kvůli Joeovi. Doufala, že mu pomůže uskutečnit jeho sny, ale ostatní mu to nepřáli. Joe byl sice na svůj věk vyspělý, ale pořád ještě dost zranitelný. Mary se rozhodla, že jim nedovolí, aby mu ublížili.

Bylo jasné, že se něco děje, protože schůzku školní rady tentokrát navštívilo nezvykle mnoho lidí. Přišlo všech šest členů rady - pan Hearst, majitel

obchodu, Francie Beechamová, osmdesátiletá bývalá učitelka, ředitel banky Walton Isby, majitel lékárny Harlon Keschel, místní rančer Eli Baugh a Cicely Karrová, která vlastnila autoopravnu. Byli to vážení měšťané a všichni až na Francie Beechamovou seděli v lavicích s kamennou tváří.

Schůzka se konala v Dottiině třídě a Mary si byla jistá, že od každého z jejích žáků je tu dnes aspoň jeden rodič. Když vstoupila do místnosti, všechny zraky se upřely na ni. Zeny se tvářily pohoršené, muži nepřátelsky nebo zvědavě.

Vysoký muž v uniformě zástupce šerifa stál opřený o zeď a sledoval ji přivřenýma očima. Snad mě nechce zatknout pro sexuální pohoršování, rozčilovala se v duchu. Bylo to kuriózní. Kdyby nevypadala jako nenápadná šedivá myš, jejich podezření by mělo aspoň smysl. Zasunula uvolněný pramínek vlasů zpátky do drdolu, posadila se a složila ruce do klína. Měla v úmyslu nechat první krok na nich.

Walton Isby si odkašlal a zahájil schůzku. Běžné záležitosti se probíraly tak dlouho, až se Mary najednou rozhodla, že už nebude čekat. Nejlepší obranou je útok.

Když vyřešili otázku školních obědů, pan Isby si znovu odkašlal a Mary to vzala jako signál, že je čas přikročit ke hlavnímu bodu jednání. Vstala a řekla nahlas: „Pane Isby, než budete pokračovat, chtěla bych učinit prohlášení.”

Vypadal překvapeně a jeho kulatá, červená tvář o odstín ztmavla.

„To je neobvyklé, slečno Porterova.”

„Ale je to důležité.” Mluvila hlasitě, jak byla zvyklá z vyučování, a otočila se, aby viděla na celou

místnost. Všichni zpozorněli. „Získala jsem oprávnění doučovat žáky soukromě, takže vysvědčení, která získají v soukromých hodinách, jsou rovnocenná s vysvědčením ze školy. Posledních pár měsíců jsem doučovala jednoho žáka, Joea Mackenzieho, u sebe doma… “

„To mohlo být zajímavé učení,” ozval se někdo.

„Kdo to řekl?” dožadovala se Mary.

Místnost ztichla.

„Když jsem viděla školní výsledky Joea Mackenzieho, byla jsem ohromená, že tak inteligentní žák odešel ze školy. Nikdo z vás asi neví, že byl jedním z nejlepších žáků ve třídě. Jela jsem za ním a přesvědčila ho, aby si zameškané učivo doplnil. Během jednoho měsíce spolužáky nejen dohnal, ale i předhonil. Taky jsem kontaktovala senátora Allarda a ten projevil o Joea zájem. Uvažuje o tom, že ho doporučí pro přijetí na Leteckou akademii. Byla by to pro celé město velká čest a já věřím, že v tom Joea podpoříte.”

Posadila se s ledovým klidem a pozorovala zaražené výrazy zúčastněných. Jenom lůza se hádá, říkala teta Ardith. Dáma umí vyjádřit názor jiným způsobem.

Místností se šířil šepot, jak se všichni začali dohadovat. Pan Isby přemýšlel, co říct, a všichni členové rady dali hlavy dohromady.

Mary se rozhlížela po třídě, když vtom si všimla pohybu v hale za zavřenými dveřmi. Byl to jen nepatrný pohyb, a kdyby se tam právě v tu chvíli nepodívala, propásla by ho. Chvíli jí trvalo, než rozeznala siluetu vysokého muže, ale i když viděla jen tmavý stín, srdce se jí rozbušilo. Poznala, že to je Wolf. Poslouchal venku na chodbě.

Pan Isby si odkašlal a mumlání ve třídě utichlo.

„To je dobrá zpráva, slečno Potterová,” začal. „Ale my si myslíme, že nedáváte dobrý příklad mládeži… “

„Mluv za sebe, Waltone,” přerušila ho podrážděně Francie Beechamová hlasem, který se chvěl stářím. Mary si znovu stoupla. „O čem přesně mluvíte?”

„Nevypadá to zrovna dobře, když vás student navštěvuje v nočních hodinách,” ozval se pan Hearst.

„Joe odchází přesně v devět hodin, po třech vyučovacích hodinách. Ale pokud se radě nelíbí místo doučování, budu jen ráda, když mi umožní vést doučování v budově školy.” Pan Isby, od přírody dobrák, vypadal bezradně. Členové rady se začali znovu dohadovat.

Po pár minutách vzrušené debaty znovu zvedli hlavy. Harlon Keschel si kapesníkem otíral zpocenou tvář, Francie Beechamová vypadala rozzlobeně. Tentokrát promluvila Cicely Karrová. „Slečno Potterová, je to složitá situace. Pravděpodobnost, že Joea Mackenzieho přijmou na akademii, není veliká, to musíte uznat. A nám se nelíbí, že s ním trávíte tolik času.”

Mary zvedla bradu. „Proč?”

„Protože jste tu nová a nevíte, jak to tu chodí. Rodina Wolfa Mackenzieho nemá dobrou pověst a my máme obavy o vaši bezpečnost.”

„Paní Karrová, to je nesmysl,” odpověděla Mary. Myslela na Wolfa, který stojí na chodbě a poslouchá, jak ho ti lidé očerňují, a skoro cítila jeho zlost.

„Wolf Mackenzie mi pomohl z nebezpečné situace, když se mi rozbilo auto a já zůstala v horách

sama. Byl pozorný a milý a odmítl si nechat zaplatit za opravu. Joe Mackenzie je vynikající student, tvrdě pracuje na ranči, nepije ani nekouří a vždycky se choval slušně. Oba jsou moji přátelé.”

Muž stojící na chodbě ve stínu zatnul pěsti. Zatraceně, pomyslel si, copak neví, že ji to může stát místo? Wolf věděl, že kdyby vešel dovnitř, nepřátelství by se obrátilo proti němu, a už se chystal to udělat, když vtom ji slyšel znovu promluvit. Ona tu pusu snad nezavře, pomyslel si.

„Stejnou starost bych měla o kterékoli z dětí, kdyby opustilo školu. Nedokážu se nečinně dívat na člověka, který rezignuje na svou budoucnost. Dámy a pánové, mým povoláním je učit a chci to dělat co nejlíp. Všichni jste uvážliví lidé. Chtěl by mi kdokoli z vás bránit, kdyby se jednalo o vaše dítě?”

Někteří se dívali stranou a pokašlávali. Cicely Karrová jen zavrtěla hlavou. „Neodvádějte řeč jinam, slečno Potterová. Nejde o naše děti. Jde o Joea Mackenzieho. A on je… on je…”

„Míšenec?” doplnila Mary a tázavě zvedla obočí.

„Ano, ale to není všechno. Jeho otec… “

„Co je s jeho otcem?”

Wolf spolkl kletbu a znovu sáhl po klice, když vtom se Mary zeptala: „Máte na mysli jeho pobyt ve vězení?”

„Řekla bych, že to je dostatečný důvod!” „A proč myslíte?”

„Cicely, posaď se a buď zticha,” štěkla Francie Beechamová. „To děvče má zájem o studenty a já s ní souhlasím. A ty se přestaň chovat, jako bys byla v přechodu.”

Na vteřinu zavládlo v místnosti hrobové ticho

a pak vypukl ohlušující smích. Drsní statkáři a jejich těžce pracující manželky se drželi za břicha a po tváři jim tekly slzy. Pan Isby zrudl téměř do fialová, ale pak se neudržel a rozřehtal se na celé kolo. Cicely Karrová taky zrudla, ale hněvem. Mohutný Eli Baugh málem spadl ze židle, jak se smál, a Cicely popadla jeho klobouk a začala ho s ním plácat po hlavě. Ale pan Baugh se zaštítil rukama a smál se

dál.

„Ode dneška můžeš kupovat benzín jinde,” křičela Cicely na pana Baugha a dál ho tloukla kloboukem.

„No tak, Cicely.” Eli se zakuckal, jak se pokoušel uhnout.

„Lidi, uklidněte se,” vykřikoval Harlon Keschel, i když se zdálo, že se dobře baví, jako ostatně všichni v místnosti. Tedy skoro všichni. Mary si všimla znechuceného výrazu Dottie Lancasterové a najednou měla pocit, že by ji její kolegyně ráda viděla na kolenou. Ale nechápala proč. Vždycky se k Dottie snažila chovat přátelsky, ale ta zůstávala chladná. Že by Joeovo auto viděla Dottie? Že by ty pomluvy rozšířila ona?

Rozruch se pomalu uklidnil a pan Isby se pokusil vrátit schůzce řád. „Přátelé, měli bychom se vrátit k problému.”

Francie Beechamová namítla: „Myslím, že jsme to probrali víc než dost. Slečna Potterová toho chlapce soukromě doučuje, aby se mohl přihlásit na Leteckou akademii, a to je celé. Udělala bych to taky, kdybych ještě učila.”

„Ale jak to vypadá?” ohradil se pan Hearst.

„Tak ať ho doučuje ve škole. Souhlasí všichni?” Francie se přísně podívala na členy rady a mrkla na Mary.

„Já souhlasím,” řekl Eli Baugh a snažil se narovnat klobouk. „Letecká akademie, to je něco. Nepamatuju se, že by tam někdo místní studoval.”

Pan Hearst a paní Karrová byli proti, ale pan Isby a Harlon Keschel se přidali k Francii a Elimu. Mary se pozorně zadívala do stinné chodby, ale nikoho už tam neviděla. Účastníci schůzky odcházeli s úsměvem na tváři a někteří rodiče Mary dokonce potřásli rukou a řekli jí, že dělá dobrou věc. Až za půl hodiny se konečně dostala ke svému kabátu a mohla odejít. Venku na ni čekal zástupce šerifa.

„Když dovolíte, doprovodím vás k autu,” řekl přátelsky. „Jsem Clay Armstrong, zdejší představitel zákona.”

„Teší mě. Mary Potterová,” řekla a podala mu ruku.

Nasadil si klobouk na tmavě hnědé, kudrnaté vlasy, ale oči mu svítily i ve stínu krempy. Líbil se jí na první pohled. Byl jedním z těch mužů, kteří jsou tvrdí jako skála, ale přitom mají smysl pro humor. Události na schůzce ho očividně pobavily.

„Všichni ve městě vás znají. Zřídka se sem někdo přistěhuje, a už vůbec ne mladá svobodná dáma z Jihu. Hned první den, kdy jste přijela, celé město mluvilo o vašem přízvuku. Nevšimla jste si, že děvčata ve škole se vás snaží napodobit?”

„Opravdu?” divila se.

„Jistě.” Přizpůsobil krok její pomalejší chůzi. Venku bylo chladno a noční obloha byla posetá tisíci hvězd.

Došli k autu. „Můžu se vás na něco zeptat, pane Armstrongu?”

„Samozřejmě. A říkejte mi Clay.”

„Proč se paní Karrová pustila do pana Baugha

místo do paní Beechamové? Ten poprask přece zavinila paní Beechamová.”

„Cicely je Eliho sestřenice. Rodiče jí zemřeli, když byla malá, a Eliho rodiče si ji vzali na výchovu. Cicely a Eli jsou stejně staří, vyrůstali spolu a byli na sebe vždycky jako pes a kočka. A zůstalo jim to. Ale tak to v některých rodinách chodí. Myslím, že se přes to všechno mají rádi.”

„Takže ho tloukla proto, že se jí smál?”

„A protože byl po ruce. Na paní Beechamovou se nikdo nemůže zlobit. Všechny nás učila a my si jí pořád vážíme.”

„To zní moc hezky,” usmála se Mary. „Ráda bych se taky dožila takového věku.”

„Abyste mohla dělat pozdvižení na schůzkách školní rady?”

„Přesně tak.”

Otevřel jí dveře auta. „Taky se na to těším. Jeďte opatrně.” Když nastoupila, zavřel dveře, prsty se dotkl klobouku a odešel.

Hodný chlap, pomyslela si. Většina lidí v Ruth je hodná. Pokud jde o Wolfa Mackenzieho, mají klapky na očích, ale celkově nejsou zlí.

Kam asi zmizel Wolf?

Doufala, že Joe nebude chtít kvůli ní přestat s doučováním. Čím dál víc věřila, že ho na akademii přijmou, a byla pyšná, že na tom bude mít svůj podíl. Teta Ardith by řekla, že pýcha předchází pád, ale Mary odpovídala na tetina slova pořekadlem „kdo nic nedělá, nic nezkazí”. Tetu Ardith vždycky nejvíc rozzlobilo, když proti ní někdo použil její vlastní zbraně. Mary vzdychla. Teta jí opravdu scházela.

Odbočila na silnici vedoucí k domu. Byla unavená, hladová a plná obav o Joea.

„Budu ho učit,” řekla nahlas, když vystupovala, „kdybych ho měla honit na koni.”

„Koho chcete honit?” ozval se za ní Wolf a tak ji polekal, že si narazila nohu o dveře auta.

„Kde se tady berete?” rozčilovala se. „Víte, jak jste mě vyděsil?”

„Asi ne dost.”

Zadívala se na jeho hrdou, ostře řezanou tvář ve světle hvězd, a uvědomila si, jak moc toužila po jeho blízkosti. Už ani necítila zimu, jak se jí rozproudila krev. Trochu ji to lekalo, ale nakonec usoudila, že se jí to vlastně líbí.

„Pojďme dovnitř,” vyzval ji, když se k tomu sama neměla, a zamířil k zadním dveřím. Nezamkla je, aby nemusela ve tmě hledat klíč, a tak vzala rovnou za kliku a otevřela. Wolf jen svraštil obočí.

Vstoupili, Mary zavřela a rozsvítila. Wolf se díval na její rozpuštěné hedvábné vlasy, cítil známou vůni šeříku a musel zatnout pěsti, aby se na ni nevrhl. „Nenechávejte dveře odemčené.”

„Myslím, že se zlodějů bát nemusím. Nemám tady nic cenného.”

Wolf si předtím přísahal, že se jí nedotkne, ale to netušil, jak to bude těžké. Zatím se ale držel, protože věděl, že jestli se jí dotkne jednou, nebude už moct přestat. Ta její vůně ho doháněla k šílenství. Couvnul od ní. Věděl, že to bude pro oba bezpečnější.

„Nemyslel jsem zloděje.”

„Ne?” Když jí došlo, jak to myslel, odkašlala si a vešla do kuchyně. Doufala, že si nevšimne jejích rozpaků. „Když vám uvařím kávu, vypijete ji, nebo zase utečete?”

Ta mírná výčitka ho rozesmála. Nechápal, jak

mu někdy mohla připadat nenápadná a všední. Měla staromódní šaty, ale její osobnost nebyla vůbec všední. Říkala jen to, co si myslela, a neváhala si kohokoli podat. Zhruba před hodinou to nandala celému městu. Ta vzpomínka ho ale přinutila vystřízlivět.

„Byl bych radši, kdybyste si sedla a poslouchala mě.”

Mary se otočila, posadila se na židli a vzorně položila ruce na stůl. „Poslouchám.” Otočil si židli proti ní.

„Viděla jsem vás večer ve škole na chodbě,” řekla dřív, než mohl začít.

Polekal se. „Zatraceně. Viděl mě ještě někdo?” Nechápal, jak ho mohla vidět, když si dával takový pozor.

„Myslím, že ne.” Odmlčela se. „Mrzí mě, co

říkali.”

„Je mi jedno, co si o mně myslí lidi v Ruth. Už jsem si na to zvykl a Joe taky. My na nich nejsme závislí, ale vy ano. Máte svoji práci ráda a mohla byste o ni přijít.”

„Přece mě nevyhodí proto, že učím Joea.”

„Možná ne. Joea vám budou možná tolerovat, zvlášť jestli se dostane na tu akademii, ale se mnou to bude horší.”

„Ani kvůli vám mě nevyhodí. Mám smlouvu,” vysvětlila. „Závaznou smlouvu. Pro tak malé a odlehlé městečko, jako je Ruth, není jednoduché získat učitele, zvlášť uprostřed zimy. Mohli by mě vyhodit, jen kdybych byla nekompetentní, nebo kdybych porušila zákon. A chtěla bych vidět, jak by mi někdo dokazoval neodbornost.”

Kuchyňské světlo jí svítilo přímo na hlavu, stříbřilo jí vlasy a dělalo kolem nich svatozář. Vypadala

jako anděl s laskavýma, modrýma očima a bledou pletí. Žaludek se mu sevřel. Toužil po dotyku, chtěl ji mít nahou pod sebou, chtěl ji něžně vést, až bude teplá a vlhká a nehty mu zaryje do zad…

Mary se naklonila a položila mu ruku na ruku. A ten nepatrný dotek ho nečekaně vzrušil. „Řekněte mi, co se stalo,” vyzvala ho tiše. „Proč jste byl ve vězení? Vím, že jste to neudělal.”

Wolf byl tvrdý chlap, ale její prostá a upřímná důvěra ho dojala. Vždycky stál stranou, indiánská krev ho dělila od bílých a skotská od indiánů. Ani vlastní rodiče mu nebyli blízcí, i když ho milovali a on je taky. Nikdy ho doopravdy neznali, nerozuměli mu. Neznala ho ani jeho manželka, Joeova matka. Spali spolu, líbila se mu, ale i od ní si udržel odstup. Jen Joe ho znal jako nikdo jiný na světě. Byli částí jeden druhého a Wolf ho miloval celým srdcem. Ve vězení ho udrželo při životě jen pomyšlení na syna.

A tak mu připadalo neuvěřitelné, že se tahle drobná křehká slečna dokáže dotknout jeho citů. Dostala se mu pod kůži tak hluboko, až z toho měl strach.

Díval se na její malou ruku, na dotyk jemnou a hebkou. Neštítila se ho, ani si s ním nezahrávala jako jiné ženy. Jednoduše se ho dotýkala, protože o něj měla starost.

„Stalo se to před deseti lety,” začal vyprávět skoro šeptem, takže se k němu musela naklonit. „Joe a já jsme se sem zrovna přistěhovali a já pracoval tady na Půlměsíčním ranči. Jedno děvče z okolí někdo znásilnil. Popsala toho chlapa jako vysokého muže s dlouhými, černými vlasy. Prý vypadal jako indián. Byl jsem tady nový a moc vysokých

indiánů v okolí není. Okamžitě mě zatkli a postavili mě do řady s šesti černovlasými muži. To děvče na mě ukázalo a na základě toho mě odsoudili. Joe a já jsme byli v době přepadení na ranči, ale nikdo kromě Joea si nepamatoval, že by mě tam viděl, a slovo šestiletého indiánského kluka nemá velkou váhu.”

Srdce se jí sevřelo, když si představila, jaké to pro něj a pro Joea muselo být. Jak ho muselo trápit, co s Joem bude. Mlčela. Nevěděla, co na tu deset let starou křivdu říct. Jen mu stiskla ruku, aby věděl, že není sám.

„Odsoudili mě a měl jsem štěstí, že mě nepověsili na nejbližším stromě. Každý byl přesvědčený, že jsem to udělal.”

„Co se stalo s Joem?”

„Svěřili ho pěstounům.”

Dokázala si představit, jak to pro Wolfa muselo být kruté. Byl pod zámkem, daleko od hor a slunce. Byl nevinný, a přesto přišel o svobodu a o syna.

V krku jí vyschlo tak, že mohla jenom šeptat. „Jak dlouho jste tam byl?”

„Dva roky” Tvář měl jako z kamene a oči plné zloby „Pak si spojili sérii znásilnění od Casperu k Cheyenne a chytili pravého viníka. Přiznal se i ke znásilnění v téhle oblasti a uvedl detaily, které mohl znát jenom ten, kdo to udělal.”

„Byl to indián?”

Trpce se usmál. „Ne, byl to Ital.” „Takže vás pustili?”

„Ano. Vymazali mi záznam v rejstříku a řekli promiňte. Zjistil jsem, kde je Joe, a dojel jsem si pro něj. Chvíli jsem vydělával na rodeu, a když jsem měl dost peněz, vrátil jsem se sem. Vlastník

Půlměsíčního ranče zemřel bez dědiců a ranč byl k dostání za babku, tak jsem ho koupil a s Joem jsme se tady usadili. Začal jsem chovat koně a rozšiřovat ranč.”

„Proč jste se vrátil?” Nechápala, proč šel zpátky tam, kde ho zradili.

„Byl jsem unavený z věčného stěhování, chtěl jsem mít domov pro sebe i pro kluka. A chtěl jsem jim ukázat, že nejsem zločinec.”

Přála si zmírnit jeho zlost a zahořklost, chtěla ho utěšit, pohladit ho. „Všichni nejsou tak zlí. Lidi jsou všude stejní. Dobří i špatní.”

„Tenhle přístup vás přivede do nesnází. Doučujte Joea, udělejte pro něj to nejlepší, ale pro vaše vlastní dobro se držte dál ode mě. Lidi na mě názor nezměnili.”

„Nedovolil jste jim, aby ho změnili. Jen jste jim před nosem mával jejich vinou,” upozornila ho.

„Mám snad zapomenout na to, co mi udělali?” zeptal se ostře. „Postavili mě do řady s šesti bělochy a řekli děvčeti, ať jim ukáže indiána. To byla jejich spravedlnost. Strávil jsem dva roky v pekle. Dodnes nevím, co se dělo s Joem, ale když jsem ho přivezl zpátky, trvalo skoro tři měsíce, než zase začal mluvit. Na to mám zapomenout?”

„Dokud vy nezapomenete, oni svůj názor nezmění. Tohle je slepá ulička.”

Tmavé oči mu potemněly zklamáním. Prudce jí odstrčil ruku a vstal.

„My nemůžeme být přátelé.”

Když se ho najednou nedotýkala, cítila se strašně osaměle. Spustila ruce do klína a podívala se na něj. „Proč? Samozřejmě, jestli jsem vám protivná… ” Sklonila hlavu a hlas jí selhal.

Protivná? pomyslel si. Vždyť kvůli ní nemůžu

spát. Vzrušila ho, kdykoli na ni pomyslel a myslel na ni až moc často. Mohl se zbláznit touhou, ale nedokázal jít za Julií Oakesovou ani jinou ženou, protože jediné, po čem toužil, byly dětsky jemné, hnědé vlasy, modravé oči a pleť jako okvětní plátky bílé růže. Ovládl se a neskočil po ní jenom díky vědomí, že by jí tím mohl ublížit. Nebyla připravená na problémy a křivdy, kterým by pak musela čelit.

Vztek, že nemůže mít ženu, kterou až k zešílení chce, v něm vzkypěl. Chytil ji za zápěstí a zvedl ji na nohy. „Ne, zatraceně. My nemůžeme být přátelé! Chcete vědět, proč? Protože když jsem s vámi v jedné místnosti, nejradši bych z vás strhal šaty. Chci hladit vaše prsa, chci mít vaše nohy kolem pasu, nebo vaše kotníky na ramenou. Chci se s vámi milovat.” Přitáhl ji tak blízko, že ji na tváři zašimral jeho horký dech. „To je důvod, proč nemůžeme být přátelé.”

Mary se roztřásla. I když ta slova řekl v hněvu a popsal jimi situace, které si uměla představit jen mlhavě, prozradil jí, že má stejné pocity jako ona. Byla příliš nezkušená a upřímná na to, aby to před ním skrývala, a ani se o to nepokoušela. Oči měla plné bolestné touhy.

„Wolfe.”

Řekla jenom to jedno slovo, ale způsob, jakým ho vyslovila, ho přinutil zesílit stisk. „Ne.” „Chci - chci tě.”

Tím šeptaným, rozechvělým přiznáním se mu vydala napospas. Wolf zavrčel. Copak nemá vůbec žádný pud sebezáchovy? říkal si v duchu. Copak neví, co to s chlapem udělá, když se mu ženská takhle nabídne? Jeho sebeovládání viselo na vlásku, ale úporně se ho držel, protože měl dojem,

že Mary neví, co dělá. Věděl, že je panna a že má jen matnou představu o tom, co vlastně chce.

„Nedělej to,” zamumlal nakonec. „Už jsem říkal…”

„Já vím,” přerušila ho. „Jsem nezkušená a ty… nechceš být pokusné morče.” Brečela jen zřídkakdy, ale teď jí oči zvlhly. A on to dobře viděl.

„To jsem lhal. Lhal jsem.”

A pak se přestal ovládat. Musel ji obejmout, sevřít ji v náručí aspoň na chvíli a znovu cítit chuť jejích úst. Sklonil hlavu, objal ji a přitiskl ji k sobě. Přisál se k jejím rtům a její vášnivá odpověď ho vzrušila ještě víc. Už věděla, co má dělat. Pootevřela rty, pustila ho dovnitř, a sama mu vyšla vstříc jazykem. Sám ji to naučil a to vědomí ho zbavovalo rozumu.

Mary se topila v extázi a na řasách se jí třpytily slzy. Jestli je tohle láska, pak si nebyla jistá, že ji snese.

Ústa měl neodbytná, pevná a líbal ji dlouze a vášnivě. Jednou rukou ji pevně držel a druhou ji hladil po zádech, po břiše a potom výš, až jí sevřel ňadra. Nezmohla se na nic jiného, než na vzdech rozkoše. Bradavky zareagovaly na dotek. Neznámý a intenzivní pocit slasti ji nutil chtít víc. Chtěla ho, potřebovala ho. Chtěla se stát jeho ženou.

Zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl. „Musím přestat dřív, než bude pozdě.” Třásl se, roztoužený jako mladík na první schůzce.

Mary porovnala všechny definice tety Ardith se svými pocity a zjistila, že se zřejmě právě zamilovala, protože takhle smíšené pocity - rozkoš, slast a utrpení zároveň -nemohly znamenat nic jiného.

„Nechci přestat,” řekla rozzlobeně. „Chci se s tebou milovat.”

„Ne, já jsem indián a ty jsi bílá. Zdejší lidi tě zničí. Dneska to byl jen slabý odvar toho, čím bys musela projít.”

„Chci to risknout,” namítala vzdorovitě.

„Ne. Já bych to snesl, ale co ty se svými ideály? Já ti je nemám čím nahradit.” Kdyby byla šance, že jim lidé dají pokoj, Wolf by na sebe to riziko vzal, ale v jejich situaci to nepřipadlo v úvahu. Kromě Joea byla Mary jediná bytost na světě, kterou měl potřebu chránit.

Mary zvedla hlavu. „Jsi jediný, koho chci.”

„Jsem jediný, koho nemůžeš mít. Roztrhali by tě na kusy.” Co nejněžněji ji pustil z objetí a otočil se ke dveřím.

Slyšel za sebou její hlas, hluboký a zastřený, jak bojovala se slzami: „Chci to risknout.”

Zastavil se s rukou na klice. „Já ne.”

Už podruhé se dívala, jak odchází, a tentokrát to bylo mnohem horší.

PÁTÁ KAPITOLA

Joe byl nezvykle nesoustředěný. Jindy byl plně zaujatý učením, ale dneska večer měl v hlavě něco jiného. Nekomentoval jejich přemístění do školy a nedal ani v nejmenším najevo, že by věděl o průběhu schůzky školní rady. Protože byl začátek května a den byl nezvykle teplý, Mary přičítala jeho nepozornost jarní únavě. Zima byla dlouhá a ona sama se cítila vyčerpaně. Konečně zavřela učebnici.

„Co kdybychom dneska skončili dřív?” navrhla. „Už toho stejně moc neuděláme.”

Joe taky zavřel knížku a prohrábl si vlasy stejným gestem jako jeho otec. Mary stočila pohled jinam.

Za ty týdny, kdy ho doučovala, spolu občas v přestávkách mezi hodinami probírali i osobní věci. Pokud to nebyla jen jarní únava, chtěla to od něj slyšet.

„Trápí tě něco?”

Zatvářil se kysele. „Dalo by se to tak říct.”

„Aha.” Úsměv ji neopustil, protože už tušila příčinu jeho nepozornosti. Jaro v tom nakonec přece jen mělo prsty. Teta Ardith ji často varovala před mladými muži, kterým se v tomhle období zapalují lýtka.

Zvedl pero a chvíli s ním šermoval ve vzduchu, než si dodal odvahu promluvit.

„Pamela Hearstová mě pozvala do kina.”

„Pamela?” Tohle překvapení mohlo způsobit velké potíže. Ralph Hearst byl jedním z lidí, kteří byli proti Mackenzieovým nejvíc zaujatí.

Joe upřel oči kamsi do dáli. „Pamela je to děvče, o kterém jsem vám vyprávěl.”

Tak Pamela Hearstová. Hezká a chytrá, pro mladé muže určitě přitažlivá. Mary napadlo, jestli pan Hearst náhodou netuší, že se jeho dcera o Joea zajímá, a jestli právě to není příčinou jeho nepřátelství.

„A půjdeš?”

„Ne,” odpověděl.

„Proč?”

„V Ruth není kino.”

„Aha.”

„Museli bychom jet do jiného města. Někam, kde nás nikdo nezná. Chtěla, abych se pro ni stavil večer, až bude tma.” Opřel se na židli a dal si ruce za hlavu. „Stydí se jít se mnou tancovat, ale na to, abych s ní šel do kina v cizím městě, jsem jí dobrý Nejspíš si myslí, že i kdyby nás náhodou někdo viděl, teď když všichni vědí, že se hlásím na akademii, už by to nebyla taková ostuda. Na lidi to asi udělalo dojem. Když si indián oblékne uniformu, je to hned rozdíl.”

Mary si najednou nebyla jistá, jestli ten její výstup na školní radě nenadělal víc škody než užitku. „Byl bys radši, kdybych to neprozradila?”

„Asi to nešlo jinak,” odpověděl. „Aspoň se teď musím víc snažit, protože když se tam nedostanu, všichni řeknou, že indián to ani nemohl dokázat. Nutí mě to víc pracovat.”

Mary si osobně myslela, že Joe nepotřebuje žádnou další motivaci, ale vrátila se k Pamele. „Vadí ti, že tě pozvala?”

„Štve mě to. Vadí mi, jak otočila, protože bych se s ní nejradši… ” zarazil se, vyslal k Mary další z těch svých dospělých pohledů a na rtech se mu usadil lehký úsměv. „Promiňte. Jen jsem chtěl říct, že mě fyzicky přitahuje, ale to je všechno. Nemůžu si dovolit dělat ze sebe blázna. Pamela je hezká holka, ale já mám jiné plány.”

Mary věděla, jak to myslí. V jeho plánech nebylo pro ženy místo. Snad až někdy v daleké budoucnosti, jestli vůbec. Joe měl sklony k samotářství, stejně jako Wolf. Pamela Hearstová se jednou vdá za nějakého místního chlapce, usadí se v Ruth, nebo někde poblíž, a bude mít vlastní rodinu.

„Netušíte, kdo nás pomlouval?” změnil Joe téma. Nelíbila se mu představa, že by někdo chtěl Mary ublížit.

„Ne, ani jsem to nezjišťovala. Mohl to být kdokoli, kdo jel kolem a viděl tvoje auto. Ale zdá se, že většina lidí, na to už zapomněla, snad kromě… ” zarazila se.

„Kromě koho?” naléhal Joe.

„To ale neznamená, že mě pomluvila ona,” dodala Mary rychle. „Jen se v její přítomnosti necítím dobře. Nemá mě ráda a já netuším proč. Možná se tak chová ke každému. Nevíš, jestli Dottie Lancasterová… “

„Dottie Lancasterová?” Zvedl obočí. „Tak to je jasné. Ta to klidně mohla být. Měla těžký život a bylo mi jí líto, ale když jsem chodil k ní do třídy, dělala, co mohla, aby mi školu znepříjemnila.”

„Jak těžký život?”

„Její manžel byl řidič náklaďáku. Zabil se před lety, když jejich syn byl ještě malý Jel někam do Colorada a opilý řidič v protisměru ho vytlačil ze silnice, z útesu. Ten řidič byl indián. Nikdy se s tím nevyrovnala a myslím, že to má dodnes za zlé všem indiánům.”

„Ale to je nesmysl.”

Mávl rukou.

„Zůstala sama s dítětem a měla málo peněz. Začala učit, ale musela platit hlídání. Syn potřeboval zvláštní péči a to stálo další peníze.”

„Nevěděla jsem, že Dottie má děti,” divila se Mary.

„Jenom jednoho syna. Jmenuje se Bobby a je mu už asi třiadvacet, ale pořád bydlí doma. Nechodí moc mezi lidi.”

„Co je mu? Má Downův syndrom?”

„Ne, není retardovaný. Bobby je zkrátka svůj. Cizí lidi ho znervózňují, a tak je radši sám. Hodně čte a poslouchá muziku. Jinak je dost nešikovný. Jednou byl na letní brigádě v obchodním skladu a pan Watkins mu nařídil, aby naplnil kolečko pískem. A Bobby, místo aby s kolečkem přijel k hromadě, přenášel písek ke kolečku. Měl taky problémy s oblékáním. Třeba si nejdřív obul boty a pak si natahoval kalhoty.”

Mary už se setkala s několika lidmi, kteří měli s běžnými činnostmi takové problémy, a věděla, že potřebují hodně trpělivé výchovy a zvláštní péče. Bylo jí líto Bobbyho i Dottie. Opravdu neměli v životě štěstí.

Joe se postavil a protáhl si ztuhlé svaly. „Umíte jezdit na koni?” zeptal se najednou.

„Ne, nikdy jsem to nezkoušela,” zasmála se Mary. „Nevyhostí mě za to z Wyomingu?”

„Kdo ví. Přijeďte někdy k nám do hor, třeba v sobotu, naučím vás to. Za chvíli začnou prázdniny, takže budete mít spoustu času.”

Joe ani netušil, jak je ta nabídka pro ni lákavá. Zase bych mohla vidět Wolfa, napadlo ji okamžitě. Ale pak si uvědomila, že ať ho uvidí, nebo ne, ta bolest bude stejná. Wolf pro ni bude pořád stejně nedosažitelný

„Budu o tom přemýšlet,” slíbila, ale doufala, že Joe tu nabídku nezopakuje.

Joe na ni netlačil, ale neměl v úmyslu nechat to být. Chtěl dostat Mary na ranč jakýmkoli způsobem. Měl v plánu vodit ji otci pod nos tak dlouho, dokud se Wolf nepřestane ovládat. Jen s obtížemi přemohl úsměv. Ještě nezažil, že by nějaká ženská s otcem zamávala tak, jako se to podařilo slečně Mary Elizabeth Potterová.

Když Mary přišla v pátek domů, čekal na ni ve schránce dopis od senátora Allarda. Když trhala obálku, chvěly se jí prsty. Nechtěla si ani připustit, že by mohla obsahovat špatnou zprávu. Senátor Allard nebyl její jediná možnost, ale zdál se Joeovi nejvíc nakloněný a jeho odmítnutí by bylo zdrcující.

Senátorův dopis byl stručný. Děkoval jí za snahu a pomoc Joeovi a přislíbil, že ho doporučí pro přijetí na akademii do ročníku, který začne hned poté, co Joe ukončí studium na střední škole. Zbytek už bude záležet na něm, protože musí úspěšně absolvovat náročné přijímací zkoušky.

V obálce byl přiložený i dopis pro Joea osobně.

Mary si přitiskla dopis k hrudi a do očí jí vyhrkly slzy. Dokázali to a nakonec to nebylo ani tak složité.

S tak dobrou zprávou by nevydržela čekat do večera, a tak se vrátila k autu a vyrazila do hor. Cesta vypadala úplně jinak než poprvé. Sníh roztál a okolo silnice rozkvetly pestrobarevné květy. Po třeskuté zimě hřál teplý jarní vánek na těle i na duši, i když ve srovnání s teplem, na které byla Mary zvyklá ze Savannah, tu byla vlastně pořád ještě docela zima.

Byla tak vzrušená a šťastná, že jí vůbec nevadily strmé srázy podél silnice. Naopak, kochala se divokou krásou hor sahajících až k tmavě modrému nebi. Zhluboka se nadechla a ze vzduchu poznala, že jaro se už plně ujalo vlády. Cítila se tu jako doma.

Prudce zastavila přede dveřmi Wolfova domu. Během pár vteřin stála u dveří, bušila do nich a volala: „Wolfe! Joe!” Věděla, že takový křik se k ní nehodí, ale nedokázala tu ohromnou radost ovládnout. Věděla, že v některých situacích je dobré zapomenout na bonton.

„Mary!” ozvalo se za ní.

Prudce se otočila a uviděla Wolfa vycházet ze stodoly. Vykřikla a utíkala mu ze schodů naproti. „Joe vyhrál!” křičela a mávala dopisem.

„Vyhrál!”

Wolf se zastavil a sledoval slečnu učitelku, jak doslova skáče radostí, běží k němu a sukně jí vlaje při každém kroku. Měl sotva čas rozeznat, že se směje a že se tedy nestalo nic hrozného, když mu padla do náručí.

„Vyhrál!” opakovala a objala ho kolem krku.

Wolf netušil, co se stalo. „Co vyhrál?”

Zamávala mu dopisem před obličejem. „Tohle. Senátor Allard - dopis jsem měla ve schránce -nemohla jsem se dočkat - kde je Joe?” Věděla, že

se chová jako šílená, a chtěla se uklidnit, ale nedokázala se přestat smát.

„Jel nakoupit do města. Ale já to nechápu, vždyť má ještě rok chodit do školy.”

„S vědomostmi, které má, by mohl nastoupit hned, ale musí mu být sedmnáct. Senátor ho doporučil do příštího ročníku, který začíná až za rok a

půl.”

Wolf se nadmul vášnivou pýchou zděděnou po keltských i indiánských předcích a oči mu zahořely černým ohněm. Zdvihl ji do výšky a roztočil se s ní. Se smíchem zaklonila hlavu a Wolf v té chvíli znovu ucítil nával touhy.

Držel ji v rukou, hebkou a horkou, veselou a svěží jako jaro, a toužil ji vidět bez těch šedivých šatů, které měla na sobě. Jeho výraz se pomalu měnil. Mary se pořád ještě smála, když ji zvedal a pomalu tiskl k sobě, ale když jí pak zabořil tvář mezi ňadra a začal se s nimi laskat přes látku šatů a podprsenky, ztichla. Bylo to tak nečekané a vzrušující, že se její zrychlený dech rázem změnil ve sténání.

Prohnula se v zádech a zajela mu prsty do vlasů, aby ho k sobě přitlačila ještě víc. Ale pořád jí to bylo málo. Vrstvy oblečení, které je dělily, ji přiváděly k šílenství. Svíjela se a šeptala.

„Prosím, Wolfe!” Oči měl zastřené touhou, krev mu vřela v žilách a těžce oddechoval. „Chceš víc?”

Přivinula se k němu. „Ano.”

Pomalu ji nechal sklouznout na zem. Zapomněl na všechny důvody, které mu říkaly, že by ji měl nechat být, a myslel už jen na to, že ji chce. Ať si lidi říkají, co chtějí. Rozhlédl se a změřil očima

vzdálenost k domu a ke stodole. Stodola byla blíž, a tak chytil Mary kolem pasu a nesl ji k velkým, otevřeným vratům.

Mary sotva popadala dech. Byla zmatená a chtěla se ho zeptat, co dělá, ale neměla dost vzduchu v plicích. Než se zmohla na slovo, ocitli se ve stodole, v záplavě tlumeného světla, zvířecího tepla a vůně sena. Slyšela tiché klapání kopyt a frkání koní. Wolf ji dovedl do prázdné stáje, tam ji strhl na čerstvé seno a lehl si na ni. Svou váhou ji zatlačil hlouběji do sena.

„Líbej mě,” šeptala, rukou mu zajela do vlasů a přitáhla ho k sobě.

„Jak si přeješ,” zamumlal a sklonil hlavu. Pod dotykem jeho pevných rtů otevřela ústa, aby do nich mohl vniknout jazykem. Začal ji líbat v rytmu, který instinktivně poznala a opětovala. Tížil ji, ale ten tlak jenom zvyšoval její vzrušení. Ovinula mu paže kolem svalnatých ramen a přitáhla ho k sobě. Chtěla mu být tak blízko, jak jen to bylo možné. Nevědomky se začala lehce vlnit.

Když ucítil pomalý pohyb jejích boků, měl najednou pocit, že exploduje. Zasténal a rychle hledal zip na zádech jejích šatů. Měl pocit, že umře, jestli se okamžitě nedotkne její hedvábné kůže a jestli se do ní neponoří.

Stáhl jí šaty z ramen, shrnul je až k pasu a zadíval se na její prsa, sotva zakrytá jemnou, lesklou látkou podprsenky. Zasténal, podprsenku rozepnul a sklonil hlavu. Žhavými, vlhkými ústy klouzal po ňadrech, dokud v nich nesevřel napnuté bradavky.

Mary zaplavila slast tak intenzivní, až hraničila s bolestí. Zavřela oči a zasténala. Nedalo se to vydržet. Horká vlna slastné bolesti jí pulzovala od

prsou až ke klínu. Prohnula se pod ním a mlčky prosila o vysvobození, které její tělo ještě nepoznalo, ale už odedávna chtělo.

Těmi pohyby ho připravila o poslední zbytek sebeovládání. Vykasal jí sukni k pasu a stáhnul punčochy. Mary mu začala rozepínat košili.

Klekl si a svlékl se do půl těla. Nahá kůže se mu leskla potem a v pološeru plném vznášejících se částic prachu vypadal jako živá socha, mistrovské dílo. Byl dokonalý, silný, mužný. Mary se k němu natáhla a dlaněmi ho pohladila po široké hrudi porostlé tmavými chloupky.

Rozepnul široký kožený pásek a začal si stahovat kalhoty, ale najednou se zarazil. Je panna, proběhlo mu hlavou. Na to nesmím zapomenout. Musím se, proboha, trochu krotit, nebo ji vystraším a ublížím jí. Radši bych umřel, než abych jí proměnil první milování v noční můru.

„Wolfe.” Vyslovila jen jeho jméno, jen to jedno slovo, ale hlas měla neuvěřitelně vlahý, hluboký a omámený. A na Wolfa to zapůsobilo tak silně, jako nic před tím.

„Ano.”

Znovu se k ní sklonil, ale vtom uslyšel vzdálený zvuk a ztuhnul. Tiše zaklel a posadil se. Snažil se ze všech sil ovládnout a přemoct zklamání.

„Wolfe?” Teď zněl její hlas nejisté, ohromeně a rozpačitě. Ještě před chvílí byla vlahá a plná touhy, ochotná dát se mu beze zbytku, a teď najednou rozpaky? Wolf měl chuť vraždit.

„Joe tady bude za pár minut,” řekl co nejklidněji. „Slyším ho. Už jede.”

Byla ještě úplně zmatená. „Joe?”

„Ano, Joe. Vzpomínáš si na něj? Kvůli němu jsi přijela.”

Zrudla a vyskočila. „Panebože, vždyť jsem nahá a

ty taky.”

„Nejsme nazí,” zabručel Wolf a otřel si zpocené čelo. „Bohužel.” „Skoro.”

„Ne dost.” V rozpacích zčervenala i na prsou. Okouzleně se na ni díval a vzpomínal na to, jak ji ochutnával ústy. Ale zvuk motoru byl čím dál silnější, a tak s nadávkou na rtech vstal a pomohl na nohy i Mary.

Slzy jí rozmazaly výhled, když otočená zády k němu zápasila se sponkou na podprsence. Teta Ardith by se určitě zhroutila, kdyby věděla, že se její neteř válí s mužským na seně. A navíc není ani schopná to dokončit.

„Počkej, pomůžu ti,” řekl Wolf tiše. Otočil ji a zručně zapnul sponku.

Mary sklonila hlavu. Nedokázala se mu podívat do očí, ale pohled na jeho velké opálené ruce proti její bílé šíji ji znovu vzrušil. Polkla a podívala se na jeho opasek. Kalhoty už si zapnul, ale bylo znát, že mu to vyrušení není vhod. Potěšilo ji, že v tom není sama. Když jí pomáhal zpátky do šatů a zapínal zip, rychle mrkala, aby se zbavila slz.

„Máš ve vlasech seno,” řekl. Vyndal jí z vlasů pár stébel a oprášil jí šaty.

Mary zvedla ruce, aby si vlasy upravila, a zjistila, že je má rozpuštěné.

„Nech si je tak,” řekl Wolf. „Líbí se mi to víc. Vypadají jako hedvábí.”

Nervózně si je pročísla rukou a dívala se, jak sbírá ze země košili.

„Co si Joe pomyslí?” zeptala se, když auto zastavilo u stodoly.

„Že má štěstí, že je můj syn, jinak bych mu mohl

ublížit,” bručel Wolf hrozivě a Mary si nebyla jistá, jestli žertuje, nebo ne. Oblékl si košili, ale zapínáním se nezdržoval a rovnou vyšel z vrat. Mary se zhluboka nadechla a vykročila za ním. Joe právě vystoupil z auta. Těkal očima z otce na Mary a zpátky a všiml si Wolfovy rozepnuté košile a Mariiných rozcuchaných vlasů.

„Sakra,” zaklel. „Kdyby mi to trvalo aspoň o patnáct minut déle… “

„Moje řeč,” souhlasil Wolf.

„Tak já zase jedu.” Wolf vzdychl: „Ne, stejně přišla za tebou.” „Tak to už jsi jednou říkal,” poťouchle se ušklíbl Joe.

„A říkám to znova.” Wolf se otočil k Mary a do očí se mu vrátila radost z té šťastné noviny. „Řekni mu

to.”

Najednou si nemohla vzpomenout. „Co mu mám říct?”

Když si konečně uvědomila, o čem je řeč, podívala se bezradně na prázdné ruce. Co se stalo s dopisy? Ztratili jsme je ve stodole? Budeme je muset hledat v seně? Nevěděla, co má dělat, a tak jen rozpřáhla ruce a řekla: „Máš to v kapse, Joe. Dneska jsem dostala dopis.”

Joe zbledl a chytil se auta, jako by potřeboval oporu. „Od senátora? Dostanu se na akademii?” ptal se nevěřícně.

„Dostal jsi doporučení. Ale ještě musíš složit zkoušky.”

Zaklonil hlavu a zahalekal. Pak skočil k Wolfovi. Popadli se do náručí, smáli se a výskali. Mary se na ně dívala a smála se s nimi. Byla tak šťastná, až ji bolelo srdce. A pak se ocitla v objetí mezi otcem a synem, div že ji radostí neumačkali.

„Vždyť mě udusíte,” protestovala chabě.

Když ji konečně pustili, uhladila si vlasy a urovnala šaty. „Dopisy musí být někde tady. Musíme je najít.”

Wolf na ni mrkl. „To musíme.”

Usmála se na něj. Byl to úsměv, kterým ženy odměňují milence za vášnivé objetí, a Wolf, aby zakryl vzrušení, začal rychle hledat. Jeden dopis našel na cestě, druhý jim vypadl poblíž vrat od stodoly. Oba je přinesl a podal Joeovi.

Chlapci se třásla ruka, i když věděl, co obsahují. Přišlo to tak rychle, že tomu nemohl uvěřit. Hned si umínil, že bude potit krev, aby to dokázal dotáhnout do konce, a že to dokáže, protože bez křídel by žil jen napůl.

Mary ho pyšně sledovala, když vtom ucítila, jak Wolf vedle ní strnul. Tázavě se na něj podívala. Zvedl hlavu, jako by větřil nebezpečí, a tvář měl najednou jako z kamene. Pak zaslechla zvuk motoru a otočila se právě ve chvíli, kdy auto šerifova zástupce zastavovalo vedle Joeova náklaďáku.

Joe se ohlédl a ztuhnul stejně jako Wolf.

Clay Armstrong vystoupil. „Dobrý den, madam,” oslovil nejdřív Mary.

„Dobrý den,” odpověděla zdvořile, ale měla strach o Wolfa a musela se ovládat, aby se mezi něj a Claye nepostavila. Clayovy jindy tak kamarádské, modré oči teď vůbec nevypadaly přátelsky. „Co děláte tady v horách, slečno Potterová?”

„Proč se ptáte?” odsekla a dala ruce v bok.

„Radši přejděte rovnou k věci, Armstrongu,” řekl

Wolf.

„Dobrá. Mám vás předvést k výslechu. Buď se mnou půjdete dobrovolně, nebo si seženu zatykač.” Joe zůstat stát jako zkamenělý. Tohle už se jednou

nou stalo a on pak přišel o otce na dva dlouhé roky. Teď, když se tak radovali a když se konečně začínalo zdát, že život se mění k lepšímu, to připadalo snad ještě krutější.

Wolf si zapnul košili. „Co se stalo tentokrát?” zeptal se stroze.

„Povíme si to u šerifa v kanceláři.”

„Povíme si to teď.”

Jejich oči se setkaly a Clay pochopil, že se Wolf nepohne, dokud nedostane odpověď. „Dneska ráno bylo přepadeno jedno děvče. Někdo se ho pokusil znásilnit.”

„A vy jste si samozřejmě vzpomněli na indiána,” cedil Wolf mezi zaťatými zuby. To je snad zlý sen, říkal si v duchu. Tohle se přece nemůže stát dvakrát za život. Už poprvé ho to málem zabilo, nechtěl to prožít ještě jednou.

„Vyslýchali jsme víc lidí. Jestli máte alibi, není co řešit a pustíme vás domů.”

„Předpokládám, že jste zadrželi všechny majitele rančů v oblasti. Vyslýchali jste taky Eliho Baugha?”

Clay zrudnul. „Ne.”

„Jenom indiány?”

„Vy máte záznam,” řekl Clay, ale ani jemu samotnému to neznělo přesvědčivě.

„Nemám ani ten nejmenší záznam,” rozčiloval se Wolf. „Vymazali mi ho.”

„Sakra, já to vím!” křikl najednou Clay. „Dostal jsem rozkaz vás přivézt. Dělám jenom svou práci.”

„Tak proč to neřeknete rovnou? Bránit v práci vám rozhodně nehodlám,” neodpustil si Wolf ironickou poznámku a nastoupil do náklaďáku. „Pojedu za vámi.”

„Můžu vás vzít autem. Přivezu vás potom zpátky.”

„Ne, díky. Radši pojedu svým.”

Clay něco zavrčel a nastoupil do auta. Od pneumatik odlétl prach a kamení, jak rychle vystartoval zpátky do údolí s Wolfem v zádech.

Mary se roztřásla, zatímco Joe stál jako socha se zaťatými pěstmi. Pak se otočil a bouchnul pěstí do kapoty auta. „Panebože, přece mu to nemůžou udělat znova.”

„Ne, určitě ne,” uklidňovala Mary jeho i sebe. „Kdybych do toho měla zatáhnout každého právníka a každý soud v zemi, udělám to. Napíšu do novin, zavolám televizi, zavolám - nemají ani tušení, komu všemu zavolám.”

„Proč radši nejdete domů?” zeptal se Joe chladně.

„Chci tu zůstat.”

Myslel si, že hned odjede a že s Wolfem zůstanou zase sami, jako vždycky, ale Mary zůstala stát na místě, oči plné ohně a bradu zdviženou.

Joe ji objal a držel se jí. Chtěl od ní načerpat trochu síly, protože tušil, že ji bude potřebovat. A Mary držela jeho. Wolfova syna by chránila proti všem.

ŠESTÁ KAPITOLA

Bylo po deváté hodině, když uslyšeli přijíždět Wolfovo auto. Ulevilo se jim, že je doma, a ne ve vězení, a s napětím čekali, až jim řekne, co se dělo. Mary si nedovedla Wolfa ve vězení představit, i když věděla, že tam už dva roky strávil. Byl příliš divoký a nespoutaný, byl jako vlk, který se nedá ochočit.

Zůstal stát ve dveřích a díval se na ni. Mary a Joe seděli u kuchyňského stolu a pili kafe. „Ty jsi ještě tady? Proč jsi nejela domů?”

Rozhodla se na to nereagovat. Byl rozzuřený, ale Mary věděla, že ten hněv není namířený proti ní. Vstala a nalila mu čerstvou kávu.

„Posaď se, napij se a řekni nám, co se stalo,” pobídla ho hlasem zkušené učitelky.

Natáhl se po hrnku, ale nesedl si. Na to byl příliš rozčilený. Než aby šel podruhé do vězení za něco, co neudělal, to by radši umřel.

„Pustili tě,” řekl Joe povzbudivě.

„Museli. K přepadení došlo okolo poledne a já byl v té době s koněm na ranči Wallyho Rasca. Šerif uznal, že jsem nemohl být najednou na dvou místech vzdálených šedesát mil od sebe, a nechal mě jít.”

„Co se přesně stalo?”

Wolf si otřel čelo. „Nějaký chlap tu holku přepadl, když nastoupila před domem do auta. Přinutil ji jet asi hodinu, pak jí řekl, ať zastaví u krajnice, a chtěl ji znásilnit. Ale když kolem projelo auto, lekl se a utekl. Neviděla mu do obličeje, protože měl na hlavě lyžařskou kuklu, ale prý byl vysoký. A to stačilo, aby mě šerif začal podezřívat.”

„U krajnice?” divila se Mary. „To je divné, nedává to smysl. Provoz tady není moc velký, ale stejně hodně riskoval.”

„Ano, celé je to podezřelé.”

Joe bubnoval prsty do stolu. „Mohl to být někdo cizí, kdo tudy jenom projížděl.”

„Kolik cizích lidí tudy projíždí?” zeptal se Wolf. „Cizí člověk by navíc nevěděl, komu to auto patří a kdy ta holka odchází z domu. Co kdyby do něj nasedl chlap. A on ji chtěl znásilnit, ne okrást, protože jí nic nevzal, i když u sebe měla peníze.”

„Řekli ti, co to bylo za holku?” zeptala se Mary.

„To ani nemuseli. Její otec byl u šerifa, mával pistolí a vyhrožoval, že mi udělá do břicha díru.”

Nezměnil výraz, ale Mary z něj cítila hořkost a vztek. Jeho hrdost znovu vláčeli bahnem, urazili ho už tím, že ho předvedli k výslechu. Vydržel to, ovládal se, ale uvnitř to vřelo.

„A jak to dopadlo?”

„Armstrong ho uklidnil. Pak tam přišel Wally Rasco, potvrdil mi alibi a šerif mě propustil s přátelským varováním.”

„S varováním?” Mary vyskočila. „Jakým varováním?”

Wolf jí věnoval ledově chladný úsměv. „Varoval mě, abych se vyhýbal bílým ženám, zlato. A to je přesně to, co udělám. Takže jeď domů a zůstaň tam. Už tě tady nechci vidět.”

„Ve stodole ses tvářil jinak,” odsekla mu. Pak se odvážila podívat na Joea, a když zdvihl obočí a usmál se na ni, zčervenala. Pak se otočila zpátky k Wolfovi. „Nechce si mi věřit, že necháš toho hloupého šerifa, aby ti nařizoval, co můžeš a co ne.”

Přimhouřil oči. „Možná ti to ještě nedošlo, ale všechno to začíná znovu. Nezáleží na tom, že mi Wally Rasco potvrdil alibi. Jestli nikoho nechytí, vytáhnou na mě tu deset let starou historii a bude

zle.”

„Vždyť tě tehdy osvobodili, nebo to se nepočítá?”

„Pár lidí o tom ví,” připustil, „ale většina o tom ani nechce vědět. Pořád se mě bojí, pořád mi nevěří a nemají mě rádi. Dokud toho mizeru nechytnou, asi si ve městě nic nekoupím. Ani benzín, ani jídlo. A jakákoli bílá ženská, kterou se mnou uvidí, na tom bude stejně.”

Tak takhle to je, uvědomila si. On se mě snaží chránit. Zírala na něj s údivem.

„Wolfe, odmítám se řídit cizími předsudky. Jsem ti vděčná, že máš o mě starost, ale… “

„Opravdu?” zeptal se ironicky. „Tak jeď domů, zalez tam a nevystrkuj nos.”

„Jak dlouho?”

Místo aby jí odpověděl, zvolil svoje oblíbené konstatování: „Míšenec budu až do smrti.”

„Nechci po tobě, abys zapíral svůj původ,” řekla s bolestí v hlase a touhou v očích a Wolfa popadl strašný vztek, že ji nemůže chytit do náruče a prohlásit před celým světem, že je jeho. Šerifovo varování bylo naprosto jednoznačné a Wolf dobře věděl, že nenávist proti němu by jenom vzrostla a snadno by se přenesla na Mary. Pak už by nebyla ohrožená jenom její práce.

„Já vím,” řekl nakonec a pohladil ji po vlasech. „Jdi domů, Mary. Až bude po všem…” zarazil se, protože nechtěl slíbit něco, co nebude moct splnit. Ale to, co řekl, stačilo, aby jí zazářily oči.

„Tak dobře,” přikývla a stiskla mu ruce. „Mimochodem, byla bych ráda, kdyby ses dal ostříhat.”

Překvapeně zvedl obočí. „Ostříhat?”

„Ano. Ty chceš, abych nosila rozpuštěné vlasy, a já chci, aby ses nechal ostřihat.”

„Proč?”

„Nenosíš je proto, že jsi indián, ale proto, abys svoji indiánskou krev připomínal ostatním lidem.” „Krátké vlasy ze mě neudělají bělocha.” „To ani nechci.”

Wolf měl strach, že by se s ním o tom byla schopná dohadovat až do rána, a tak to vzdal a zabručel: „Dobře, nechám se ostříhat.”

„To jsem ráda,” usmála se a stoupla si na špičky, aby ho mohla políbit. „Dobrou noc. Dobrou noc,

Joe.”

„Dobrou noc, Mary.”

Když odešla, Wolf si zamyšleně prohrábl vlasy, a když mu došlo, co právě slíbil, zamračil se. Zvedl oči k Joeovi.

„Co budeme dělat?” zeptal se Joe.

„To, co musíme,” odpověděl Wolf prostě.

Když Mary druhý den ráno nakupovala, v obchodě stály skupinky lidí a všichni se bavili o přepadení. Totožnost přepadeného děvčete se brzy provalila. Byla to Cathy Teeleová, starší sestra Christy z Mariiny třídy.

Vedle regálu s moukou a kukuřicí stála Dottie Lancasterová s nějakým mladým mužem, zřejmě synem.

„Ahoj, Dottie,” pozdravila Mary zdvořile.

„Ahoj.” Dottie nasadila šokovaný výraz. „Slyšela jsi už o tom ubohém děvčeti?”

„Neslyším o ničem jiném od chvíle, kdy jsem vešla do krámu.”

„Prý zavřeli toho indiána, ale šerif ho zase musel pustit. Doufám, že si příště dáš větší pozor, koho se zastáváš.”

„Wolfa nezavřeli.” Mary se snažila mluvit klidně. „Jenom ho vyslýchali. Když se to stalo, byl zrovna na ranči pana Rasca. Wolf Mackenzie nikoho nepřepadl.”

„Porota ho už jednou odsoudila a zavřeli ho do vězení.”

„Ale zase ho pustili, když chytili pravého viníka.”

Dottie zbledla rozčilením. „To říká ten indián, ale pokud já vím, pustili ho na podmínku. Je mi jasné, na čí jsi straně, ale ty se s těmi indiány taháš od chvíle, kdy jsi přijela. Jedno staré přísloví říká, kdo chce s vlky býti, musí s nimi výti. A ti Mackenzieové jsou špinavá indiánská pakáž… “

„Už radši nic neříkej,” varovala ji Mary, celá rudá, a udělala krok směrem k ní. Ruka ji pálila, ale pak si vzpomněla na tetu Ardith, která říkala, že dáma se nikdy nepere. „Wolf je slušný chlap, který tvrdě pracuje, a já nedovolím, aby ho někdo takhle nestydatě pomlouval.”

Dottie se taky dostávala do varu, ale proti Wolfovi už se nic říct neodvážila. Naklonila se k Mary a zasyčela: „Radši si dávej pozor, nebo budeš mít velké potíže.”

Mary se taky naklonila. „Vyhrožuješ mi?”

„Mami, prosím tě,” zašeptal mladý muž za Dottiinými zády a chytil matku za ruku.

Dottie se ohlédla a okamžitě se uklidnila.

„Pamatuj

si, co jsem ti řekla,” zahrozila na rozloučenou a odešla.

Bobby spěchal za matkou a byl tak rozrušený, že lomil rukama. Mary bylo najednou líto, že se nechala zatáhnout do tak hrozného výstupu.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, ale dech se jí znovu zadrhl, když se otočila a uviděla, jak na ni lidé v obchodu zírají. Slyšeli každé slovo a tvářili se pohoršené. Bylo jasné, že se ta senzace brzy roznese po celém městě. Dvě učitelky se málem porvaly kvůli Wolfovi Mackenzieovi. Zamračila se a sáhla pro balíček mouky. Další skandál je to poslední, co Wolf potřebuje.

Ve vedlejší uličce potkala Cicely Karrovou. Vzpomněla si na její výstup na schůzce školní rady a neudržela se, aby se nepochlubila: „Dostala jsem dopis od senátora Allarda, paní Karrová. Doporučuje Joea pro přijetí na akademii.”

K jejímu překvapení vypadala paní Karrová potěšené. „Opravdu? To je k neuvěření. Eli mi vysvětlil, jaká je to čest.” Pak ale vystřízlivěla. „Ale teď, potom, co se stalo… Je to hrůza. Slečno Potterová, neumíte si představit, jaké to bylo před deseti lety a jak jsme se všichni báli. A teď ta noční můra začíná nanovo.”

„Pro Wolfa je to taky noční můra,” řekla Mary trpce. „Byl ve vězení za znásilnění, které nespáchal. Teď má rejstřík čistý, ale přesto byl první, koho šerif vyslýchal. Jak myslíte, že se cítil? Ty dva roky za mřížemi mu nikdo nevrátí a teď to vypadá, že ho tam chtějí dostat zpátky.”

Paní Karrová se tvářila ustaraně. „Všichni jsme se mýlili. Soud se taky zmýlil. Ale víte, proč ho šerif vyslýchal?”

„Ne, to nevím.”

„Protože Mackenzie měl důvod k pomstě.”

Mary byla ohromená. „Snad si nemyslíte, že by se mstil útokem na děvče, které bylo ještě dítě, když ho zavřeli? Jak vás to mohlo napadnout?”

Přitom ale věděla, že většina lidí z Ruth by s paní Karrovou klidně souhlasila. Po zádech jí přeběhl mráz.

„Ten chlap nás nenávidí,” poznamenala paní Karrová stroze. A bylo jí vidět na očích, že opravdu věří, že by byl Wolf takové ohavné pomsty schopný.

Mary se udělalo špatně. „Ne, ne! Wolf je zatrpklý, ale necítí nenávist. A nikdy by ženě takhle neublížil.” Věděla dobře, co říká. V jeho dotycích cítila touhu a chtíč, ale nikdy agresivitu.

Paní Karrová zavrtěla hlavou. „Neříkejte mi, že nás má rád. Vidím mu to v těch černých očích pokaždé, když se na nás podívá. Šerif zjistil, že byl ve Vietnamu v nějaké zvláštní záchranné skupině nebo co. Jen bůh ví, jak ho to mohlo poznamenat. Cathy Teeleovou možná nepřepadl, ale byla by to pro něj příležitost jak se pomstít.”

„Nikdy by to neudělal, i kdyby myslel na pomstu,” bránila ho Mary. „Vůbec ho neznáte. Žije tady roky a nikdo z vás ho nezná.”

Paní Karrová zrudla. „Zato vy ho znáte možná až moc dobře. Možná je na těch pomluvách trochu pravdy. Možná se nezajímáte ani tak o Joea, jako spíš o Wolfa Mackenzieho.”

Pohrdání v jejím hlase dodalo Mary odvahu. „Ano, zajímám.” vykřikla. „Ale bohužel mi nedovolil poznat ho tak dobře, jak bych chtěla.”

Ozval se vzrušený šum, Mary se otočila a střetla se s pohledy lidí, kteří stáli v uličce a poslouchali. Tak jsem to konečně udělala, došlo jí. Wolf

chtěl, abych se k němu nehlásila, a já jsem naopak rozhlásila, že o něj mám zájem. To jsem si mohla klidně stoupnout doprostřed náměstí, nebo to oznámit místním rozhlasem.

Ale výčitky ani stud necítila. Byla na sebe pyšná. S Wolfem Mackenziem se cítila jako žena, ne jako stará panna. Když byla s ním, nepřipadala si všední a nezajímavá, ale vášnivá a žádoucí. Jestli něčeho litovala, tak toho, že se včera Joe nevrátil o patnáct minut později. Jestli ji zdejší lidé kvůli lásce k němu odsoudí, tak ať.

Paní Karrová pronesla chladně: „Myslím, že bychom měli svolat další schůzi školní rady.”

„Než to uděláte, upozorňuju vás, že mám závaznou smlouvu,” odsekla Mary a otočila se na patě. Neměla ještě v košíku všechno, co chtěla, ale na další nakupování byla příliš rozčilená. Rychle zaplatila a odešla z obchodu.

Počasí venku odpovídalo její náladě. Na obloze se kupily těžké, tmavé mraky. První, co udělala, když přijela domů, bylo, že nakrmila kocoura. Poslední dobou měl pořád hlad a choval se nějak divně, až Mary napadlo, jestli ho náhodou někdo neotrávil. Ale když se Woodrow na rohožce spokojeně protáhl, s úlevou tu hroznou myšlenku zavrhla.

Až bude po všem…

Ta věta jí pořád zněla v mysli. Toužila po Wolfovi a cítila se bez něj neúplná. Věděla, proč chtěl, aby odjela, ale nesouhlasila s tím. Po tom, co zažila dnes ráno v obchodě s Dottie Lancasterovou a Cicely Karrovou, nebyl důvod držet jejich vztah v tajnosti.

Dala by mu všechno, co by od ní chtěl. Teta Ar-dith ji vychovala ve víře, že milování patří jenom

k manželství, a že žena, která se z nějakého důvodu nemůže bez muže obejít, se má provdat. Teta Ardith dávala zároveň jasně najevo, že nezná žádný důvod, který by rozumnou ženskou k takovému kroku přiměl. Mary věděla, že spolu lidé spí i mimo manželství, a neodsuzovala to, ale od sebe by to nikdy nečekala - dokud nepotkala Wolfa. i kdyby ji chtěl jen na chvíli, zdálo se jí to lepší než nic. i jeden jediný den s ním by uchovávala v paměti jako poklad. Snila o tom, že s ním stráví celý život, ale neodvažovala se v to doufat. Byl příliš zahořklý a příliš opatrný. Nebylo pravděpodobné, že by si k sobě pustil bílou ženskou tak blízko. Mohl jí nabídnout svoje tělo a trochu něžnosti, ale ne srdce ani věrnost.

A protože ho milovala, byla rozhodnutá se s tím spokojit. Nechtěla v něm probouzet žádné výčitky. Chtěla, aby spolu byli šťastní tak dlouho, jak to půjde.

Přál si, aby nosila rozpuštěné vlasy, a tak mu vyhověla. A když se ráno podívala do zrcadla, překvapilo ji, jak jí ten nový účes sluší. Díky Wolfovi vypadala a cítila se mnohem víc žensky.

Po tom, co řekla dnes v obchodě, už nemusela dál předstírat, že je nestranná. A když už se prozradila, zdálo se jí zbytečné snažit se tu „ostudu” zmírnit. Ulevilo se jí.

Začala se soukat do jednoho ze svých beztvarých domácích úborů, když vtom zachytila svůj odraz v zrcadle. Zarazila se a v mysli se vrátila k okamžiku, kdy poprvé potkala Wolfa. Když si tenkrát oblékla Joeovy džíny, díval se na ni tak lačně, že to cítila ještě teď. Chtěla, aby se na ni tak díval znovu, ale to se zřejmě nestane, pokud bude nosit tyhle hrozné hadry.

Najednou nebyla vůbec spokojená se svým šatníkem. Měla v něm samé skromné a poctivé, ale nemoderní a neslušivé oblečení. K její štíhlé postavě by se líp hodila jemná bavlna a světlé, veselé barvy. Nebo dokonce přiléhavé džíny. Prohlédla se v zrcadle od hlavy k patě. Vždyť se nemám za co stydět, pomyslela si a sáhla po peněžence. V Ruth moc obchodů s oděvy není, ale nějaké džíny, trička, nějakou sukni a pár halenek určitě seženu.

Šedivé mraky splnily, co slibovaly. Když vyrazila do města, začal z nebe padat chladný déšť, takový, který mají farmáři a rančeři radši než prudký liják, protože se stihne vsáknout do země. Teta Ardith by za deště nevytáhla paty z domu, ale Mary to bylo jedno. Nejdřív zašla do obchodu s dámskými oděvy. Koupila troje kalhoty, dva lehounké bavlněné svetříky, modrou košili a kvalitní vlněnou sukni, která se hodila k červenému svetru. Líbila se jí tak moc, že se s ní zatočila radostí jako malé dítě.

Navrch si koupila jedny bílé sandálky a jedny sportovní boty. Když to všechno prodavačka sečetla a řekla výslednou cifru, Mary nehnula ani brvou. Věděla, že to měla udělat už dávno.

Ale ještě neskončila. Zamkla balíky do auta a vypravila se v dešti do Hearstová obchodu pro zimní boty. Protože plánovala trávit hodně času v horách, potřebovala pořádnou obuv.

Pan Hearst nebyl moc ochotný, ale Mary si toho nevšímala a zkoušela si boty, dokud nenašla jedny, ve kterých se cítila opravdu pohodlně.

Nemohla se dočkat, až se vrátí domů a oblékne si nové kalhoty a svetr. Woodrow mě určitě nepozná, pomyslela si s úsměvem. Ale nejvíc se těšila na to, jak překvapí Wolfa.

Auto měla zaparkované o blok dál, a nadávala si, že nezastavila přímo před obchodem, protože se mezitím hustě rozpršelo. V Ruth nebyly chodníky a na cestě se během pár chvil vytvořily velké kaluže.

Rozeběhla se, sklonila hlavu a zdvihla nad sebe krabici s botami, aby se aspoň částečně kryla před deštěm. Než přeběhla proluku mezi obchodem a vedlejší opuštěnou budovou, kde bylo kdysi kadeřnictví, byla promočená skrz naskrz a ještě šlápla do kaluže.

Nic neslyšela, neviděla žádný podezřelý pohyb, nic ji nevarovalo před tím, co se mělo stát. Najednou jí někdo zezadu rukou, mokrou od deště, zakryl ústa, druhou ji objal tak, aby nemohla hýbat rukama, a táhl ji uličkou pryč z ulice. Mary se bránila, svíjela se a kopala, snažila se ječet, ale její křik tlumila mužova dlaň. Ruku jí tiskl k obličeji tak pevně, až to bolelo.

Vysoký mokrý plevel v uličce se jí otíral o nohy a déšť jí padal do očí. Kopala ještě usilovněji, ale bylo to marné. To přece není možné, sténala v duchu. Nemůže mě unést z ulice za bílého dne. Jenže s Cathy Teeleovou se mu to taky podařilo.

Vykroutila mu jednu ruku a chmátla dozadu, k jeho obličeji, ale nahmatala jen mokrou látku. Sprostě zaklel a uhodil ji pěstí do hlavy.

Hlava se jí zatočila bolestí. Na chvíli byla skoro bezvládná, a tak ji mohl snadno dotáhnout za opuštěnou budovu.

Tam ji hodil na břicho do bláta a špíny. Volnou ruku dala před sebe, aby zmírnila pád, a odřela si ji o kamení. Ale sotva to cítila. Ústa jí pořád zakrýval tak silně, že se dusila. Držel jí hlavu na zemi a celou vahou si na ni lehl.

Druhou rukou jí vyhrnul sukni. Divoce se bránila, ale svíral ji tak pevně, že se sotva mohla pohnout. Snažila se odsunout jeho ruku z obličeje, aby mohla volat o pomoc, kousala a škrábala, ale znovu ji uhodil. Cítila a slyšela, jak z ní trhá šaty. Panebože, ne!

Pak uslyšela nějaký křik a hluk. Muž ztuhnul, pustil ji, a když vstával, vzepřel se rukou o zem vedle její hlavy. Měla oči plné deště a bláta, ale než zmizel, viděla jeho modrý rukáv a bledou, pihami posetou ruku. Zezadu uslyšela ohlušující

ránu.

Kolem ní někdo běžel, na zemi zvučely těžké kroky, ale Mary ležela tiše a bezvládně, se zavřenýma očima.

Za chvíli se kroky vrátily. „Mary,” řekl někdo. „Jste v pořádku?”

Přinutila se otevřít oči a uviděla Claye Armstronga. Byl promoklý a rozzuřený. Opatrně ji otočil a zvedl.

„Jste v pořádku?” Slyšela ho teď zřetelněji.

Déšť jí omýval obličej.

„Ano,” vypravila ze sebe.

„Dostanu ho,” zavrčel Clay. „Přísahám, že ho dostanu.”

Ve městě nebyl žádný doktor, ale Clay donesl Mary do domu Bessie Pylantové, která byla povoláním zdravotní sestra. Bessie zavolala soukromému lékaři ze sousedního města, a než přijel, opatrně vyčistila Mary škrábance, dala jí led na modřiny a uvařila jí horký, přeslazený čaj.

Clay zmizel a Bessiin dům byl najednou plný žen. Přišla Sharon Wycliffová a ujistila Mary, že ona a Dottie ji mohou v pondělí ve škole zastoupit, jestli jí nebude dobře. Francie Beechamová jí

vyprávěla příhody z vlastní učitelské praxe a spousta dalších žen přišla jen ze zvědavosti. Dokonce i Cicely Karrová se na ni přišla zeptat. Mary jen tiše seděla, zabalená do deky, kterou jí přinesla Bess, a poslouchala. Věděla, že se ji ženy snaží rozptýlit, a byla jim za to vděčná, ale na to banální tlachání se dokázala soustředit jen s velikým přemáháním.

Když přijel doktor, Bessie ho s ní nechala o samotě. Mary mu tiše a klidně odpověděla na všechny otázky, doktor ji prohlédl, změřil jí tlak a naordinoval slabá sedativa.

„Budete v pořádku,” řekl nakonec. „Naštěstí nemáte otřes mozku, takže vás hlava brzy přestane bolet. Pořádný spánek vám pomůže víc, než cokoli, co bych vám mohl předepsat.”

„Děkuju, že jste přijel,” řekla Mary zdvořile.

Zmocňovala se jí úzkost. Všichni k ní byli moc milí, ale ona byla unavená, připadala si špinavá a cítila se jako svázaná. Potřebovala soukromí a sprchu a ze všeho nejvíc Wolfa.

Vyšla z ložnice a uviděla Claye, který se mezitím vrátil. Tvářil se starostlivě. „Jak se cítíte?”

„Jsem v pořádku.” Věděla, že jestli to bude muset říct ještě jednou, nejspíš se rozbrečí.

„Potřebuju se vás zeptat na pár věcí, jestli můžu.”

„Ano, jistě.” Sedativa začala zabírat a Mary přepadla zvláštní malátnost. Clay ji dovedl ke křeslu. „Už se nemusíte bát,” uklidňoval ji. „Chytili jsme ho. Už je ve vězení.”

Probrala se z otupělosti a překvapeně na něho zírala. „Chytili jste ho? Vy víte, kdo to byl?”

„Viděl jsem ho.”

„Vždyť měl kuklu.” Jasně si vzpomínala na dotyk té mokré látky.

„Ano. A zpod ní vyčuhovaly dlouhé, černé vlasy.” Malátnost se proměnila v hrůzu. Dlouhé, černé vlasy? Snad si nemyslí, že - to snad ne! Udělalo se jí

špatně. „Wolf?”

„Nebojte se. Jak jsem řekl, už je ve vězení.”

Sevřela pěsti tak silně, až se jí nehty zaryly do dlaně. „Tak ho zase pusťte.”

„Máme ho pustit? Vždyť vás přepadl!”

Pomalu zavrtěla hlavou. „Ne, on to nebyl.”

„Viděl jsem ho,” trval Clay na svém. „Byl vysoký a měl dlouhé, černé vlasy. Zatraceně, kdo jiný by to

mohl být?”

„To nevím, ale Wolf to nebyl.”

Ženy ztichly a seděly jako zkamenělé. Mary se rozhlédla po místnosti a pak se otočila zpátky na Claye. „Viděla jsem jeho ruce. Byl to běloch a měl pihovaté ruce. Nebyl to Wolf Mackenzie!”

Clay svraštil obočí. „Jste si tím jistá?”

„Naprosto. Položil ruku na zem těsně před můj obličej.” Chytila Claye za rukáv. „Pusťte Wolfa z vězení. Okamžitě, slyšíte mě?”

Clay vyskočil a běžel k telefonu. Mary se znovu rozhlédla po ženách. Všechny byly bledé a plné obav a Mary si snadno domyslela proč. Dokud podezřívaly Wolfa, cítily se relativně v bezpečí. Teď budou žít ve strachu a v nejistotě. Spousta mužů v okolí má pihovaté ruce, ale Wolf ne.

Chtělo se jí křičet, že Wolf by ani neměl důvod ji přepadnout, že ji může mít, kdykoli se mu zachce, ale radši zůstala zticha. Byla unavená. Měla už sílu jen čekat na Wolfa, pokud vůbec přijde.

O hodinu později vešel do domu, bez klepání, jako by mu patřil, a když se objevil ve dveřích, nastal v místnosti rozruch. Na ostatní se ani nepodíval a zamířil rovnou k Mary.

Prohlédl si ji od hlavy k patě, zvedl jí bradu a otočil jí obličej na světlo, aby viděl škrábance a modřiny. Vzal ji za ruce a zkoumal poraněné dlaně. Tvář měl jako z kamene.

Mary měla chuť brečet, ale místo toho se přinutila usmát. „Ty ses nechal ostříhat.”

„To bylo první, co jsem ráno udělal. Jsi v pořádku?”

„Ano, on - nepovedlo se mu to.”

Narovnal se. „Já vím. Za chvíli budu zpátky. Dostanu ho, to ti slibuju.”

„To je věc zákona,” namítl Clay ostře.

Wolf ho probodl očima. „Na zákon radši nebudu spoléhat.”

Odešel bez jediného slova a Mary se znovu sevřelo srdce. Řekl, že se vrátí, ale ona chtěla domů. Všichni tu k ní byli laskaví, možná až moc laskaví, ale ona cítila, že už to dlouho nevydrží.

SEDMÁ KAPITOLA

Clay vyrazil z domu jen chvíli za Wolfem. Jak předpokládal, Wolf zastavil v uličce, kde byla Mary přepadena. Tam si klekl a důkladně zkoumal blátivou zem. Když k němu Clay přišel, ani se neotočil.

„Kdy jste se nechal ostříhat?” zeptal se. „Dneska

ráno, u holiče v Harpstonu.” „Proč?”

„Protože mě o to požádala Mary,” řekl Wolf a dál zkoumal stopy. Pomalu se sunul uličkou až k místu, kde útočník srazil Mary na zem. Tam se chvíli zdržel a pak sledoval stopu jeho útěku. Ve vedlejší ulici si klekl vedle zřetelného otisku boty a spokojeně pokýval hlavou.

Clay už to místo předtím prohlížel, a tak řekl: „Z toho otisku moc nevyčtete. Může patřit komukoli.”

„Ne, je to otisk boty z jemné kůže. Ten chlap má nohy trochu do O a váží asi devadesát kilo. Není moc silný, protože tady už byl dost unavený.”

Nezasvěcený člověk by si mohl myslet, že Wolf zdědil stopařské schopnosti po předcích, ale Clay věděl, že pravda je složitější. Indiáni byli výborní pozorovatelé přírody a uměli sledovat stopu člověka v divočině tak snadno, jako kdyby četli

z knihy, ale detaily, které Wolf popisoval, mohl postřehnout jen někdo, kdo měl speciální výcvik. Wolf se zvedl a prohlásil: „Udělal velkou chybu.”

„Jakou?”

„Ublížil mojí ženě.”

„Ale chytit ho je věc zákona,” upozornil ho

Clay.

„Pak ať mi zákon stojí nablízku,” řekl Wolf a odešel.

Clay se za ním díval a studený déšť mu padal na záda. Zachvěl se. Lidé v Ruth se mýlili, když Wolfa odsuzovali, ale ten násilník udělal větší chybu, možná osudovou.

Mary se přes všechny protesty rozloučila a odjela domů. Řídila v dešti úplně automaticky a později si tu cestu vůbec nedokázala vybavit. Když dorazila do starého, tichého domu, cítila jenom úlevu, nic víc. Přinutila se nakrmit Woodrowa, který hladově mňoukal, i když byl tlustý jako balon. Ale i tak jednoduchá věc ji vyčerpala. Posadila se ke stolu, složila ruce do klína a čekala.

Přesně tak ji o půl hodiny později našel Wolf. „Proč jsi na mě nepočkala?” zeptal se ve dveřích. „Musela jsem jet domů.” „Odvezl bych tě.” „Já vím.”

Posadil se ke stolu vedle ní a vzal ji za ruce. Podívala se na něj nevzrušeně, rezignovaně a jemu se sevřelo srdce. Dal by cokoli za to, aby už v jejích očích takový výraz nikdy neviděl.

Byla vždycky tak odvážná, statečná a plná energie. Nepřipouštěla si, že by mohla narazit, a tak šla vždycky svou cestou. Žila si po svém a považovala za samozřejmé, že se majitel obchodu

roztřese před jejím ukazováčkem. Tenhle přístup ho někdy rozčiloval, ale většinou ho okouzloval. Chovala se jako kotě, které si myslí, že je tygr.

Teď ale vypadala zranitelně. Ten parchant ji pokořil a ponížil, srazil ji do bláta doslova i obrazně.

„Víš, z čeho jsem měla největší strach?” zeptala se ho po dlouhém tichu.

„Z čeho?”

„Chtěla jsem, aby to bylo poprvé s tebou, a on… ” nedokázala to dopovědět. „Ale neudělal to.”

„Ne. Povalil mě na zem a roztrhal mi šaty, ale pak Clay - myslím, že to byl Clay - zakřičel. Možná vystřelil. Pamatuju se, že jsem slyšela ránu, ale myslela jsem si, že to byl hrom.”

Z jejího prázdného, monotónního hlasu ho bolelo u srdce. Pochopil, že je ještě pořád v šoku. „Už se k tobě nepřiblíží. To ti slibuju.”

Přikývla a zavřela oči.

„Měla by sis dát sprchu,” řekl a pomohl jí vstát. „Dlouhou, teplou sprchu a já ti zatím uchystám něco k jídlu. Co by sis dala?”

Zkoušela si něco představit, ale jen při pomyšlení na jídlo se jí zvedal žaludek. „Jenom čaj.”

Došel s ní po schodech do koupelny. Byla klidná, ale ten klid se zdál být křehký, jako by byla na pokraji zhroucení. Byl by radši, kdyby brečela nebo nadávala. Aspoň by uvolnila stres, který ji tížil.

„Vezmu si župan. Nebude ti vadit, když si vezmu župan?” Tvářila se úzkostlivě, jako by se bála, že ho s tím otravuje.

„Ne.” Zvedl ruku a chtěl ji obejmout v pase, ale pak si to rozmyslel. Napadlo ho, že teď možná nechce, aby se jí nějaký muž dotýkal.

Mary si vzala župan a poslušně stála a čekala, až Wolf nastaví vodu. „Budu dole, nezamykej dveře,” upozornil ji.

„Proč?”

„Kdybys třeba omdlela, nebo kdybys mě potřebovala.” „Neomdlím.”

Usmál se. Ne, slečna Mary Elizabeth Potterová neomdlí. Nedovolí si být tak slabá. Možná to není napětí, co ji drží na nohou, možná je to spíš páteř, kterou nic neohne.

Věděl, že asi nebude moc jíst, ale stejně jí uvařil polévku. Načasoval to perfektně. Když Mary přišla do kuchyně, polévka i čaj byly hotové.

Nenamáhala se s oblékáním. Měla na sobě jenom jednoduchý, bílý bavlněný župan a Wolf se začal potit, protože přes něj byla jasně vidět silueta její postavy. Sedla si ke stolu jako poslušné dítě a on tiše zaklel. Věděl, že na takové pocity není vhodná doba, ale nemohl si pomoct. Chtěl ji i teď.

Mechanicky, bez protestů snědla polévku, vypila čaj a Wolf pak sklidil ze stolu a umyl nádobí. Když se otočil zpátky k ní, pořád ještě seděla u stolu, ruce složené v klíně a pohled upřený do prázdna. Zamračil se. Nemohl to už vydržet ani minutu. Něžně ji zvedl ze židle a posadil si ji na klín.

Chvíli byla strnulá, ale pak vzdychla, opřela se o něj a uvolnila se.

„Hrozně jsem se bála,” zašeptala.

„Já vím, drahoušku.”

„Jak to můžeš vědět? Jsi chlap,” řekla trochu vzdorovitě.

Ale pak mu položila hlavu na rameno a rozplakala

se. Wolf ji tiše držel a hladil ji po vlasech. Nic víc neřekla a on také mlčel, ale slova nebyla potřeba.

Hladil ji tak dlouho, dokud se neuklidnila. Pak omámeně zavrtěla hlavou. „Musím se vysmrkat.”

Podal jí kapesník, Mary se vysmrkala a pak jen tiše seděla a snažila se vymyslet nějaký způsob, jak se vypořádat s tím, co se stalo. Věděla, že to mohlo dopadnout daleko hůř, ale i tak to s ní hodně otřáslo. Jenom jedno jí bylo jasné: že nechce být dnes v noci sama. Ženy, které ji dnes u Bessie obletovaly, nemohla vystát, ale kdyby s ní zůstal Wolf, byla by ráda.

Vzhlédla k němu.

„Zůstaneš tu dneska se mnou?”

Každý sval v jeho těle se napnul. Nemohl odmítnout. „To víš, že ano. Budu spát na gauči.”

„Ne, myslela jsem, že bys dneska spal se mnou a držel mě, abych nebyla sama. Jenom dneska, zítra už budu v pořádku.”

Wolf pochyboval, že to pro ni bude tak snadné. Vzpomínky vydrží dlouho a vynořují se z tmavých koutů paměti, když to člověk nejmíň čeká. Umínil si, že musí toho lumpa najít a zakroutit mu krkem. Doslova.

„Zavolám Joeovi, aby věděl, kde jsem,” řekl a zvedl ji z klína.

Bylo ještě brzy, ale Mary už se zavírala víčka, a tak se Wolf rozhodl že nebudou odpočinek odkládat. Věděl, že se Mary potřebuje především pořádně vyspat.

Zavolal Joeovi, pak se pro ni vrátil a pomohl jí vyjít po schodech nahoru. Cítil pod županem její vláčné tělo a znovu se mu rozbušilo srdce. Tušil, že ho čeká příšerná noc.

Ložnice vypadala jako z minulého století, ale to ho nepřekvapovalo. Jemná vůně šeříku, která k Mary patřila, tady byla ještě výraznější, až se mu sevřel žaludek.

„Snad pro nás bude dost velká,” řekla, když došli k manželské posteli.

„To bude stačit.” Nebyla moc velká, ale co se dalo dělat. Představil si, jak stráví noc obtočený kolem ní, jak k němu bude přitisknutá zády, a najednou zapochyboval, jestli to vůbec dokáže. Jeho tělo nebralo ohled na rozum a vědělo přesně, co chce.

„Na které straně chceš ležet?”

Copak na tom záleží? V každém případě to budou muka. „Nalevo.”

Mary přikývla a odhrnula pokrývku. Wolf se chtěl dívat jinam, když se nakláněla nad postelí, ale oči ho zradily. Viděl, jak se jí pod županem rýsuje zadeček. Viděl štíhlé, dlouhé nohy a hned si představil, jak ho jimi drží kolem pasu. Viděl i obrysy jejích prsou s růžovými bradavkami.

Rychle se sehnul a přehodil přes ni přikrývku. „Musím si dát sprchu.”

Zorničky se jí stáhly obavou, strachem ze samoty, ale hned se ovládla a řekla: „Ručníky jsou ve skříňce vedle dveří.”

Stál v koupelně, svlékal se a doufal, že mu studená sprcha pomůže. Potřeboval Mary. Byl bez ženy už moc dlouho.

Dneska od ní nemůžu odejít, připomínal si. Ale musím se udržet. Ona teď potřebuje klid, ne vášeň. Celé tělo ho bolelo. Studená voda mu sice trochu ulevila, ale i tak věděl, že ho to přemáhání bude stát hodně sil.

Když přišel, ležela klidně a nepohnula se, ani když zhasnul světlo. Až když svou tíhou prohnul matraci, přesunula se na stranu. Lehl si vedle ní a dal jí ruku kolem pasu. Vzdychla a posunula se k němu tak, aby do sebe jejich těla zapadla.

„Takhle je mi příjemně,” zašeptala.

„Nebojíš se?”

„Tebe? Ne, tebe se nebojím.” Hlas měla plný něhy. „Ráno budu v pořádku, uvidíš. Přes noc ze mě ta únava spadne. Budeš mě držet celou noc?”

„Jestli si to přeješ?”

„Prosím.”

Odhrnul jí vlasy z krku a políbil ji tak něžně, až jí tělem proběhla vlna vzrušení. „Bude mi potěšením,” zašeptal. „Dobrou noc, miláčku.”

Probudila ji bouřka. Bylo skoro ráno a rozednívalo se, i když slunce zakrývaly těžké, černé mraky. Ta průtrž jí připomínala letní bouře na jihu. Blesk rozčísl oblohu a hrom rozvibroval vzduch. Líně počítala vteřiny mezi bleskem a zahřměním, aby zjistila, jak je bouře daleko. Hustě pršelo a déšť ťukal do staré plechové střechy. Bylo to nádherné.

Cítila se svěží a podivně klidná, jako by na něco čekala. Včerejšek byl minulostí, už se jím nechtěla trápit. Dnešek je přítomnost a přítomnost znamená

Wolf.

Nebyl v posteli, ale Mary věděla, že vedle ní byl celou noc. Dokonce i ve spánku ho cítila. To společné spaní v sobě skrývalo příslib, kterému se skoro bála uvěřit.

Kde je? Zdálo se jí, že cítí vůni kávy, a vyskočila z postele. Šla nejdřív do koupelny, vyčistila si zuby, učesala si vlasy a vrátila se do ložnice pro

oblečení. To zvláštní vzrušení a napětí v ní celou dobu rostlo. Na nahé tělo si oblékla dlouhé bavlněné tričko a bosá sešla dolů.

Kuchyně byla prázdná. Jen prázdný hrnek ve dřezu prozrazoval, že tu Wolf nedávno byl. Dveře z kuchyně byly otevřené a dovnitř pronikal chladný, vlhký vzduch a čerstvá vůně deště. Jeho auto bylo pořád ještě zaparkované u zadních schodů.

Během pár minut uvařila čaj a u kuchyňského stolu pak sledovala kapky deště na okně. Bylo dost chladno a ona měla jen slabé tričko, ale nebyla jí zima. Myslela na Wolfa.

Právě odkládala prázdný hrnek do dřezu, když ho uviděla. Stál venku za francouzským oknem a sledoval ji přes sklo. Dešťová voda mu stékala po tváři a mokrá košile se lepila na tělo. Mary od něj nemohla odtrhnout oči.

Viděla jeho vášnivý pohled, viděla, jak se mu s každým nádechem zvedá hruď. I když stál klidně, cítila, jak je napjatý. V tom okamžiku pochopila, že si ji chce vzít a že i ona sama celou dobu čekala jen na to.

„Zůstanu míšenec až do smrti,” řekl tichým hlasem, sotva slyšitelným v bubnování deště. „Vždycky na mě kvůli tomu budou lidi koukat svrchu. Rozmysli si pořádně, jestli chceš být moje žena, protože pak už nebudeš moct couvnout.”

„Nebudu chtít couvnout.”

Otevřel okno a pomalu vstoupil do kuchyně. Mary položila hrnek do dřezu a otočila se k němu.

Vzal ji kolem pasu, zdvihl ji a přitiskl k sobě. Měl mokrou košili a její tričko bylo hned taky mokré. Objala ho a nastavila mu ústa. Políbil ji tak pomalu a vášnivě, až vzrušením zkroutila

prsty na nohou. Líbat už uměla, a tak mu vyšla vstříc. Zhluboka se nadechl a sevřel ji pevněji. Polibek změnil tempo, nebyl už pomalý, ale lačný a naléhavý.

Rukama jí zajel pod tričko a příjemně ho překvapilo, že je po ním nahá. Pak ji začal hladit po zadečku. Bylo to neskutečně příjemné.

Nedokázal už čekat. „Tentokrát nepřestanu, ani kdyby hořelo,” řekl tiše. „Kašlu na telefon i na zvonek. Dneska to dokončíme.”

Neodpověděla, ale usmála se tak, že si ji málem vzal rovnou na schodech. Odnesl ji po úzkém schodišti do ložnice a tam ji opatrně položil na postel.

Chvíli stál a díval se na ni, pak došel k oknu a otevřel ho. „Ať bouřka může dovnitř.” Setmělý pokoj se naplnil zvukem a energií. Čerstvý, chladný vzduch ovanul Maryinu rozpálenou kůži. Vzdychla, ale ten tichý zvuk zanikl v burácení hromu.

Wolf si svlékl mokrou košili. Mary ležela klidně na posteli a prohlížela si jeho široká ramena a pevné břicho. Sklonil se, zul si boty a ponožky, pak se narovnal a rozepnul si opasek. V hluku bouřky vypadaly jeho pohyby jako pantomima a Mary ho sledovala se zatajeným dechem. Rychle si stáhl kalhoty a stanul před ní úplně nahý.

Prohlížela si ho a srdce jí divoce tlouklo. Najednou si vedle něj připadala nepatrná a bezmocná. Byl tak velký, silný a neuvěřitelně mužný, až měla skoro strach sdílet s ním lože. Viděl jí to na očích.

„Neboj se, miláčku,” zašeptal a odhrnul jí vlasy z čela. Něžně ji hladil a pomalu jí svlékal tričko.

„Vím, co se bude dít,” zamumlala a sklopila oči. „Teoreticky to znám, ale v praxi si to neumím představit.”

„Neboj se,” opakoval tiše. „Budu dávat pozor, abych ti neublížil.”

„Dobře,” zašeptala a nechala se svléknout. Cítila, jak jí nahá prsa tuhnou a napínají se. Sklonil se k nim, políbil je, navlhčil bradavky jazykem a Mary se prohnula rozkoší. Rychle jí stáhnul tričko přes boky. Už nechtěl čekat, chtěl ji vidět úplně nahou.

Mary se chvěla, ale nebránila se. Bylo to od dětství poprvé, kdy ji někdo viděl tak, jak ji pánbůh stvořil. V rozpacích zavřela oči. Věděla, že nepatří mezi urostlé krasavice, a měla trochu obavy, jak se mu bude líbit. Dotkl se jejích prsou, polaskal se s nimi a pak se jeho drsná dlaň sunula přes břicho dolů, dokud se prsty nedotkl hedvábného trojúhelníku jejího klína. Vydechla, otevřela oči, a když viděla, jak dychtivě se na ni dívá, zapomněla na rozpaky. Byla na sebe pyšná. Dal jí nohy od sebe a pronikl do ní prstem. Lehce se dotýkal těch nejcitlivějších míst, až se Mary celá napnula a zmučeně zasténala. Podobné pocity ještě nikdy nezažila a nebyla si jistá, jestli to přežije. Ta slast byla příliš intenzivní.

„Líbí se ti to?” zašeptal Wolf.

Přikývla a začala se na prostěradle pomalu vlnit v rytmu starém jako lidstvo samo. Sklonil se k ní a lačně ji políbil. Mary pootočila hlavu a zaryla mu nehty do ramen, aby se ho přidržela. Wolf před ní otevíral nový svět, svět smyslnosti, a pořád posouval jeho hranice. Probouzel v ní pocity, které vůbec nechápala, ale přestat nechtěla ani za nic. Zaplavoval ji žár a pořád rostl, dokud se kolem

ní vše nerozplynulo, a ona dokázala vnímat jen své vlastní tělo. Pohyby prstů ji přiváděl do extáze a ústy tlumil její sténání.

Odtrhla se od něj a zakňourala: „Wolfe, prosím.”

„Ještě chvíli, zlato. Podívej se na mě. Chci ti vidět do tváře.”

Znovu zakňourala a oba se křečovitě zachvěli.

Wolf cítil, že už to dlouho nevydrží. Bolelo ho celé tělo. Mary byla hebká a vlhká a neuvěřitelně napjatá, na pokraji extáze. Byl uhranutý barvou její kůže, celé její tělo ho neuvěřitelně vzrušovalo. Všechno na ní bylo hebké a hedvábné, vlasy měla jemné jako dítě, kůži sametovou. Cítil, že ji musí mít hned teď.

Když se nad ní vzepřel na loktech, prudce se nadechla a zadívala se mu do očí. Pak do ní začal pomalu vstupovat.

Bouře byla právě někde nad nimi. Zablesklo se a vzápětí zaburácel hrom, až se celý dům zachvěl. Záclony vlály v prudkém větru, déšť padal oknem na podlahu a na jejich těla se snášela jemná mlha. Mary vykřikla. Slzy se jí na tváři mísily s deštěm.

Ležel na ní a tvář měl jen pár centimetrů od ní. Slíbal jí slzy a pak ji políbil na ústa, která taky chutnala slaně. Ucítila prudkou bolest a veliký tlak, ale prohnula se ještě víc, aby ho přijala. Z očí jí tekly slzy. Prohloubil polibek, tiskl se k ní víc a víc, dokud tu bariéru v ní neprolomil.

Bolelo to, ale Mary vnímala i jiné pocity. Říkal jí, že milování je upocené a že se jí napoprvé nebude líbit, ale neměl pravdu. Bylo upocené, surové a primitivní, ale Mary se tou vášní a vzrušením cítila povznesená. Objala ho rukama i nohama. Věděla jen, že ho miluje a že on ji potřebuje. Až do dneška ve skutečnosti nežila, jen přežívala

a čekala na ten okamžik, kdy se bude moct dát muži, kterého miluje.

A on to na ní určitě poznal, nikdy to neskrývala. Rukama ho hladila po mokrých ramenou.

„Miluju tě,” zašeptala, ale další zahřmění ta slova přehlušilo.

Jestli odpověděl, neslyšela ho. Znovu se začal pohybovat a v Mary se rozlila další žhavá vlna rozkoše. Bolest se vytrácela. Prohnula se, zvedla boky, aby do ní mohl hlouběji, a znovu mu šeptala slova lásky. Wolf se snažil ovládat, až se mu na čele perlil pot, ale v místnosti i v nich se všechno bouřilo. Pohyb jejích boků ho doháněl k šílenství. I Mary si to všechno uvědomovala, cítila to, slyšela -hluboké sténání, tlumené výkřiky, zrychlený dech, křečovitě sevřené ruce a rytmické pohyby.

„Wolfe?” vykřikla udiveně a zaryla mu nehty do zad.

„Nebojuj s tím, miláčku, uvolni se.” Cítil, že i on se blíží k vyvrcholení a poslední zbytky jeho sebeovládání vzaly za své. Chytil ji za boky, nadzdvihl ji a přirazil ji k sobě.

Mary cítila tlak a žár, které se skoro nedaly snést. Smysly jí explodovaly a vykřikla, zkroucená křečí. Bylo to sladké šílenství, nepopsatelná rozkoš, která trvala tak dlouho, až měla pocit, že umře. Wolfovy výkřiky jí splývaly s hřměním.

Dlouho pak leželi tiše, jako by je slova mohla jen rušit. To milování bylo tak úžasné, tak dokonalé, že všechno ostatní jako by přestalo existovat. Dokonce i bouřka tvořila jen kulisu, zvukový doprovod. Mary se do skutečnosti vracela jen pomalu a neochotně. Ležela pod ním a hladila ho po vlasech.

Objímal ji dlouho, ale za chvíli je začalo studit vlhké povlečení. Když viděl, že se Mary chvěje, vyskočil z postele a zavřel okno. Mary sledovala, jak se mu při každém pohybu napínají svaly. Chtěla ho hladit a dotýkat se ho, chtěla prozkoumat všechny neprobádané krajiny jeho těla.

„Líbím se ti?” zeptal se hlubokým hlasem plným pobavení.

Usmála se. „Líbíš. Jednou jsem si tě představovala s bederní rouškou, ale takhle je to lepší.”

Sehnul se a zvedl ji z postele jako peříčko. „Musíme se obléct, než nastydneš a já zapomenu na svoje předsevzetí.”

„Jaké předsevzetí?”

„Pustit tě dřív, než budeš tak bolavá, že nebudeš moct chodit.”

Vrhla na něj vděčný pohled. „Bylo to nádherné. Děkuju.”

„Mně se to taky moc líbilo. Jsi báječná.” Pohladil ji po vlasech. „Nebála ses?”

Opřela se mu hlavou o hruď. „Ne. Tohle bylo něco úplně jiného.”

Na to včerejší přepadení nezapomněla a on to věděl. Pořád se ještě uvnitř chvěla a byla zranitelná, i když držela bradu hrdě vzhůru.

Wolf žil spoustu let v ústraní a udržoval s lidmi z Ruth napjaté příměří, ale s tím byl teď konec. Rozhodl se, že toho parchanta, který Mary napadl, najde, a nezajímalo ho, jestli se to někomu líbí, nebo ne.

OSMÁ KAPITOLA

Mary dala sušit Wolfovo mokré oblečení a připravila pozdní snídani. Ani jeden z nich moc nemluvil. I když se zařekla, že na včerejšek nebude myslet, nedokázala ty hrozné vzpomínky úplně zapudit. Ať dělala cokoli, nečekaně se vracely a děsily ji.

Wolf poznal, co se v ní odehrává. Všiml si. že se občas na pár vteřin zarazí, pak rychle zavrtí hlavou a dělá zase jakoby nic. On sám žil s děsivými vzpomínkami na Vietnam a na vězení a věděl, jakou mají sílu. Nejradši by ji vzal znovu do postele a zahnal všechny stíny milováním, ale bál se, že by toho na ni bylo moc. Sex pro ni byl ještě úplně nová věc. Ale až si na mě zvykne… usmál se, když si představil ty nekonečné hodiny rozkoše a všechny možné způsoby milování.

Ale nejdřív musím najít toho parchanta, slíbil si.

Když mu šaty uschly, oblékl se a odvedl Mary na verandu. Déšť mezitím přešel v mrholení. „Pojď se mnou do stodoly,” řekl a chytil ji za ruku.

„Proč?”

„Chci ti něco ukázat.”

„Už jsem tam byla, není tam nic zajímavého.” „Dneska ano. Bude se ti to líbit.”

„Tak dobře.” Přeběhli do staré stodoly, kde bylo šero a chlad a v nose šimral prach. „Nic nevidím.”

„Světla je tu dost, jen pojď.” Vedl ji do stáje, kde ve zdi chybělo prkno a otvorem dovnitř proudilo trochu denního světla.

„Co je to?”

„Podívej se pod žebřík.”

Sklonila se a přimhouřila oči. V hnízdě ze slámy a sena uviděla kocoura a u jeho břicha čtyři malá, chlupatá stvoření.

Prudce se napřímila. „Woodrow je táta!”

„Nesmysl. Woodrow je máma.”

„Máma!” Kočka na ni úkosem zamžourala a začala olizovat mláďata. „Řekli mi, že Woodrow je kocour.”

„Tak to se spletli, protože Woodrow je kočka. Ty to nepoznáš?”

„Nemám ve zvyku prohlížet zvířatům tyhle části těla,” ohradila se.

„Jenom mně, viď?”

Zčervenala, ale pak se rozesmála.

„Jenom tobě.”

Chytil ji kolem pasu a vtiskl jí na rty pomalý, vlahý polibek. Vzdychla a objala ho kolem krku. Jeho síla ji uklidňovala a dávala jí pocit bezpečí. Když ji objímal, nic jí nemohlo ublížit.

„Musím jet domů,” zamumlal, když se od ní konečně odtrhl. „Joe dělá, co může, ale nemůže stihnout všechno.”

Myslela si, že to zvládne, ale teď ji při pomyšlení, že zůstane sama, přepadla panika. Rychle se ovládla a nechala ruce spadnout podél těla. „Jistě.” Málem už se ho zeptala, kdy se zase uvidí, ale pak si to rozmyslela. Bylo to zvláštní, ale teď, když se z nich stali milenci, byla si sama sebou jistá

daleko míň než předtím. Čím blíž mu byla, tím se cítila zranitelnější. „Vezmi si bundu,” řekl, když vyšli ze stodoly.

„Ale já mám bundu.”

„Myslím teplou bundu. Pojedeš se mnou.”

Překvapeně se na něj podívala, ale když se střetla s jeho uhrančivým pohledem, sklopila oči. „Někdy bych byla radši sama,” namítla tiše a ne moc přesvědčivě.

„Ale ne dneska. Jdi se sbalit.”

Vzala si pár věcí a nasedla do auta. Připadala si jako odsouzenec, který dostal milost těsně před popravou.

Když přijeli k Wolfovu domu, Joe vyšel ze stodoly a šel jim naproti. Mary otevřela dveře a on jí pomohl vystoupit a objal ji na přivítanou. „Jste v pořádku?”

„Nic mi neudělal, jenom mě vyděsil.”

Joe se podíval na otce a uviděl v jeho černých očích chladný, sotva ovládaný vztek. Někdo se jí pokusil ublížit, a ať je to kdokoli, zaplatí za to. Joe měl taky zlost, ale věděl, že je to jen část toho, co cítí jeho otec. Setkali se pohledem a Wolf lehce kývl hlavou na znamení, že bude lepší změnit téma. Mary si potřebuje odpočinout, ne vzpomínat.

Wolf jí vzal kolem ramen a otočil ji směrem ke stáji. „Chceš nám pomoct?”

Oči se jí rozzářily. „Jasně. Vždycky jsem chtěla vědět, co obnáší práce na ranči.”

Když kráčeli ke stájím, oba muži automaticky zkrátili krok, aby se přizpůsobili její chůzi. „Vlastně to není opravdový ranč. Máme jen malé vlastní stádo. Hlavně tu máme zvířata na výchovu.”

„Jakou výchovu?”

„Učíme koně shánět stáda. To je moje práce. Většinou cvičím koně pro majitele okolních rančů, ale někdy trénuju i na přehlídky a rodea, nebo krotím moc divoké koně.”

„Copak majitelé rodea nemají vlastní trenéry?”

„Některé koně je těžké něco naučit. I drahý kůň je k ničemu, když k sobě nikoho nepustí.” Nerozváděl to, nevychloubal se, ale Mary pochopila, že dokáže zvládnout i koně, se kterými si ostatní nevědí rady.

Dlouhá stáj sousedila se stodolou. Když vešli dovnitř, Mary nasála zemitou vůni koní, kůže, hnoje a sena. Koně zvědavě natahovali dlouhé sametové krky ze svých kójí. Ještě nikdy u nich nebyla tak blízko, ale nebála se jich. Procházela uličkou, hladila je a mluvila k nim.

Byla to ještě hříbata, hravá jako děti, a Wolf se k nim podle toho choval - mluvil k nim konejšivě a mazlil se s nimi jako s přerostlými děcky. Strávili ve stájích celé odpoledne a Mary sledovala nekonečné čištění, krmení a zametání. Pozdě odpoledne, když bylo všechno hotové, začal Wolf cvičit dva mladé hřebce na volném prostranství před stájemi. Pomalu je zvykal na udidlo a sedlo. Nerozčiloval se, ani když mu hřebec před sedlem utíkal. Vždycky ho uklidnil a zkusil to znovu. Do večera chodila obě hříbata, jako by sedlo nosila odjakživa.

Mary okouzleně poslouchala Wolfův hluboký, konejšivý hlas a dívala se, jak koně silnýma rukama hladí a vede. Vzrušovalo ji pomyšlení, že s ní to dělal podobně.

„Neznám nikoho, kdo by to s koňmi uměl jako on,” řekl Joe, který stál vedle ní. „Taky je cvičím, ale s tátou se nemůžu srovnávat. Ještě jsem neviděl koně, který by ho neposlechl. Před pár lety

k nám přivedli jednoho hřebce. Koupili ho na chov, ale byl tak divoký, že ho nikdo nezvládl. Táta si s ním dal práci a věnoval se mu víc než ostatním. Ten hřebec, jmenoval se Ringer, ze začátku řádil tak, že málem zboural stáj, ale nakonec to vzdal. Dopadlo to tak, že tátovi olizoval košili jako dítě, když hledá bonbon. Táta ho hladil a hřebelcoval - Ringer zbožňoval hřebelcování - postupně ho zvykal na sedlo a jezdil na něm. Taky jsem se o něj staral, když ho táta ochočil.

Měli jsme jednu klisnu k připuštění a táta zavolal Ringerovu majiteli, jestli chce, aby to s ní Ringer zkusil. Majitel souhlasil a Ringer se choval jako opravdový džentlmen a všichni byli spokojení. Majitel dostal zpátky zkroceného drahého hřebce, my jsme dostali dobře zaplaceno a ještě jsme měli pěkné hříbě od klisny, se kterou si Ringer užil.”

Při slovech „připuštění” a „užil si” Mary pokaždé jen překvapeně zamrkala a odkašlala si.

A celou tu dobu nemohla spustit oči z Wolfa. Žasla, jak je vysoký a ohebný, líbila se jí jeho široká ramena a vlasy, které se na slunci třpytily.

„Dneska bychom se mohli učit, když jsem zmeškal páteční hodinu,” přerušil Joe tok jejích myšlenek.

Mary si připomněla, proč v pátek doučování nestihli, vzpomněla si na ty dlouhé hodiny, kdy čekali, jestli Wolfa zatknou, nebo ne. Dnešek jí proti tomu připadal jako oáza klidu, i když věděla, že potrvá ještě dlouho, než se věci ve městě vrátí do starých kolejí. Bylo to už druhé přepadení, takže se lidi budou bát. Běda každému cizinci, který se sem zatoulá, aspoň do té doby, než chytnou viníka.

Na cestě zaskřípaly pneumatiky a Joe se šel podívat, kdo se odvážil přijet na Mackenzieovu horu. Za chvíli byl zpátky a přivedl s sebou Claye Armstronga. Mary se sevřelo srdce. Zdálo se jí, že se páteční odpoledne opakuje, a měla strach, jestli snad Clay nejde Wolfa zatknout.

„Dobrý den, Mary,” kývl na ni Clay. „Už se

cítíte lip?”

„Ano,” odpověděla stručně.

„Myslel jsem si, že vás najdu tady. Mohl bych to s vámi celé znovu probrat?”

Wolf si sundal rukavice a zůstat stát u nich. Byl ve střehu. „Probírali jste to už včera.”

„Když pomine počáteční šok, lidi si někdy vzpomenou na důležité detaily.”

Mary vycítila, že Wolf by Claye nejradši vyhodil, a tak mu položila ruku na rameno. „To je v pořádku, Wolfe. Nic se neděje.”

Lhala a on to věděl, ale výrazem tváře mu dávala najevo, že to chce podstoupit. Pobaveně se usmál. Jeho kotě získalo zpátky něco ze své sebedůvěry. Ale v žádném případě ji nechtěl nechat s Clayem samotnou. Podíval se na Joea. „Odveď koně, já půjdu s Mary.”

„To není nutné,” namítl Clay.

„Pro mě ano.”

Oba mohutní muži zamířili s drobnou slečnou učitelkou do domu. Takovou tělesnou stráž bych si nechala líbit, pomyslela si s úsměvem. Clay měl zřejmě snahu chránit ji před Wolfem, zatímco Wolf ji chránil proti všem. Napadlo ji, co by si Clay asi pomyslel, kdyby věděl, že o ochranu před Wolfem nestojí. Teta Ardith by řekla, že ji Wolf zneuctil, a Mary jen upřímně doufala, že to brzy udělá znovu.

Wolf zachytil její pohled a vycítil z něj vzrušení. Zatraceně, zaklel v duchu, copak neví, co to se mnou dělá? Vždyť se kvůli ní úplně znemožním. Ne, nevěděla to. I přes to božské ranní milování byla v otázkách sexu ještě hodně nezkušená. Tlak ve slabinách ho přinutil zrychlil krok. Potřeboval se posadit.

Když vešli do kuchyně, Mary šla automaticky dát vařit vodu na kávu, jako by byla u sebe doma, a Clay se okamžitě dovtípil, že ti dva už spolu něco mají.

„Projdeme si to od začátku,” navrhl.

Mary se zarazila, ale pak pokračovala v přípravě kávy. „Koupila jsem si zimní boty u Hearsta a vracela jsem se k autu - počkat, moje boty! Nechala jsem je tam! Neviděl jste je? Nevzal je někdo?”

„Viděl jsem je, ale nevím, co se s nimi stalo. Poptám se po nich.”

„Nejspíš stál za rohem obchodu, protože jinak bych ho viděla. Popadl mě a zakryl mi pusu rukou. Zaklonil mi hlavu, takže jsem se nemohla pohnout, a táhl mě do uličky. Jednu ruku jsem mu vytrhla a sahala jsem mu po obličeji, po očích, ale nahmatala jsem jen lyžařskou kuklu. Praštil mě pěstí do hlavy a - opravdu si toho moc nepamatuju. Povalil mě na zem. Škrábala jsem ho a asi jsem ho drápla do ruky, protože mě znovu uhodil.

Někdo zakřičel a on vstal a utekl. Když vstával, opřel se rukou o zem přímo přede mnou. Měl modrý rukáv a pihy na ruce. A pak… pak jste přišel vy.”

Zmlkla a otočila se k oknu, zády k mužům u stolu, aby neviděla Wolfův vražedný pohled

a sevřené pěsti. Clay to viděl a vůbec se mu to nelíbilo.

„To já jsem křičel. Viděl jsem na ulici ležet balíček a šel jsem se podívat, co to je. Tam jsem uslyšel hluk, který vycházel z uličky. Když jsem vás uviděl, vykřikl jsem, vytáhl revolver a vystřelil jednu ránu do vzduchu, aby ten chlap přestal. A on

utekl.”

Wolf zuřil. „Neměl jste ho nechat utéct.”

Claye mrzelo, že ho nechytil. Kdyby se mu to podařilo, nemusel by teď po něm pátrat a lidi ve městě by byli klidnější. Ženy teď s sebou nosily zbraně, dokonce i když šly ven věšet prádlo. Nálada ve městě byla vyhrocená a jemu to dělalo starosti. „Nevím, jak by to vypadalo, kdyby sem teď přišel někdo cizí. Ruth je malé město a lidi tady jeden druhého znají. Cizinec by byl hned v podezření, zvlášť kdyby měl dlouhé, černé vlasy.”

Wolf se trpce zasmál. „Stejně si všichni myslí, že jsem to byl já.”

Mary u okna sebou trhla. Snažila se neposlouchat a vytěsnit celou tu událost z paměti, ale tahle věta ji přinutila znovu dávat pozor. To, co řekl Wolf, byla pravda. Jen kvůli těm vlasům ho Clay přijel okamžitě zadržet.

Ale člověk s pihovatýma rukama by přece neměl mít dlouhé, černé vlasy? Pihy mívají světlovlasí lidé. Možná to byla jenom paruka, možná chtěl někdo svalit vinu na Wolfa.

Po zádech jí přeběhl mráz. Ať už to udělal kdokoli, nemohl vědět, že se Wolf nechal ostříhat. Ale výběr obětí je nelogický, nedává to smysl. Proč zaútočil právě na mě? uvažovala. Wolf by přece nepřepadl jediného člověka, který se ho zastával.

A spojitost mezi mnou a Cathy Teeleovou taky neexistuje. Nejspíš to byla jenom náhoda.

„Wolfe, znáš Cathy Teeleovou?” zeptala se, pořád ještě otočená zády k nim. „Mluvil jsi s ní

někdy?”

„Znám ji jen od vidění. Nebavím se s bílými děvčaty,” odpověděl ironicky. „Jejich rodičům by se to nelíbilo.”

„To je pravda,” přisvědčil Clay. „Před pár měsíci Cathy řekla matce, že jste hezký chlap a že by klidně šla na rande s Joem, kdyby nebyl mladší než ona, a druhý den si o tom povídalo celé město. Paní Teeleová z toho měla málem infarkt.”

Mary znovu přeběhl mráz po zádech. Takže spojitost tu je. Wolf.

Zhluboka se nadechla a otočila se k nim. „A co když se někdo snaží Wolfa zničit?”

Wolf zbledl, ale Clay jen nesouhlasně zabručel: „Proč si to myslíte?”

„Ty dlouhé, černé vlasy mohla být paruka. Ten chlap měl světlé, pihovaté ruce.”

Wolf vstal s takovým výrazem ve tváři, až Mary bezděčně couvla. Věděla, že se ho nemusí bát, ale takhle rozzlobeného ho ještě neviděla. Z očí mu čišel chladný, dokonale ovládaný vztek, který ji děsil. Nic neříkal, ani nemusel.

„Promiňte,” namítl Clay, „ale to se mi nezdá. Proč by přepadával právě vás? Od začátku jste se Wolfa zastávala, zatímco ostatní… “

„Na mě nenechali suchou nit,” dokončil za něj

Wolf.

„Tak nějak,” připustil neochotně Clay.

Voda na kávu se začala vařit a Mary zalila tři hrnky. Mlčeli a přemýšleli, probírali v duchu všechny indicie a snažili se najít logické vysvětlení.

Pokud to všechno nebyla jen náhoda, a o tom byla Mary přesvědčená, pak by to znamenalo, že někdo chtěl ublížit Wolfovi. Ale proč by si vybral za oběť právě ji?

Aby ublížil Wolfovi tím, že ublíží lidem, kteří ho mají rádi?

Bylo to jen podezření bez jediného důkazu. Wolf tu žil už spoustu let a za celou tu dobu se nic nestalo, i když byl lidem z města solí v očích. Neměli ho rádi a on je nenechal zapomenout. Žili vedle sebe v tichém nepřátelství.

Tak co mohlo vyprovokovat to násilí?

Mnula si spánky, už ji z toho všeho začínala bolet hlava.

Clay vzdychl a položil prázdný hrnek na stůl. „Děkuju za kafe. Zprávu dopíšu zítra a protokol vám přinesu do školy, abyste ho podepsala… pokud zítra půjdete do práce. Nebo radši zůstanete doma?”

„Proč? Samozřejmě, že půjdu do práce.”

„Samozřejmě,” zabručel Wolf a zamračil se. Ale Mary zvedla bradu. Neviděla důvod, proč se chovat jako nemocná.

Když Clay odešel, Joe se vrátil ze stájí a začal s nimi připravovat večeři. Bylo jim spolu dobře a práce jim šla od ruky, jako by to dělali odjakživa.

Když po večeři vstali od stolu, chytil Wolf Mary kolem pasu. Překvapeně k němu zvedla oči, ale hned je zase sklopila, aby nebylo vidět, že po něm touží stejně jako on po ní.

Joe se spokojeně usmíval. „Myslím, že pojedu do kina.”

Mary zavrtěla hlavou.

„Zapomněl jsi na doučování?”

„Pro jednou se svět nezboří.”

„Ale mohl by,” trvala na svém. „Na akademii se nedostaneš jen proto, že tě doporučí senátor. Nemůžeš si dovolit ztratit ani chvilku.”

Wolf se k ní přidal: „Mary má pravdu. Nemůžeš to nechat plavat.” Já můžu počkat, dodal v duchu, i když to bude těžké.

Krátce po deváté Mary zaklapla učebnici a protáhla se. „Hodíš mě domů?” poprosila Wolfa a přemohla zívnutí. Měla za sebou náročný den.

„Proč nezůstaneš tady?” zeptal se, ale znělo to spíš jako příkaz než návrh.

„Nemůžu.”

„Proč ne?”

„Není to správné.”

„Já jsem byl taky včera v noci u tebe.”

„To bylo jiné.”

„Jak jiné?”

„Byla jsem na dně.”

„Máš moc malou postel, moje je větší.”

„Půjdu už spát,” vmísil se do hovoru Joe a bez dlouhého otálení vstal a odešel.

Mary se zlobila. „Musel jsi to říkat před ním?”

„Stejně to ví. Pamatuješ si, jak jsem ti říkal, že není cesty zpátky?”

„Ano.” Pohled měla hned plný něhy. „Neboj, nechci vycouvat. Ale dneska v noci tady nemůžu zůstat, ráno musím jít do práce.”

„Nikdo by ti nezazlíval, kdybys tam zítra nešla.”

„Ale já sobě ano.”

Wolf chvíli mlčel a pak vyhrkl: „Dobře, odvezu tě domů.” Odběhl do ložnice a za pár minut se vrátil s holením v ruce a čistým oblečením přes rameno. Zaťukal na dveře Joeova pokoje a křikl: „Vrátím se ráno.”

Dveře se otevřely a objevil se Joe už v pyžamu.

„Jasně. Odvezeš ji ráno do školy, nebo to mám udělat já?”

„Nepotřebuju, aby mě někdo vozil do práce,” vložila se do věci Mary.

„To je mi jasné,” odtušil Wolf a otočil se zpátky k synovi. „Baugh ráno přivede pár koní, u toho musím být. Vezmeš ji do školy a já ji odpoledne vyzvednu.”

„Můžu jet vlastním autem.”

„To můžeš. Ale budeš mít doprovod.” Došel k ní a vzal ji za ruku. „Jdeme?”

Viděla, že už se rozhodl a že se s tím nedá nic

dělat.

Noční vzduch byl chladný, ale z Wolfa sálalo teplo, a tak se k němu Mary přitiskla. Když byli v autě, chytil ji za ruce a sklonil se k ní. Otevřela ústa a zajela mu prsty do hustých vlasů. Kdyby ji povalil na sedačku a vzal si ji rovnou v autě, nebránila by se.

Když ji pustil, celé tělo jí hořelo. Seděla tiše celou cestu z hor, vzpomínala na ranní milování a toužila si ho zopakovat. Tak tohle znamená být ženou, znělo jí v mysli.

Přede dveřmi trpělivě čekal… čekala Woodrow. Mary ji nakrmila a Wolf se zatím osprchoval a oholil, aby ji strništěm neškrabal při líbání. Po schodech do ložnice stoupala plná očekávání.

Vešel za ní dovnitř tak tiše, že ho vůbec neslyšela, a chvíli jen stál a díval se na ni. Když se konečně otočila, řekl: „Koupelna je tvoje.”

Byl nahý a vlhký ze sprchy. Černé vlasy se mu leskly a na chloupcích na hrudi se třpytily kapky vody. Byl vzrušený. Napětí v jejím těle zesílilo.

Vysprchovala se a poprvé v životě použila parfém. Sama by si ho nikdy nekoupila, ale naštěstí

jeden dostala k Vánocům od přítelkyně v Savannah. Voněl sladce a exoticky.

Otevřela dveře na chodbu a lekla se tak, že málem omdlela. Wolf čekal za dveřmi a nenasytně si ji prohlížel. Zasmála se, odvážně odhodila župan a on jí položil ruce na prsa. Bradavky se jí napřímily ještě dřív, než je začal dráždit palcem. Tiše stála se zavřenýma očima, rychle oddechovala a vychutnávala tu slast.

„Chtěl jsem tě hned první den, kdy jsem tě potkal,” zašeptal. „Takové krásné tělo v tak příšerných šatech. Chtěl jsem je z tebe svléknout.”

Žár v jeho očích a hlasu ji rozechvěl. Vtáhl ji ze dveří do tmavé chodby, chytil ji v pase a nadzdvihl. Vzpomněla si, že už to jednou udělal, a zasténala ještě dřív, než ji políbil na prsa. Sál jí bradavky tak, že se prohnula a vykřikla. Roztáhla nohy a obtočila mu je kolem boků, aby udržela rovnováhu. Nedokázal by čekat už ani minutu. Věděl, že se s ní musí pomilovat, nebo zešílí. Nadzdvihl ji a vstoupil do ní.

Mary se zachvěla. Bylo to ještě lepší než minule. Když ho do sebe přijímala, cítila, jak se v ní svaly stahují a uvolňují a vysílají vlny slasti do celého těla. Pevně se ho držela, přerývaně dýchala a kůži měla v jednom ohni. Cítila každý z prstů, které jí zarýval do hýždí. Chmýří na jeho hrudi ji lechtalo na prsou, cítila i jeho bradavky a pevné břicho. Cítila ho hluboko v sobě.

Prohnula se v křeči a Wolf musel bojovat sám se sebou, aby neskončil příliš brzy. Chvíli se nehýbal a čekal, až se zklidní. Pak ji odnesl do ložnice a položil ji na postel.

Ztěžka polkla a uvolnila sevření nohou. „Ty jsi ještě ne -?”

„Ještě ne,” zamumlal a začal se v ní rychle pohybovat.

Brzy se celý napnul a ochraptěle zasténal rozkoší. Pak na ni padl, Mary ho sevřela v náručí a přitulila se k němu. Dlouho jen tiše leželi, a když se Wolf konečně probral a chtěl se z ní odvalit, sevřela ho nohama. „Pusť mě, miláčku,” zabručel. „Jsem na tebe moc těžký”

„Ne, nejsi,” zašeptala a políbila ho na krk.

„Vážím dvakrát víc než ty. Jestli na tobě usnu, budeš ráno placatá,” mumlal ospale.

Hladila ho po svalnatých zádech. „Chci takhle zůstat.”

Jemně přitlačil. „Takhle?”

„Ano,” vydechla.

Přenesl část váhy na bok. „Takhle to bude ještě lepší.”

Bylo to nádherné. Mohla volně dýchat, a při tom byl pořád u ní, pořád v ní. Brzy usnul. Mary ho políbila a dál se tiše usmívala do tmy.

Za chvíli ji ale přepadly skličující myšlenky. Někdo se ho pokusil dostat zpátky do vězení, a ona si nedokázala představit Wolfa zbaveného svobody. Znala ho dost dobře na to, aby věděla, že by se nenechal znovu zavřít.

Chtěla, aby byl v bezpečí, chtěla ho držet v náručí a chránit před nenávistí. Panebože, kdo to všechno začal? pomyslela si. Vždyť tady byl tak dlouho klid. Co bylo tou jiskrou, která způsobila požár?

Najednou jí to došlo a hrůzou skoro přestala dýchat. Já za to můžu, pomyslela si.

V duchu si všechno znovu promítla. Dokud Wolf a Joe žili stranou, izolovaní kvůli svému původu a Wolfově minulosti, měli klid. Pak ale přišla

šla do města ona, a místo aby se přizpůsobila místním poměrům, spřátelila se s Mackenzieovými. Pomohla Joeovi získat doporučení na akademii a hodně lidí si ho kvůli tomu začalo vážit, vidět ho v jiném světle. Hranice mezi městem a Mackenzieovými se začínala hroutit a někomu to zřejmě vadilo.

A příčinou toho všeho jsem já, pomyslela si. Jestli se Wolfovi něco stane, bude to moje vina.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Nevěděla, co dělat. Trápila ji myšlenka, že to násilí vlastně zavinila sama. Neklidně se převalovala a budila Wolfa, který cítil její neklid, ale připisoval ho jiné příčině. Šeptem ji utišil, přitiskl ji k sobě a znovu se s ní pomiloval, tentokrát velmi něžně, a Mary potom spala jako nemluvně. Těsně před svítáním si to ale zopakovali ještě jednou.

Joe přijel, právě když připravovali snídani. Wolf beze slov přidal do misky další vajíčka, Mary se na něj usmála a přidala na pánev slaninu. „Jak víš, že má hlad?”

„Před chvílí vstával. Můj syn jí jako kůň.” Joe vešel dovnitř a nasál vůni kávy. „Dobré ráno,” pozdravil.

„Dobré ráno. Snídaně bude za deset minut.”

Mary se na Joea usmála, ale Wolf ji pozorně sledoval a viděl, že je zesláblá. Pleť měla ještě bledší než obvykle a pod očima tmavé kruhy. Smála se, ale vypadala unaveně. Je vyčerpaná z milování? uvažoval. Nebo ji trápí vzpomínky na přepadení? A protože na jeho dotyky odpovídala ochotně a ráda, věděl, že za tím bude spíš ten druhý důvod. A ještě víc se utvrdil v přesvědčení, že musí toho útočníka najít.

Do školy dorazili brzy. Joe šel s Mary do prázdné budovy a zkontroloval prázdné třídy, pak se opřel o dveře a čekal. Mary vzdychla: „Tady jsem v bezpečí.”

„Počkám, dokud se někdo neukáže.”

„To ti nařídil Wolf?”

„Nesmysl. Ví, že mi to nemusí nařizovat.”

Napadlo ji, jestli spolu ti dva náhodou nekomunikují telepaticky Zdálo se, že si navzájem čtou myšlenky, a tak jen doufala, že jí do hlavy nevidí, protože v poslední době ji měla plnou erotických představ.

Co si lidi pomyslí, až uvidí Joea? napadlo ji. Bylo jasné, že plní funkci hlídacího psa. Jen abych tím zase nevyprovokovala nějaké násilí, pomyslela si a sevřel se jí žaludek, protože věděla, že ta možnost je reálná. Někdo si nepřál, aby je zdejší společnost přijala, a uchýlil se ke krajnímu řešení.

Sharon a Dottie vešly do školy, a když uviděly Joea, překvapeně se zastavily.

„Dobrý den, paní Wycliffeová, dobrý den, paní Lancasterová,” pozdravil Joe a lehce se dotkl prstem klobouku.

„Ahoj, Joe,” odpověděla Sharon. „Jak se máš?”

Dottie mu věnovala jen krátký, skoro ustrašený pohled a pospíchala do třídy.

„Zase trochu studuju,” pochlubil se Joe.

„Jenom trochu?” zasmála se Sharon. Přivítala se s Mary a řekla jí: „Jestli se necítíš dobře, rády za tebe s Dottie zaskočíme. Ani jsme nečekaly, že přijdeš.”

„Byla jsem jen trochu vystrašená,” odpověděla Mary.

Sharon ji hned informovala: „Celé město je vzhůru nohama. Každý, kdo má pihovaté ruce, je podezřelý.”

Mary o tom nechtěla mluvit. Vzpomínka na pihovatou ruku jí nebyla příjemná. Joe se zamračil, ale vtom vešlo do třídy několik žáků, obklopili ho a dali se s ním do hovoru. Zajímaly je jeho plány a ptali se ho, co všechno musí udělat pro to, aby se dostal na akademii.

Sharon odešla do svojí třídy a Mary se dívala na Joea mezi ostatními dětmi. Bylo mu jenom šestnáct, ale vypadal starší než jeho vrstevníci. Byl mladý, ale nebyl už dítě, v tom byl ten rozdíl. Všimla si, že v té skupince je i Pamela Hearstová. Nic neříkala, ale nespustila z Joea oči, a i když se to snažila zakrýt, bylo vidět, že ji Joe přitahuje. Joe se na ni taky několikrát podíval a vždycky ji tím uvedl do rozpaků.

Za chvíli se s dětmi rozloučil a vrátil se k Mary. „Táta pro vás odpoledne přijde. Nechoďte nikam sama.”

Chtěla něco namítnout, ale pak si vzpomněla na toho muže někde venku, který je tolik nenávidí, a uvědomila si, že není jediná, kdo je v nebezpečí. Chytila ho za ruku.

„Ty i Wolf musíte být opatrní. Příště může zaútočit na vás.”

Zamračil se, jako by se ho to netýkalo. Násilník přepadal jenom ženy, takže muži se mohli cítit v bezpečí. Mary by to taky nenapadlo, kdyby nebyla přesvědčená, že důvodem přepadení bylo ublížit Mackenzieovým.

Clay přijel až v poledne. Mary si přečetla protokol a podepsala ho. „Mám strach,” přiznala tiše, když ho vyprovázela k autu.

„Byla byste blázen, kdybyste neměla strach.”

„Nebojím se o sebe. Myslím, že ve skutečnosti chce ublížit Wolfovi s Joem.”

Vrhl na ni překvapený pohled. „Jak jste na to přišla?”

Mary potěšilo, že se jí rovnou nevysmál, a tak mu vysvětlila celou svoji teorii. „A myslíte, že zaútočí znovu?” zeptal se.

„Jsem si tím jistá, ale bojím se, že tentokrát už si vybere přímo jednoho z nich. Pochybuju, že se s nimi bude chtít prát, ale co když použije zbraň? Pak by neměli moc velkou šanci. Kolik lidí tady má pistoli?”

„Skoro každý,” ušklíbl se Clay. „Ale co ho mohlo tak popudit?”

Po krátké odmlce odpověděla: „Já.”

„Cože?”

„Já. Než jsem přijela do města, Wolf byl úplně izolovaný a každému to tak vyhovovalo. Pak jsem se s ním spřátelila a přesvědčila Joea, aby se pokusil dostat na akademii. Spoustě lidí to zaimponovalo a přestali být tak nepřátelští. Udělala jsem v té bariéře trhlinu a někomu to vadí.”

„Že by je někdo tak moc nenáviděl? To se mi nechce věřit. Lidi nemají Wolfa rádi, ale spíš se ho bojí. Bojí se a mají špatně svědomí. Poslali ho do vězení za něco, co neudělal, a on jim to pořád připomíná. Asi jim to ani nikdy neodpustí.”

„Něco takového se těžko odpouští,” podotkla Mary.

S tím musel souhlasit. „Stejně si nedovedu představit někoho, kdo by ho nenáviděl tolik, že by přepadl dvě ženy jen proto, že se s ním přátelí. A Cathy se s ním ani nepřátelí. Jenom se o něm zmínila.”

„Ale souhlasíte se mnou, že je to namířené proti

Wolfovi?”

„Říkám to nerad, ale asi ano. Nic jiného nedává smysl. V životě jsou náhody časté, ale ne ve světě zločinu. Tam má všechno svůj motiv.”

„A co budeme dělat?”

„ Vy nebudete dělat nic,” řekl důrazně. „Já si o tom promluvím se šerifem, ale bohužel, nikoho nemůžeme zavřít bez důkazů. A my máme jenom teorii, nemáme dokonce ani podezřelého.”

Zhluboka se nadechla. „Pak vám nabízím jinou možnost.”

Podíval se na ni podezřívavě.

„Jakou možnost?”

„Nalíčíme past.”

„To se mi nelíbí. Nevím, co tím přesně myslíte, ale nelíbí se mi to.”

„Bylo by to jednoduché. Už jednou mě přepadl, takže bych mohla… “

„Ne, už nic neříkejte. Pamatujte na Wolfa, co by tomu asi řekl. Nedovolil by vám to.”

To byla pravda, ale Mary věděla, jak se tomu vyhnout. „Tak mu to neřekneme.”

„Stejně nevím, jakou past byste chtěla nalíčit. A i kdyby se vám to povedlo, nechtěl bych být poblíž, až to Wolf zjistí. Takovou věc neutajíte.”

Mary si představila všechny Wolfovy možné reakce a nezamlouvala se jí žádná z nich. Na druhou stranu ale měla strach, že by se mu mohlo něco stát. „Ještě si to rozmyslím.”

„S mojí pomocí nepočítejte.”

Zvedla bradu. „Tak to se budu muset obejít bez vás.”

„Jestli se nám budete plést do vyšetřování, jednoduše vás strčím do vězení,” pohrozil jí, a když

se netvářila ani trochu polekaně, tiše zaklel. „Sakra, radši to řeknu Wolfovi, ať si vás pohlídá.”

Zamračila se a zamávala mu před obličejem ukazováčkem.

„Poslouchejte mě, pane Armstrongu. Nabízím vám příležitost chytit zločince. Nemáte důkazy, ani podezřelé. Co chcete dělat? Budete čekat, až přepadne další ženu? Takhle si to představujete?”

„Ne. Tak si to nepředstavuju. Chci po vás a všech ostatních ženách ve městě, abyste si dávaly pozor a nechodily nikam samy. Nebudu riskovat váš život, ani život kohokoli jiného. Neuvědomujete si, že past nemusí sklapnout, že dravec může sežrat návnadu a zmizet? Tohle chcete riskovat?”

Při té představě se jí udělalo mdlo. „Ne, ale stejně bych to udělala,” řekla.

„Naposledy vám říkám ne. Chápu, že nám chcete pomoct, ale tohle není dobrý nápad. Ten chlap je nevypočitatelný. Cathy přepadl před domem, vás unesl přímo z hlavní ulice. Vybírá si šílené příležitosti a sám je nejspíš taky šílený.”

Když Mary viděla, že Clay s jejím plánem opravdu nesouhlasí, vzdychla a přemýšlela, co dál. Jeho souhlas nepotřebovala. Potřebovala jenom někoho, kdo by hrál roli hlídače. Neměla žádný přesný plán, ale bylo zřejmé, že k nastražení pasti jsou potřeba dva, návnada a někdo, kdo by ji sledoval. Clay nasedl do auta, zabouchl dveře, ale ještě se vyklonil z otevřeného okénka. „Už o tom nechci slyšet ani slovo,” uzavřel.

„To vám můžu slíbit,” řekla na rozloučenou. Ale to ještě neznamená, že to nezkusím, dodala v duchu.

Podezřívavě se zamračil, ale pak nastartoval a odjel a Mary se vrátila do školy.

Wolf přijel deset minut před koncem vyučování. Opřel se ramenem o zeď před třídou a poslouchal. Mary vyprávěla žákům historické souvislosti, které vedly ke vzniku konfliktů na Blízkém východě. Wolf tušil, že v učebnici tohle není a že Mary sama dodává do učiva aktuální informace, aby bylo vyučování zajímavější a srozumitelnější. Slyšel ji už při hodinách s Joem.

Ukončila hodinu ve stejné chvíli, kdy se otevřely dveře ostatních dvou tříd. Wolf se narovnal a vešel do třídy. Děti ztichly, Mary zvedla oči a rty jí zvlnil úsměv určeným jen pro něj. Potěšilo ho, jak otevřeně dává najevo svoje city

Sundal si klobouk z hlavy. „Vaše eskortní služba dorazila, madam.”

Pak se pomalu otočil ke třídě. „Děvčata, nechoďte domů samy. Choďte po dvou, nebo ať vás doprovodí kluci.”

Christa Teeleová, mladší sestra Cathy, řekla, že jde domů s Pamelou Hearstovou, další čtyři děvčata mlčela. Wolf se podíval na chlapce. „Jděte s nimi.” Byl to příkaz a chlapci poslechli. Děti opustily školu ve skupinkách a každé děvče mělo aspoň jeden pánský doprovod.

Mary kývla. „Moc hezké.”

„Všimla sis? Na rozdíl od tebe měly všechny rozum a doprovodu se nebránily?”

„Cestou domů v autě jsem přece v bezpečí. Jak by se mi mohlo něco stát, když nikde nezastavím?”

„A co když píchneš, nebo ti zase praskne hadička?”

Bylo jasné, že každý odpor je marný.

Wolf jí vzal kabelku a klíče a vystrčil ji na chodbu. Dottie právě zamykala svoji třídu, a když si jich všimla, strnula. Wolf zamkl dveře a vzal Mary kolem pasu. Uviděl Dottie a dotkl se klobouku na pozdrav. „Dobrý den, paní Lancasterová.”

Dottie sklonila hlavu a předstírala, že něco hledá v tašce. Tvář měla brunátnou a chvěly se jí ruce. Bylo to poprvé, kdy ji Wolf Mackenzie oslovil, a ona nevěděla, co má dělat.

Šli k autu zavěšení do sebe. Stačilo, aby se jí dotýkal, a její tělo hned zareagovalo. Zrychlil se jí tep a zalilo ji horko. Byla připravená se milovat.

Wolf cítil podobné napětí. Když jí otvíral dveře auta, podíval se na ni a zatajil se mu dech. Dívala se na něj tak roztouženě, až se mu sevřel žaludek.

„Pojedu hned za tebou.”

Domů jela klidně, i když byla tak vzrušená. Ten opuštěný, starý dům se jí nikdy nezdál hezčí. Woodrow se vyhřívala přede dveřmi a Mary ji musela překročit, když chtěla odemknout. Wolf už taky dorazil a vcházel hned za ní, jak slíbil.

Beze slova si sundala svetr, odložila kabelku na židli a šla po schodech nahoru, do ložnice. Za sebou slyšela Wolfovy těžké kroky

Svlékl ji dřív, než mohla cokoli namítnout, ale i kdyby jí ten čas dal, stejně by se nebránila. Položil ji na postel a hladil ji opálenýma rukama. Chloupky na jeho hrudi jí zašimraly na prsou, až zasténala a prohnula se. Hlubokým hlasem jí zašeptal do ucha, že se s ní chce milovat.

Líbilo se jí, jak se na ni při milování dívá. V očích měl žádost a touhu, kterou chtěla a mohla uspokojit.

Jejich první milování bylo vášnivé a bouřlivé, ale od té doby už ji naučil, jak je krásné, když se

rozkoš oddaluje, když polibky a objetí trvají a slast se v nich jen pomalu stupňuje, dokud není tak žhavá a silná, až se vymkne kontrole a exploduje. Toužil po ní tak intenzivně, že se snažil vyvrcholení oddálit, jak jen to bylo možné, aby s ní mohl být co nejdéle. Nechtěl se jenom milovat, chtěl - potřeboval - se milovat s ní, s Mary Elizabeth Potterovou. Chtěl cítit její hedvábnou, křehkou kůži, její útlé tělo, cítit její sladkou, ženskou vůni. S jinými ženami mu šlo o sex, ale s Mary sdílel život.

Pevně ji objal a otočil se i s ní na záda. Mary se překvapeně posadila a bezděky zaujala přesně tu pozici, v jaké ji chtěl mít. Zalapala po dechu. „Co to

děláš?”

„Nic,” vydechl a rukama jí hladil prsa. „Tentokrát to nechám na tobě.”

Díval se na ni a viděl ten okamžik, kdy vzrušení převážilo nad nepohodlím z nezvyklé pozice. Přivřela víčka, kousla se do spodního rtu a jemně se zavrtěla. „Třeba tohle?”

Málem nahlas zavyl. Ten pomalý pohyb byl skoro mučivý. Mary rychle zachytila rytmus. Byla sice vychovaná přísně, ale citlivost a smyslnost jí nescházela. Wolf si myslel, že změnou pozice milování prodlouží, ale teď měl pocit, že se přepočítal. Po několika minutách ji uchopil a převalil zpátky pod sebe.

Mary protestovala. „Bavilo mě to.”

„Mě taky.” Letmo ji políbil a dodal: „Až moc.”

Usmála se na něj jako malá uličnice a to mu dodalo. Zapomněl na sebeovládání, zapomněl na všechno kromě vytoužené rozkoše.

Po milování dlouho spokojeně dřímali jeden druhému v náručí, dokud Wolfa neprobudil hluk

auta. Vyskočil z postele a Mary se ospale zeptala: „Co se děje?” „Máš návštěvu.”

„Návštěvu?” Posadila se a odhrnula si vlasy z obličeje. „Kolik je hodin?” „Bude šest. Usnuli jsme.” „Šest! Joeova lekce!”

Wolf zaklel a začal sbírat oblečení. „Nějak se nám to vymyká z rukou. Pokaždé, když se milujeme, vyruší nás syn. Začíná z toho být tradice.”

Mary se soukala do šatů a už teď se červenala. Nebude lehké doučovat Joea, když je jasné, že byla právě v posteli s jeho otcem. Teta Ardith by se vyděsila, kdyby viděla, jak zapomíná na slušné chování. Pak se podívala na Wolfa, jak se obouvá, a srdce jí vzkypělo láskou, věděla, že neexistuje nic správnějšího než to, co spolu dělali. Zásadám slušného chování dala pro tentokrát v duchu sbohem, člověk nemůže mít všechno.

Když přišli do kuchyně, Joe si rovnal knížky na stůl. „Podívej, tati. Narušuješ mi studijní plány.” Jenom veselé jiskřičky v jeho očích zabránily Wolfovi se rozzlobit. Místo toho pocuchal synovi vlasy.

„Synu, už jsem ti někdy řekl, že zásadně přicházíš nevhod?”

Vyučování ale ještě trochu odložili, protože se museli najíst. Všichni měli hlad, a tak si udělali sendviče. Když byly hotové, přijelo další auto.

„Tady se dveře netrhnou,” řekla Mary a šla otevřít.

Clay vešel dovnitř a sundal si klobouk. Zastavil se a zavětřil. „Cítím čerstvou kávu.”

Wolf se natáhl pro konvici a Mary šla do skříňky pro další hrnek.

Clay se posadil na jednu z židlí a vděčně zamručel, když mu Wolf podal kafe. „Díky. Myslel jsem si, že vás tu najdu.”

„Děje se něco?” vysoukal ze sebe Wolf.

„Skoro nic, jenom pár stížností. Pár lidí je z vás trochu nervózní.”

„Proč?” divila se Mary.

„Jenom jsem se trochu rozhlížel po městě,” pronesl Wolf jakoby mimochodem, čímž ovšem nemohl Mary ani Claye oklamat.

„Musíte s tím přestat. Nejste žádný samozvaný strážce zákona. Naposledy vás varuj u.”

„Mám dojem, že jsem nedělal nic nezákonného. Jenom jsem chodil a díval se. Neohrožoval jsem vyšetřování, nikoho jsem se nevyptával, nezničil jsem ani neschoval žádný důkaz. Jenom jsem se díval.” Wolfovi se blýskalo v očích. „Jestli máte rozum, tak moji pomoc využijete. Jsem nejlepší stopař, jakého můžete sehnat.”

„A jestli vy máte rozum, budete si hledět svého.” Clay se podíval na Mary a ta jen sevřela rty. Snad mu to neřekne, doufala.

„To právě dělám,” odsekl Wolf.

„Možná ne tak dobře, jak si myslíte. Mary mi řekla, že chce dělat volavku, aby toho lumpa vylákala.”

Wolf se otočil a probodl ji pohledem tak zuřivým, že měla co dělat, aby zůstala klidná. „To nemyslíš vážně,” zasyčel výhružně.

„Slyšel jsem, že ji s Joem budete doprovázet do školy a ze školy, ale co mezi tím? Škola navíc za pár týdnů skončí. Co potom?”

Mary narovnala ramena. „Nemluvte o mně, jako bych byla neviditelná. Měl byste si uvědomit, že už mi bylo jedenadvacet. Můžu chodit, kam

chci a kdy chci.” Nezapřela výchovu tety Ardith. Teta by radši umřela, než by dovolila nějakému muži, aby jí přikazoval, co má dělat.

Wolf z ní nespustil oči. „Uděláš, co ti řekneme.”

Clay se přidal s vlastním návrhem: „Kdybych byl na vašem místě, vzal bych ji nahoru do hor a hlídal ji tam. Jak jsem řekl, za chvíli budou prázdniny a tenhle dům je na samotě. V horách bude bezpečnější.”

Mary mu rozhořčeně vytrhla hrnek z ruky a jeho obsah vylila do dřezu. „A já vám ještě vařím kávu, vy donašeči!”

Tvářil se ukřivděně.

„Já se vás jen snažím chránit.”

„A já se snažím chránit jeho,” vykřikla.

„Koho?” divil se Wolf. „Tebe!”

„Copak já potřebuju ochranu?”

„Někdo se ti snaží ublížit. Nejdřív na tebe chtěl svalit vinu za přepadení a pak začal útočit na lidi, kteří tě mají rádi.”

Wolf stál jako přimražený. Když Mary včera večer poprvé vyrukovala s tou svojí teorií, on ani Clay jí nevěřili. Z přepadení Mary by přece Wolfa nemohl nikdo podezřívat. Ale když to podala takhle, začínalo to dávat smysl. Ten násilník musel mít úplně zvrhlou logiku.

Uvědomil si, že Mary byla vlastně přepadená kvůli němu. Jen proto, že ho přitahovala tak, že se nedokázal ovládnout, ji nějaký šílenec přepadl, vyděsil, ponížil a pokusil se ji znásilnit.

Tázavě se podíval na Claye. „Souhlasím s ní,” řekl Clay. „Je to jediné vysvětlení, které aspoň trochu dává smysl. Když se s vámi spřátelila a začala Joeovi pomáhat dostat se na akademii, lidi se

na vás začali dívat jinak. A někomu je to asi proti srsti.” Mary se připojila.

„A protože je to moje vina, to nejmenší, co můžu udělat, je… “

„Ne!” vykřikl Wolf a vyskočil, až převrhl židli. S viditelným úsilím ztišil hlas. „Jdi nahoru a sbal si věci. Pojedeš s náma.”

„No konečně,” řekl Joe, vstal a začal sklízet ze stolu. „Uklidím to, než se sbalíte.”

Mary sevřela rty. Bojovala mezi touhou po svobodě a pokušením, které pro ni představovalo bydlení s Wolfem. Není to správné, uvažovala. Bude to špatný příklad pro studenty a lidi budou pohoršení. Na druhou stranu, když si dupnu a zůstanu doma, Wolf tu zůstane se mnou a bude to ještě horší, protože budeme všem na očích.

To rozhodlo. Mary nechtěla vzbuzovat proti Wolfovi ještě větší zášť. Mohla by tím toho násilníka vyprovokovat k dalšímu útoku, tentokrát namířenému proti Wolfovi nebo Joeovi.

Když byla Mary z doslechu, Clay vrhl na Wolfa ustaraný pohled. „Myslí si, že jste s Joem v nebezpečí, že proti vám ten maniak může použít zbraň. A já s ní docela souhlasím.”

„Jen ať to zkusí,” řekl Wolf výhružně. „Nemyslím si, že jen trpělivě vyčkává. Zaútočil dva dny po sobě, ale teď se bojí, protože jste ho málem dostal. Bude chvíli trvat, než se uklidní a odhodlá k další akci. Zatím po něm budeme pátrat.”

Clay se na to původně nechtěl ptát, ale ta otázka mu teď sama přišla na jazyk. „Zjistil jste dneska něco?”

„Pár lidí jsem vyškrtl ze seznamu.” „A pár jste jich vystrašil.”

Wolf pokrčil rameny. „Měli by si na to zvyknout. Jestli se jim to nelíbí, je to jejich problém.”

„Taky jsem slyšel, že jste nařídil klukům doprovodit spolužačky domů. Rodiče těch děvčat byli rádi.”

„Měli by si je hlídat sami.”

„Tohle je malé město, nejsou zvyklí tak uvažovat.. “

„To je neomlouvá.” Je hloupost podceňovat takové nebezpečí, říkal si v duchu. Kdybych já byl v minulosti tak neopatrný, už bych byl dávno mrtvý.

Clay přikývl. „Ještě vám chci něco říct. Souhlasím s Mary, že tomu lumpovi jde o vás. Dávejte na ni pozor, ale sami buďte taky opatrní. Byl bych rád, kdybyste vy tři zůstali v horách, dokud ho nechytneme.”

Wolf neměl ve zvyku schovávat se před nepřítelem. Zbabělost neměl v povaze díky genům zděděným po předcích.

„Budeme Mary hlídat.” Víc neslíbil a Clay pochopil, že se svým návrhem neuspěl.

Joe stál opřený o stůl a pozorně poslouchal. „Lidi ve městě budou určitě vyvádět, až zjistí, že Mary bydlí s námi,” připomněl.

„To asi ano.” Clay vstal a nasadil si klobouk.

„Tak ať,” řekl Wolf klidně. Dal Mary šanci, aby si ho držela od těla, ale ona ji nevyužila. Teď už mu bylo jedno, co si lidi pomyslí, zvlášť když by tady dole byla Mary v nebezpečí. Jen ať si křičí, jak chtějí.

Clay zamířil ke dveřím. „Když se mě někdo bude ptát, řeknu, že jsem ji ukryl na nějakém bezpečném místě, než se to vyřeší. Nikdo nemusí vědět, kde to místo je. Ale jak znám Mary, nejspíš to rozhlásí sama, jako to udělala v sobotu u Hearsta.”

Wolf zpozorněl. „Co zase udělala? Nic jsem neslyšel.”

„Po tom, co se za ten den stalo, jsem si na to ani nevzpomněl. Prý se pohádala s Dottie a paní Karrovou a oběma řekla, že kdybyste chtěl, mohl jste ji mít.” Usmál se. „Podle toho, co jsem slyšel, to byla docela ostrá hádka.”

Když Clay odešel, Wolf a Joe se na sebe podívali. „To mohlo být zajímavé,” procedil Wolf mezi zuby.

„To mohlo,” souhlasil Joe.

„Měj oči otevřené, chlapče. Jestli mají Mary a Clay pravdu, jde ten bastard po nás. Nechoď nikam beze zbraně a buď ve střehu.”

Kdyby měl jistotu, že je ten chlap neozbrojený, Wolf by se o syna tolik nebál. Naučil ho několik způsobů boje, které znal z armády. Nešlo v nich o čistotu techniky, ale o to zvítězit jakýmkoli možným způsobem, jakoukoli zbraní, která byla po ruce. Díky nim přežil válku i vězení. Ale střelná zbraň je něco jiného.

Mary se vrátila se dvěma kufry. „Musím s sebou vzít ještě knížky,” oznámila. „A někdo musí vzít Woodrow a koťata.”

DESÁTÁ KAPITOLA

Mary si namlouvala, že nemůže spát, protože je v cizí posteli, nebo protože je příliš rozrušená, ale nebylo to nic platné. I když byla příjemně unavená po milování s Wolfem, nemohla usnout a dobře věděla proč. Zavrtěla se a pohladila ho po tváři. Milovala dotyk jeho brady s rašícími vousy. „Spíš?” zašeptala.

„Spal jsem,” zabručel. Omluvila se a dál tiše ležela, ale pak ji Wolf objal a odhrnul jí vlasy z čela. „Nemůžeš usnout?” „Ne. Připadám si… divně.” „Proč?”

„Musím myslet na tvoji ženu, Joeovu matku.”

„Nikdy tady nespala.”

„Já vím. Ale Joe spí ve vedlejším pokoji a tak to muselo být, i když byl malý, před tím, než umřela.”

„Nebyli jsme spolu moc často. Umřela, když mu byly dva roky.”

„Vyprávěj mi o tom,” vyzvala ho šeptem. Chtěla o muži, kterého miluje, vědět víc.

„Byl jsem hodně mladý.” Na chvíli se odmlčel a v myšlenkách se vracel do minulosti. „V sedmnácti jsem nastoupil do armády. I když jsem věděl, že mě pravděpodobně pošlou do Vietnamu,

byla to jediná možnost úniku. Rodiče už nežili a můj děda, matčin otec, mě nikdy nepřijal za vlastního, protože jsem napůl běloch. Věděl jsem, že musím z rezervace vypadnout. Bylo to tam skoro jako vězení. Nesměli jsme nic dělat, neměli jsme v co doufat.

Billie jsem potkal, když mi bylo osmnáct. Byla to míšenka z kmene Vran a myslím, že si mě vzala, protože věděla, že se nikdy nevrátím do rezervace. Chtěla do světa, chtěla žít ve světlech velkoměsta a asi si myslela, že s vojákem to půjde samo. Ale na rozdíl od ostatních mnou nepohrdala za to, že jsem míšenec, a tak jsme se vzali. Neviděli jsme se moc často. Jezdila za mnou, když jsem měl volno. Joe se narodil, když mi bylo devatenást.. Přijel jsem se na něj podívat hned při prvním opušťáku. Bože, to byla nádhera. Úplně mi zamotal hlavu. Když mi ho dali pochovat, sevřelo se mi srdce. Dal bych za něj život.”

Na chvíli se odmlčel a pak se zasmál. „Tak jsem tam stál se synem v náručí a manželkou, která z toho nebyla bůhvíjak nadšená, a služba mi pomalu končila. Neměl jsem představu, co budu dělat, jak uživím rodinu, a tak jsem se zapsal znovu. V té době to už mezi mnou a Billie začínalo skřípat. Umřela dřív, než jsem se vrátil. Hned jsem pak z armády odešel a začal se starat o Joea.”

„Co jsi dělal?”

„Pracoval jsem na rančích a jezdil na rodeu. Nic jiného jsem neuměl. Kromě doby strávené v armádě, jsem nikdy nedělal jinde než u koní. Byl jsem do nich blázen už jako dítě a myslím, že mě to pořád ještě nepustilo. Cestovali jsme s Joem, dokud nebylo na čase, aby začal chodit do školy. Pak jsme se usadili v Ruth a zbytek už znáš.”

Ležela mu tiše v náručí a přemýšlela o tom, co jí vyprávěl. Neměl to lehké, ale život ho utvářel a ze všech těch útrap vyšel nezlomený a silný. Myšlenka, že mu někdo chce ublížit, ji přiváděla do varu. Musím najít způsob, jak ho ochránit, opakovala si v duchu.

Příští ráno ji odvezl do školy a Mary dobře viděla, jak si ho všichni prohlížejí. Ale v očích dětí neviděla strach ani nenávist, sledovaly ho spíš se zvědavostí a některé dokonce s obdivem. Jejich otcové s ním obchodovali, takže ho občas vídali při práci s koňmi a obdivovali jeho umění. Říkalo se, že stačí, aby na koně promluvil, a i ten nejdivočejší zkrotne a poslechne.

O tom, že začal pátrat na vlastní pěst, mluvilo celé město.

Dottie na Mary za celý den ani nepromluvila, a kdykoli se k ní Mary přiblížila, odešla. Dokonce i obědvala o samotě. „Nevšímej si jí,” povzdychla si Sharon. „Vždycky měla na Mackenzieovy spadeno.”

Mary pokrčila rameny. Nezbývalo jí než se s tím smířit.

Když pro ni Joe odpoledne přijel, řekla mu: „Potřebuju se zastavit u Hearstových a něco nakoupit.”

„Půjdu s tebou.”

S Joem v patách vešla do obchodu a všichni zákazníci hned zbystřili. Joe se usmál a několik lidí rozpačitě sklopilo oči. Mary vzdychla a vedla svého osobního strážce mezi regály.

Tam se Joe málem srazil s Pamelou Hearstovou. Krátce ji pozdravil a pospíchal za Mary.

O chvíli později ucítil lehký dotek na rameni, a když se otočil, uviděl za sebou Pamelu.

„Můžu s tebou mluvit?” zeptala se. „Já - je to důležité. Prosím.”

Mary se vzdálila a Joe se postavil tak, aby ji měl pořád na očích. „Co se děje?”

Pamela se zhluboka nadechla. „Myslela jsem… napadlo mě… nešel bys se mnou v sobotu tancovat?”

Joe nevěřil svým uším. „Cože?”

„Ptám se, jestli se mnou nepůjdeš tancovat?”

Posunul si klobouk do týla a tiše hvízdl. „Víš, že si koleduješ o malér. Táta tě za trest zavře do sklepa.”

„Nemáme sklep,” usmála se. „A stejně je mi jedno, co si myslí. Nemá pravdu, mýlí se v tobě i ve tvém tátovi. Stydím se za to, jak jsem se chovala dřív. Líbíš se mi, Joe, a chci s tebou jít tancovat.”

Joe řekl cynicky: „Ano. Hodně lidí na mě změnilo názor, když se dozvěděli, že půjdu na akademii. Zvláštní, jak to zabralo, viď?”

Tváře jí zrudly. „Kvůli tomu jsem za tebou nepřišla.”

„Víš to určitě? Ještě nedávno se mi zdálo, že ti nejsem dost dobrý, aby ses se mnou ukazovala na veřejnosti. Nechtěla jsi, aby o tobě lidi říkali, že chodíš s indiánem. Když ale řeknou, že chodíš s budoucím studentem Letecké akademie, zní to jinak.”

„To není pravda!” Pamela zvýšila hlas a několik lidí v obchodě se ohlédlo.

„Mně to tak připadá.”

„Tak to se pleteš! Jsi stejný jako můj táta!”

V tu chvíli k nim přistoupil pan Hearst, jako by slyšel, že o něm mluví.

„Co se to tu děje? Pamelo, snad tě ten in… ten kluk neobtěžuje?”

Joe zvedl obočí a podíval se na Pamelu. Zrudla ještě víc a vykřikla na otce: „Ne, neobtěžuje… i když vlastně… ano, protože jsem ho pozvala na rande a on mě odmítl!”

Všichni v obchodě zvedli hlavu a Joe si povzdechl.

Ralph Hearst zrudl a zůstal stát jako solný sloup. „Co to povídáš?”

„Řekla jsem, že mě odmítl. Poprosila jsem ho, aby šel se mnou v sobotu tancovat.”

Na pana Hearsta šly mdloby. „Utíkej domů. Promluvíme si o tom později!”

„Nechci o tom mluvit později, chci si promluvit

teď. “

„Říkám ti, upaluj domů!” zakřičel pan Hearst a otočil se na Joea. „A ty se od mojí dcery drž hodně daleko, ty… “

„Ale on za mnou nepřišel!” ječela Pamela. „Bylo to naopak. A já se ho nevzdám! Ty a všichni ostatní se k Mackenzieům chováte hrozně a mě už to štve. Jediná slečna Potterová se vám odváží říct, co si myslí, a má pravdu!”

„Je to všechno její vina… “

„To by stačilo.” Joe promluvil tiše, ale cosi v jeho hlase a v ocelově modrých očích pana Hearsta zarazilo. Joeovi bylo teprve šestnáct, ale byl vysoký a silný a jeho postoj vzbuzoval autoritu.

Pamela sebou trhla. Byla stejně tvrdohlavá jako její otec. „Na slečnu Potterovou si nedovoluj,” varovala otce. „Je to nejlepší učitelka, jakou jsme v Ruth měli, a jestli se pokusíš ji odsud vyhnat, přísahám, že odejdu ze školy.”

„To bys neudělala.”

„Přísahám, že ano. Mám tě ráda, tati, ale někdy jsi úplně vedle. Dneska jsme o tom mluvili ve škole,

jak špatně se učitelé k Joeovi chovali, i když je z nás nejchytřejší. A mluvili jsme i o tom, jak pan Mackenzie včera řekl klukům, aby nás doprovodili ze školy domů. Nikoho jiného to nenapadlo. Vám je to asi jedno.”

„Samozřejmě, že jim to není jedno,” vložila se do hádky Mary, která k nim přistoupila, aniž by si jí někdo kromě Joea všiml. „Ale Wolf má zkušenosti z armády a ví, co má dělat.” Položila panu Hearstovi ruku na rameno a vedla ho pryč. „Radši se vraťte k zákazníkům a nechte je, ať si to vyřeší sami. Vždyť víte, jaké jsou děti v tomhle věku.”

Ralph Hearst se ocitl zpátky u kasy, ani nevěděl jak. Zamračil se na Mary. „Nechci, aby moje dcera šla na rande s indiánem,” řekl.

„Rozhodně s ním bude víc v bezpečí, než s kýmkoli jiným,” odpověděla Mary. „Je rozumný, nepije ani nejezdí rychle v autě a s děvčetem z města si stejně nic nezačne. Ví, že tady už dlouho nebude.”

„Nechci, aby s ním Pamela chodila!”

„Chcete říct, že vám nezáleží na tom, jaký je? Že radši uvidíte Pamelu s nějakým opilcem, který ji může zabít v autě, než se střízlivým indiánem, který by za ni dal život?”

Pan Hearst zmateně vrtěl hlavou. „Ne, sakra, tak jsem to nemyslel.”

„Tak co vám vadí?” chtěla vědět Mary.

„Víte… některé věci se těžko zapomínají? Joe nic neudělal, ale… jeho otec… “

„Je stejně pyšný jako vy,” skočila mu do řeči. „A nejde mu o nic jiného, než aby mohl v klidu vychovávat svého syna.” Říkala to tak procítěně, že chyběl jen doprovod smyčců. Ale bylo už na

čase, aby se lidi o Wolfovi něco dověděli. „Měli byste si o tom promluvit s manželkou,” řekla nakonec a rozhodla se nechat pana Hearsta konečně vydechnout.

Zdálo se, že s ní souhlasí. „To udělám.”

Joe přišel k pokladně a Pamela dál rovnala v polici pastelky, jako by se nic nestalo. Mary zaplatila nákup, Joe jí vzal tašku a společně v tichosti odešli.

„Tak co?” zeptala se, jakmile byli venku.

„Co tak co?”

„Půjdeš s ní tancovat?”

„Vypadá to tak. Nenechá si to vymluvit. Je stejně tvrdohlavá jako… někdo jiný”

Zpražila ho pohledem, ale nechala tu narážku bez odpovědi. Když jí otvíral dveře auta, najednou se zarazila a vytřeštila oči.

„Joe, ten chlap přepadá lidi, kteří vám dvěma projeví sympatie.”

Joe sevřel rty. „To snad ne.” Chvíli přemýšlel a pak zavrtěl hlavou. „Zítra jí řeknu, že nikam nepůjdu.”

„To nebude k ničemu. Slyšela ji spousta lidí. Zítra o tom bude vědět celé město, ať s ní půjdeš, nebo

ne.”

Neodpověděl, ale tvářil se ustaraně.

Pak dostal nápad. Rozhodl se, že Pamele předem řekne, aby byla co nejopatrnější, a celý večer pak bude s ní, aby toho násilníka případně nalákal přímo na sebe. Chtěl použít Maryin plán, ale návnadu dělat sám.

Když přijeli domů, Mary se rozhlížela po Wolfovi, ale nemohla ho najít. Převlékla se do kalhot a šla za Joem, který už ve stájích hřebelcoval koně.

„Je tady někde Wolf?”

Zavrtěl hlavou a pokračoval v práci. „Jeho kůň je pryč. Nejspíš kontroluje oplocení.” Nebo hledá nějaké stopy, napadlo ho, ale to nahlas neřekl.

Řekla mu, aby jí ukázal, jak se hřebelcuje, a pustila se do toho s takovou vervou, až ji za chvíli rozbolela ruka. Když přestala, kůň si naštvaně odfrkl, a tak radši zase pokračovala.

„Je to těžší, než se zdá,” zasupěla.

Joe se na ni usmál přes hřbet vedlejšího koně. „Budete mít svaly. Ale tohohle už nechte, abyste ho nerozmazlila. Nechal by se hřebelcovat klidně celý

den.”

Joe dovedl koně do jeho kóje a Mary se vrátila zpátky do domu. Byla skoro u verandy, když vtom uslyšela dusot koňských kopyt. Otočila se a zatajila dech, když uviděla přijíždět Wolfa. I když se v koních nevyznala, byla si jistá, že málokomu to na koni sluší tak jako Wolfovi. Seděl v sedle tak přirozeně a pohyboval se tak elegantně, v naprostém souladu se zvířetem, že se zdál skoro nehybný. Když se k ní přiblížil, kůň přešel do kroku. „Měli jste dneska nějaké problémy?”

Rozhodla se, že mu o Pamele Hearstové nepoví. Byla to Joeova věc a záleželo na něm, jestli se otci svěří. Věděla, že mu to nakonec poví, ale až sám bude chtít.

„Ne, neviděli jsme nic podezřelého a nikdo nás nesledoval.”

Naklonil se k ní ze sedla.

„Umíš jezdit na koni?”

„Nikdy jsem to nezkoušela.”

„Tak to napravíme.” Vyndal nohu ze třmenu a podal jí ruku. „Dej levou nohu do třmenu a zapři se. Vytáhnu tě.” Snažila se, ale kůň byl moc vysoký a ona na třmen

nedosáhla. Měla z toho takový vztek, až se Wolf rozesmál. Pak si poposedl dozadu. „Pojď sem. Zvednu tě sám.”

Sehnul se, chytil ji a posadil do sedla před sebe. Narovnala se, přidržela se rohu sedla, Wolf popadl opratě a rozjel se.

„Tohle je na mě moc vysoko,” řekla a zuby jí drkotaly.

Objal ji levou rukou a přitiskl si ji k sobě. „Uvolni se a zkus zachytit rytmus koně. Cítíš, jak se pohupuju? Dělej to jako já.”

Udělala, co jí poradil, a jakmile se uvolnila, nebylo těžké se tomu pohybu přizpůsobit. Zapadla hlouběji do sedla a sladila se s Wolfem. Drkotání přestalo. To už ale bohužel přijížděli zpátky ke stodole a její první jízda byla u konce. Wolf ji sundal na zem a seskočil.

„Líbilo se mi to,” oznámila radostně.

„Opravdu? To je dobře. Zítra začneme s lekcemi.”

Ze stáje k nim dolehl Joeův hlas. „My jsme dneska začali s výukou hřebelcování.”

„Naučíš se zacházet s koňmi, jako kdybys s nimi vyrůstala,” smál se Wolf a sklonil se, aby ji políbil. Stoupla si na špičky a pootevřela ústa. Trvalo dlouho, než zase zvedl hlavu, celý udýchaný.

Mary odešla do domu a Joe se otce zeptal: „Přišel jsi dneska na něco?”

Wolf začal odstrojovat koně. „Ne. Porozhlédl jsem se kolem rančů, ale žádnou podobnou stopu jsem tam nenašel. Musel to být někdo z města.”

Joe se zamračil. „To by odpovídalo. K oběma přepadením došlo ve městě. Ale nenapadá mě nikdo, kdo by to mohl být. Nikdy jsem si nevšímal, kdo má pihovaté ruce.”

„Nekoukám po rukách, sleduju otisk bot. Vím, jak chodí. Našlapuje spíš na špičky a váhu přenáší do stran.”

„A co když ho najdeš? Myslíš, že ho šerif zatkne jen proto, že má pihovaté ruce a zvláštní chůzi?”

Wolf se usmál, ale oči měl chladné. „Až ho najdu, tak se přizná, jestli má jen trochu rozumu. Jenom ve vězení bude přede mnou v bezpečí, to mu dám jasně najevo.”

Joe měl ještě práci venku, ale Wolf už šel dovnitř. Mary pilně vařila. Pobrukovala si, míchala ve velkém hrnci dušené hovězí, a tak ho vůbec neslyšela. Wolf došel až k ní a položil jí ruce na ramena.

Trhla sebou, vykřikla a uskočila stranou, bledší než stěna, o kterou se opřela zády. V ruce držela vařečku jako zbraň.

Chvíli se na sebe tiše dívali a pak Mary hodila vařečku na stůl.

„Panebože, moc se omlouvám,” řekla tiše a přikryla si obličej dlaněmi.

Přitáhl si ji k sobě, hladil ji po vlasech a tišil ji. „Myslela sis, že je to zase on, viď?”

Přitiskla se k němu. Přišlo to tak nečekaně, překvapilo ji to tak, že se přestala ovládat. Když se jí Wolf dotkl, na krátký, hrůzný okamžik to prožila celé znova. Byla jí zima, chtěla se schovat v jeho náruči a nechat ho, aby tu hroznou vzpomínku zahnal svými doteky.

„Nemusíš se bát,” zašeptal jí do vlasů. „Tady jsi v bezpečí.” A předsevzal si, že najde způsob, jak ji toho strachu zbavit.

Ovládla se, pustila ho a po večeři a doučování s Joem už vypadala zase jako dřív. Jen chvílemi se

ještě zadívala do prázdna, jako by se jí ty vzpomínky nedařilo úplně zahnat.

V posteli se k němu pak přitulila stejně vášnivě jako jindy. Při milování na strach úplně zapomněla a spala pak nerušeně až do šedavého svítání.

Mary si uvědomovala, že její vztah s Wolfem je pořád ještě dost nezávazný Často jí říkal, že ji chce, ale nikdy nemluvil o lásce. Dokonce ani při milování. Zatímco ona si nemohla pomoct a pořád mu opakovala, že ho miluje. Počítala s tím, že až opadne vášeň a Wolf ji přestane potřebovat, nechá ji být. Věděla taky, jaké riziko hrozí její kariéře, ale dny a noci strávené s Wolfem jí za to stály.

Větší starosti si dělala o jejich bezpečnost.

Když se Joe otci svěřil s tím, že chce jít s Pamelou tancovat, Wolf se ho jen zeptal: „Určitě víš, co

děláš?”

„Doufám, že ano,” odpověděl Joe. „Tak měj oči otevřené.”

Joe věděl, že si bude muset dávat zatraceně dobrý pozor, ale to pokušení bylo silnější. Chtěl držet Pamelu v náručí a kroužit s ní po setmělém parketu. Přitahovala ho, i když věděl, že z města brzy odjede a že mezi nimi nemůže být nic trvalého.

Pamela byla taky nervózní, když pro ni přijel. Aby to na sobě nedala znát, pořád něco drmolila, dokud jí nezakryl ústa rukou.

„Já vím,” řekl. „Taky mám strach.”

Zvedla hlavu a našpulila rty. „Já se nebojím. Všechno bude v pořádku, uvidíš. Se všemi jsem o tom mluvila.”

„Tak proč jsi tak nervózní?”

Uhnula očima a odkašlala si. „Je to naše první rande. A proto jsem - já nevím - nervózní a vyplašená.”

Chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „Chápu, že jsi nervózní, ale bát se nemusíš.”

Teď byla pro změnu chvíli zticha Pamela, a když konečně odpověděla, tváře jí hořely. „Protože jsi jiný než ostatní.”

„Ano, jsem indián.”

„Ne, tak to nemyslím,” řekla. „Jsi dospělejší než ostatní. Vím, že jsme stejně staří, ale připadáš mi starší. My zůstaneme tady a budeme žít stejně jako naši rodiče. Budeme mít rodiny, děti, zůstaneme ve městě nebo se přestěhujeme o pár kilometrů dál a budeme spokojení. Ale ty půjdeš na akademii a už se nevrátíš. Aspoň ne natrvalo.”

Divil se, jak ho má přečteného. Opravdu se cítil starší a věděl, že na ranči nezůstane. Mířil výš, až na oblohu, kam se chtěl zapsat bílou stopou.

Po zbytek cesty mlčeli. Joe zaparkoval auto před diskotékou a snažil se připravit na všechno, co se může stát.

S tím, co se nakonec doopravdy stalo, ale nepočítal. Když s Pamelou vešli do starého sálu, kde byl taneční parket, na okamžik zavládlo zvláštní ticho. Zábava se znovu rozběhla až po chvíli. Pamela ho chytila za ruku a stiskla ji.

O pár minut později spustila kapela první kus a na taneční parket se začaly trousit páry Pamela se usmála a vedla ho doprostřed parketu.

Taky se usmál, překvapený její odvahou, objal ji a přizpůsobil se pomalému rytmu tance.

Nemluvili. Tak dlouho se jí toužil dotknout a teď ji konečně držel v náručí. Cítil její parfém, její jemné vlasy, její ňadra a nohy, kterými se ho

dotýkala. Vlnili se spolu ve svém vlastním světě, daleko od reality.

Ale skutečnost se nedala jen tak odbýt. Joe zaslechl vzteklou poznámku o špinavém indiánovi, zarazil se a rozhlédl se, aby zjistil, kdo to řekl.

„Joe, prosím,” uklidňovala ho Pamela a táhla ho zpátky na parket. Když písnička skončila, někdo na ně zavolal: „Ahoj, Pamelo, ahoj Joe! Tady jsme.”

Otočili se a Joe se neubránil úsměvu. U stolu seděli všichni spolužáci a mávali na ně. Byly tam dvě volné židle i pro ně.

Děti je obklopily kruhem smíchu a tance a večer se, díkybohu, podařilo zachránit. Joe si zatancoval se všemi spolužačkami a s kluky poklábosil O koních a

0 rodeu.

Protože chtěl Pamelu dovézt domů včas, odešli ještě před koncem zábavy. Když kráčeli k autu, zavrtěl hlavou.

„Nikdy bych tomu nevěřil. Ty jsi věděla, že tady všichni budou?”

„Ne, ale oni věděli, že jsem tě pozvala. Myslím, že to vědělo celé město. Byla to legrace, ne?”

„To rozhodně,” souhlasil. „Ale mohlo se to zvrtnout. Víš, co myslím? Nebýt kluků… “

„A holek,” doplnila.

„A holek,” přikývl, „vyhodili by mě.”

„Ale neudělali to. A příště to bude ještě lepší.”

„Bude nějaké příště?”

Zatvářila se nejisté. „Můžeš chodit tancovat,

1 když nebudeš chtít jít se mnou.”

Joe se rozesmál, otočil se a objal ji kolem pasu. „Jsem rád, že jsem s tebou.”

V půli cesty do Ruth se Pamela dotkla jeho ruky.

„Joe?”

„Copak?”

„Nechceš… neznáš nějaké místo, kde bychom mohli zastavit?” Věděl, že by tomu pokušení měl odolat, ale nedokázal to. Odbočil na polní cestu a zastavil pod skupinkou stromů.

Kolem nich byla vlahá květnová noc, měsíční světlo jen stěží pronikalo příkrovem stromů.

Když ji líbal, doslova mu tála pod rukama. Její pevné, mladé tělo ho přivádělo do varu. Sotva si uvědomoval, co dělá, a brzy už leželi na sklopené sedačce. Odhalil jí ňadra, začal je hladit a líbat a slyšel, jak Pamela tají dech.

Přestával se ovládat. Ani nevěděl, jak se zbavili šatů, ale za chvíli byli oba úplně nazí. Když jí svlékal kalhotky, zašeptala: „Ještě jsem to nikdy nedělala.

Nebude to bolet?”

Joe nahlas zasténal. Stálo ho to spoustu sil, ale nakonec se přemohl, zvedl se a posadil si Pamelu na

klín.

„Joe, co se děje?”

Opřel se o ni čelem. „To nemůžeme,” zašeptal lítostivě.

„Ale proč?” Zavrtěla se na něm, tělo plné touhy, které nerozuměla.

„Protože by to bylo poprvé.” „Ale já tě chci!”

„Já tebe taky.” Trpce se usmál. „Myslím, že je to na mně znát. Ale poprvé bys měla být s někým, koho miluješ. A mě nemiluješ.”

„Ale mohla bych,” zašeptala. „Joe, věř mi.”

Byl tak vyvedený z míry, že mu selhával hlas. „Doufám, že ne,” vypravil ze sebe. „Protože brzy odejdu. Mám před sebou takovou příležitost, že bych radši umřel, než bych se jí vzdal.”

„A žádná holka tě tu neudrží?”

Joe věděl, že se to Pamele nebude líbit, ale chtěl k ní být upřímný. „Nikdo to nemůže změnit. Chci jít na akademii.”

Vzala ho za ruku a položila si ji na prsa. „Stejně můžeme být spolu. Nikdo se to nedoví.”

„Ty bys to věděla, a až se zamiluješ, litovala bys toho. Proboha, Pamelo, dej mi radši facku nebo mi vynadej.”

Sklonila se a položila mu hlavu na rameno. Z jejích pohybů poznal, že pláče, a objal ji.

„Vždycky jsi byl jiný než ostatní,” zavzlykala. „Proč musíš být tak zásadový?”

„Chceš snad otěhotnět v šestnácti?”

Přestala plakat.

„Myslela jsem, že máš… copak je s sebou žádný kluk nenosí?”

„Asi ne. Ale i kdyby, nemůžu si teď nic začít s tebou ani s žádnou jinou. Navíc jsi moc mladá.”

Proti své vůli se zasmála. „Jsem stejně stará jako

ty.”

„V tom případě jsme oba moc mladí.”

„Ty ne. Ty už nejsi kluk, a proto jsi taky nejspíš přestal. Všichni ostatní, co znám, by stáhli kalhoty a na nic by nečekali. Víš co, uzavřeme dohodu, ano?”

„Jakou dohodu?”

„Zůstaneme kamarádi.”

„To víš, že ano.”

„Zapomeneme na to, co se stalo a nebudeme o tom mluvit. Ty odejdeš, jak máš v plánu, a já budu brát život tak, jak přijde. Možná se vdám. Ale když zůstanu sama a ty sem pak někdy přijedeš, chtěl bys být můj první?”

„Ale to mě v Ruth neudrží,” řekl pevně.

„To ani nečekám. Tak dohodnuto?”

Věděl, že se všechno s léty mění a že se Pamela nejspíš vdá. A jestli ne…

„Jestli to i potom budeš chtít, tak platí, dohodnuto.”

Potřásli si rukama, Pamela mu dala pusu a začala se oblékat.

Když se vrátil domů, Mary na něj ještě čekala. „Je všechno v pořádku?” zeptala se. „Nestalo se nic?”

„Všechno šlo dobře.”

Poznal na ní, že měla strach.

„Neviděl jsi nikoho, kdo by… ” Odmlčela se a začala znovu: „Nikdo na vás nevystřelil, ani se vás nepokusil zastavit?”

„Ne, byl klid.” Chvíli se dívali jeden na druhého a Joe si uvědomil, že se obávala stejných věcí jako on a že věděla o jeho rozhodnutí přilákat toho chlapa na sebe.

Odkašlal si. „Táta spí?”

„Ne,” ozval se Wolf ze dveří. „Chtěl jsem mít jistotu, že jsi v pořádku.”

„Zvládli jsme to a byla to docela legrace. Potkali jsme tam celou třídu.”

Mary se usmála. Děti věděly, že by to nemuselo dopadnout dobře, kdyby byl Joe sám, a vzaly ho mezi sebe, aby daly všem najevo, že k nim patří.

Wolf natáhl ruku, Mary se zvedla a šla k němu. Věděla, že teď může jít klidně spát. Oba muži, které miluje a o které má strach, byli v bezpečí.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Začaly prázdniny.

Mary byla na svoje žáky pyšná. V posledním ročníku všichni úspěšně složili zkoušky, mladší žáci bez problémů postoupili do dalších ročníků a několik dětí se dostalo na vysokou školu. Takový výsledek potěší srdce každého učitele.

Joe pokračoval bez přestávky. Mary usoudila, že bude potřebovat další lekce matematiky, na které už neměla kvalifikaci, a začala hledat vhodného učitele. Jednoho našla ve městě vzdáleném sedmdesát mil a Joe tam začal jezdil třikrát týdně na dvouhodinové lekce. S Mary ale v doučování pokračovali dál.

Byla tak šťastná, jako nikdy v životě. Zřídka opouštěla hory, zřídka viděla někoho jiného než Wolfa a Joea, ale i když byli oba pryč, cítila se v bezpečí. Od přepadení uplynulo jen asi čtrnáct dní, ale jí to připadalo strašně dávno. Kdykoli se jí v paměti vynořily ty neblahé vzpomínky, vyčítala si, že se tím zbytečně trápí, a radši se soustředila na přítomnost. A přítomnost pro ni byl Wolf.

Kraloval jejímu životu, spaní i bdění. Pomáhala mu starat se o koně a začala se na nich učit jezdit. Měla možnost srovnat, jak se chová k ní a jak ke hříbatům, která mu přivedli na vychování. Byl

náročný, ale dával jim jasné povely. Když ho kůň poslechl, odměnil ho pochvalou, a když neposlouchal, měl s ním neuvěřitelnou trpělivost, zatímco jí dal nesouhlas vždycky jasně najevo.

Ale pořád překypoval láskou a smyslností. Miloval se s ní každou noc, někdy i dvakrát. Milovali se v prázdné stáji, milovali se ve sprše. Mary si o sobě nikdy nemyslela, že je přitažlivá, ale jemu, jak se zdálo, učarovala. Když v noci leželi v posteli, rozsvítil někdy lampičku, podepřel si hlavu loktem a druhou rukou ji hladil od ramen až po kotníky, fascinovaný rozdílem mezi svou tmavou, mozolnatou rukou a její světlou pletí.

Léto ve Wyomingu bylo celkově chladnější než v Savannah, ale když začaly prázdniny, rtuť občas vyšplhala až ke třiceti stupňům. Poprvé v životě Mary zalitovala, že nemá žádné šortky. Teta Ardith by jí je nikdy nedovolila nosit. Brzy taky zjistila, že je jí lip v bavlněné sukni než v džínách, na které byla tak pyšná.

Jednou ráno, když Joe odjel na hodinu matematiky, šla Mary do stodoly za Wolfem. Slyšela frkání a podupávání v malé ohradě za stodolou, a tak zamířila rovnou tam, i když Wolf obvykle používal pro cvičení velkou ohradu.

Když obešla stodolu, zůstala překvapeně stát. Wolfův velký hřebec se právě dobýval na klisnu, na které se Mary učila jezdit. Klisna měla přední nohy zajištěné zábranou, na zadních kopytech měla návleky a byla nervózní, i když ji Wolf uklidňoval, jak mohl. Třásla se pod hřebcovou vahou, ale držela a za pár minut byl konec. Hřebec zafrkal a seskočil.

Wolf sundával klisně zábrany a při tom na ni dál mluvil. Mary vykřikla: „Ty jsi ji svázal!”

Wolf se otočil a čelo mu zkrabatily vrásky. Slečna Mary Elizabeth Potterová stála před ním se zdviženou bradou. „Nesvázal jsem ji,” bránil se. „Dal jsem jí zábrany.”

„Aby nemohla utéct.”

„Nechtěla mu utéct.”

„Jak to víš?”

„Protože by ho kopla, kdyby na něj nebyla připravená,” vysvětloval a šel s klisnou do stáje. Mary šla za nimi a rozhořčeně se mračila.

„A dobře by udělala, kdyby ho kopla. Stejně měla na kopytech návleky, takže by mu neublížila.”

„Byl bych nerad, kdyby mi pokopala hřebce. Ale kdyby se bránila, odvedl bych ji. Když se klisna brání, znamená to, že jsem vybral špatný čas, nebo že s ní není něco v pořádku. Ale přijala ho pěkně. Viď, holka?” řekl a poplácal kobylu po krku.

Mary nervózně sledovala, jak ji čistí. Nelíbilo se jí, že klisna nemohla hřebci utéct, i když teď už stála klidně, jako by se nic nestalo.

Wolf klisnu nakrmil a dal jí čistou vodu. Pak se šel omýt. Když se ohlédl, Mary tam pořád ještě stála s ustaraným, skoro polekaným výrazem v očích.

„Co se děje?”

Snažila se toho nepříjemného pocitu zbavit, ale marně. Bylo jí to vidět v obličeji a znát na hlase. „Bylo to jako… jako…” Hlas jí selhal a Wolf najednou pochopil.

Pomalu šel k ní a nepřekvapilo ho, když před ním ustoupila. „Koně nejsou jako lidi,” řekl tiše. „Jsou daleko větší a frkají a řehtají. Vypadá to drsně, ale ve volné přírodě by to bylo ještě divočejší, protože by se při tom kopali a kousali.”

Podívala se na klisnu. „Já vím. Ale…” Zarazila se. Nedokázala to říct.

Wolf ji chytil kolem pasu, ale jen lehce, aby se nepolekala a neměla pocit, že ji omezuje. „Připomnělo ti to to přepadení?” dokončil za ni.

Rychle uhnula pohledem.

„Já vím, že tě to pořád ještě trápí, zlato,” řekl a pomalu ji k sobě přitáhl. Objal ji, až když se uvolnila a sama mu položila hlavu na prsa. „Chci tě políbit,” zašeptal.

Zvedla hlavu a usmála se. „Proto jsem přišla, abych tě sváděla. Jsem strašně nevychovaná. Teta Ardith by mě vydědila.”

„Teta Ardith musela být pěkně krutá.”

„Byla skvělá. Jen hodně staromódní a měla svoje představy o tom, co je správné a co ne. Podle ní například sukni bez spodničky nosí jenom nevychované holky.” Nazdvihla sukni, aby mu to předvedla.

„V tom případě mám nevychované holky rád.” Sklonil hlavu, políbil ji a znovu ho zaplavilo to známé, žhavé vzrušení. Rychle se ovládl. Teď si nemohl dovolit nechat se strhnout. Měl něco v plánu a potřeboval k tomu mít jasnou hlavu. Chtěl konečně zaplašit ten strach, který se jí usadil hluboko v mysli.

Pustil ji na zem, vzal ji za ruce a tiše se zeptal: „Chceš zkusit něco, co by tě mohlo zbavit strachu?”

Zpozorněla. „Co?” „Můžeme si přehrát část toho přepadení.” Mary se na něj překvapeně podívala. Byla zvědavá, ale bála se. „Kterou část?” „Budu tě honit.”

„On mě nehonil, přepadl mě zezadu.”

„To taky udělám, až tě chytím.”

Přemýšlela. „To nebude fungovat, protože budu

vědět, že jsi to ty.” „Můžeme to zkusit.”

Dlouho mlčela, a pak se zamračila. „Povalil mě na zem na břicho,” špitla. „Ležel na mně.”

„Chceš, abych to taky udělal?”

Zavrtěla hlavou. „Ne, nechci, ale už se taky nechci bát. Budeme se pak milovat?”

„A co když budeš vyděšená?”

„Tak…” Ztěžka polkla. „Stejně nepřestávej.”

Prohlížel si ji, jako kdyby měřil její odhodlání, a pak ji vybídl: „Tak dobře. Utíkej.”

Zírala na něj. „Co?”

„Utíkej. Nemůžu tě honit, když nebudeš utíkat.”

Připadalo jí hloupé, že by měla běhat po dvoře jako malé dítě. „Takhle?”

„Přesně tak. Až tě chytnu, strhnu z tebe šaty a budu se s tebou milovat. Tak na co čekáš?”

Mary o krok ustoupila a bez ohledu na svoji důstojnost se otočila a rozeběhla. Slyšela, jak za ní dupe, a proti své vůli se rozesmála vzrušením. Věděla, že nestihne doběhnout do domu, protože měl mnohem delší nohy, a tak vsadila na hbitost a uskočila.

„Mám tě,” křikl a už už ji chytal za ramena, když vtom znovu uskočila stranou, k autu.

Honili se kolem auta, ale byla to patová situace a Mary se Wolfovi posmívala, zrůžovělá vzrušením a radostí. „Nechytíš mě, nechytíš.”

Podíval se na ni a rty mu zvlnil záludný úsměv. Byla rozjařená úspěchem, hedvábné vlasy jí vlály kolem hlavy a oči jí zářily. Chtěl ji tak moc, až to bolelo. Chtěl ji chytit a milovat se s ní, ale věděl, že nemůže. Věděl, že to musí dohrát až do konce.

Dívali se na sebe a najednou jí došlo, že Wolf je vzrušený. Znala dobře ten výraz v jeho tváři. Zatajila dech a poprvé pocítila strach, když si uvědomila, že ji honí doopravdy. Pokusila se ten pocit zahnat, protože věděla, že Wolf by jí nikdy neublížil, ale nedařilo se jí to. Hravost ji přešla a vystřídala ji nesmyslná panika. „Wolfe, prosím tě, necháme

toho.”

Zhluboka oddychoval. Věděl, že se ho bojí, ale přinutil se být tvrdý. „Ne, chytím tě.”

Slepě se rozběhla a opustila bezpečný úkryt vozu. Jeho rychlé kroky za ní zněly jako burácení hromů a přehlušovaly všechno ostatní, dokonce i její zrychlený dech. Připadala si, jako by znovu byla v té uličce, i když věděla, že ji honí Wolf, a že si to tak sama přála. Tenkrát neměla šanci utíkat, ale stejně jako teď slyšela za sebou jeho dech. Vykřikla strachy, ale to už ji Wolf chytil, povalil ji na břicho a zalehl.

Vzepřel se na loktech, aby ji neumačkal a začal ji líbat na ucho. „Ha, ha, chytil jsem tě.” Snažil se, aby to znělo vesele, ale srdce se mu svíralo nad tím, čím musí Mary projít. Cítil hrůzu, která ji svírala, a pokoušel se ji zmírnit. Tiše na ni mluvil a připomínal jí chvíle slasti, které spolu prožili. Třásla se jako vyděšené zvíře v pasti. Nevěděl, jestli to vůbec dotáhne do konce. Chtíč v něm pohasnul s jejím prvním výkřikem.

Nejdřív se bránila jako divoké zvíře, kopala a vyhazovala, pokoušela se mu vytrhnout, ale on ji tiskl pevně k zemi. Byla šílená strachy, a i když byla mnohem menší, věděl, že by ho klidně mohla zranit. Snažil seji udržet a zaplašit strach, který ji pohlcoval.

„Uklidni se, miláčku. Víš, že ti neublížím a

nedovolím nikomu, aby ti ublížil. To jsem já.” Opakoval to pořád dokola, dokud se neunavila. Teprve pak ho začala vnímat, teprve potom začala slova pronikat bariérou strachu. Zůstala nehybně ležet na trávě a rozplakala se.

Wolf pořád ležel na ní, bezpečně ji objímal a tišil ji. Laskal ji a líbal ji do vlasů, na ramena a na krk, dokud se úplně neutišila.

„Ještě se bojíš?” zašeptal.

Těžká víčka měla zavřená. „Ne. Mrzí mě, že jsem tak vyváděla. Miluju tě.”

„Já vím. Pamatuj na to.” Pak si kleknul a vyhrnul jí sukni k pasu.

Mary vytřeštila oči a vykřikla: „Wolfe! Ne!”

Roztřásla se. Bylo to stejné jako předtím, při přepadení. Ležela na zemi, na břiše, a on jí ležel na zádech. Pokusila se popolézt dopředu, ale Wolf ji přidržel rukou kolem pasu, zatímco druhou si rozepínal kalhoty. Dal jí nohy od sebe a znovu si na ni lehl.

„Něco ti to připomíná, viď?” zeptal se tichým, hlubokým hlasem. „Jsi na zemi a já na tobě. Ale víš, že ti neublížím, že se mě nemusíš bát.”

„To je jedno. Nelíbí se mi to! Pusť mě, chci vstát!”

„Já vím, zlato. Jen se uvolni. Vzpomeň si, kolikrát jsme se milovali, a jak se ti to líbilo. Věř mi.”

„Nechci se s tebou milovat,” vypravila ze sebe. „Takhle ne.”

„Neboj se, miláčku. Nebudu pokračovat, když si to nebudeš přát. Jen odpočívej. Nechci, aby ses bála, když jsem s tebou. Ale musím říct, že mě ten tvůj zadeček vzrušuje. Líbí se mi, když se ke mně takhle přitulíš v posteli. Asi sis toho už všimla, nebo ne?”

Pokusila se vzít rozum do hrsti. Nikdy mi neublížil, pomyslela si. A nikdy by to ani neudělal. Je to Wolf, muž, kterého miluju, žádný násilník, a v jeho náručí jsem v bezpečí. A závoj strachu z ní začal opadávat.

Uvolnila se, povolila unavené svaly. Ano, říkal sice, že se s ní milovat nebude, ale vzrušený byl, to cítila.

Odsunul se ke straně a políbil ji na krk. „Už je to lepší?”

Sotva slyšitelně vydechla. „Ano.”

Znovu si klekl a posadil se na paty. Než mohla uhodnout, co má v plánu, zvedl ji a posadil ji na sebe tak, že seděla obkročmo zády k němu.

Zaplavila ji vlna vzrušení. Celé to bylo neuvěřitelně erotické. Byli venku a seděli na trávě zalití jasným, horkým sluncem. Kdyby náhodou někdo přijel, přistihl by je. A ten pocit nebezpečí ji vzrušil ještě víc.

Pak jí přetáhl sukni přes hlavu a odhodil ji stranou. Jednou rukou ji přidržel kolem pasu a druhou sjel dolů. Když se jí dotkl, vykřikla.

„Líbí se ti to?” zašeptal jí do ucha a něžně ji kousnul do lalůčku.

Nedokázala ani odpovědět. Wolf už věděl, jak to má nejradši, a dokázal ji dovést k extázi během pár chvil. Prohnula se a hlasitě zasténala.

„Wolfe, prosím.” Taky zasténal a procedil mezi zuby: „Udělám ti to, jak si budeš přát, zlato. Řekni, jak to chceš.” Mary vydechla jenom: „Chci tě.”

„Teď?” „Ano.” „Takhle?” „Ano.”

Pomalu ji položil zpátky na břicho a lehl si na ni. Miloval se s ní pomalu a něžně a ona se pod ním prohýbala a svíjela rozkoší. Žilami jako by jí proudila žhavá láva. Ne, tohle nebyla noční můra, tohle to byla jen další milostná lekce. Když rozkoš opadla, zůstala klidně schoulená v jeho objetí.

Dlouho spolu leželi v trávě, příliš omámení a vyčerpaní na to, aby se zvedli. Teprve když Mary na prudkém slunci začaly pálit nohy, sebrala zbytky sil a natáhla si sukni. Wolf jen zabručel na protest.

Obloha byla jasně modrá, bez mraků a sladká vůně čerstvé trávy ji šimrala v nose a rozlévala se celým tělem. Pod sebou cítila horkou zem a vedle sebe milovaného muže. Vzpomínky na milování byly ještě neuvěřitelně živé a Mary si uvědomila si, že Wolfův plán vyšel. Uvedl ji do situace, ze které měla strach, ale místo strachu, bolesti a ponížení v ní vyvolal touhu a vzrušení. Nahradil traumatickou vzpomínku nádherným zážitkem.

Ruku měl položenou na jejím břiše a prostá důvěrnost toho dotyku ji udivovala. Napadlo ji, že by mohla mít jeho dítě. Milovali se bez ochrany a Mary dobře věděla, jaké to může mít následky, ale nevadilo jí to a on se o tom nikdy nezmínil. I kdyby jejich vztah nevydržel, přála si dítě, které by zdědilo jeho sílu a žár.

Pohnula se a tlak jeho ruky zesílil. „Je tady moc teplo, spálím se.”

Wolf tedy vstal, oblékl si kalhoty a pak ji zvedl do náručí.

„Můžu jít sama,” upozornila ho, ale zároveň se ho chytila kolem krku.

„Bude romantičtější, když si tě donesu domů sám. A pak se budeme milovat.”

„Ale vždyť jsme se právě milovali.”

V černých očích mu planul oheň. „Opravdu?”

Wolf právě vcházel do obchodu, když vtom ucítil na zátylku chladný závan.

Nezastavil se, ale nenápadně se ohlédl. Pocit nebezpečí byl skoro hmatatelný. Šestý smysl vycvičený tréninkem a roky praxe mu říkal, že ho někdo sleduje.

A nejen to. Wolf cítil i nenávist namířenou proti němu. Jen co vešel do obchodu, uskočil stranou a opřel se o zeď. Hovor mezi zákazníky ustal, jako by slova narazila na kamennou zeď, ale on si toho nevšímal.

Beze slova si sundal klobouk a boty a v ponožkách přeběhl kolem strnulých a ztichlých mužů. Jenom jeden se váhavě zeptal: „Co se děje?”

Wolf se nezdržoval s odpovědí a vyšel z obchodu zadními dveřmi. Pohyboval se tiše a opatrně přebíhal od budovy k budově, aby se dostal špehovi do zad.

Vykouknul za roh lékárny. V zádech cítil žár sluncem rozpálené stěny.

Nikoho neviděl, ale slyšel, jak někdo v panice utíká pryč. Skočil před obchod a v prachu našel známý otisk boty, po kterém tak dlouho pátral. Vyrazil po nijako vlk. Nestaral se o hluk, utíkal ulicí a nahlížel do postranních uliček vlevo i vpravo.

Nikde ani noha, ulice byla prázdná, a tak se zastavil a poslouchal. Slyšel ptáky, vítr ve větvích stromů a vzdálený hukot aut ze severní části města, ale nic víc. Žádný zrychlený dech, žádné kroky.

Zaklel. Ten chlap je úplný amatér, je nešikovný

a nadělá spoustu hluku. Kdyby byl někde blízko, slyšel by ho. Kořist mu záhadně unikla.

Wolf zkoumal domy ve ztichlé ulici. Ten chlap se určitě schoval v některém z nich, jiné vysvětlení nebylo. A potvrzovalo to Wolfův předpoklad, že násilník žije v Ruth.

Vzpomínal, kdo bydlí v okolních domech, a snažil se přijít na někoho, kdo by odpovídal Maryině popisu. Vyškrtával z pomyslného seznamu jednoho člověka za druhým.

V jednom domě se pohnula záclona. Muž za oknem poslouchal svůj vlastní zrychlený dech a sledoval Wolfa, který si pořád ještě prohlížel okolní domy. Když přejel pohledem i okno, za kterým muž stál, ustoupil neznámý zpátky do místnosti.

Měl čím dál větší strach, ale taky vztek. Nechtěl se toho indiána bát, ale bál se ho.

„Zatracenej špinavěj indián!” zasyčel a poslouchal ozvěnu vlastních slov.

Prý je to zabiják, pomyslel si. Prý zná spoustu způsobů, jak připravit člověka o život. Já přece dobře vím, jak indiáni zabíjejí.

Nejradši by ho zastřelil, ale neměl zbraň a nechtěl na sebe upoutávat pozornost tím, že by si ji koupil. Dělalo mu dobře, že mu mohl uškodit aspoň tím, že ublížil ženám, které stály na jeho straně. Té hloupé Cathy i té nové učitelce. Potterovou nenáviděl skoro stejně jako Mackenzieovy, možná i víc. Dělala všechno pro to, aby si lidi mysleli, že Joe je lepší než všichni ostatní, a aby se s nimi přátelili.

Kdyby mohl, dal by jí s chutí další lekci, ale jsou prázdniny a nikdo neví, kde je. Zástupce šerifa říkal, že je na nějakém bezpečném místě, takže nezbývá než počkat, až zase začne škola.

A Pamela Hearstová by taky zasloužila potrestat.

Šla s tím mladým indiánem tancovat a bůhví, co mu všechno dovolila.

Znovu se podíval z okna. Indián už byl pryč a on se hned cítil bezpečněji a mohl začít vymýšlet nový plán.

Když se Wolf vrátil do obchodu, jeden z mužů na něj spustil: „Nelíbí se nám, když stopujete lidi jako zločince.”

Wolf se zamračil a posadil se, aby si obul boty. Bylo mu jedno, jestli se jim to líbí, nebo ne. „Slyšel jste, co jsem řekl?” Wolf vzhlédl. „Slyšel.”

„No a?” „A nic.”

Muž uhnul před jeho pohledem. „Ženské jsou z toho nervózní.”

„To je jen dobře. Měly by si dávat pozor, aby nebyly příští obětí.”

„Určitě to byl nějaký cizinec, který jen přijel a hned zase odjel, jinak by ho šerif už našel.”

„Není to cizinec a je pořád ve městě. Právě jsem našel jeho stopu.”

Muži ztichli a dívali se jeden na druhého. Stu Kilgore, předák na ranči Eliho Baugha, si odkašlal. „Chcete říct, že to byl ten samý muž?”

„Přesně tak. Je to on. Bydlí tady a schoval se v jednom z těch domů.”

„To se mi nechce věřit. Žijeme tady celý život. Proč by někdo zčista jasna začal přepadat ženy?”

„Někdo to udělal a já ho dostanu. Nic víc mě nezajímá.”

Nechal muže, aby se dohadovali mezi sebou, sebral nákup a odjel.

Pamela se nudila. Ze začátku byla dost vystrašená a z domu by nikdy sama nešla, ale jak šel čas a dny plynuly bez dalších znepokojivých událostí, obavy ji opouštěly.

Chystala se na další schůzku s Joem a chtěla si koupit nové šaty. Odmítala si připustit, že má Joea ráda, ale věděla, že ho jen těžko nahradí někdo jiný. Nehodlala držet smutek, až odejde, ale do té doby si chtěla vychutnat každou chvíli s ním.

Ty nové šaty potřebovala, ale slíbila Joeovi, že nebude nikam chodit sama, a nechtěla ten slib porušit. Rozhodla se, že až se matka vrátí z nákupu se sousedkou, přemluví ji, aby jela s ní. Už se těšila, jak budou ve velkém městě procházet módní obchody.

Nakonec si vzala knížku a šla si sednout do stínu zahradní verandy. Po obou stranách zahrady bydleli sousedi, a tak se tu cítila v bezpečí. Chvíli si četla a pak si zdřímla na lavičce.

Probudilo ji žuchnutí, jak někdo seskočil na zem. Otevřela oči a první, co uviděla, byla lyžařská kukla s úzkými otvory pro oči. Ani nestačila vykřiknout a už ji držel. Rozehnal se pěstí, ale Pamela uhnula hlavou, takže rána skončila na rameni. Vyskočila, vykřikla a kopla ho do břicha, až bolestí vyjekl. Křičela dál a couvala, dokud nenarazila na stěnu verandy.

Byla vyděšená jako nikdy v životě, ale zároveň si připadala podivně nad věcí, jako by tu scénu pozorovala z bezpečné vzdálenosti.

Skočil po ní, ale klopýtl a upadl, takže ho mohla znovu kopnout. Chytil ji za kotník, ale Pamela nepřestávala, kopala ho oběma nohama, pokud možno do hlavy, a ječela.

Ve vedlejším domě se někdo ozval. Muž trhnul

hlavou a pustil ji. Zřejmě se jí podařilo kopnout ho do úst, protože kuklou začala prosakovat krev.

„Ty špinavá indiánská děvko,” zasyčel nenávistně, vyskočil oknem z verandy a utíkal pryč.

Pamela padla na lavičku, zhluboka se nadechla a zakřičela: „Pomoc!” A pak se rozbrečela jako malé

dítě.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Wolf nebyl překvapený, když přijelo auto a vystoupil z něj Clay Armstrong. Myslel si, že mu jde vynadat, jaký udělal ve městě rozruch.

Když Mary návštěvníka uviděla, hned postavila vodu na kafe. Clay si sundal klobouk a posadil se.

„Tak co to bude tentokrát?” zeptal se Wolf.

„Pamela Hearstová.”

Joe zbledl.

„Ubránila se mu. Není ani zraněná, jen pořádně vyděšená. Překvapil ji na zahradní verandě u Hearstů, paní Winstonová slyšela křik a on utekl. Pamela tvrdí, že ho kopla do obličeje. Viděla prý na masce krev.”

„Bydlí ve městě,” řekl Wolf. „Našel jsem další stopu, ale ztratil se mi. Myslím, že se schoval v jednom z domů na Bay Road, ale to neznamená, že tam bydlí.”

„Bay Road.” Clay se zamračil, když v duchu probíral lidi, kteří tam žijí. „Tentokrát už ho dostaneme. Každý, kdo bude mít zraněný obličej, bude muset prokázat alibi.”

„Byla na verandě nějaká krev?” zeptal se Wolf.

„Ne.”

„Pak mu moc neublížila. Kdyby mu třeba vykopla zub, bylo by krve víc.”

Clay si prohrábl rukou vlasy. „Nerad dělám rozruch, ale budu si muset promluvit se šerifem o domovních prohlídkách. Zatraceně, nemám ponětí, kdo by to mohl být.”

Joe odešel. Wolf věděl, že by šel nejradši za Pamelou, ale že nemůže.

Clay pokračoval: „Ten parchant jí řekl, že je indiánská děvka. Měla jste pravdu.” Otočil se k Mary, která je celou dobu tiše poslouchala.

Neodpověděla. Věděla to celou dobu, a z toho, že došlo na její slova, neměla žádnou radost.

„Předpokládám, že všechny stopy u Hearstů jsou zničené,” odtušil Wolf.

„Je to tak,” musel přiznat Clay. Před ním se tam vystřídali snad všichni obyvatelé města.

Wolf si pro sebe zamumlal pár nelichotivých slov. „Myslíte, že šerif bude prohledávat dům od domu?”

„Uvidíme. Pár lidí bude určitě pěkně vyvádět. Vezmou si to osobně. A letos mají být volby.”

Mary poslouchala, ale do rozhovoru se nezapojila. Teď to postihlo Pamelu, pomyslela si. Kdo bude další? Má ten chlap dost odvahy na to, aby napadl Wolfa nebo Joea? Toho se bála nejvíc, protože nevěděla, jestli by něco takového dokázala unést. Milovala je celým srdcem. Klidně by se sama postavila mezi ně a nebezpečí, které jim hrozilo.

Zvedal se jí žaludek, když si představila, že by se jí ten chlap měl znovu dotknout, a přitom věděla, že mu k tomu sama musí dát příležitost. Musí ho vlákat do pasti. Nemůže se tady, na Mackenzieově hoře, schovávat donekonečna.

Rozhodla se, že pojede do města, ale nejdřív se musela zbavit Wolfa. Kdyby tušil, co má za lubem,

určitě by se jí v tom pokusil zabránit, porouchal by jí auto, nebo by ji dokonce zamkl v jednom z pokojů. Wolfa nebylo radno podceňovat.

Od té doby, co ji přestěhoval sem nahoru, radši koně jen rozvážel a vyzvedával, než aby zval vlastníky na ranč, kde by ji mohli vidět. O jejím úkrytu věděl jen on, Joe a Clay, což ovšem znamenalo, že několikrát týdně, když Wolf s Joem rozváželi koně, zůstávala sama.

Joe navíc odjížděl na hodiny matematiky. Mary měla opravdu dost příležitostí k tomu, aby se tiše vypařila.

Omluvila se a šla hledat Joea. Nakoukla do jeho pokoje, ale tam nebyl, a tak vyšla na verandu. Stál tam opřený o jeden ze sloupků s rukama v kapsách.

„Není to tvoje vina.”

Ani se nepohnul. „Věděl jsem, že se to může stát.”

„Za cizí nenávist přece nejsi zodpovědný.”

„To ne, ale jsem zodpovědný za Pamelu. Věděl jsem, že se to může stát, takže jsem měl zůstat s ní.”

„Mně se zdá, že to bylo právě naopak,” oponovala mu Mary. „Po té scéně, kterou ztropila v obchodě, ti nemůže nikdo nic vyčítat.”

„Chtěla si jenom zatancovat. Tohle si nezasloužila.”

„Samozřejmě že ne, ale tvoje chyba to není. Přece jsi s ní nemohl pořád být a hlídat ji. Její rodiče by ti to ani nedovolili.”

„No dobře, možná si to vyčítám víc, než bych měl,” řekl po chvíli. „Ale věděl jsem, že s ní nemám nikam chodit. Není to fér. Až dodělám školu,

odjedu odsud a už se nevrátím. Pam by si měla najít někoho, kdo ji dokáže ochránit.”

„Jsi na sebe moc přísný. Ať se Pamela sama rozhodne, s kým chce chodit. Přece se nechceš navždycky zřeknout žen.”

„To zas ne,” odpověděl tónem, který jí připomněl Wolfa tak, až ji to překvapilo. „Ale už nechci nikdy s nikým mít nic vážného.”

„Někdy se to člověku vymkne z rukou.”

Joe vzdychl a opřel se čelem o sloupek. „Já ji nemiluju. Mám ji rád, záleží mi na ní, ale ne dost na to, abych tu zůstal a vzdal se Akademie.” Zadíval se na noční nebe plné oslnivě jasných hvězd a představil si, jak touhle krajinou prolétává v F-15, pod sebou temný horský masiv a nad sebou jen třpyt hvězd. Ne, toho se nechtěl vzdát.

„Už jsi jí to řekl?”

„Ano.”

„V tom případě to bylo její rozhodnutí.”

Pak už jen tiše stáli a dívali se na hvězdy. Když Clay o chvíli později odjel, Wolf vyšel na verandu, objal Mary kolem pasu a přitiskl ji bokem k sobě. Druhou ruku dal kolem ramen synovi. „Jsi v pořádku?”

„Ujde to,” zamručel Joe nepřesvědčivě. Už chápal zuřivost, kterou viděl v otcových očích, když byla Mary přepadená, a cítil v něm ten vztek i teď, i když dokonale ovládaný. Bůh tomu chlapovi pomáhej, jestli se mu dostane do rukou.

Wolf, který věděl, že bude nejlepší nechat Joea o samotě, stiskl Mary pevněji a odvedl ji dovnitř.

Druhý den ráno Mary pozorně poslouchala, když plánovali denní rozvrh práce. Nebylo třeba odvézt ani vyzvednout žádné koně, ale Joe měl

odpoledne hodinu matematiky, a tak se dopoledne rozhodli využít k očkování stáda. Mary si nebyla jistá, jak dlouho jim to může trvat, ale odhadovala, že budou mít dost práce až do oběda, zvlášť když pojedou na mladých koních, které budou teprve učit shánět dobytek.

Joe se přes noc změnil. Byla to jen nepatrná změna, ale Mary ji vycítila a srdce se jí sevřelo. I v klidu měla jeho tvář zvláštní, zasmušilý výraz, jako by z ní přes noc vyprchaly poslední stopy chlapecké bezstarostnosti. I předtím vypadal na svůj věk starší, ale teď, i když měl rysy pořád stejně jemné, už vůbec nevypadal mladý.

Když Joe a Wolf odešli, Mary pro jistotu ještě chvíli počkala, aby neslyšeli, jak startuje auto, a pak vyrazila do města. Jak to vlastně udělám? uvažovala. Mohla bych se producírovat po ulicích Ruth tak dlouho, dokud si mě ten chlap nevšimne. Ale co pak? Musím na něj být připravená. Měla bych někomu říct, aby mě sledoval a pak ho pomohl chytit. To by snad mohlo vyjít, ten chlap je hrozně neopatrný, když přepadává venku a za bílého dne. A chová se divně, jako by útočil z náhlého popudu, úplně nepromyšleně. Nesnaží se ani trochu skrýt.

Ruce na volantu se jí třásly. Jasně si uvědomovala, že je to poprvé od toho přepadení, kdy je venku sama, bez doprovodu.

Musím sehnat někoho, kdo by na mě dával pozor, uvažovala. Někoho, komu bych mohla důvěřovat. Ale koho? Sharon? Sharon je sice kamarádka, ale nemá v sobě na takový úkol dost agresivity. Francie Beechamová je moc stará a Cicely Karrová by umřela strachy. S chlapy počítat nemůžu, ti by o mě měli jen strach a snažili by se mi to překazit.

Vtom si vzpomněla na Pamelu Hearstovou. Pam by mohla mít na chycení toho chlapa velký zájem. Je mladá, ale odvahy má dost, když se dokázala postavit otci a začít chodit s Joem.

Když Mary vešla do Hearstová obchodu, všichni lidé uvnitř ztichli - viděli ji poprvé od konce školního roku - a Mary se hned dovtípila, o čem se asi hovořilo. Prošla tichem, které by se dalo krájet, k pultu, kde stál pan Hearst.

„Je Pamela doma?” zeptala se tiše, tak aby ji slyšel jen on.

Vypadal, jako by přes noc zestárl o deset let, ale netvářil se nepřátelsky.

Přikývl. Slečně Potterová se přihodilo to samé, pomyslel si. Mohla by s ní promluvit a zbavit ji toho vyděšeného výrazu v očích. Pan Hearst sice se slečnou Potterovou v mnoha věcech nesouhlasil, ale naučil se ji respektovat. A věděl, že Pam ji zbožňuje.

„Byl bych vám vděčný, kdybyste s ní promluvila,” řekl.

„To ráda udělám,” přikývla a obrátila se k východu. Málem při tom vrazila do Dottie a když si uvědomila, že Dottie stála celou dobu za ní, zalapala po dechu.

„Dobrý den,” pozdravila Mary zdvořile. Ne nadarmo do ní teta Ardith vtloukala zásady slušného chování.

Dottie, světe div se, jako by taky zestárla. Rysy v obličeji měla ztrhané. „Jak se daří, Mary?”

V jejím hlase nebyla ani stopa po nepřátelství, na jaké od ní byla Mary zvyklá. Copak se celý svět změnil? Že by ta noční můra přivedla celé městečko k rozumu a změnila jejich mínění o

Mackenzieových? „Mám se dobře, děkuju. Užíváš si prázdniny?”

Dottie se přinutila nasadit úsměv. „To víš, konečně si trochu odpočinu.”

Ale moc odpočatě nevypadala, zdála se spíš k smrti vyděšená. A nebylo divu, celé město se mělo čeho bát.

„Jak se vede synovi?” Mary si nemohla vzpomenout na jeho jméno a bylo jí to trapné. Na jména měla dobrou paměť.

Dottie k jejímu údivu zbledla jako stěna. Dokonce i rty jí zbělely.

„P-proč se ptáš?” vykoktala.

„Když jsem ho viděla naposledy, vypadal trochu rozrušeně,” odpověděla Mary. Tu otázku položila jen ze slušnosti a Dottiina reakce ji překvapila.

„No, má se… má se dobře. Je pořád doma. Nerad chodí ven,” zadrmolila Dottie a pak vyhrkla: „Omluvte mě.” A odešla dřív, než mohla Mary říct cokoli dalšího.

Podívala se na pana Hearsta a ten jen pokrčil rameny Dottie mu dnes taky připadala zvláštní.

„Půjdu se podívat za Pamelou,” řekla Mary, vyšla na ulici a vydala se pěšky k Hearstovu domu. Když si ale vzpomněla na to, co se jí stalo minule cestou přes město, přeběhl jí mráz po zádech a radši se vrátila k autu. Než nastoupila, zkontrolovala zadní sedadla. Když nastartovala motor, uviděla Dottie, jak spěchá po chodníku s hlavou skloněnou, jako by se nechtěla s nikým bavit. Proč byla u Hearstů v obchodě, když si nic nekoupila? dumala Mary. Určitě si nešla jen tak prohlížet zboží. A proč tak najednou odešla?

Dottie odbočila vlevo, do ulice, kde bydlela.

Kde bere odvahu chodit po městě úplně sama? napadlo Mary. Pomalu se rozjela, a když pak nahlédla z auta do postranní ulice, stihla ještě uvidět Dottie, jak vybíhá po schodech ke dveřím svého domu. A pak jí padl zrak na oprýskanou ceduli se jménem ulice: Bay Road.

V Bay Road přece Wolfovi zmizel ten násilník.

Dottie se rozhodně chovala divně. Když se jí Mary zeptala na syna, tvářila se, jako by dostala žihadlo. Bobby, tak se jmenuje. Mary měla radost, že si přece jen vzpomněla.

Bobby nebyl úplně normální a dělal vždycky všechno svým vlastním, pokřiveným způsobem. Nebyl schopný myslet logicky ani při těch nejjednodušších činnostech, neuměl si nic předem naplánovat.

Najednou se začala potit a musela zastavit u chodníku. Viděla Bobbyho jen jednou, ale dokázala si ho vybavit. Mohutný mladík se světlými vlasy a nepříliš inteligentním výrazem v bledé tváři plné pih.

Že by to udělal Bobby? Jediný nesvéprávný mezi zdejšími dospělými? Neškodný blázen, kterého by nikdo nepodezříval?

Až na jeho matku.

Musím to říct Wolfovi.

Jen ji ta myšlenka napadla, hned nad ní zavrtěla hlavou. Wolfovi to říct nemůžu, zatím ještě ne. Nechtěla na něj klást takové břemeno. Měl by nutkání jít se pomstít, i když by mu svědomí namítalo, že Bobby není svéprávný. Ať už by se rozhodl, jak by chtěl, určitě by ho to pak mrzelo. A tak se Mary rozhodla vzít všechnu zodpovědnost na sebe.

Ale Clayovi zavolám, řekla si. Koneckonců je

to jeho práce. Měl by vědět, co v takové situaci

dělat.

Uběhlo jen pár vteřin a Mary pořád ještě sledovala Dottiin dům, když vtom ze dveří na verandu vyšel Bobby. Chvíli mu to trvalo, ale když si konečně všiml Maryina auta, upřel pohled přímo na ni. Byli od sebe asi dvacet metrů, takže mu do obličeje moc neviděla, ale stačilo to, aby jí proběhla vlna čiré hrůzy. Dupla na plyn, až pneumatiky zakvílely, a bleskově ujela.

K Hearstům to nebylo daleko. Mary doběhla ke dveřím a zabušila na ně pěstí. Ten krátký okamžik, kdy mu stanula tváří v tvář, bylo skoro víc, než dokázala snést. Bože můj, sténala v duchu, musím zavolat Clayovi.

Paní Hearstová dveře nejdřív jen pootevřela, ale když poznala Mary, otevřela je dokořán.

„Slečno Potterová! Stalo se něco?”

Mary si uvědomila, že asi vypadá dost zoufale. „Mohla bych si od vás zavolat? Je to moc důležité.”

„No… samozřejmě.” Paní Hearstová ustoupila a pustila Mary dovnitř.

V hale se objevila Pamela.

„Slečno Potterová?”

„Telefon je v kuchyni.” Paní Hearstová tam Mary dovedla a ta se hned chopila sluchátka a rychle vytočila číslo. Telefon vyzváněl celou věčnost, než se konečně ozvalo: „Haló, kancelář šerifa.” „Prosila bych zástupce šerifa, Claye Armstronga.” „Moment.”

Trvalo to víc než jeden moment a všechny tři ženy celou tu dobu ani nedutaly. I když Pamela ani její matka netušily, co se děje, Maryino vzrušení

je rychle nakazilo. Obě měly pod očima temné kruhy. Minulou noc toho asi moc nenaspaly.

Konečně se ozval Clayův hlas: „Armstrong.”

„Tady Mary. Jsem ve městě.”

„Co tam, sakra, děláte?” Mary se nervozitou rozcvakaly zuby. „Je to Bobby, Bobby Lancaster. Viděla jsem ho -” „Polož to sluchátko!”

Když Mary uslyšela ten výkřik, vyskočila, pustila sluchátko z ruky a přitiskla se zády ke zdi. Uprostřed místnosti stál Bobby s obrovským kuchyňským nožem v ruce.

„Tys mu to řekla!” zaječel jako rozzuřeně děcko.

„Co - co jsem řekla?”

„Řekla jsi mu to! Já to slyšel!”

Paní Hearstová couvla ke kredenci a chytila se za hrdlo, Pamela stála jako zkamenělá a zírala na mladíka, kterého znala odmalička, a na jeho mírně oteklý spodní ret.

Bobby přešlapoval z nohy na nohu, jako by nevěděl, co dál. Byl rudý v obličeji a vypadal vyděšeně.

Mary se ho pokusila odehnat.

„To je pravda, řekla jsem to. Měl bys utéct, dokud je čas.” Možná to nebyla nejlepší rada, ale Mary ho chtěla dostat ven z domu dřív, než někomu ublíží.

„Je to všechno tvoje chyba! Přijela jsi a všechno se změnilo. Máma říká, že se taháš s tím špinavým indiánem.”

„To si vyprošuju. Nemám ráda lidi, kteří zanedbávají hygienu.”

„Je to tvoje chyba,” opakoval trochu zmateně a pak k ní přiskočil a chytil ji za ruku. Mary vykřikla.

„Budeš moje rukojmí, jako v televizi,” řekl a táhl ji zadními dveřmi ven.

Paní Hearstová se nemohla ani pohnout. Pamela zvedla sluchátko, ale uslyšela v něm už jen přerušovaný tón. Vytočila číslo k Mackenzieovým, ale tam to dlouho nikdo nebral. Už chtěla zavěsit, když vtom se ozval hluboký, rozzlobený hlas:

„Mary?”

„Tady Pamela. On Mary unesl. Je to Bobby Lancaster a právě ji odvlekl z našeho domu… ” „Hned jsem tam.”

Wolf přijel v rekordním čase. On i Joe popadli zbraně a vystoupili z auta. Wolf si nesl pušku značky Remington. Za domem postávali zvědaví a vyděšení lidé, takže si museli prorážet cestu davem. Pamela se k nim rozběhla celá ubrečená.

„Odvedl ji tamhle za ty stromy,” vzlykala a ukazovala přes louku za domem.

Sirény ohlásily Clayův příjezd, ale Wolf na něj nečekal a vydal se dlouhými kroky po stopách na louce.

Dottie Lancasterová byla vyděšená, málem hysterická. Milovala svého syna bez ohledu na to, co udělal. Málem se zhroutila, když zjistila, že on je ten násilník, ale nebylo to nic proti hrůze, která se jí zmocnila, když ho nenašla doma. Vyběhla ho hledat a zjistila, že se její nejhorší obavy naplnily. Dozvěděla se, že Bobby unesl Mary a ohrožuje ji nožem a že se Mackenzieové vydali za nimi.

Když kolem ní procházel Clay, chytila ho za rukáv. „Zastavte je. Ať ho nezabijou,” prosila zoufale.

Clay se na ni sotva podíval a hnal se dál. Dottie za ním.

Wolfovi se zklidnil tep, strach z něj spadl jako mávnutím kouzelného proutku. Smysly se mu zostřily stejně, jako když byl kdysi v akci. Slyšel všechny zvuky, viděl každé stéblo trávy, každou zlomenou větvičku, převrácený kamínek. Cítil vůni přírody a pach strachu. Byl jako stroj a pohyboval se rychle a tiše. Joe a Clay ho následovali.

Proběhl úzkým pruhem lesa na další louku a najednou je uviděl v dálce před sebou, jak stoupají do strmého kopce, který končil prudkým srázem. Aspoň, že je pořád na živu, oddychl si.

Prozkoumal terén a zjistil, že musí změnit úhel. Rozběhl se podél lesa na východ.

„Stůjte!” křikl Bobby v dálce a postavil Mary před sebe. „Stůjte, nebo ji zabiju!”

Wolf pomalu poklekl, zvedl pušku a dalekohledem zkontroloval situaci. Bobby vypadal zoufale a držel Mary pod krkem nůž.

„Bobbie!” zaječela Dottie, která právě přiběhla.

„Mami?” „Bobby, pusť ji!”

„Nemůžu! Ona to na mě řekla!”

Kolem Mackenzieových a Dottie se brzy shromáždilo několik mužů s puškami. Odhadovali vzdálenost a kroutili hlavami. Na takovou dálku může Wolf trefit Mary, pokud se vůbec trefí.

Clay se k němu sklonil. „Dokážeš to?”

Wolf se jen usmál a z výrazu v jeho očích přeběhl Clayovi mráz po zádech. „Zvládnu to.”

„Ne!” zavzlykala Dottie. „Bobby! Vrať se!”

zakřičela.

„Nemůžu! Musím ji zabít! Ona má ráda toho indiána, co mi zabil tátu!” Dottie zalapala po dechu. „Ne! To nebyl on!”

„Ale byl! Říkala jsi, že - indián -” Bobby zmlkl a táhl Mary dál.

„Do toho,” zašeptal Clay.

Wolf zapřel hlaveň o větev mladého stromku.

„Počkejte,” vykřikla Dottie zoufale. „Nezabíjejte ho. On je všechno, co mám.”

„Pokusím se,” řekl Wolf a zacílil.

Úplně se odřízl od okolního světa, jako to dělával kdysi ve Vietnamu. Vzdálenost mezi ním a cílem byla skoro tři sta metrů, ale naštěstí nefoukal vítr. Obraz v hledáčku byl velký a jasný, i když trochu zploštělý. Viděl, jak Mary rozzlobeně lomcuje rukou, která jí drží pod krkem nůž.

Jestli to dobře dopadne, pomyslel si, dám jí co proto.

Bobby ji o dost převyšoval, ale Wolf musel dodržet slib, a tak mu nemohl mířit na hlavu. Věděl, že to bude obtížná rána.

Ruce se mu ani nepohnuly a křížek zaměřovače se usadil na Bobbyho pravém rameni. Pak jemně stiskl spoušť. Uslyšel výstřel a v hledáčku uviděl, jak Bobby padá dozadu, pouští nůž a chytá se za zkrvavené rameno. Mary zavrávorala a spadla na zem, ale hned zase vstala a rozeběhla se dolů z kopce.

Dottie klesla na kolena a zakryla si obličej dlaněmi, zatímco muži se rozeběhli do kopce.

Wolf s Mary se setkali v půli kopce a padli si do náručí. Přitiskl ji k sobě, zavřel oči a vychutnával si ten zázrak, že jsou zase spolu. Nestaral se o to, jestli je někdo uvidí.

Teď, když bylo po všem, se rozplakala.

Wolf ji zvedl a odnášel ji pryč. Ostatní je sledovali,

ale nikdo se ani nepohnul, aby je zastavil. Od téhle chvíle se lidi z Ruth dívali na Mackenzieovy úplně jinýma očima.

Donesl ji do auta, bez jediného slova nastartoval a rozjel se. Teprve na silnici vedoucí do hor promluvil. „Co jsi, proboha, dělala ve městě?” I když mluvil klidně, Mary poznala, že začíná být nebezpečně rozzlobený.

Věděla, že k tomu má důvod, ale nebála se ho. Nemohla se bát muže, kterého miluje. Odpověděla stejně klidně: „Chtěla jsem ho vyprovokovat, aby udělal nějakou hloupost a prozradil se.”

„Tak to se ti povedlo. Ale ty jsi udělala daleko větší hloupost,” procedil skrz zuby.

„Udělala jsem to, co jsem musela udělat. Je mi líto, jestli se ti to nelíbí, ale nemohla jsem mu dovolit, aby zranil někoho dalšího, třeba tebe nebo Joea.”

„Uvědomuješ si, co se mohlo stát? Jenom náhodou jsem přišel domů, právě když volala Pamela.” Svíral volant tak pevně, až ho bolely prsty.

„Ano,” odpověděla trpělivě. „Vím, co se mohlo

stát.”

„A netrápí tě, že ti držel nůž pod krkem?”

Vzteky sotva viděl na cestu, a tak radši dupl na brzdu. Chytil ji za ramena a nejradši by ji přehnul přes koleno, ale Mary jako by z něj vůbec neměla strach. Přitiskla se k němu a vzdychla.

Wolf ji držel a cítil, jak se chvěje. Udělala jako vždycky to, co považovala za správné. Chtěla se s tím vypořádat, aniž by ho znepokojovala.

Ale nic ho nemohlo znepokojit víc, než když ji šílenec ohrožoval nožem.

Rychle se rozjel domů. Nebyli už daleko, ale on nevěděl, jestli vůbec dojede. Chtěl se s ní co nejdřív pomilovat, aby se zbavil strachu z toho, že ji mohl ztratit.

Mary přemýšlela. Od těch dramatických událostí už uplynuly čtyři dny, které strávili sepisováním protokolů na policii a poskytováním rozhovorů novinám. V televizi Wolf vystoupit odmítl. Šerif nebyl hloupý. Rozhodl se z Wolfa udělat hrdinu a profitoval z nečekané publicity.

Bobbyho odvezli a Dottie jela za ním. Věděla, že už nikdy nebudou moct žít v Ruth, ani až Bobbyho propustí, a rozhodla se být synovi nablízku, ať je kdekoli.

Noční můra skončila, město bylo v bezpečí a Mary věděla, že Wolf už nebude jeho černou ovcí.

Nebyl důvod, aby dál zůstávala u něj na ranči, a tak se rozhodla vrátit domů.

Za ty čtyři dny Wolf neřekl ani slovo o jejich společné budoucnosti, při milování ani jednou neřekl, že ji miluje, a nepřemlouval ji, aby zůstala.

Byl čas odejít. Věděla, že jejich vztah bude ještě pokračovat, aspoň nějaký čas, ale trápilo ji, že se musí odstěhovat. Milovala každou minutu strávenou na Mackenzieově hoře.

Tiše balila a přemáhala slzy Nechtěla dělat scény. Naložila kufry do auta a čekala, až se Wolf vrátí. Bylo by dětinské odjet bez rozloučení a bez poděkování.

Vrátil se až pozdě odpoledne, zpocený, zaprášený a unavený. Mary se na něj usmála. „Tak se mě konečně zbavíte, teď už se nemám čeho bát. Sbalila jsem si věci a chci se rozloučit a poděkovat za všechno, co jste pro mě udělali.”

Wolf se zastavil uprostřed pohybu a otevřel pusu. Joe pohotově zacouval zpátky do domu. Nechtěl je rušit, protože nevěřil, že ji Wolf nechá odejít.

Wolf na ni jen nevěřícně zíral. Znovu se usmála, ale teď už to pro ni bylo těžší. Ani slovem, ani gestem nenaznačil, aby zůstala.

„Tak nashle. Někdy se uvidíme. Připomeň Joeovi, ať nezapomene na doučování.”

Byla na půli cesty k autu, když vtom ji chytil za rameno a otočil k sobě. „Ať se propadnu, jestli odsud odejdeš.”

Tyčil se nad ní jako hora. „Nemůžu tady být napořád. Jsem maloměstská učitelka. Nemůžu se kompromitovat… “

„Mlč,” přerušil ji.

„Nemůžeš mě přece… “

„Řekl jsem, abys mlčela. Nikam nepůjdeš a já tě budu kompromitovat až do konce života. Dneska už je pozdě, ale hned zítra ráno pojedeme do města vyřídit všechno potřebné a do týdne se vezmeme. Tak se uklidni a zůstaň tady. Odnesu ti ty kufry zpátky.”

Před jeho pohledem by couvnul nejeden chlap, ale Mary jen zkřížila ruce na prsou. „Nevezmu si někoho, kdo mě nemiluje.”

„Panebože,” vykřikl. „Vždyť sis mě obtočila kolem prstu, jen co jsem tě poznal. Kvůli tobě jsem chtěl zabít Bobbyho Lancastera, kvůli tobě žiju a dýchám, a ty mi řekneš, že tě nemiluju!”

Nebylo to právě nejromantičtější vyznání, ale Mary stačilo. Usmála se, stoupla si na špičky a objala ho. „Já tě taky miluju.”

Zadíval se na ni a na plamínky v jejích očích. „Miluju tě, miluju tě, miluju tě,” šeptal. Nikdy by

si nepomyslel, že se takhle zamiluje, natož do bělošky, dokud si tohle křehké, jemné stvoření neprorazilo cestu do jeho života a neobrátilo mu ho vzhůru nohama. Teď už bez ní nemohl žít.

„Chtěla bych děti,” dodala.

Usmál se. „Budu se snažit.”

„Stačily by asi tak čtyři.”

„Uvidíme.” Podle jeho názoru by stačily dvě, na tolik těhotenství se mu zdála moc křehká. Zvedl ji v náručí a nesl do domu, kam patřila.

Joe se na ně díval z okna a usmíval se.

EPILOG

Letecká akademie, Colorado Springs, Colorado

Joe otevřel dopis od Mary a usmál se. „Dobré zprávy z domova?” zeptal se ho spolubydlící. „Ano. Nevlastní máma je zase těhotná.” „Zase?” „Už potřetí.”

Bili Stolsky sledoval, jak Joe čte. Měl před tím tichým, uzavřeným hochem respekt. I když to byl nováček, prvním rokem na škole, starší spolužáci si na něj nedovolovali. A od začátku byl jedním z nejlepších v ročníku. Mackenzie mířil ke hvězdám a věděli to i instruktoři.

„Kolik je jí let?” vyzvídal Stolsky. Věděl, že Joeovi je dvacet jedna, že je o rok mladší než on.

Joe mu podal fotku. „Je ještě mladá, stejně jako

táta.”

Stolsky se podíval na rodinu na obrázku. Žena byla drobná, křehká a smála se. Vysoký, tmavý muž s orlím nosem držel na ruce dítě. Všiml si podoby mezi ním a Joem.

Batole se smálo, protože ho Joe lechtal za krkem. Byl to nezvyklý pohled do soukromí rodiny Mackenzieových.

Stolsky si odkašlal. „To je nejmladší dítě?”

„Ne. Ta fotka je z doby, kdy jsem končil střední školu. Tohle je Michael a teď mu jsou už čtyři. Joshuovi jsou dva.”

Joe měl při čtení dopisu radost, ale i obavy. Oba mladší bratři se narodili císařským řezem, protože Mary byla moc slabá, a Wolf řekl, že už další dítě mít nebudou, protože o ni má strach. Jenže Mary si prosadila svou, jako obvykle.

„Máš ji rád?”

Joe se usmál.

„Miluju ji. Bez její pomoci bych tady nebyl.” Vstal a šel k oknu. Po šesti letech tvrdé práce byl u cíle. Věděl, že bude létat. Čekala ho ještě spousta dřiny, ale on se na ni těšil.

Když spolužáci vymýšleli přezdívky, které mají všichni piloti, bylo u toho hodně legrace. Joe se držel jako vždycky stranou, dokud na něj Richards neukázal a neřekl: „Ty budeš Šéf.”

„Já nejsem šéf,” odpověděl Joe klidně.

„Dobře, tak jak ti teda máme říkat?”

Joe pokrčil rameny. „Třeba Mezek. To je taky míšenec jako já.”

Mezek Mackenzie - na tu přezdívku si všichni brzy zvykli, i když ještě nebyli piloti. Jednou ji Joe bude nosit na helmě a spousta lidí ani nebude znát jeho skutečné jméno.

A to všechno díky Mary. Ona ho přesvědčila, ona ho učila a bojovala za něj. Ona mu umožnila vzlétnout až do oblak.

Wolf hladil Mary po břiše, i když na ní těhotenství ještě nemohlo být znát. Věděla, že si dělá starosti, a uklidňovala ho. „Nikdy jsem se necítila lip. Těhotenství mi prospívá.”

Pohladil jí prsa, plná a citlivá. „Ale tohle už je naposled.”

„A co když to bude zase kluk? Nechtěl bys aspoň jednu holčičku?”

Wolf jenom zavrčel, protože takhle argumentovala pokaždé.

„Uděláme dohodu. Když to bude holka, je poslední, a když to bude kluk, můžeme to ještě jednou zkusit, ale už naposledy, ať to dopadne jakkoli.”

„Platí,” souhlasila a pak dodala: „Možná holčičky vůbec neumíš. Podívej se na svoje děti, tři kluci za sebou…” ‘ Zakryl jí ústa dlaní. „To nepřichází v úvahu. Čtyři jsou maximum.”

Rozesmála se a přitulila se k němu. A on byl během pár chvil zase vzrušený, i po pěti letech manželství.

Později, když už spal, Mary ležela tiše vedle něj a usmívala se. Cítila, že tohle dítě je taky kluk. Ale to další, to další už bude určitě holka, tím si byla jistá.