Linda Howard

Pod zámkem

PRVNÍ KAPITOLA

Bylo horko, dokonce i na dallaské poměry. Elizabeth Majorova i přes podrážky bot cítila, jak je chodník rozpálený. Snažila se co nejrychleji přejít přes ulici, aby se dostala do klimatizované budovy, kde měla kancelář, ale v žáru, který byl tak velký, že se tetelil vzduch, bylo namáhavé vůbec se pohybovat. Elizabeth nicméně nezbývalo nic jiného, než krátký úprk do stínu každý den absolvovat. Kancelářská budova neměla podzemní garáže, což jinak v Dallasu bývalo zvykem. Architekt si nejspíš řekl, že pár metrů chůze od parkoviště k budově nemůže nikomu vadit, ale bývaly dny, kdy ho za to Elizabeth proklínala. Pokaždé, když se snažila skrývat před průtrží mračen, nebo když jí hrozila smrt upečením jako nyní, zapřísahala se, že při nejbližší příležitosti nechá svou kancelář přestěhovat někam jinam. Vždy, když se šťastně dostala dovnitř, si to zase rozmyslela, ale další den, když trpěla v dešti nebo nesnesitelném horku, se alespoň utěšovala tím, že až bude nejhůř, odstěhuje se.

Pokud ale člověk pominul nevhodně umístěné parkoviště, zdál se být dům, kde Elizabethina malá firma sídlila, prakticky bez chyb. Byl postavený asi před dvěma lety a společnost, které patřil, ho velmi dobře spravovala. Chodby a společné prostory byly vymalovány zajímavou směsicí šedé, světle fialové a bílé, takže navozovaly příjemnou atmosféru a vyhovovaly jak ženám, tak mužům. O zeleň se staral šikovný zahradník a na mnoha místech po celé budově, tam, kam svítilo aspoň trochu světla, vyrůstaly z květináčů zdravé rostliny. Jednotlivá podlaží spojovalo několik výtahů, na které si Elizabeth nemohla doposud ani v nejmenším stěžovat: do svého patra

se dostala pokaždé rychle a spolehlivě. Elizabeth to také náležitě oceňovala, protože v dřívější kancelářské budově, kde pracovala, zažívala s výtahy stále jen nepříjemnosti.

U vchodu v recepci měla svého zaměstnance bezpečnostní agentura, která zajišťovala, aby se do budovy nedostal nikdo nepovolaný. Od šesti hodin ráno do desíti večer si mohli být všichni nájemníci jisti, že v recepci bude vždy někdo sedět. Vzhledem k tomu, že žádná z firem, které měly kancelářské prostory v domě pronajaté, nepracovala v noci, nebyla třetí směna nutná a dům proto zůstával zamčený. Když někdo chtěl zůstat v práci déle než do desíti nebo naopak přijít ještě před šestou, musel to bezpečnostní službě oznámit. Elizabeth se sice doslechla o tom, že počítačová firma, která sídlila na desátém podlaží, uvažuje o tom, že zavede i třetí směnu, ale dokud se tak nestalo, nezbývalo, než se přizpůsobit tomu, že se budova zamyká v deset hodin během pracovních dnů a o šesté během víkendů.

Elizabeth strčila do dveří, a když ucítila proud chladného vzduchu, blaženě vydechla. Pot, který jí stačil vyrazit na těle i za pouhých několik vteřin, než přešla ulici, ji nyní příjemně chladil. Elizabeth rychle prošla i druhými dveřmi a na okamžik se zastavila v prostorné vstupní hale. Nejdřív jí z velkého teplotního rozdílu zamrazilo v zádech, ale pak si zvykla na klimatizované prostředí. Kalhoty se jí nepříjemně přilepily na vlhké, zpocené nohy, ale proti tomu se bohužel nedalo nijak bránit. Alespoň ne do té doby, dokud neskončí vlna veder, která postihla celý jih země.

Elizabeth vykročila k nejbližšímu výtahu a pro tu chvíli jí bohatě stačilo, že na ni nepraží slunce. Propocené oblečení jí nevadilo ani v nejmenším.

Těsně před ní nastoupil do výtahu vysoký a mohutný, na první pohled dost zanedbaný muž. Na tváři mu rašily několikadenní vousy, a kdyby ho Elizabeth měla odhadovat podle oblečení, řekla by, že patří k motorkářům, kteří se proháněli městy na svých velkých hlučných strojích.

Elizabeth si trochu nervózně přehodila kabelku z jednoho ramene na druhé, rychle vešla do výtahu a obrátila se k ovládacímu panelu. Muž ji ale předběhl a tlačítko s pětkou stiskl dřív než ona.

Elizabeth se na něj ze slušnosti usmála, jen tak, jak to je ve výtazích na celém světě obvyklé, a otočila se ke dveřím. Ty se nehlučně zavřely a výtah se rozjel vzhůru. Elizabeth čekala, než se kabina zase zastaví, a snažila se odhadnout, do jaké firmy neznámý muž jde. Podle toho, jak vypadal, byla nejpravděpodobnějším cílem jeho cesty Bezpečnostní služba Quinlan.

V pátém patře vystoupila Elizabeth ven a s mužem v patách zamířila ke své kanceláři v levé části budovy. Celkem měla její firma pronajaté dvě místnosti - větší pro Elizabeth, majitelku a šéfovou v jedné osobě a druhou, kde pracovala sekretářka Chickie. Dveře do menší místnosti byly téměř celé prosklené, takže sekretářka, která byla od přírody dosti zvědavá, měla přehled o všem, co se na chodbě dělo. Také tentokrát ihned zpozorovala, že Elizabeth přichází, ale více než pro ni měla oči pro muže, který jí kráčel v patách. Elizabeth už z dálky viděla, jak se Chickie nemůže pohledem z muže odtrhnout a oči se jí rozšiřují zvědavostí.

Elizabeth vešla do kanceláře a zarostlý muž, přesně podle očekávání, zmizel ve dveřích Bezpečnostní služby Quinlan. Co se s ním dělo dál, se mohla už jen dohadovat, protože protilehlé dveře byly zcela neprůhledné, s malou cedulkou vysvětlující, jakou firmu je za nimi možno hledat. Elizabeth byla svým způsobem ráda, že se do protější kanceláře nemůže dívat, protože tušila, že by ji to často odvádělo od práce. Lidé, kteří totiž ke Quinlanovi chodili, jí připadali… zajímaví, kdyby to měla říci opatrně.

Chickie stále ještě zírala na zavřené dveře a teprve po chvíli zvedla oči k Elizabeth. „Viděla jste ho?” vydechla.

„Viděla,” odpověděla suše Elizabeth.

Chickiein vkus, aspoň co se mužů týkalo, byl leckdy značně podivný. Nebo přinejmenším jiný, než měla paní šéfová. „Měl náušnici,” promluvila zasněně sekretářka. „A ty jeho vlasy - Všimla jste si jich?”

Elizabeth přikývla. „Moc dlouhé a dávno nečesané.”

„Taková hříva,” nevšímala si jejího pesimismu Chickie. „Proč asi ke Quinlanovi jde?” přemýšlela nahlas. „Myslíte, že by to mohl být nový zaměstnanec?”

Elizabeth jen pokrčila rameny, ale v duchu si řekla, že je to možné. K firmě, která naproti sídlila, by se člověk z výtahu dokonale hodil. Přinejmenším vzezřením.

Chickie krátce poté, co se i se svou zaměstnavatelkou do budovy přestěhovala, zjistila, čím se vlastně Quinlanova bezpečností služba zabývá. Vyprávěla pak, že Quinlan prý nabízí všechny možné služby, které s bezpečností nějak souvisí: od zajišťování budov až k poskytování osobních strážců. Vzhled osob, kteří ale za Quinlanem chodili, byl Elizabeth od začátku podezřelý. Nevěděla ani, jestli to jsou klienti nebo zaměstnanci. Tak jako tak působili drsně. Pokud to byli klienti, o čemž Elizabeth pochybovala, tak působili dojmem, že jsou zcela bez peněz a nezdálo se, že by bezpečnostní služby vůbec mohli zaplatit. A jestli to měli být zaměstnanci, tak se Elizabeth divila, kdo by si jejich služby mohl najmout. Nechtělo se jí totiž věřit, že by kdokoliv svěřil svou bezpečnost do rukou lidem, kteří vypadali jako masoví vrazi.

S majitelem agentury, Tomem Quinlanem, se Elizabeth znala, protože s ním asi před půl rokem krátce chodila. Nikdy ale nezjistila sebemenší drobnost o jeho firmě. Pokaždé, když se zeptala, převedl Tom šikovně řeč na něco jiného a neodpověděl. Elizabeth to bylo podezřelé a chovala se proto k Tomovi velmi opatrně. Měla to také zapotřebí. Tom byl výrazný, suverénní typ muže, zvyklý rozhodovat za ostatní. Nečinilo mu potíže stát se vůdčí osobností v jakékoliv skupině. Měl pro to ostatně jak fyzické, tak duševní předpoklady. Už po pár týdnech jejich vztahu si Elizabeth všimla, jak Tom pomalu začíná řídit její život a urychleně se s ním rozešla. Od té doby se mu snažila vyhýbat. Nechtěla se dočkat toho, aby za ni někdo jiný ve všem rozhodoval a Tom Quinlan se k tomu nezadržitelně blížil.

Chickie s námahou odtrhla pozornost od zavřených protilehlých dveří a podívala se plná očekávání na Elizabeth.

„Jak jste dopadla?”

Elizabeth chtěla Chickie chvíli vodit za nos, ale záhy zjistila, že to nesvede. Do obličeje se jí vkradl úsměv, který sílil každou vteřinou. „Byla radostí bez sebe.”

„Vážně? Takže je zakázka naše?” vyjekla sekretářka a nadšeně vyskočila, až židle odjela na druhý konec kanceláře.

„Je,” přikývla Elizabeth. „Příští měsíc můžeme začít.”

Řeč se vedla o zakázce pro Sandru Eilandovou, dallaskou starousedlici, které patřil rozsáhlý majetek. K němu se počítala i velká hacienda, kterou se paní Eilandová chystala zrekonstruovat. Elizabeth se přihlásila do soutěže o návrh interiéru a vyhrála. Za pět let, co vedla svou malou firmu, to byl největší úspěch, kterého dosáhla. A navíc i úspěch, který měl být mnoha lidem na očích. Sandra Eilandová ve svém domě pořádala často nejrůznější večírky a oslavy. Návrh interiéru byl proto pro Elizabeth tou nejlepší možnou reklamou, jakou by si mohla vymyslet. A navíc za ni ještě měla dostat zaplaceno. Doufala, že pokud se projekt vyvede, vynese ji to do úplně nových kruhů, než kam se dostala doposud.

Největší radost měla však Chickie. Radostí tančila po malé místnosti, až jí dlouhé černé vlasy vlály kolem hlavy.

„Ať si dají všichni dobrý pozor!” výskala nadšením. „Uvidíte, co ještě spolu dokážeme. Dneska paní Eilandová, zítra - zítra se ještě uvidí. Budeme mít spoustu práce.”

„Doufejme,” souhlasila opatrněji Elizabeth a prošla kolem rozdováděné Chickie do své místnosti.

„Jaképak doufejme,” ozvalo se za ní. „To je zaručené. Od rána do večera budou vyzvánět telefony, takže si budu muset sehnat asistentku, abych to všechno zvládla. Asistentka bude vyřizovat hovory a já budu zatím ve městě shánět všechny věci, co budete potřebovat.”

„To chcete být pořád na cestách?” divila se s hranou vážností Elizabeth. „Vždyť potom nebudete moci sledovat, kdo chodí po

chodbě.”

Chickie se zarazila a na okamžik se zamyslela. Považovala totiž Quinlanovu firmu za oblast svého výlučného zájmu a připadalo by jí nezodpovědné, kdyby ji jen tak měla nechat být. Nepochybovala o tom, že bezpečnostní služba Quinlan je jediné místo na světě, kde se může seznámit s opravdovým mužem.

„V tom případě budu muset mít dvě asistentky,” odpověděla nakonec. „Jedna bude sedět u telefonu a druhá bude chodit po městě. A já to budu celé organizovat.”

Elizabeth se musela rozesmát. Chickie byla tak optimistická a upřímná osoba, že stačilo jen pár jejích vět, a člověk měl hned lepší náladu.

Obě ženy se většinou dokonale doplňovaly: oproti Elizabethině suché a leckdy až trpké ironii oplývala Chickie nevyčerpatelným životním optimismem. Elizabeth byla vysoká a štíhlá, Chickie naopak malá a ne zvlášť vyhublá. A protože si na sebe sekretářka ráda brala výrazné oblečení, chodila Elizabeth do práce raději opatrně a nepříliš nápadně oděná. Na klienty to působilo dobrým dojmem: i malé a na první pohled nevýrazné rozdíly mezi dvěma ženami jim zaručovaly, že je Elizabeth ke svému okolí tolerantní a nebude proto ani své zákazníky nutit do něčeho, co by se jím nelíbilo.

Chickie se posadila naproti své zaměstnavatelce a náramky na zápěstí zacinkaly o stůl. „Kdy půjdete domů?”

„Domů?” Elizabeth měla někdy potíže sledovat rychlé skoky v Chickiině uvažování. „Vždyť jsem teprve teď přišla,” namítla.

„Vy jste neposlouchala rádio?”

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Ne. Děje se něco?”

„Hlásili, že horko je dnes nebezpečné. Ministerstvo zdravotnictví všechny varuje, aby nevycházeli přes den ven z domu a pili hodně tekutin. A většina firem prý už odpoledne nebude fungovat, aby se lidé dostali včas domů a neuvázli někde v dopravní zácpě. Ptala jsem se tady u nás v domě a všichni odchází nejpozději ve dvě.”

Elizabeth se podívala na desky s plány domu paní Eilandové. Nechtělo se jí je nechat jen tak ležet na stole v práci a jít domů. Dokonce se už ani nemohla dočkat, až se vrhne do navrhování. „Jestli chcete, tak můžete jít třeba hned,” nabídla sekretářce, protože ji nechtěla držet zbytečně v práci. „Já tady asi ještě nějakou dobu zůstanu.”

„V tom případě já taky,” vyhrkla bez přemýšlení Chickie. „Stejně nemám kam pospíchat.”

Elizabeth usedla k plánům a jako obvykle ztratila představu o čase. Jen málo věcí jí činilo větší radost, než sedět nad skicami a snažit se navrhnout interiér domu tak, aby byl krásný i užitečný

zároveň. A také aby se hodil k osobnosti, která ho jednou bude obývat. Pro paní Eilandovou, uvažovala Elizabeth, se hodila nejlépe kombinace lehkosti a prostornosti se vzpomínkou na staré dobré časy bývalého Dallasu.

Až zadrnčení telefonu vytrhlo Elizabeth od práce. Podívala se na hodinky a překvapeně zjistila, že už jsou tři. Ve vedlejší místnosti zatím Chickie hovořila do sluchátka. „Počkejte, zeptám se,” řekla, odstrčila se od stolu a na kolečkovém křesle zajela až k otevřeným dveřím do Elizabethiny kanceláře.

„Volá vrátný,” oznámila Chickie své šéfové. „Je prý nový, takže neví, do kdy se tady lidé zdrží. Říká, že všichni už odešli, a ptá se, jak dlouho tady asi ještě zůstaneme.”

Elizabeth chvíli váhala, ale pak se rozmyslela. „Víte co?” navrhla sekretářce, „běžte domů rovnou. Stejně už od vás nebudu nic potřebovat. A vyřiďte vrátnému, že se tady nezdržím déle než hodinu.”

„Já tady budu klidně s vámi,” nabídla se znovu Chickie.

„Opravdu nemusíte,” zavrtěla hlavou Elizabeth. „Zapněte ještě záznamník a jinak už od vás vůbec nic nebudu chtít.”

„Tak dobře.” Chickie vyřídila vrátnému, co se dozvěděla od Elizabeth, zavěsila a začala si sbírat věci. Nakonec vytáhla ze skříně kabelku a naposledy se zastavila u dveří k Elizabeth. „Vůbec se mi ven nechce,” přiznala se. „Možná by bylo lepší počkat, až zapadne slunce a trochu se ochladí.”

„To byste musela čekat aspoň do osmi,” opáčila Elizabeth. „A to je pět hodin.”

„Máte pravdu,” souhlasila Chickie. „To radši půjdu zjistit, co je zač ten nový člověk, který odpoledne přišel za Quinlanem.”

Elizabeth se rozesmála. „Hodně štěstí,” popřála sekretářce. Pak už ani nečekala, až za Chickie zaklapnou dveře a ponořila se do práce. Nápady přicházely jeden za druhým, a tak se po krátké době začal na papíře rýsovat první koncept interiéru. Elizabeth si dávala záležet, dokonce pracovala dvojnásob pečlivě a pozorně než obvykle. Nejen proto, že dům paní Eilandové měl být jejím doposud nejvýznamnějším projektem, ale také kvůli tomu, že krásná stará budova si o kvalitní interiér přímo říkala.

Teprve když dostala křeč do prstů, ve kterých svírala tužku, zarazila se a protáhla. Ramena měla ztuhlá, což se jí obvykle stávalo, když nad výkresem seděla několik hodin bez přestávky. Elizabeth se nepřítomně podívala na hodinky a ihned pochopila, odkud se únava vzala. Bylo skoro půl šesté. A to přitom chtěla odejít do čtyř hodin.

Elizabeth vstala od stolu a přehodila si přes rameno kabelku. Ani v nejmenším ji netěšilo, že bude muset cestu domů absolvovat v nejhustším provozu, navíc v nesnesitelném horku, kvůli kterému byl každý řidič agresivní a podrážděný.

Elizabeth vyšla na chodbu, zavřela za sebou a vytáhla z kabelky klíč, kterým by zamknula. V tom okamžiku se otevřely dveře naproti a stejně jako Elizabeth, i Tom Quinlan začal zamykat svou kancelář. Elizabeth se na něj ani nepodívala, i když na sobě cítila jeho pohled. Okamžitě strnula a znervózněla, což se jí v Quinlanově společnosti stávalo pokaždé a což bylo koneckonců i jedním z důvodů, proč se s ním rozešla.

Elizabeth se nemohla zbavit nepříjemného pocitu, že na ni Quinlan čekal úmyslně. Nenápadně se proto podívala nalevo i napravo do chodby, ale nikoho nespatřila. Doufala, že není s Tomem v celé budově poslední, ale v hloubi duše tušila, že to tak asi bude. Všichni, tak jako Chickie, odešli už dávno.

Quinlan se společně s ní vydal k výtahům. „To už ti nestojím ani za pozdrav?”

„Ahoj,” hlesla Elizabeth.

„Pracuješ nějak dlouho. Všichni ostatní už jsou pryč.”

„Ty ne.”

Quinlan změnil téma. „Pojď se mnou na večeři.” Podle tónu to myslel spíš jako rozkaz než pozvání.

„Ne, děkuju,” opáčila opatrně Elizabeth. Došla k výtahu a stiskla přivolávači tlačítko. Modlila se, aby kabina přijela co nejrychleji. Čím dřív by se Elizabeth dostala z Quinlanovy blízkosti, tím lépe.

„Proč nechceš?”

„Prostě nechci.”

Cinkl zvonek a dveře výtahu se otevřely. Elizabeth vešla dovnitř, obrátila se k ovládacímu panelu a chtěla stisknout knoflík označující přízemí, když jí Quinlan chytil ruku.

„Chceš, jenom se bojíš.”

Elizabeth zaváhala, ale pak stáhla ramena a podívala se Quinlanovi do očí. „Máš pravdu. Bojím se. A nebudu chodit na večeři s lidmi, ze kterých mám strach.”

Quinlanovi se takový rozhovor nezamlouval ani v nejmenším, přestože ho sám začal. „Ty máš strach, že ti něco udělám?” zeptal se pochybovačně.

„Samozřejmě, že ne!” vyhrkla Elizabeth, i když to nebyla tak docela pravda. Pak se od Quinlana odtáhla, aby ji musel pustit. „Přidělal bys mi spoustu starostí, a na ty já teď nemám čas. Úplně bys mi narušil program.”

Quinlan se nejdřív zatvářil nedůvěřivě, ale pak se už neovládl a vybuchl. „Ksakru!” vyrazil ze sebe. „To se mi půl roku vyhýbáš jen proto, abych ti nenarušil program?”

Elizabeth jen chladně pokrčila rameny. „Co ti mám na to říct? Každý asi dáváme přednost něčemu jinému.” Elizabeth se znovu natáhla k tlačítkům a tentokrát jí už Quinlan nebránil. Kabina se rozjela dolů.

Netrvalo to ale ani tři vteřiny a zase se s prudkým nárazem zastavila. Elizabeth ztratila rovnováhu, nedobrovolně vletěla Quinlanovi do náruče a společně s ním upadla na zem. Quinlan ji ještě v pádu stačil zachytit a nechal ji spadnout tak, aby se nezastavila o podlahu, ale o jeho svalnaté tělo. Elizabeth se ani nestačila vzpamatovat z pádu, když světla výtahu zhasla. Kabina se ponořila do úplné temnoty.

DRUHÁ KAPITOLA

Červené nouzové světlo se rozsvítilo téměř okamžitě a zalilo kabinu výtahu nepřirozenou červenou září. Elizabeth se nehýbala, dokonce ani nemohla. Aspoň tak dlouho ne, dokud ji ochromovala zvláštní směsice strachu a příjemných pocitů. Ležela na Quinlanovi, s rukama instinktivně sepjatýma kolem jeho krku a nechávala se jím držet. Cítila, jak z něho i přes několik vrstev oblečení sálá teplo, a mužná vůně v ní vyvolávala vzpomínky na noc, kdy na sobě Quinlan neměl vůbec nic. Elizabeth si krátce vzpomněla na smyslnost a žádostivost, kterou tehdy zažila, a pak raději vzpomínky zaplašila. Opřela se o Quinlana a pokusila se vstát, ale jeho silné paže ji zase přitáhly zpět. Elizabeth vnímala, jak se jí prsa tisknou na Quinlanovu tvrdou hruď, a když se muži, na kterém ležela, podívala do očí, i v slabém světle dokázala rozeznat touhu a odhodlání.

Elizabeth na okamžik zaváhala, jestli se nemá Quinlanovi poddat a sklouznout bez námahy do jeho náruče, ale rozum ji včas vytrhl z letargie. Elizabeth se podruhé pokusila odtáhnout, a tentokrát jí Quinlan nebránil. Sám se posadil na zemi a bez známek námahy se zvedl na nohy. Dřív než se Elizabeth stačila nadechnout, ucítila jeho silné paže a během vteřiny stála rovněž.

„Jsi v pořádku? Neodřela ses?”

Elizabeth si nejdřív uhladila sukni, která byla po pádu na zem trochu pomačkaná a pak teprve zvedla oči ke Quinlanovi. „Ne. Nic se mi nestalo. Tobě?”

Quinlan místo odpovědi jen cosi zabručel, jako by chtěl dát najevo, že se ho na takové věci Elizabeth nemá vůbec ptát. Udělal krok k ovládacímu panelu a otevřel ho. Zevnitř vytáhl sluchátko, pak našel tlačítko s nápisem Údržba a stiskl ho. Elizabeth čekala, ale Quinlan nic neříkal. Jen se s každou vteřinou tvářil zamračeněji. Nakonec práskl sluchátkem zpátky do vidlice. „Nikdo to nebere,” vysvětlil Elizabeth. „Asi už šli domů, tak jako všichni ostatní.”

Elizabeth se nervózně podívala na sluchátko. Nebylo na něm jediné tlačítko, s výjimkou toho, které se ukázalo jako nefunkční. Zvonek z kabiny nebyl zřejmě napojený nikam jinam, než právě na

oddělení údržby. To ale znamenalo, že o uvíznutí kabiny se nemohl nikdo dozvědět.

Pak si všimla něčeho jiného a rychle zvedla hlavu. Její obavy se potvrdily: větrák se zastavil. „Nefunguje ventilace,” oznámila Quinlanovi a cítila, jak je s každou vteřinou neklidnější. Ve výtahu houstl vzduch a spolu s ním i atmosféra. Úplné ticho bylo horší než sebenepříjemnější bzučení.

„Asi vypadla elektřina,” prohlásil Quinlan, aniž by se na Elizabeth podíval. Otočil se ke dveřím a začal si je zevrubně prohlížet.

Elizabeth se nemohla ubránit dojmu, že se jí začíná hůř dýchat. Byl to nejspíš jenom subjektivní pocit, ale i ten jasně dokazoval, že se o Elizabeth začíná pokoušet panika. „Za chvíli to určitě spraví,” uklidňovala proto hlavně sama sebe.

Quinlan nejdřív neodpověděl, jen se zamračil. „Tím bych si nebyl tak jistý,” procedil nakonec mezi zuby. „Je možné, že vypadla elektřina v celém městě. Jestli má v tomhle horku každý zapnutou klimatizaci, tak by se ani nebylo čemu divit.”

„To myslíš vážně?”

Quinlan mlčky přikývl. „Uděláme nejlépe, když se odsud co nejrychleji dostaneme. Světlo je jen na baterku a dlouho nevydrží. A taky bychom tady neměli dost čerstvého vzduchu.” Už při posledních slovech se Quinlan opřel do dveří a začal je centimetr po centimetru otevírat. Elizabeth se přidala a pomáhala mu, i když věděla, že její přispění mu příliš nepomůže. Quinlan se totiž jako obvykle snažil udělat většinu věcí sám a často měl sklony rozhodovat a zařizovat i to, co příslušelo Elizabeth. Té to silně vadilo, a proto se ani nyní nechtěla dostat do pozice, kdy by měla pocit bezmocnosti s zbytečnosti.

Když se dveře otevřely asi do půli, ukázalo se, že kabina uvízla mezi patry. Nad podlahou výtahu byla ale naštěstí vidět horní, asi půlmetrová část dveří na chodbu. Quinlan s Elizabeth tedy společnými silami otevřeli i je, Quinlan se pak protáhl mezerou a skočil dolů.

Vzápětí se otočil a natáhl k Elizabeth ruce. „Sedni si na kraj a já tě sundám.”

Elizabeth se ušklíbla. Nechtěla si nechat pomáhat, i když si v hloubi duše nebyla docela jistá, jestli skok zvládne. Už dlouho necvičila a od té doby, co měla svou vlastní firmu, se jediný její pohyb skládal z chůze od auta do kanceláře a zpátky. To ale neznamenalo, že by neměla štíhlou postavu. „Zvládnu to sama,” prohlásila sebevědomě. „Taky jsem chodila na tělocvik.” Zhluboka se nadechla a pak proklouzla škvírou ve dveřích stejně elegantně jako Quinlan, i když byla znevýhodněná kabelkou a vysokými podpatky.

Quinlan jen nadzvedl obočí a pochvalně zatleskal. Elizabeth se před ním na oplátku uklonila. Jedna z věcí, co na něm obdivovala, byl právě jeho smysl pro humor a to, že nikdy nezkazil žádnou legraci. Existovala pochopitelně i spousta dalších vlastností, kterých si na něm cenila, a dokonce jich bylo tolik, že kvůli nim dlouho Quinlanovi promíjela jeho tendenci řídit životy lidí kolem sebe a určitý sklon k panovačnosti, který z toho vyplýval. Až v okamžiku, kdy u něho v bytě náhodou objevila desky, které obsahovaly přesné informace o její osobě, vypracované tak kvalitně a pečlivě, jako by si je Quinlan objednával u tajné policie, číše trpělivosti přetekla.

„Nestačím zírat,” pochválil Elizabeth Quinlan.

Elizabeth pouze suše přikývla. „Já taky. Gymnastické kousky jsem neprováděla už léta.”

„Ty jsi byla gymnastka?” divil se Quinlan. „Nikdy jsi mi o tom neřekla.”

„Taky nebylo co. Gymnastika mi nikdy nešla. Chodila jsem sice cvičit, ale spíš jen proto, abych si odpočinula a jednou za čas se protáhla.”

„Co si pamatuju já, tak jsi cvičit nikdy nepotřebovala,” prohlásil zamyšleně Quinlan. „Postavu jsi měla vždycky nádhernou. A pořád máš.”

Elizabeth se otočila a místo odpovědi zamířila k požárnímu schodišti, které se skrývalo za dveřmi na konci chodby. Neohlédla se, ale cítila, jak jde Quinlan těsně za ní. Připadala si jako pronásledovaná oběť, která má lovce v patách. Zastavila se až u dveří a strčila do nich. „A jéje,” neudržela se.

Na schodišti vládla neproniknutelná temnota. Neprosvětlovalo ji ani jediné okno, zdrojem světla byly pouze dveře, kde stála Elizabeth, a i ty se uzavřou, jen co jimi projdou. Elizabeth se nemohla zbavit dojmu, že stojí na okraji studny a vůbec se jí nechtělo vstoupit dovnitř. Ovládal ji instinktivní strach ze tmy a z toho, co se v ní mohlo skrývat.

„Nic to nebude,” uklidňoval ji Quinlan. Stál tak těsně za ní, že se jí při každém nádechu dotkl. „Doufám, že netrpíš klaustrofobií.”

„Zatím ne,” odpověděla významně Elizabeth. „Ale asi brzo začnu.”

Quinlan se zasmál. „Uvidíš, že to zvládneš. Za minutu budeme v přízemí. Chytni se zábradlí, já zatím podržím dveře, abys viděla.”

Elizabeth přikývla, a protože věděla, že jí stejně nic jiného nezbývá, zhluboka se nadechla a vykročila do tmy. Udělala pár opatrných kroků a v příšeří schodiště se chytla zábradlí. Sestoupila pak z prvního schodu.

„To stačí,” ozvalo se za ní. „Počkej, než k tobě přijdu.” Pak Quinlan vykročil směrem k Elizabeth a dveře se za ním samy zavřely.

Elizabeth se zmocnil nepříjemný pocit. Připadala si, jako by byla zaživa pohřbená. Než se ale stačila strachy roztřást, došel Quinlan až k ní. Jednou rukou ji objal kolem pasu a do druhé vzal Elizabethinu volnou dlaň.

„Neboj se,” bránila se Elizabeth přehnané péči. „Nespadnu.”

„Já vím, že ne,” odpověděl Quinlan, a aniž by si všímal ironického tónu v Elizabethině hlasu, držel ji dál.

„Quinlane -”

„Běž.”

Elizabeth ho poslechla, ale jen proto, že v tom viděla nejrychlejší způsob, jak se co nejrychleji vymanit z Quinlanova dosahu. Chůze ve tmě ji sice zpočátku dezorientovala, ale pak si Elizabeth pokusila schodiště představit a kupodivu jí to pomohlo. Do přízemí to byla dvě patra, takže stačilo překonat čtyři křídla schodů, dvě doleva a dvě doprava.

Na konci sestupu Quinlan Elizabeth zastavil a sám udělal několik kroků do neznáma. Bez dlouhého hledání našel dveře a vzal

za kliku. Naštěstí bylo odemčeno. Elizabeth okamžitě vyběhla z tmavého schodiště do vstupní haly, která byla prosvětlená venkovním světlem. I když jí bylo jasné, že z chůze po schodech měla zbytečně velký strach, stejně se radovala, že už ji má za sebou. Připadala si, jako kdyby zase mohla volně dýchat.

Quinlan zamířil k vrátnici, ale když do ní nahlédl, nikoho uvnitř neobjevil. Natáhl se tedy přes pult, rozhlédl se napravo i nalevo a začal hledat klíče. Na stole neležely a zásuvky ve stole byly zamčené.

Quinlan se narovnal. „Je tady někdo?” zavolal nahlas, ale místo odpovědi se ozvala pouze ozvěna.

Elizabeth si povzdechla. „Asi šel taky domů dřív jako ostatní,” prohlásila zklamaně.

„Má odcházet až jako poslední.”

Elizabeth pokrčila rameny. „Prý tu byl jen na záskok. Volal ke mně do kanceláře a Chickie mu řekla, že půjdu domů nejpozději ve čtyři. Tak se asi ve čtyři hodiny jedna minuta sebral a šel domů.” Elizabeth se zamyšleně podívala na venkovní dveře a pak k nim přistoupila. Zalomcovala jimi, ale nedokázala je otevřít ani o píď. „Nějak se přece odsud musíme dostat,” zamumlala spíš sama pro sebe, než pro Quinlana.

„Bohužel ne.”

Elizabeth se zarazila a otočila se. „Jaké bohužel?”

„Bohužel odsud nevede jediná cesta. Budova je neprodyšně uzavřená a nikdo ji nemůže otevřít, dokud zase nebude fungovat elektřina.”

Elizabeth se tvářila nechápavě.

„Je to obrana proti rabování. Podobný mechanismus, jaký mají v bankách. Když vypadne proud, všechno se zavře. Dveře i okna se zablokují. I kdyby tady třeba teď vrátný byl, stejně by nám nepomohl.”

Elizabeth se ušklíbla. „Jsi přece expert na bezpečnostní systémy. Neříkej mi, že nás odsud nedostaneš.” „Nedostanu.”

„To ti mám věřit? Určitě víš, jak tenhle systém narušit. Nebo je to snad jedna z mála věcí na světě, které nedokážeš?”

Quinlan si založil ruce na prsou, opřel se o stůl vrátného a blahosklonně se usmál. „Podívej, Elizabeth, já jsem tenhle systém sám navrhoval, takže o něm asi něco vím. Říkám ti, že se nedá nijak narušit. Alespoň dokud nepůjde proud. Všechna skla jsou prakticky nerozbitná a zámky se zablokovaly. Stačí?”

Elizabeth začala mlčky zuřit - ani ne tak kvůli tomu, že se nemohla dostat ven, ale spíš kvůli Quinlanově samolibosti.

„Zavolám policii,” prohlásila rozhodně Elizabeth.

„Proč?”

„Proč ne?” vybuchla Elizabeth. Quinlanův klid ji dováděl k šílenství. „Uvízli jsme tady, tak ať nás odsud dostanou!”

„Hrozí nám tady něco? Je někdo z nás zraněný?” Quinlan se významně odmlčel. „Věř mi, Elizabeth, že mají teď spoustu jiných starostí, než aby se jim chtělo probourávat se sem jenom proto, že se ti tady nelíbí. Museli by nám sem poslat vrtulník, aby nás vyzvedl ze střechy, což by určitě stálo hodně peněz. Podle mě až moc na to, že se nám nic hrozného neděje. Jídlo i pití tady máme, takže nám vlastně nic neschází.”

Elizabeth nedobrovolně připustila, že na Quinlanově tvrzení něco je. „Asi máš pravdu,” prohlásila tiše a vzdychla. „Ale stejně si tady připadám jako… jako v pasti.” A to myslela dokonce v několika významech.

„Uvidíš, že si tady užijeme ještě spoustu legrace,” upokojoval ji Quinlan. „Vrhneme se na automaty s občerstvením -” „Copak ty nejsou na elektřinu?”

„Jsou,” přiznal Quinlan. „Ale ty se naštěstí otevřít dají. Vzhledem k tomu, v jaké jsme situaci, to určitě nebude nikomu vadit.”

Elizabeth se zamračila, protože jí společný pobyt s Quinlanem rozhodně vadil. Být s ním společně zavřená v jedné budově byla ta poslední věc, kterou by si byla přála. A najednou to bohužel vypadalo, že bude muset jeho společnost snášet možná i několik hodin.

Elizabethin neklid pramenil z několika zdrojů. Jednak byla na Quinlana stále naštvaná, že bez jejího vědomí začal před půl rokem strkat nos do jejích osobních věcí, zároveň si připadala trapně,

protože se s Quinlanem rozešla, aniž by to jediným slovem vysvětlila. Měla kvůli tomu černé svědomí, nehledě ani na to, že na vztah, jakkoliv byl jen krátký, vzpomínala jen nerada. Elizabeth si také dokázala přiznat, že stále, tak jako dřív, obdivovala na Quinlanovi spoustu věcí, a aby toho nebylo málo, měla v sobě ještě vášeň probuzenou během jediné noci, co spolu strávili.

„Kyslíku budeme mít dost,” oznámil mezitím Quinlan a pozorně se rozhlížel po prostorné hale. „Sice se tady hodně ohřeje vzduch, ale nebude to nijak hrozné.”

Elizabeth se vytrhla ze zamyšlení, protože čím víc o Quinlanovi přemýšlela, tím víc se do své nerozhodnosti a nejistoty zamotávala. Pokusila se proto uvažovat racionálně. Přežít následujících pár hodin pokud možno pohodlně znamenalo zůstávat v co nejchladnějším prostředí. Elizabeth se podívala kolem sebe. Nábytku stálo všude tolik, že by se jím dalo zařídit několik bytů. Křesla bylo možné rozebrat a z matrací sestavit provizorní postel. Postel. Elizabeth raději rychle změnila tok svých myšlenek. Zrak jí padl na dveře, kterými do haly vešla. „Kdybychom otevřeli na schodiště, tak bude teplý vzduch stoupat nahoru jako komínem.”

„Dobrý nápad,” pochválil ji Quinlan. „Něčím je zapřu. Asi stejně půjdu ještě jednou nahoru, protože mám v kanceláři pár věcí, co budeme potřebovat. A taky se podívám, co nám nechali v automatech.”

„Já půjdu taky,” oznámila po chvilce váhání Elizabeth. „Taky si potřebuju něco vzít.”

„Můžu ti to donést,” nabídl se Quinlan. „Pochybuju, že by se ti chtělo v horku šplhat do pátého patra.”

To byl celý Quinlan, řekla si podrážděně Elizabeth. Pokaždé, když to jen trochu šlo, ji odsouval na vedlejší kolej a snažil se všechno zařizovat a řídit sám. „Dojdu si tam sama,” odmítla proto jeho pomoc. „Mám možná v kanceláři baterku, ale nevím kde. Musím ji sama najít.”

„Jak chceš,” pokrčil rameny Quinlan. „Nahoru se ale jde hůř než dolů. A taky je to delší cesta, než kterou jsme šli před chvílí.”

Elizabeth si ho nevšímala. Vyzula si jen boty, odložila kabelku na jedno z křesel a významným pohledem dala Quinlanovi najevo, že může vyrazit.

Quinlan tedy vzal jeden z těžkých květináčů a zapřel jimi dveře na schody. Elizabeth ho mlčky pozorovala. Měla poměrně přesnou představu o tom, jak těžký musel květináč být, a tím spíš ji udivilo, že s ním Quinlan pohnul stejně snadno jako s pírkem. Přemýšlela, jaké to asi je, disponovat takovou silou - Quinlan si ji bezesporu uvědomoval a dával to také čas od času najevo. Elizabeth připadalo, že se někdy chová až arogantně, jako by chtěl ostatním naznačit, že všechno vyřeší sám a cizí pomoc nepotřebuje.

Na schody vešla Elizabeth tentokrát už s lepším pocitem. Zpočátku také bylo trochu vidět, protože otevřenými dveřmi v přízemí vnikalo na schodiště světlo. Teprve od třetího patra stoupala Elizabeth v úplné temnotě. Quinlan ji opět podpíral, což bylo sice nejdřív příjemné, ale postupně ji to začalo znervózňovat. Quinlan měl tendenci brát všechno do svých rukou a Elizabeth dobře věděla, jak by se taková vlastnost mohla lehce vymknout kontrole.

V pátém patře, kde měli oba kanceláře, už byla celá zadýchaná. Šťastná, že nemusí šplhat do dalších schodů, vyšla na prosluněnou chodbu a zamířila ke svým dveřím. Tam se od ní Quinlan oddělil.

Elizabeth si odemkla a vstoupila dovnitř. Ze všeho nejdůležitější bylo najít baterku. Elizabeth začala prohrabávat skříně a zásuvky, dokud ji neobjevila. Pokusně ji zapnula a naštěstí se objevil tenký paprsek světla. Odložila tedy baterku na stůl a dala se do pátrání po dalších potřebných věcech. Vzala nejdříve dva šálky, ze kterých spolu s Chickie obvykle pila a přidala je k baterce. Pak se zaměřila na sekretářčin stůl. Tušila, že v něm najde něco dobrého na zub, protože Chickie měla slabost pro sladkosti. V poslední zásuvce také našla sáček s pěti čokoládovými tyčinkami, sušené fíky, žvýkačky a velký borůvkový koláč. Všechno bylo nejspíš zboží podřadné kvality, ale Elizabeth jím pochopitelně nepohrdla. Nic jiného ani neměla na výběr.

Nakonec se vrátila do své místnosti a vzala ze židlí dva polštáře, na kterých se chystala ležet.

Quinlan otevřel dveře a vešel dovnitř. Když uviděl hromadu na stole, rozesmál se. „Kde jsi to všechno našla?”

„U Chickie,” odpověděla Elizabeth. „Bez ní bych neměla skoro

nic.”

„Budu jí za to muset dát velkou pusu.”

„Spíš by byla radši, kdybys ji seznámil s tím mužem, co za tebou po obědě přišel.”

Quinlan se opět zasmál. „Ráda by zažila nějaké dobrodružství?”

„Chickie? Ta vždycky. Byl to klient?”

„Ne.”

Elizabeth pochopila, že víc se už nedozví. Quinlan byl jako vždy velice mlčenlivý, jen jak přišla řeč na jeho zaměstnání. Stačilo se zmínit o klientech nebo zaměstnancích a Quinlan se hned snažil odvádět pozornost jinam. Když ještě s Elizabeth chodil, nechtěl se bavit o ničem jiném, než o její osobě. Zajímal ho každičký detail jejího života, sebemenší drobnost pro něj byla zajímavá. Z Elizabethiných váhavých pokusů dozvědět se na oplátku něco o něm se však pokaždé vyvlékl. To pochopitelně Elizabeth záhy prohlédla a naopak to přilákalo její pozornost. Když ale Quinlan pokaždé odmítl o sobě hovořit, začala si Elizabeth připadat podivně. Chápala sice, že každý člověk si určité věci nechává nejradši jen sám pro sebe, ostatně i ona měla ve svém životě období, o kterém s nikým nemluvila, ale Quinlan to se svým tajnůstkařením přeháněl. Neprozradil o sobě vůbec nic, takže Elizabeth ani nevěděla, jestli žije sám nebo má rodinu. Nakonec si připadala trapně, když se ho měla na cokoliv zeptat, a tak toho záhy také nechala. Zato Quinlan si servítky nebral. Brzy si všiml, že v Elizabethině životě, alespoň v té formě, v jaké o něm vyprávěla, chybí několik let. Začal nenápadně vyzvídat, proč Elizabeth na ona léta tak nerada vzpomíná.

Elizabeth se vytrhla ze zamyšlení. Nechtěla si dělat těžkou hlavu s věcmi, na které nejradši ani nemyslela.

Stáhla ze židle hedvábný přehoz, rozložila ho na stole a začala do něj pokládat předměty, které předtím nashromáždila. Quinlan ji mlčky pozoroval.

„Můžeme jít,” prohlásila za chvíli.

„Když už jsme tady, tak se ještě zastavíme u automatů,” prohlásil Quinlan. „Dole sice taky nějaké jsou, ale ty budeme možná potřebovat později.”

Elizabeth se na něho nejisté podívala. „Myslíš, že tady budeme zavření tak dlouho?”

„Doufejme, že ne. Ale i tak bude lepší mít jídla víc než míň. Co nesníme, můžeme vrátit.”

„Pochopitelně.”

Quinlan se natáhl, aby Elizabeth otevřel dveře, ale ta místo toho, aby vyšla na chodbu, vytřeštila oči na pistoli, kterou měl Quinlan zastrčenou za páskem. „Proboha,” vyhrkla. „Co s ní chceš dělat?”

TŘETÍ KAPITOLA

Quinlan nakrabatil obočí. „Co bude potřeba,” odpověděl klidně.

„To by mě samotnou nenapadlo!” vyprskla Elizabeth, ale protože její zvědavost byla silnější než vztek, vyzvídala dál. „Nepovídej mi, že sis vzal pistoli jen tak. Myslíš, že bychom mohli mít nějaké potíže?”

„Určitě ne. Aspoň co dokážu odhadnout. Ale kdyby se přesto něco stalo, budu radši připravený.”

Elizabeth se na něho nedůvěřivě zadívala.

„Nedělej si s tím těžkou hlavu. Vždycky jsem ozbrojený. Jenom sis toho dnes všimla poprvé.”

Elizabeth vytřeštila oči. „Ale ty přece pistoli obyčejně nenosíš.”

„Nosím. Není vidět, protože ji schovávám pod kabátem.”

„Vím, že jsi ji neměl tehdy, když jsme -” Elizabeth se zarazila, protože nevěděla, jak dál.

„Když jsme se milovali?” doplnil ji Quinlan a zaměřil na ni své pozorné modré oči. „Tehdy jsem ji doopravdy u sebe neměl. Věděl jsem, že se spolu budeme milovat, tak jsem tě nechtěl vyděsit. Schoval jsem si ji v kanceláři a s sebou si pro jistotu vzal jenom nůž.”

Elizabeth skoro ani nedýchala. Ne snad proto, že by měla strach z toho, co uslyšela, ale protože nemohla uvěřit Quinlanovým slovům. „Tak ty jsi věděl, že se budeme milovat?”

Vysloužila si tím od Quinlana jeden z jeho přemýšlivých pohledů, ale odpovědi se už nedočkala. „Přece se o tom nechceš nyní bavit,” prohlásil Quinlan. „Radši to tady zamkněme a vraťme se zpátky dolů do haly, dokud je světlo. Ať si zbytečně nevybíjíme baterky.”

Elizabeth mu na jeho výmluvy neskočila. Tma se nedala očekávat dříve než v devět hodin a do té doby by Elizabeth stihla zamknout třeba tisíc kanceláři. Opřela se tedy odhodlaně o Chickiein stůl, založila si ruce na prsou a zamračeně si Quinlana přeměřila pohledem. „Proč si myslíš, že se o tom nechci bavit?” zaútočila.

„Mám takový dojem. Půl roku se mi vyhýbáš, tak přece teď nebudeš mít zájem řešit se mnou vážné věci. Ale třeba se mýlím.

Jestli máš chuť, tak se o tom pobavme třeba hned.” Quinlanovi nebezpečně zasvítilo v očích. „Nebyl jsem dost jemný? Pětkrát bylo na tebe moc? O tom bych dost pochyboval, protože si pamatuju, jak jsi mě pokaždé svírala,” prohlásil neomaleně. „Nehledě ani na to, že jsi mě držela nohama tak pevně, až jsem se ani nemohl pohnout.” Quinlan se na okamžik odmlčel. „V noci nechrápu ani nemluvím ze spánku. Tak mi laskavě vysvětli, proč jsi ode mě tak najednou

utekla?”

Quinlan hovořil hlubokým přísným hlasem a přistoupil tak těsně k Elizabeth, až se nad ní díky své výšce tyčil jako věž. Elizabeth si nepamatovala, že by ho někdy viděla ztratit nervy, ale najednou měla nepříjemný pocit, že by se to klidně mohlo stát. Když se mu podívala do očí a spatřila v nich odhodlání a náznak vzteku, tušila, že Quinlan není tak daleko od momentu, kdy by se přestal ovládat.

S Elizabeth to otřáslo. Ne snad proto, že by se Quinlana bála -dobře věděla, že by jí fyzicky nikdy neublížil. Daleko více ji překvapilo, co pro něj ona znamená.

Elizabeth raději zvedla sebevědomě ramena a zařekla se, že Quinlanovi nedovolí, aby zase zavedl rozhovor tam. kam chtěl on. „Co jsi tím myslel?” vrátila se k původnímu tématu. „Jak jsi mohl vědět, že se budeme milovat?”

„Prostě jsem to věděl.”

„Nemůžeš si přeci být tak jistý! Já jsem to třeba nevěděla ani náhodou.”

„Byl jsem si jistý, že mě neodmítneš.”

„A nevíš toho náhodou nějak příliš?” obořila se na něj Elizabeth, vydrážděná Quinlanovou neotřesitelnou sebedůvěrou.

„Ne,” nevšímal si jejích provokací Quinlan. „Nevím třeba, proč jsi mě hned druhý den nechala. Jestli jsem něco zkazil, tak mi to řekni a já to dám do pořádku. Můžeme pak pokračovat tam, kde jsme skončili.”

Elizabeth vytřeštila oči, ale neustoupila. Dívala se jen, jak si Quinlan projíždí rukou krátké, vojensky sestřižené vlasy a vzpomněla si, že je to jeden z mála znaků, který prozrazoval, že i Quinlan je nervózní.

„Vážně,” vydechl Quinlan. „Vím, že jsi přede mnou skrývala určité věci, asi proto, že jsi mi nevěřila. Myslel jsem si, že když se budeme milovat, když budeš konečně moje, tak mi začneš věřit a nebudeš tak váhavá.”

Elizabeth už ani nedokázala třeštit oči. Spustila jen bezmocně ruce podél boků a brada jí poklesla. „Nepřeřekl jsi se? Já že jsem byla tvoje? To sis mě koupil někde v obchodě?”

„Nepřeřekl jsem se!” rozzlobil se i Quinlan. „Byla jsi moje. Představoval jsem si, že se vezmeme a budeme mít spolu děti, ale ty jsi se mě pořád jen stranila. Dodneška mi není jasné proč.”

„Že se vezmeme a budeme mít děti?” Elizabeth byla tak ohromená, že skoro ani nedokázala mluvit. „Tebe asi nikdy nenapadlo, že bys mi mohl říct, co si představuješ, ne? Jednoduše sis něco naplánoval a tím to pro tebe skončilo. Už jsi se nezatěžoval tím, abys mi to řekl. Rozhodl ses a to ti stačilo. Bylo ti jedno, co si myslím já.”

„Nebylo. Věděl jsem, co si myslíš. Milovala jsi mě. A pořád mě miluješ. Proto mi také nebylo jasné, proč jsi ode mě utekla.”

„Tobě možná ne,” bránila se Elizabeth. „Zato mě to bylo jasné až dost.” Pak sklopila obličej, protože se styděla za to, jak zrudla. Nikdy si neuvědomila, jak jsou její city Quinlanovi zjevné. Ona sama měla sice o svých emocích jasnou představu už od začátku vztahu -stačilo jí pár dní na to, aby pochopila, že Quinlana miluje. Jenže čím víc ji jeho chování znejišťovalo, tím silněji své city ukrývala. Naivně si myslela, že se jí to daří.

„Tak mi to řekni,” pobídl ji Quinlan. „Prozraď mi to tajemství. Jestli jsem ti nějak ublížil, tak se ti omlouvám. Ale řekni mi už, prosím tě, o co šlo, ať se můžeme pohnout z místa.”

Quinlanova arogance byla udivující. Elizabeth se jí nestačila divit, přestože už měla dost času, aby si na ni zvykla. Quinlan se choval na její vkus příliš zpupně. Byl sice v zásadě klidným mužem, ale jeho klid mnohdy hraničil s namyšleností. Vyplýval z toho, že Quinlan nemusel ani sobě, ani nikomu jinému nic dokazovat. I nyní podle toho jednal. Rozhodl se, že problémy mezi Elizabeth a sebou vyřeší a tím pro něj celá záležitost skončila.

Ne však pro ni.

„Poslouchej mě,” pravila Elizabeth ledově, a kdyby mohla, probodnula by ho pohledem. „Je mi jedno, co sis představoval. Mě ze svých plánů laskavě vynechej. Nechci -”

„To nejde.”

„Proč ne?”

„Hned ti to vysvětlím.”

Elizabeth zpozorovala jiskřičky v Quinlanových očích a okamžitě si uvědomila, že by měla uprchnout. Odstrčila tedy rychle stůl, ale Quinlan byl ještě rychlejší. Uchopil ji za zápěstí a založil jí je za záda, čímž ji uvěznil ve své náruči. Elizabeth ihned ucítila jeho pevné tělo a pochopila, že neuteče. Viděla Quinlana, když byl nahý, dobře si pamatovala na jeho svaly a nedělala si proto naděje, že by se mu mohla vykroutit. Volnost pohybu se jí mohla vrátit teprve až když Quinlan sám chtěl. Přestala se tedy vzpouzet a obdařila svého věznitele jen zuřivým pohledem.

„Kočičí oči,” zašeptal Quinlan. „Už když jsem je uviděl poprvé, tak jsem poznal, že nejsi tak chladná, jak se děláš. Oči tě prozrazují. Díkybohu.” Quinlan s ulehčením vydechl. „Jedna noc stačila, abys ukázala, jaká je v tobě vášeň. Nesejde ti na tom, co by se mělo a co ne. Byla jsi tak prudká, že jsem druhý den musel spravovat postel. Jak bych tě potom mohl nechat odejít?”

Quinlan byl vzrušený. Elizabeth cítila, jak na ni tlačí jeho erekce a nemohla si nevšimnout drobných pohybů, kterými se ji nenápadně snažil přimět k tomu, aby se mu otevřela. A Elizabeth to lákalo. Silně lákalo. Nemohla zapírat, že po Quinlanovi touží, že ho chce. Jedno ale scházelo: důvěra.

„To nejde,” vypravila ze sebe.

„Ale jde. Už to šlo.” Quinlan hovořil měkce a jeho hřejivý dech se dotkl Elizabethiných úst dříve než rty. Pak už je ale nic nemohlo zastavit. Elizabeth jen pootevřela ústa a ani sama nevěděla, jestli to dělá dobrovolně nebo ne. Quinlanův polibek byl tak intenzivní, že ji během vteřiny opustilo pomyšlení na cokoliv jiného. Ať chtěla nebo ne, nedokázala se mu bránit. Naopak: hlava se jí zatočila blaženou závratí. Všechna Quinlanova sebejistota se odrážela ve způsobu, jakým Elizabeth políbil. Bez váhání a nejistoty. Jednoduše se sklonil

k jejím ústům, jako by to byla ta nejprostší věc na světě. Elizabeth ucítila jeho jazyk a zachvěla se rozkoší.

Tak jak byla přitisknutá těsně k němu, cítila Elizabeth Quinlanovo vzrušení. Nebyl to pro ni nový pocit, protože Quinlan ho ani dřív zvlášť nezakrýval. Elizabeth si toho všimla už na první schůzce, kam ji pozval. Přesto ji ale k ničemu nenutil. A právě to byl možná jeden z důvodů, proč se do něj rychle zamilovala. Zdálo se, jako by i samotného Quinlana jeho tělesná reakce spíš pobavila, jako by chápal, že to je jen logický důsledek Elizabethiny blízkosti.

Elizabeth se tím rozhodně necítila ohrožená. Naopak, když nyní na několik týdnů s Quinlanem vzpomínala, uvědomila si, že se oněch pár dnů choval zcela jinak, než byl zvyklý, jen aby se v jeho společnosti cítila příjemně. Ani v nejmenším se nezdál být agresivní, alespoň co se týkalo sexu, a to i přesto, že nebylo pochyb o tom, jak ho Elizabeth přitahuje. Dokonce i během večera, kdy s ním skončila v posteli, ji jeho polibky omámily natolik, že se probrala, až když byli oba nazí a její tělo spalovala neovládnutelná touha.

Jen co se vzpomínka na noc s Quinlanem objevila, zmocnila se Elizabeth panika. Rychle se od Toma odtáhla a pokusila se začít chladně uvažovat. Nepochybovala totiž o tom, že kdyby se plně Quinlanovým polibkům oddala, do pěti minut by se s ním i milovala. Jeho polibky dokázaly být velmi ošidné - vzrušily ji rychleji, než by se dalo čekat.

„Co se stalo?” zašeptal Quinlan, přitáhl si Elizabeth zpátky k sobě a zasypal ji krátkými, ale přesto žhavými polibky. „Nelíbí se ti to? Nebo se ti to líbí až moc?”

Quinlanův přesný odhad vyděsil Elizabeth ze všeho nejvíc. Pokusila se tedy znovu vykroutit z jeho náruče, i když se jí z ní vůbec nechtělo. K jejímu překvapení ji Quinlan ihned pustil. Přesto zůstal stát pouhých pár centimetrů od ní.

„Prozraď mi, co ti vadí, kočičko.” Quinlanův tón byl něžný a mírný. „Nemůžu to dát do pořádku, když nevím, o co jde.”

Elizabeth se mu opřela rukama o prsa a pokusila se ho od sebe odstrčit. Místo toho ji ale ochromila pevnost Quinlanových svalů, maskovaná tenkou látkou košile. Elizabeth dokonce cítila chloupky

na Quinlanově kůži a měla dojem, jako by jí jeho srdce tepalo přímo pod dlaněmi. „Quinlane -” „Pověz mi to.”

Elizabeth se od něho zoufale odtáhla. Tělo ji pálilo a bolelo a nic by nebylo příjemnější než Quinlanovo objetí. Elizabeth věděla, že přemlouvání nedokáže dlouho vzdorovat. Nezbývalo tedy, než prozradit, co chtěl Quinlan tolik vědět. Neznamenalo to sice, že by Elizabeth nyní považovala za chybu, že se s ním rozešla, ale uznávala alespoň, že si Quinlan zasluhuje vysvětlení. Dlužila mu ho už dlouho, ale protože se od něj držela co nejdál, nedostala se nikdy k tomu, aby si s ním vážně promluvila. „Tak dobře,” ustoupila. „Řeknu ti to, ale… později. Až dole v hale.”

„To už jsem někde slyšel,” poznamenal ironicky Quinlan.

„Není slušné dělat si z lidí legraci.”

„Možná ne. Ale člověku to dělá radost.”

Elizabeth byla nervózní a Quinlana to překvapovalo. Nepamatoval si, že by si Elizabeth byla kvůli něčemu nejistá. Přemýšlel, čím to může být způsobeno: strachem určitě ne, protože Elizabeth z jeho osoby obavy neměla. Což byla spíš výjimka - ženy, které se Quinlanovi líbily, se ho bohužel obvykle poněkud obávaly.

Quinlan o sobě věděl, že ho provází pověst nebezpečnosti. Ale s tím nemohl nic dělat. Tak, jako k němu patřily svaly a kosti, nemohl od sebe oddělit ani pocit nebezpečí. A ani nechtěl. Důsledkem toho však bylo, že jen málo lidí vnímalo Quinlana takového, jaký doopravdy byl. A on přitom už mnoho let vedl úplně normální život. Čím dál víc toužil po rodině a když se poprvé setkal s Elizabeth, poznal, že v ní našel právě to, co hledal.

Nešlo jen o její vzezření, i když v první chvíli, kdy ji Quinlan spatřil, na ni dokázal jen němě zírat, jak byla krásná. Byla štíhlá, o něco vyšší než průměr a měla krásné tmavé vlasy sepjaté do culíku. Vypadala velice sexy. Nejkrásnější však měla oči. Kočičí oči, jak Quinlan řekl. Byly zelené a uchovávaly v sobě ženský výraz, kterému Quinlan nedokázal odolat.

Po čase zjistil, že Elizabeth je navíc i vysoce inteligentní, chvílemi ironická a skoro vždycky vtipná. A hlavně v sobě nosila nezdolného ducha, který Quinlana přitahoval jako magnet.

Pokusil se o ní zjistit vše, co bylo možné. Chtěl, aby se s ním podělila o všechny zážitky, o vzpomínky z dětství, které s ní nemohl sdílet. Představoval si, jaké by to bylo, mít s ní dceru, která by se jí podobala - pevnou vůlí, břitkým jazykem a usměvavými tvářemi.

Elizabeth se s ním nejdříve bavila volně a bez zábran, ale čím déle ji Quinlan znal, tím více v něm sílil pocit, že před ním Elizabeth cosi skrývá. Nebylo to nic, na co by se jí mohl vyptat, začínal mít jen dojem, že se od něho citově odtahuje, jako by chtěla mezi ním a sebou vystavět zeď.

Quinlan to pochopitelně nechtěl nechat jen tak. Bylo mu divné, že se ho Elizabeth straní, protože věděl, co k němu Elizabeth cítí. Všechny instinkty ho ujišťovaly, že i ona ho chce a miluje, stejně jako on ji. A právě proto od ní chtěl slyšet vše, dokonce i to, co se pokoušela skrývat. Navíc měl dostatečné možnosti, aby dokázal zjistit prakticky cokoliv o jakékoliv osobě. Quinlan při nenápadném pátrání zjistil, že Elizabeth už byla dříve vdaná. Na první pohled se nezdálo, že by na jejím manželství mohlo být něco divného. Nevydrželo dlouho a Elizabeth se nechala rozvést. Quinlan se domníval, že se nejednalo o nic jiného, než o známost z vysoké školy, která jednoduše nevyšla. Něco podobného se ostatně přihodilo i jemu. Avšak čím více nad tím přemýšlel, tím podezřelejší mu připadalo, že právě o období krátkého manželství Elizabeth nikdy nemluví. Dva roky v jejím životě jako by neexistovaly.

V době, kdy čím dál silněji pociťoval, jak se mu Elizabeth vzdaluje, se s ní poprvé miloval. Doufal, že společná noc pomůže zlomit bariéry, které Elizabeth mezitím vybudovala.

Ale ani to nepomohlo.

Elizabeth utekla hned druhý den ráno, když se Quinlan sprchoval a od té doby se mu tak šikovně vyhýbala, že první příležitost k rozhovoru mezi čtyřma očima nastala až nyní.

Mezitím uběhlo více než půl roku, sedm měsíců, které byly pro Quinlana zcela ztracené. Znamenaly jen bezesné noci plné marnosti.

Teprve v tomto okamžiku měl Quinlan Elizabeth pro sebe. Věděl, že je to jediná a možná poslední možnost, jak zjistit, proč utekla. A byl pevně rozhodnutý přimět ji, aby se vrátila.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Co kdybychom se radši vrhli na automaty?” navrhla Elizabeth, vzala ze stolu vak s věcmi a zamířila ke dveřím. Tam stál Quinlan, už dlouhou dobu se nehýbal a jen mlčky ji pozoroval. Trvalo to už nejméně půl minuty a Elizabeth začínala být nervózní. Připadala si jako oběť, kterou z bezprostřední blízkosti pozoruje lovec.

Elizabeth počkala, dokud Quinlan nevyšel za ní na chodbu a pak zamknula kancelář. Otočila se k Tomovi: „Kde vlastně ty automaty jsou? Nikdy jsem je nepoužívala.”

„Jeden je na konci chodby.” promluvil konečně Quinlan a Elizabeth si oddechla, že nebude muset putovat do dalšího patra. „Je ale pouze na nápoje. Další má ve své kuchyňce pojišťovací firma, co sídlí vedle mě. Zaměstnanci si tam o přestávkách mohou koupit něco na zub.” Quinlan zamířil dál do chodby, směrem od výtahů, a Elizabeth ho následovala.

„Jak se tam chceš dostat?” vyzvídala, protože tušila, že kuchyňka bude zavřená. „To chceš odstřelit zámek?”

„To snad nebude zapotřebí,” odpověděl pobaveným tónem Quinlan.

Elizabeth v to doufala. Nechtěla totiž nikomu způsobit škodu a pojišťovací společnosti, která byla ve vymáhání škod určitě zběhlá, už vůbec ne. Účet za zničené dveře bylo to poslední, co by chtěla vidět.

Quinlan si mezitím klekl před dveře, za kterými se nejspíš skrývala kuchyňka s automaty a položil před sebe koženou tašku. Když ji rozepnul, vyjmul z ní malý kufřík, který připomínal pouzdro na kosmetiku. Podobnost ovšem rázem zmizela, když ho otevřel -místo líčidel se uvnitř ukrývala sada podivně vytvarovaných kovových nástrojů. Quinlan si dva z nich vybral a zasunul je pomalu do klíčové dírky. Začal s nimi opatrně otáčet.

Elizabeth se sklonila až těsně k němu, aby lépe viděla a fascinovaně pozorovala jeho zlodějské umění. „Naučil bys mě, jak to děláš?” poprosila ho.

Quinlan se pousmál, ale dál zůstal soustředěný na zámek. „Proč? Chceš začít vykrádat byty?”

„Ne,” ohradila se Elizabeth. „Ale mohlo by to být užitečné. Člověk nikdy neví, kdy ho někde zamknou.”

Quinlan se málem rozesmál. „Neříkej mi, že začneš nosit v kabelce šperháky. Kdyby to viděla Chickie, myslela by si, že jsi se pomátla.”

„Proč bych je nemohla nosit?” nenechala se zaskočit Elizabeth a tím méně pak chtěla Quinlanovi ustoupit. „Ty to přeci děláš taky,” poznamenala a významně strčila špičkou boty do koženého pouzdra.

„Já je nenosím v kabelce,” prohlásil Quinlan. „Konečně,” vydechl, když zámek klapnul. Vytáhl oba šperháky z klíčové dírky, vrátil je na svá místa do pouzdra a to uložil do tašky. Pak se postavil na nohy a otevřel dveře.

Elizabeth ale rozhovor o šperhácích zdaleka nepovažovala za ukončený. Nechtěla se vzdát, aniž by Quinlan ustoupil. „Vysvětli mi, prosím tě, jaký je rozdíl mezi mou kabelkou a tvou taškou.”

„Rozdíl je v tom, co se v nich nosí.”

„Aha,” ušklíbla se Elizabeth. „Takže já šperháky mít nesmím, zatímco ty ano.”

„Vzdávám se,” zakroutil hlavou Quinlan. „Můžeš si v kabelce nosit co chceš.”

Elizabeth se tiše zasmála. „Taky si myslím,” dodala, aby bylo každému jasné, kdo má poslední slovo.

„To se mi na tobě vždycky líbilo ze všeho nejvíc,” poznamenal pobaveně Quinlan, když viděl, jak se Elizabeth potměšile raduje. „Ať se stane cokoliv, za žádných okolností nejsi ani trochu škodolibá.”

„Někteří lidé si o to přímo koledují,” bránila se Elizabeth a společně s Quinlanem pak vešla dovnitř. Když si zvykla na přítmí, které v místnosti panovalo, rozeznala několik stolů s počítači. „Myslela jsem, že jdeme do kuchyňky,” podivila se.

„Ta je vedle,” odpověděl Quinlan. „Pojď za mnou.” Zamířil pak úzkým průchodem do chodbičky, která spojovala všechny kanceláře pojišťovací společnosti. U druhých dveří napravo se Quinlan zastavil a vzal za kliku. Bylo odemčeno, takže šperháky nebylo tentokrát nutné použít.

Místnost měla dvě okna, kterými dovnitř vnikalo světlo a Elizabeth se mohla rozhlédnout kolem sebe. U zdi stálo několik

automatů na kávu, limonády a nejrůznější sladkosti a zákusky. Naproti nim byla kuchyňská linka s mikrovlnnou troubou, která se ovšem bez elektřiny nedala použít. Vedle dveří se vyjímala velká lednička a střed místnosti zabíral velký stůl, kolem kterého bylo rozmístěno několik židlí. U okna pak ještě zbyl prostor pro dva malé stolky a pár křesílek.

„Já otevřu automaty a ty se zatím podívej do ledničky,” rozhodl Quinlan, aniž by se Elizabeth na něco zeptal. „Hlavně zkontroluj, jestli je v ní led, protože ho možná později budeme potřebovat. A nenechávej ji dlouho otevřenou, ať se dovnitř nedostane teplo.”

„Neboj,” ohradila se podrážděně Elizabeth. „Vím, co dělat s ledničkou, když nejde proud.” Pak přistoupila k mrazáku a opatrně ho pootevřela. Uvnitř našla šest plných nádob na led. „Ledu je dost,” oznámila a dvířka zase rychle přibouchla.

„Výborně,” zaznamenal její odpověď Quinlan a sám vybíral z otevřeného automatu všechny sušenky, které tam našel.

Elizabeth se pustila do prohledávání chladničky, ale tím, co našla, byla zklamaná. Lednička totiž obsahovala jen hnědý papírový sáček, na několika místech promaštěný, a navíc jen jedno jablko. Elizabeth si tedy vzala aspoň to, protože do otevírání podezřelého pytlíku se jí rozhodně nechtělo. Na poličkách ve dveřích stála už jen sklenice s medem a kečup, ale protože jimi nebylo co dochutit, nechala je Elizabeth na svých místech.

„Našla jsem jenom jablko,” řekla Quinlanovi.

Quinlan kývl. Naházel všechno, co vybral z automatu, do tašky a zavřel ji. „Takže máme pár koláčků, sušenek a čokoládových tyčinek, navrch jedno jablko a to, co jsi vzala z Chickieina stolu,” zrekapituloval společný lup. „To nám bohatě vystačí do zítřka do rána. Dost bych se divil, kdybychom tady měli být déle. Teď ještě něco k pití.” Quinlan se obrátil k automatu na limonády, ale pak se zarazil. „Dole teče voda, takže žízeň nám nehrozí. Jestli ale chceš radši limonádu nebo džus, tak si tady můžeme udělat zásoby.”

Elizabeth se zamyslela a pak zavrtěla hlavou. „Voda mi bude stačit.”

Quinlan zvedl tašku ze země. „V tom případě máme všechno, co potřebujeme. Jde se dolů.”

„Neměli bychom tady nechat nějaký vzkaz?” zeptala se Elizabeth. „Aby se nedivili, kdo se jim sem vloupal.”

Quinlan mávl rukou. „To není nutné. Postarám se o to, až zase půjde elektřina.”

Cesta po schodech byla tentokrát snadná, protože Quinlan rozsvítil baterku. Její světlo pak Elizabeth rychle dovedlo až do přízemí. V hale bylo o poznání chladněji než na schodišti. Vstupní místnost měla totiž dvojnásobnou výšku, takže se teplejší vzduch hromadil u stropu a u podlahy zůstával chlad.

Elizabeth přistoupila ke dveřím a snažila se vypozorovat, co se děje venku. Dveře byly bohužel zvenku neprůhledné, takže zvenku nemohl Elizabeth nikdo spatřit a přivolat případnou pomoc. Navíc byla ulice zcela liduprázdná. Jen zřídka projelo kolem vstupu osamělé auto. Po chvíli zahlédla Elizabeth policejní hlídku, ale i ta dům jen bez zájmu minula.

„Vůbec se mi to nelíbí,” poznamenala pochmurně Elizabeth. „Vypadá to, jako by byli všichni evakuovaní.”

„Uvidíš, že se to za pár hodin změní,” opáčil ještě pochmurněji Quinlan. „Hned jak zapadne slunce a na ulicích bude tma, bude venku živo až příliš.”

Elizabeth nic neřekla, ale poprvé doufala, že je dům opravdu tak nedobytný, jak Quinlan říkal.

„Mimochodem,” slyšela opět svého nedobrovolného spoluvězně, „když jsem byl nahoře, tak jsem zkoušel zavolat známým, že jsme tady zamčení, ale nikam jsem se nedovolal. Všechny linky byly přetížené, takže to vypadá, jako by elektřina vypadla v celém městě a všichni zoufale telefonovali. Vzal jsem s sebou aspoň rádio na baterky, takže si budeme moci pustit zprávy.”

„Tak ho zapni,” vybídla ho bez váhání Elizabeth a odešla od dveří. „Aspoň zjistíme, co se venku děje -”

Quinlan vytáhl z tašky přijímač, který byl menší než Elizabethina dlaň. Zapnul ho a za chvíli se mu podařilo naladit stanici. „- v několika státech došlo k mobilizaci národní gardy,” ozval se překvapivě srozumitelný hlas, „aby se předešlo případnému rabování -”

„Hmm,” zamračil se Quinlan. „To nevypadá dobře.”

„Nemáme sice doposud přesné informace,” pokračoval hlasatel, „ale z neověřených zpráv se nám podařilo zjistit, že bez elektrického proudu je většina jihovýchodních oblastí a téměř celý Texas.”

„Nesmíme zapomenout na to,” přidal se druhý hlas, „že jih země byl v posledních dnech postižen nebývalou vlnou horka. Nejsem sice odborník, ale řekl bych, že elektrická síť nevydržela nápor klimatizací a podobných zařízení.”

„Prosíme všechny občany,” ozval se znovu první moderátor, „aby nepoužívali telefony, pokud to není nevyhnutelně nutné. Linky jsou tak přetíženy, že se lidé mnohdy nemohou dovolat, když potřebují pomoc. Je zbytečné, abyste hned teď volali svým známým a říkali jim, že jste bez proudu. Věřte mi, oni to vědí, jsou na tom stejně jako vy.”

„Mějte také, prosím, na paměti doporučení, které vydalo ministerstvo zdravotnictví. Co nejvíce se vyhýbejte pobytu na slunci. Otevřete okna, aby vzduch mohl proudit ven a pijte hodně tekutin. Nenamáhejte se, pokud to není nutné.”

„Budeme vysílat celou noc, protože máme k dispozici záložní zdroj elektřiny. Dozvíte se od nás všechno, co bude důležité a -”

Quinlan vypnul rádio.

„Víme tedy, co se stalo,” prohlásil klidně. „Radši budeme šetřit baterie.”

Elizabeth na něho překvapeně pohlédla. „Ty nemáš náhradní?” „Není to moje rádio.”

Nemusel už ani naznačovat, že kdyby bylo, náhradní baterie by měl určitě po ruce.

Elizabeth přemýšlela, jestli by jí doma bylo lépe. Možná ne. protože zde, s Quinlanem, se cítila v bezpečí. Navíc se zdálo, že problémy s elektřinou jsou opravdu vážné. Nezdálo se, že by se světla měla zase za pár minut rozsvítit, jako bylo při obyčejných výpadcích běžné. Ve stejné situaci mohla zůstat Elizabeth s Quinlanem zavřená v domě ještě druhý den.

„Jseš si stoprocentně jistý, že tady nebude příliš horko?” zeptala se Elizabeth.

„Stoprocentně ne,” připustil Quinlan, „ale na devadesát procent ano. Máme vodu, takže nám vlastně nic neschází. A když nám začne být horko, můžeme se svléknout.”

Elizabeth při jeho slovech poskočila. Tep se jí zrychlil a nepříjemný pocit horka vzápětí zesílil. Představila si, jaké by to bylo, ležet ve tmě bez oblečení vedle Quinlana a tělo automaticky zareagovalo. Vzpomínka na noc, kterou s Quinlanem strávila, byla pro Elizabeth příliš silná, než aby ji dokázala zatlačit do pozadí. Raději se tedy obrátila ke dveřím, aby jí Quinlan z obličeje nemohl nic vyčíst. Při pohledu na zvenčí neprůhledné sklo ji napadla jiná myšlenka.

„Nebude nám sem v noci vidět, když zapneme baterku?”

Quinlan zavrtěl hlavou. „Možná bude poznat, že se tady svítí. Ale nás nikdo neuvidí.” Přesto již pouhá možnost, že by někdo mohl narušit její soukromí, zviklala Elizabeth natolik, že změnila své plány týkající se místa, kde bude spát. Původně si totiž chtěla připravit lůžko hned u dveří, ale nyní se poohlížela po chráněnějším místě. Našla ho za řadou křesel, které mohly sloužit jako dokonalá zástěna.

Rozložila tedy zásoby jídla na stolku, zatímco Quinlan posunoval křesla, aby bylo na spaní více místa. Pak vzal několik polštářů a navršil je na hromadu, ze které se daly později připravit dvě provizorní lůžka. Elizabeth se na polštáře nedůvěřivě podívala. Byla si jistá, že pokud bude mít Quinlana vedle sebe, nikdy neusne. Což bylo však možná lepší.

Elizabeth pozvedla oči a překvapeně zjistila, že ji Quinlan zamyšleně pozoruje. Rozepnul si košili a vyhrnul rukávy, ale ani pak pohledem neuhnul. Elizabeth si ho fascinovaně prohlížela. Mohla si stokrát připomínat, že Quinlan dělá jen to, co je v takovém horku rozumné, ale přesto, když spatřila zarostlý hrudník a pevné břicho, probudily se v ní myšlenky, které se zdravým rozumem neměly vůbec nic společného.

„Proč si nesundáš aspoň punčochy?” zeptal se jí hlubokým, skoro sametovým hlasem. „Vždyť ti v nich musí být příšerné vedro.”

Také bylo. Elizabeth zaváhala, jestli nemá Quinlana poslechnout. Nakonec si řekla, že tenká nylonová vrstva ji před ním tak jako tak neochrání. Quinlan nebyl člověk, který by ji znásilnil.

Jestli se měla někoho bát, tak jen sebe samé a své neschopnost říct ne. Proto se Quinlanovi také půl roku vyhýbala. Před milováním s Quinlanem se mohla zachránit jen sama - punčocháče by jí nepomohly.

Elizabeth se proto odešla převléknout na toaletu. Odložila na umyvadlo baterku, kterou možná mohla později ve tmě potřebovat, a svlékla si punčocháče. Ihned jí začalo být lépe. Pak si pustila studenou vodu a nechala si proudem chladit zápěstí. Nakonec si opláchla obličej a spokojeně se usmála. Připadala si o mnoho lépe.

Potom následovalo několik hlubokých nádechů a sebevědomí stouplo Elizabeth natolik, že byla připravená odolávat Tomu Quinlanovi třeba navěky.

Když se vrátila do haly, se svlečenými punčochami v ruce, našla už Quinlana, jak se pohodlně rozvaluje v jednom z křesel. Oči měl ostré a pozorné jako vždy - připomínal tygra, co pozoruje vyhlédnutou kořist. „Tak teď,” prohlásil, „si konečně promluvíme.”

PÁTÁ KAPITOLA

Elizabeth ihned zbystřila smysly, ale nechtěla to na sobě dát znát. Došla proto důstojně ke křeslům a sedla si naproti Quinlanovi. Dokonce si i nedbale přehodila nohu přes nohu jako on. „Jak chceš,” prohlásila odhodlaně.

Quinlan se na ni rozvážně podíval a Elizabeth se nemohla ubránit dojmu, že si ji prohlíží jen proto, aby ji vzápětí smetl svými argumenty. Vadilo jí to, ale i přesto se pokoušela zachovat si chladnou hlavu. Dobře věděla, že ji bude potřebovat, protože diskutovat s Quinlanem nebylo snadné.

Quinlan stále jen seděl naproti ní, pozoroval ji a vyčkával. Elizabeth záhy pochopila proč: čekal, až mu Elizabeth odpoví, protože on už svou otázku položil.

Elizabeth si vzpomněla, co ji donutilo k rozchodu a dokonce i nyní, po tolika měsících, se znovu rozzlobila. „Našla jsem svazek, co jsi o mně vedl,” začala a každé slovo vyslovovala s důrazem a nekompromisně. „Nechal jsi mě prověřit.”

„Aha.” Sepnul prsty a podíval se skrz ně na Elizabeth. „Tak to je ono.” Pak na pár vteřin zaváhal, než smířlivě dodal: „Samozřejmě, že jsem tě nechal prověřit.”

„Tady žádné samozřejmě neplatí. Narušil jsi moje soukromí -”

„Ty moje taky,” ohradil se Quinlan. „Ten svazek neležel jen tak na stole.”

Elizabeth pokrčila rameny. „Ne. Dívala jsem se ti do šuplíků,” připustila.

„Proč?”

„Protože jsem z tebe měla divný dojem. Potřebovala jsem se dozvědět pár věcí.”

„A proč ses nezeptala mě?”

Elizabeth se smutně pousmála. „To jsem udělala. Mnohokrát. Ale ty jsi mistr vytáček. I když jsem s tebou byla v posteli, nevěděla jsem o tobě nic víc než první den, kdy jsem tě potkala. Ani teď nevím.”

Quinlan se elegantně vyhnul tématu a vrátil se k původní otázce. „Z čeho jsi měla divný dojem? Nikdy jsem tě k ničemu nenutil.”

Quinlan pokrčil rameny. „Víš o mně to, co je důležité. Mám svou firmu, faktury platím a před policií se neskrývám.”

„Znova,” okomentovala jeho výrok Elizabeth. „Zase jsi se vymluvil. Zpočátku mi dlouho trvalo, než jsem si toho všimla. Pokaždé, když jsem se tě na něco zeptala, tak jsi sice odpověděl, ale řekl jsi něco jiného, než jsem potřebovala vědět. Přesně tak, jako

teď.”

Quinlan ji opět chvíli jen pozoroval. „Nebaví mě mluvit o sobě. Stejně už všechno víš.”

„To si myslíš ty.” opáčila Elizabeth, „ale není to pravda. Když jsem o tobě něco zkusila zjistit, nikam jsem se nedostala. Ale aspoň jsem tě nenechala prověřit jako ty mě.”

„Klidně jsi mohla,” prohlásil Quinlan. V duchu ale dodal, že by Elizabeth stejně nic nezjistila. Od chvíle, kdy dostudoval, nastalo v jeho životě několik období, o kterých se nikdo z veřejně přístupných záznamů nemohl dozvědět.

„Každý jsme jiný,” odpovídala Elizabeth. „Mně vadilo, že jsi mě sledoval.”

„A to je všechno? Ty jsi utekla a přetrhala všechny vztahy jenom proto, že jsem tě nechal prověřit? Kvůli takové drobnosti? Proč jsi se radši se mnou nepohádala nebo mi nedala facku? Proboha, Elizabeth, nevzala jsi tu drobnost příliš vážně?”

Quinlan hovořil rozzlobeně a překvapeně zároveň. Neskrýval se tím, co si v tu chvíli o Elizabeth myslel: považoval ji za hysterickou, zbytečně podrážděně reagující na věci, které nebyly příliš důležité.

Elizabeth vnitřně ztuhla, protože se jí v duchu vybavila scéna, kterou si ve svém životě prožila už nesčetněkrát na to, aby se jí chtěla pro příště vyhnout. Quinlan se ji snažil dostat do pozice, kdy by si myslela, že je to její vina, že nehledě na to, co se stalo, bylo to jen kvůli ní, protože ona nebyla dost dobrá. Ale Elizabeth se nenechala do takové situace zatlačit - na to už byla příliš zkušená. Věděla, co je a co není její vina a věděla také, že si může věřit natolik, aby se před Quinlanem za nic nestyděla. Přiznávala si sice, že rozchod s ním nebyl takový, jaký být mohl, že mu možná už tehdy měla vysvětlit víc, ale i tak si byla jednou věcí skálopevně jistá: rozhodnutí rozejít se s Quinlanem bylo moudré.

Elizabeth se nadechla a chladnokrevně odpověděla. „Ne. Nevzala jsem to příliš vážně. Nevěděla jsem, co si o tobě mám myslet. Když jsem našla ten svazek, tak to jenom moje rozhodování urychlilo. Ale vadilo mi víc věcí, a všechny stačily na to, abych se s tebou rozešla.”

„A to jenom kvůli tomu, že jsem ti neodpověděl na pár otázek?”

„To taky.”

„Buď konkrétní. Dej mi příklad, co ti vadilo.” Elizabeth se nad Quinlanovou zatvrzelostí musela pousmát. „Nesnášela jsem, jak jsi za mě ve všem rozhodoval. Jak ses vůbec nestaral o to, že jsem měla odlišný názor. Choval ses, jako bych nic neřekla.”

„Na co jsi měla jiný názor?” Quinlanova slova byla ostrá jako břitva. Elizabeth je poslouchala a překvapeně si uvědomila, že Quinlan je rozzlobený.

Elizabeth mávla rukou. „Na spoustu věcí. Nezapisovala jsem si

je -”

„To se vážně divím.”

„Pořád jsi mi dával najevo, že můj názor není důležitý a že bude lepší, když udělám, co mi řekneš. Jestli chceš slyšet příklad - řekla jsem třeba, že jdu nakupovat a ty jsi mi hned nařizoval, abych na tebe počkala, že půjdeme spolu. Když jsem si chtěla vzít svetr, tak jsi trval na tom, abych si oblékla kabát. Dokonce jsi mě přesvědčoval, abych si převedla peníze do jiné banky!”

Quinlan jen pozvedl obočí. „Banka, kde máš účet, je zbytečně daleko. Ta druhá, kterou jsem ti doporučoval, by pro tebe byla ve všech směrem výhodnější a pohodlnější.”

„To tvrdíš ty! Já jsem se svou bankou úplně spokojená! Chápeš

to?”

„Tak u ní zůstaň,” pokrčil Quinlan rameny. „V čem je problém?”

„Problém je v tom,” pronesla pomalu do ticha Elizabeth a horečnatě přemýšlela, jaká slova má zvolit, „že jsi za mě všechno rozhodoval. Ty nehledáš vztah, kde by sis s někým byl rovný, ty chceš být diktátor.”

Quinlan se ze své pohodlné pozice vymrštil na nohy. Naklonil se nad Elizabeth a rukama se opřel o křeslo, aby nemohla vyklouznout.

Elizabeth neztrácela chladné odhodlání. Pozorovala Quinlanův rozčilený obličej a čekala, co se bude dít. Dočkala se brzy.

„To snad nemyslíš vážně!” vyhrknul velmi nahlas Quinlan. „Ty ode mě odejdeš jenom proto, že jsem ti doporučil jinou banku? Proboha, to se mi snad zdá!” Quinlan se narovnal, odvrátil se od Elizabeth a začal nervózně přecházet po místnosti.

„Ne!” zaječela na něho zpátky Elizabeth. „Odešla jsem od tebe, protože jsem chtěla svobodně žít!” Ani ona už nevydržela v křesle.

Quinlan byl v mžiku u ní. Chytil ji za ruce a přitáhl k sobě, až Elizabeth ucítila jeho mužnou vůni. I přes své rozrušení ji nemohla nechat bez povšimnutí.

„Proč jsi mi třeba neřekla, že jsi byla vdaná?”

Quinlanova otázka se sice dala čekat, ale Elizabeth přesto vyvedla z míry. „Proč bych ti o tom měla vyprávět?” vyprskla. „Kdybychom se nerozešli, tak bych ti to časem určitě řekla. Není to žádné státní tajemství. To jsem ti měla snad v první den, co jsme se seznámili, převyprávět celý životopis?”

Quinlan ji místo odpovědi pozoroval. Z těsné blízkosti, ve které Elizabeth držel, dokázal rozeznat sebemenší změnu jejího výrazu. Neuniklo mu proto Elizabethino ucuknutí hned poté, co se o manželství zmínil a okamžitě poznal, že Elizabeth cosi tají.

„Jak dlouho bychom se museli znát, abys mi to prozradila?” zeptal se klidně. „Chodili jsme přeci spolu dost dlouho. Poprvé jsme se sice milovali noc před tím, než jsi utekla, ale už tehdy nám to spolu nádherně šlo.”

„Stejně jsem měla svoje obavy,” opáčila neméně klidně Elizabeth.

„Možná,” připustil Quinlan. „Ale i tak jsi mě chtěla. Jako teď.” S těmi slovy sklonil hlavu a opatrně Elizabeth políbil. Ta se pokusila odtáhnout, ale zjistila, že v Quinlanově náruči je bezmocná. „Nevzpouzej se,” uslyšela jeho slova.

Pochopitelně se jimi neřídila. Hned jak ucítila, že se z Quinlanova objetí nemůže vykroutit, ovládla ji panika. Do myšlenek se jí vrátil starý, slepý strach, se kterým si tolik vytrpěla.

Quinlan ji však bez potíží přemohl. Přitiskl ji k sobě, ještě jednou políbil a pak nechal rty jen centimetr od Elizabethiny tváře.

„Proč jsi ucukla, když jsem se tě zeptal na tvoje manželství?” šeptal jí do ucha. „Proč se toho bojíš? Manžel tě podváděl?”

„Ne.” Elizabeth původně nechtěla odpovědět, ale slova jí sama splývala z úst. „Ne,” zopakovala ještě jednou, víc nahlas. „Nepodváděl mě.” V duchu si Elizabeth přála, aby jí byl nevěrný aspoň s tisícem žen, protože by se pak aspoň nemohl zaměřovat jen na ni. „Dej mi pokoj, Quinlane. Pusť mě.”

„Proč mi najednou říkáš Quinlan? Dřív jsem byl pro tebe Tom.”

Elizabeth neodpověděla. Tom bylo jméno milence, se kterým prožila nezapomenutelnou noc. Jméno, které během chvil v jeho náruči vyřkla nespočetněkrát. Zato Quinlan byl ten, před kterým utíkala.

A také ten, s kým se nyní musela vypořádat. Držel ji v náruči a Elizabeth věděla, že ji jen tak nepustí. Quinlan se nikdy nevzdával. I nyní ji tiskl k sobě a zasypával něžnými polibky, dokud Elizabeth nepřestala uhýbat. Když ucítil, jak pootevřela rty a vydala ze sebe tichý, hrdelní zvuk, šťastně se pousmál a vsunul jí mezi rty jazyk. Společně s ní se pak zachvěl rozkoší.

Elizabeth vzdychla, když ucítila Quinlanovu ruku na svém ňadru. Marně se pokoušela odolávat pocitům, které v ní Tom vzbuzoval. Tak jako před půl rokem i nyní ji pomalu sváděl a Elizabeth neměla dost sil, aby tomu zabránila. Až příliš ho milovala, zbožňovala jeho polibky a toužila po něm, než aby se od něj dokázala odtrhnout.

Quinlanovy prsty se semkly kolem Elizabethiny bradavky a přes vrstvu oblečení ji začaly hladit. Elizabeth se tím víc ponořila do rozkošných pocitů a jako ve snu vnímala, jak jí Quinlan rozepíná blůzku a zajíždí dlaní pod podprsenku. Když ucítila jeho dlaň na holé kůži, dokázala už jen vydat slabý kňouravý zvuk, který však na Quinlana zapůsobil silněji než elektrický proud.

Čím víc se přesouvalo centrum touhy od prsou níž, tím méně se Elizabeth dokázala ovládat. Byla šťastná, když Quinlan zbavil její ňadra krajkové podprsenky a ve chvíli, kdy na bradavce ucítila jeho rty a jazyk, prohnula se a přitiskla co k němu co nejpevněji.

Tom se zaradoval. Vždy si sice říkal, že po něm Elizabeth touží i přes to všechno, co se stalo, ale stejně byl bez sebe radostí, když se

to potvrdilo. Stačilo, aby se jí jen lehce dotknul, a už hořela touhou, připravená a ochotná učinit všechno, co by si přál.

Se žádnou ženou se necítil tak dobře jako s Elizabeth. A to ho nutilo milovat se s ní hned, třeba na zemi. Ale zároveň věděl, že mezi ním a jí zůstává ještě mnoho nezodpovězených otázek. Tušil, že má možná jedinou šanci zjistit, co ji přimělo k rozchodu. Kdyby se s ní nyní miloval, mohl svou šanci promarnit. A kdo ví, jestli by další přišla dříve, než za dalších šest měsíců.

Jen váhavě se odpoutal od jejích sladkých úst, přestože mu všechny instinkty radily, aby nepřestával a dokončil to, na co Elizabethiny smysly čekaly. Neodvážil se to však učinit, protože by tím příliš riskoval. Dalších šest měsíců bez Elizabeth by Quinlan nejspíš nepřežil.

„Pověz mi,” zašeptal proto a rty ji pohladil po šíji, až se Elizabeth zachvěla. „Pověz mi, co ti tvůj manžel udělal, že jsi kvůli tomu ode mě utekla.”

ŠESTÁ KAPITOLA

Elizabeth sebou trhla, ale Quinlan ji nepustil. Proti jeho síle byla její snaha směšná. Přesto se Elizabeth nechtěla vzdát. Vzepřela se proti Tomovým ramenům a ze všech sil se ho pokusila odstrčit. „Pusť mě!” vyhrkla, zatímco se marně pokoušela vykroutit.

„Ne,” odpověděl jí klidně Quinlan. „Přestaň se vzpouzet a odpověz mi.”

Elizabeth nemohla udělat ani jedno, a tak začala pomalu propadávat panice. Ne snad proto, že by se Quinlana bála, ale protože se za všechno na světě chtěla vyhnout vzpomínkám na Erica Landerse, svého bývalého manžela. Jenže tušila, že Tom si ve své tvrdohlavosti umanul, že se jí na manželství bude vyptávat tak dlouho, dokud se nedočká odpovědi. Netušil, kolik utrpení jí tím působí.

Elizabeth nakonec vzdala marné pokusy. Přestala se vzpouzet a odevzdaně se chytila Quinlana za ramena. Její tělo se uvolnilo, jako by samo vycítilo, že mu v Tomově náruči bude nejlépe. Téměř vzápětí si Elizabeth všimla, že Tom opět začíná být vzrušený. Překvapeně se na něho podívala, ale pak nic neřekla. Tlak jeho přirození na ni působil zvláštním dojmem, uklidňujícím i vzrušujícím zároveň. Elizabeth se instinktivně přitiskla boky ještě těsněji ke Quinlanovi a sama se začala oddávat čím dál silněji rostoucí touze.

Tom si toho okamžitě všiml. Z bezprostřední blízkosti viděl, jak se mění výraz v Elizabethině obličeji. Před pár vteřinami ho od sebe odstrkovala a najednou se chvěla smyslností. Celá strnula a začala se neznatelně pohybovat, jako by Toma sama chtěla svádět. Tom se snažil svoji přirozenou reakci potlačit, protože nechtěl, aby ho Elizabeth odvedla od toho, co se chtěl dozvědět. Tušil ale, že jeho snažení bude marné. Příliš po Elizabeth toužil, než aby ji dokázal odmítnout, když se mu sama nabízela. Dlouho o ní jen snil. a kdyby s ní chtěl nyní jen mluvit, znamenalo by to pouze další zdržení. A na to neměl ani pomyšlení. Dokázal se soustředit jen na to, že je Elizabeth zpátky v jeho náruči a že je tam spokojená, což dávala najevo svou roztouženou reakcí. Nevěděl sice, co způsobilo, že tak neočekávaně změnila názor, ale v tu chvíli mu to bylo naprosto jedno. Stačilo mu,

že je zase s ní a může ji obejmout, stejně jako jediné noci, kterou spolu promilovali. Noci, která se mu nesmazatelně vryla do paměti. Od té doby strávil mnoho bezesných hodin vzpomínkami na chvíle s Elizabeth. Vzpomínal, jaké to bylo, když s ní byl, a věděl, že podobného uspokojení jako tehdy nedokáže dosáhnout s žádnou jinou ženou. Potřeboval mít Elizabeth zase ve své náruči, a proto ho její odmítání tolik mátlo a rozčilovalo.

Najednou však Elizabethino chování nebylo odmítavé ani v nejmenším. Cítil, jak mu v náruči přímo žhne a jak se chvěje pod dotyky jeho rukou. Pohybovala boky, tak jak to měla instinktivně zakódované v paměti a tiše sténala, dokud nenašla to, co hledala. Pak roztáhla lehce stehna a sevřela jimi Quinlanovo tvrdé mužství.

Tom jí položil dlaň na tvář. „Opravdu to chceš?” zeptal se chraptivě, s jen posledními zbytky soustředění. Elizabethina reakce přišla tak rychle, že jí radši chtěl dát možnost svobodně se rozhodnout. Stále ještě mohl přestat, ale věděl, že není daleko od místa, z kterého by už nebylo návratu. Připadal si jako nezkušený mladík, kterého vlastní touha zaplavila jako povodeň. Začínal se v ní topit a veškeré rozumné myšlenky ho opouštěly. Věděl jen, že po Elizabeth přímo dychtí, a co přivodilo náhlou změnu v jejím chování, pro něho v tom okamžiku nebylo důležité.

Elizabeth nejdříve několik vteřin mlčela a Quinlan si už začínal vyčítat, že se jí vůbec ptal. Pak mu ale zaryla nehty do ramen a přikývla: „Ano.”

Dále již jen vnímala, jak ji Tom pokládá na zem. Hlava se jí točila vášní. „Na pohovku…” vypravila ze sebe, ale pak už na sobě ucítila Quinlana a bylo jí jedno, kde leží. Zajímalo ji jen, že je s Tomem. Původně ho chtěla jen nenápadně odvést od tématu, ve své panice, aby nemusela mluvit o Landersovi, ale jakmile dala Tomovi sebemenší možnost ji svést, byla ztracená. Proti vlastním smyslům a touhám neměla obranu. Dlouho po Quinlanovi toužila, silněji, než hladovějící touží po jídle, nemohla spát a jen se převalovala po posteli, která se pro ni samotnou zdála být příliš velká. Po tvářích jí stékaly němé slzy, které dokazovaly, jak se jí po něm stýskalo. Pocit osamělosti byl téměř tak silný, jako strach z jeho osoby, a když se tedy konečně vrátila do jeho náruče, nedokázala ho odmítnout.

Podvědomě zapomenula na všechny důvody, proč se Quinlanovi vyhýbala. To, co bylo nevyhnutelné, mohlo přijít i později, ale nyní chtěla jen jediné: Toma.

Při tak silné touze, jakou Tom pociťoval, nedokázal být příliš něžný. Vyhrnul Elizabeth sukni a stáhl jí z nohou kalhotky. Stejně rychle ze sebe svlékl kalhoty a pak si lehl mezi Elizabethiny nohy. Nedokázal už čekat ani vteřinu.

Tvrdost a síla, s jakou do ní vnikl, přinutila Elizabeth vykřiknout. Prohnula se, aby mohla Toma lépe a hlouběji pojmout. Slyšela pak jen, jak z jeho úst vychází zvláštní hrdelní zvuk. Tom ji uchopil za boky, zvedl ji výš a pak se začal rychle pohybovat.

Elizabeth byla na vrcholu blaha. Hlasitě vzdychala, hned jak ucítila silné uvolnění, které dokázala zažít pouze s jedním mužem. Od doby, co se s ním rozešla, se obávala, že podobný pocit již nikdy nezažije. Byla ochotná takové odříkání podstoupit proto, aby se ochránila před Quinlanovým vlivem, ale nikdy nepřestala toužit a vzpomínat.

Jen jako ve snu Elizabeth vnímala, že leží na zemi. Nevadilo jí ani, že si o podlahu odře ramena. Ve chvíli, kdy ji první smyslové opojení opustilo a kdy si začala pomalu uvědomovat, kde je, začal se Tom pohybovat ještě intenzivněji. Elizabeth se k němu instinktivně přitáhla a objala ho rukama, nohama i jemným stiskem horkého klína. Quinlanův dech se zrychlil a přerostl jen v nepravidelné sípání. A i to přestalo, když ji Tom naposledy vyplnil a celou svou vahou ji přitiskl k podlaze.

Ticho v rozlehlé hale narušovalo jen hlasité dýchání. Elizabeth cítila, jak jí na prsou bije Quinlanovo srdce a až po chvíli ji vlhko mezi nohama přimělo začít znovu uvažovat. V první chvíli se Elizabeth zděsila, když si uvědomila, že se s Quinlanem milovala bez ochrany, ale vzápětí se upokojila. Její měsíční cyklus právě skončil, takže bylo vysoce nepravděpodobné, že by mohla otěhotnět. A kupodivu, jen zlomek vteřiny poté se dostavil podivný, téměř smutný pocit, že přišla o něco krásného.

„Elizabeth?”

Elizabeth neotvírala oči. Neodvážila se podívat realitě do tváře, alespoň zatím. Věděla, že dříve nebo později bude muset od Quinlana opět odejít, ale snažila se to co nejvíce oddálit.

Tom se vzepřel na loktech a Elizabeth i skrz zavřená víčka cítila, že ji pozoruje. Ani to ji však nepřimělo podívat se na něj, dál se raději skrývala v bezpečí svého soukromí.

Tomovi se vracela původní síla. Elizabeth ho u sebe nejdříve chtěla ještě chvíli podržet, ale nepodařilo se jí to. Tom se zvedl a postavil na nohy.

Elizabeth zadržela dech, když v ní Quinlanův pohyb vyvolal rozechvělou reakci a podvědomě nadzvedla boky. Pak ale už ležela jen sama, a proto musela otevřít oči. Beze slova pohlédla Tomovi do tváře. Spatřila v ní zvědavý, ospalý výraz úplného uspokojení a uvědomila si, že to samé musí být vidět i na ní. Quinlanovy oči však v sobě neobsahovaly klid - již opět byly ostražité a dravé, jako by pozorovaly lapenou, ale doposud nepřemoženou oběť.

Tom si natáhl kalhoty a zapnul se. Pak vzal Elizabeth za ruce a bez námahy ji zvedl ze země. Sukně, vyhrnutá až nad pás, sklouzla zpět do své původní polohy. Elizabeth rychle sevřela stehna, aby v sobě udržela vlhkost a pak již jen čekala, až ji opustí pocit závratě.

Quinlan si svlékl košili a podal ji Elizabeth. Sklonil se k zemi, sebral její kalhotky a vložil jí je do ruky. „Svleč si to, co máš na sobě a vezmi si na sebe jenom mou košili. Bude ti v ní lépe, až se udělá ještě větší horko.”

Elizabeth se beze slova otočila a zamířila na toaletu. Kolena se jí třásla a břicho se chvělo v reakci na prudkost Quinlanova milování. Měla dojem, jako by Toma v sobě stále ještě cítila.

U umyvadla rozsvítila baterku a podívala se na sebe do zrcadla. V přítmí se její oči zdály být větší a tmavší než ve skutečnosti. Vlasy měla pocuchané a rozevláté. Elizabeth si je shrnula za ramena a teprve pak skryla obličej do dlaní.

Začala se děsit situace, kterou si sama připravila. Jak se nyní vůbec mohla odvážit vyjít z toalety a zamířit zpátky do haly? Jak vůbec mohla být tak hloupá? Nestrávila s Tomem snad ani hodinu a už se s ním milovala. A dokonce na zemi jako nějaké zvíře. Navíc nemohla svalit vinu na Quinlana - naopak, byla to ona, kdo začala.

Ve chvíli, kdy se Tom začal vyptávat, přitiskla se k němu a začala ho svádět. Nakonec dostala přesně to, o co si řekla.

Elizabeth byla rozpolcená. Na jednu stranu se styděla, ale na druhou byla hrdá na to, co provedla. Použila sex jako prostředek k tomu, aby se vyhnula nepříjemným otázkám. nebo to možná bylo proto, že po sexu tolik dychtila. Touha po Tomovi byla tak silná a výrazná, že odmítnout, co její vlastní tělo chtělo, by pro Elizabeth bylo naprosto nepřirozené. Instinkty ji postrkovaly ke Quinlanovi.

Její tělo bylo zahřáté a slabé, a stále se ještě chvělo. Ale i tak už dokázala Elizabeth znovu chladně uvažovat. Jakmile necítila Tomovy ruce, vkrádaly se jí do myšlenek staré pochybnosti, kterými se už mnohokrát trápila. Rozum jí radil něco jiného než srdce a Elizabeth se nedokázala rozhodnout. Alespoň ne zatím. Věděla však, že chvíle, kdy si bude muset zvolit jednu ze dvou cest, dříve či později přijde.

Elizabeth se svlékla a umyla se. Chladná voda ji na okamžik osvěžila, ale za krátko vystřídal příjemný chlad opět pocit horka, které Elizabeth v stísněném prostoru sužovalo. Elizabeth aspoň věděla, že se na toaletě nemůže dlouho zdržovat, protože by si záhy přivodila úžeh. Nezbývalo jí proto nic jiného, než znovu vyjít ven ke Quinlanovi. Bylo smutné, že v celé budově nebylo pravděpodobně jediné místo, kde by se mohla ukrýt, protože pouze vstupní hala se zdála být dostatečně chladná. Avšak jak si Elizabeth sama musela přiznat, místo, kde by se před Quinlanem skryla, neexistovalo nejspíš na celém světě, protože její vlastní vzpomínky a myšlenky pracovaly proti ní.

Jen co si oblékla kalhotky, dveře se otevřely a na prahu se objevil Quinlan. Svým mohutným tělem zamezil přístupu světla z haly, takže se prostor u umyvadla ponořil do tmy. Elizabeth ovanul chladnější vzduch, až se jí bradavky lehce svraštily. Nebo to bylo přítomností Toma? Elizabeth o tak primitivních reakcích raději ani nechtěla myslet.

Quinlan si toho pochopitelně všimnul. Oči mu sklouzly k Elizabethiným prsům a na tváři se mu objevil okouzlený výraz. „Schováváš se?”

„Vyčkávám,” přiznala Elizabeth. Neměla potřebu se před Tomem zakrýt, protože po tom, co se stalo, by to působilo hloupě. I Quinlan byl navíc polosvlečený: aby se chránil před horkem, nechal si na sobě jen krátké černé trenýrky. Elizabeth stačilo, aby se na něj podívala, a i přes horko ji zamrazilo v zádech. Raději sklopila oči, aby na sobě své reakce nedala znát.

Quinlan vzal z umyvadla košili a podržel ji, aby do ní Elizabeth mohla vklouznout. Pak si ji otočil k sobě a začal zapínat, jako by oblékal malé dítě. „Tady nemůžeš zůstat,” prohlásil. „Uvařila by

ses.”

„Já vím. Už jsem chtěla jít.”

Tom ji tedy pustil před sebe a nechal vyjít do haly. Elizabeth překvapeně zjistila, že zatímco se ona skrývala na toaletě, on již rozložil na zemi několik matrací. Jejich rozestavení nápadně připomínalo manželskou postel. Elizabeth předstírala, že si jí nevšímá a zamířila k nejbližšímu křeslu.

Tom vzal ze stolku šálek s vodou a donesl jí ho. „Nemáš hlad?” zeptal se.

„Ne.” Jak by také mohla mít hlad? Byla nervózní z toho, co se bude dít dál a jídlo bylo až to poslední, na co mohla myslet.

„To já zase ano,” pokračoval Quinlan, vylovil z tašky velký borůvkový koláč a s viditelnou chutí se do něho pustil. „Vyprávěj mi o svém manželství,” vybídl ji mezi sousty.

Elizabeth se zamračila. „Nepovedlo se,” přiznala po chvíli. „Ale tobě do toho nic není.”

Tom významně pohlédl k místu, kde se předtím s Elizabeth miloval. „Spíš bych řekl, že mi do toho něco je,” poznamenal, ale pak pokrčil rameny. „Já ti na oplátku taky budu vyprávět o svém manželství. Odpovím ti na všechno, co se mě zeptáš.”

Elizabeth vytřeštila oči. „Ty jsi byl ženatý?”

Quinlan přikývl a zatvářil se, jako by mluvil o nejobyčejnější věci na světě.

„Co je na tom divného? Přece jsem nežil celou dobu ve vzduchoprázdnu.”

Elizabeth se začala rozpalovat. „Ty mi teprve teď říkáš, že jsi byl ženatý? A to mi přitom nadáváš za to, že nechci mluvit o sobě?”

Tom se zatvářil poněkud ostýchavě. „Tak nějak,” připustil váhavě.

„Dobře poslouchej,” rozčilovala se Elizabeth. „Neřeknu ti vůbec nic, protože k tomu nevidím důvod. Už dlouho spolu nic nemáme.”

Quinlan si ukousl. „To bych neřekl. Před chvílí jsme toho měli společného dost.”

„To byl jen sex,” namítla bez váhání Elizabeth. „Už dlouho žiju sama. Potřebovala jsem to.”

„Taky jsem si všiml,” přitakal Tom. „Od té doby, co jsi ode mě utekla, jsi nikoho neměla, vid?”

„Jak to můžeš tak dobře vědět? To jsi mě sledoval?”

Elizabeth měla pravdu, aniž to sama tušila. Quinlan to však pochopitelně nemohl přiznat. „Dozvěděl jsem se to od Chickie. Dělá si o tebe starosti. Řekla mi, že tvůj osobní život připomíná Údolí smrti - nikde žádný pohyb.”

Elizabeth si odfrkla. Zařekla se, že si s Chickie bude muset promluvit.

„Měla jsem hodně práce,” prohlásila a nestarala se, jestli jí to Quinlan uvěří nebo ne. Tak jako tak to ale byla pravda, protože Elizabeth vyhledávala úmyslně co nejvíc práce, aby na Toma nemusela myslet.

„Víš co?” mávl Quinlan rukou. „Vraťme se radši zpátky k našim nepovedeným manželstvím. Zeptej se, na co chceš.”

Elizabeth věděla, co by měla odpovědět: měla prohlásit, že ji jeho manželství nezajímá. Ale nedokázala to, protože ji Quinlanova minulá manželka zajímala víc než bylo zdrávo. K vlastnímu překvapení začala žárlit na neznámou ženu, která před nějakou dobou sdílela s Tomem jeho jméno i život. V očích celého světa byla Quinlanovou partnerkou a Elizabeth jí to postavení, jakkoliv se to špatně přiznávalo, záviděla.

„Tak dobře,” vzdychl Quinlan, když viděl, že Elizabeth na něj stále jen mlčky civí, ale k otázce se neodvažuje. „Povím ti to sám, když se bojíš zeptat. Jmenovala se Amy a chodili jsme spolu ještě na vysoké škole. Když jsme dostudovali, měli jsme oba dojem, že už se musíme chovat ve všech ohledech jako dospělí, a tak jsme se vzali. Velice rychle nám to přestalo klapat. Já byl pořád jenom v práci a

Amy si zatím našla v zaměstnání přítele, se kterým si rozuměla daleko lépe než se mnou. Neuplynulo ani šest měsíců od svatby a oběma nám začínalo být jasné, že jsme udělali chybu. Vydrželi jsme spolu ale ještě asi rok a pokoušeli jsme se dát náš společný život do pořádku. Teprve potom nám došlo, že se snažíme zbytečně. Rozvedli jsme se a oba jsme si oddechli. Tečka.”

Elizabeth z něho nespouštěla oči. „Na jakou vysokou školu jsi

chodil?”

Tom opět vzdychl a Elizabeth se musela přemáhat, aby nevybuchla. Quinlan jí dával najevo svou blahosklonnost, tvářil se, jako by musel odpovídat na otravné otázky, které ho vůbec nezajímaly. „Na techniku. V Kalifornii.”

„Aha.” To vysvětlovalo Tomovy znalosti v oblasti elektroniky a počítačů.

„Nemám žádné děti.”

„To doufám! Kdybys mi zatajoval i děti, tak bych ti nikdy neodpustila!”

Quinlanovi zasvítily oči. „To znamená, že jinak mi odpustíš?”

„Ne.”

Tom se rozesmál. „Kdybys jenom věděla, jak jsi mi scházela,” prohlásil, aniž by bral vážně Elizabethinu odpověď. „Žádná jiná žena není taková, jako ty. Nic netajíš a chováš se přirozeně. A přitom když chceš, dokážeš být milá a příjemná.”

Elizabeth na něho povýšeně pohlédla. „Nejsem milá ani příjemná.”

„Ale jsi.” Tom se opřel a založil si dlaně za hlavu. Pak natáhl svoje dlouhé nohy a zatvářil se naprosto uvolněně. „Teď jsi na řadě ty. Pověz mi, co hrozného tě potkalo v manželství.”

SEDMÁ KAPITOLA

„Proč bych ti o tom měla vyprávět?” bránila se Elizabeth. „Sám jsi o sobě začal mluvit.” Představa, že by se třeba jen v myšlenkách měla vracet k období, které bylo horší než noční můra, ji děsila.

„Ptala jsi se.”

„Ptala jsem se tě, na jakou vysokou školu jsi chodil,” ohradila se Elizabeth. „To je něco jiného než strkat nos do soukromí cizích lidí.” Pak vstala a došla k vchodovým dveřím. Toužebně se podívala ven na ulici. Od svobody ji dělily jen dvě tenké průhledné vrstvy skla. Elizabeth se však nenechala zmást, věděla, že sklo by se rozsypalo teprve po silném nárazu. Přes zdánlivou křehkost bylo pevné -přesně naopak než Elizabeth. Ta se navenek tvářila chladně a sebevědomě, ale uvnitř skrývala slabost, které se samotná hrozila.

„Neutíkej mi,” uslyšela za sebou Quinlana.

„Já ti neutíkám,” odpověděla, i když to nebyla pravda. „Když se procházím, je mi chladněji.”

Tom beze slova vstal z křesla a zamířil za Elizabeth. Ta už nevydržela a neklidně se na něj podívala. Oblečený byl jen do krátkých trenýrek, moderní obdoby bederní zástěrky. Svalnatá prsa měl porostlá hustými chloupky, které směřovaly středem břicha dolů ke slabinám. Nohy měl dlouhé a svalnaté. Bylo zjevné, že je v nejlepších letech. Elizabeth se zatvářila ještě úzkostlivěji, a když její zrak padl na Tomovy trenýrky, oči se jí rozšířily.

Quinlan se sám na sebe podíval a pak pokrčil rameny. „Já vím,” řekl, aniž by se zastavil. „V mém věku by mi to mělo trvat déle. A většinou taky trvá,” dodal zamyšleně. „Tohle je jen díky tobě. Pojď ke mně, lásko.”

Elizabeth nejdřív přemýšlela, jestli má před ním utíkat. Potom si uvědomila, že když bude dál ustupovat, půjde Tom zcela jistě za ní a za krátko ji tak jako tak dožene. Připadal jí jako samec, který pronásleduje vyhlédnutou samici. Elizabeth se raději rozhodla zůstat na místě. Znamenalo to sice, že u ní bude Quinlan dřív, než by bylo nutné, avšak Elizabeth si přinejmenším mohla uchovat důstojnost.

Všechno by bylo pochopitelně snazší, kdyby ho dokázala odmítnout. Ale to, co k Tomovi cítila, jí zabraňovalo, aby řekla ne.

Tím spíš, že s ním byla zavřená v jedné místnosti a nemohla se ho nijak zbavit. Čím déle pak na ni Quinlan působil, tím více Elizabeth jeho kouzlu podléhala.

Tom k ní přistoupil a v očích mu zasvítilo. „Pro dnešní noc jsi moje,” zašeptal. „Aspoň to mi neodepírej. Nemůžeš se odsud dostat a upřímně řečeno ani nechceš. Nejsme v normálním prostředí. Kdybys měla možnost odejít, tak by ses mohla rozhodnout svobodně. Ale teď jsi se mnou zavřená. Ať uděláš cokoliv, nebude to tvoje chyba.” Quinlan se na okamžik odmlčel, jako by sledoval, jak Elizabeth reaguje. „Zapomeň na všechno a nebraň se.”

Elizabeth se zhluboka nadechla a zachvěla se. „Ty jsi pan psycholog?” začala se bránit a pokusila se najít otřesenou sebejistotu. „Nejsem zbabělec, abych se musela vymlouvat na nenormální podmínky. Ponesu si zodpovědnost za všechno, co udělám.”

Tom natáhl paži a Elizabeth ucítila, jak ji objímá kolem pasu. Zvedla zrak a uviděla před sebou svalnatou hruď a hluboké modré oči. Srdce se jí sevřelo. „Tak dobře,” zašeptala. „Pro dnešek. Dokud tady budeme zamčení.” Potom zavřela oči a zachvěla se očekáváním. Nevydržela dál Quinlana odmítat - tím spíš ne, že po něm sama nepopsatelně toužila. Aspoň jednou se ho chtěla nabažit. Přála si prožít s ním vše, co jen bude možné, doufala, že pozná vášeň, jakou v ní dokázal vyvolat jen on. Věděla, že zakrátko přijde noc a temnota zahalí Quinlana i ji. A zakryje i pochyby, jak se má zachovat. Ostatně, do chvíle, kdy měla elektřina opět naskočit, nezbývalo nejspíš mnoho času. A jen takový krátký okamžik dělil Elizabeth od chvíle, kdy musela Toma znovu odmítnout. Proč by pak měla promarnit byť jen jedinou minutu a bránit se nejen Quinlanovi, ale i vlastnímu toužícímu tělu?

„Nechť se stane, co má,” slyšela Elizabeth vlastní hlas, plný žádostivosti, zatímco ji Quinlan bral do náruče. „Pro dnešek.”

Tom se usmál a odnesl Elizabeth na improvizované lůžko ve středu haly. „Může to být cokoliv?” zeptal se. „Třeba krásná společná noc?”

Elizabeth zvedla ruku a pohladila Toma po prsou. „Třeba krásná společná noc.”

„Dobře,” usmál se tedy znovu Quinlan a pak se sklonil dolů k Elizabeth. Dech měl rychlý a přerývaný a oči plné žádosti. Rychle stáhl Elizabeth kalhotky z nohou a odhodil je na stranu. „Ty už dneska nebudeš potřebovat,” slíbil jí.

Elizabeth se vzepřela na loktech a zatáhla za gumu Tomových trenýrek. „A ty zas nebudeš potřebovat tohle,” oplatila mu.

„To doufám,” usmál se Quinlan. „Stejně jsem si je vzal jenom proto, že by ses vyděsila, kdybych za tebou přišel nahý. A pokusila by ses mi utéct.” S těmi slovy se jedním pohybem zvedl ze země a svlékl se. Trenýrky odhodil směrem, kde už ležely svlečené kalhotky.

Elizabeth vzrušovalo už pouhé očekávání. Těšila se na dlouhé a krásné milování, které měla s Quinlanem zažít. Jak zjistila během noci, kterou s ním před půl rokem strávila, užíval si Tom milostnou předehru a sám ji úmyslně prodlužoval.

Tentokrát se ale zachoval jinak. Roztáhl rukama Elizabethiny nohy, klekl si mezi ně a s překvapivou prudkostí do ní vnikl. Elizabeth se roztřásla a pokusila se na Tomovu tvrdost přivyknout. Snažila se ho zastavit, ale bez úspěchu: Quinlan se i přes Elizabethiny ztuhlé svaly posouval dál, dokud v ní nebyl celý. Elizabeth vzdychala a natáčela se, aby Toma chytla za nohy a zastavila jeho neúprosné pohyby. Než ho ale stačila zachytit, povytáhl se Tom pomalu ven a pak ještě pomaleji zajel zpět.

„Dokázal to tvůj manžel taky tak?” zašeptal Quinlan.

Elizabeth dokázala jen zavrtět hlavou na polštářích. Nebyla schopná se soustředit na Tomova slova. „N-ne,” vzdychla jen.

„To je dobře,” přikývl Quinlan a neubránil se pocitu zadostiučinění. Jen těžko by se smiřoval s myšlenkou, že by Elizabeth dokázal někdo uspokojit tak, jako on. První noci, kdy se s ní miloval, rozpoznal, že Elizabeth zažívá něco pro ni do té doby nepoznaného. Přesto, že si tím byl už tehdy jistý, chtěl to od ní výslovně slyšet.

Další Tomův pohyb přidal k Elizabethině vzrušení. „Co ti udělal?” zašeptal Quinlan a vyklouzl ven.

Elizabeth otevřela oči a pokusila se přitisknout zpět k Tomovi. Nedokázala myslet téměř na nic jiného, než na rozkoš, kterou ji

připravoval. Chvíli jí proto trvalo, než si plně uvědomila dosah jeho slov. Pak jí však zaplálo v očích. „Běž ode mě!” vykřikla a začala od Quinlana couvat.

Tom ji chytil za stehna, přitáhl zpátky k sobě a podruhé do ní vnikl. „Prozraď mi to,” vyzvídal dál. „Týral tě? Ubližoval ti? Co ti proboha udělal, že za to teď musím pykat já?”

Elizabeth se od Toma odtáhla a dala si tentokrát už pozor, aby ji Quinlan nemohl chytit. Touha, ještě před pár vteřinami tak silná, byla nenávratně pryč a Elizabeth si připadala jako zneužitá. Nechápala, jak jí něco tak ohavného mohl Tom vůbec udělat.

Rychle zvedla z podlahy tričko a zakryla se jím. V duchu si nadávala, jak jen mohla propadnout iluzím. Doufala, že si s Quinlanem užije noc, během níž si nebude muset dělat starosti s minulostí ani přítomnosti. Jak naivní! Měla si uvědomit, že Tom, jakmile si něco umane, nikdy neustoupí.

Elizabeth proto zbývalo jen jediné: říct mu, co chtěl tolik vědět. Byla ochotná podstoupit přiznání o svém dosavadním životě, přestože věděla, jak to pro ni bude bolestné. Slibovala si však od toho, že Tom konečně pochopí, proč od něj odešla, hned jak začala nabývat dojmu, že se od něho nechává ovládat. A proč sama sobě zakázala lásku, po které toužila.

Elizabeth se posadila, opřela se zády o křeslo a položila bradu na kolena. Vlasy jí zakryly obličej. Quinlan se k ní natáhl a pokusil se ji vzít zpět do náruče. Elizabeth však nezareagovala. Zůstala bez pohnutí sedět a do myšlenek se jí vkradly vzpomínky na manželství.

„Nesahej na mě!” ohradila se, když ji Tom stále nepouštěl. „Chtěl jsi slyšet, co jsem zažila, tak teď seď a poslouchej - a nedotýkej se mě.”

Quinlan si začal připadat nesvůj. Sám sice k vyprávění Elizabeth přiměl, ale nechtěl jí ublížit. Nyní se zdálo, že právě to se mu povedlo. Přitom byl stále napjatý vzrušením a nejradši by na rozhovor zapomněl, jen aby mohl s Elizabeth pokračovat tam, kde skončil. Pak se však smířil s tím, že takové štěstí mít nebude a s námahou se ovládl: pokud se Elizabeth rozhodla promluvit a po tolika měsících prozradit své tajemství, nezbývalo mu, než poslouchat.

Elizabeth nezvedla hlavu z kolenou, ale Tom přesto v tichu opuštěné haly rozuměl každému slovu. „Seznámila jsem se s ním v posledním ročníku na vysoké škole. Jmenoval se Eric Landers. Ale to ty přece víš, viděla jsem, že jsi to měl napsané ve zprávě, co jsem u tebe našla. Patřila mu prosperující malířská firma a já jsem k němu šla na pár měsíců pracovat. Byla jsem šťastná, jak skvělou brigádu jsem si našla.”

Elizabeth vzdychla, trochu smutně a trochu trpce. „Jemu bylo třicet pět a mně dvacet jedna. Byl hezký, vzdělaný, sebevědomý a výřečný. Povídalo se o něm, že je sukničkář. Když mě poprvé pozval na večeři, myslela jsem, že mě potkalo životní štěstí. Chickie by vedle mě vybledla, jak jsem jásala.”

„Chodili jsme spolu asi čtvrt roku, když se mě zeptal, jestli si ho chci vzít. Celé ty tři měsíce jsem si připadala jako princezna. Chodil jsme spolu dennodenně na večeři a on se mi věnoval snad každou minutu. Staral se o mě, ať jsem dělala cokoliv. Ani opravdová princezna by nemohla být víc rozmazlovaná.”

„Byla jsem panna - což po tolika letech na vysoké škole asi působilo dost neobvykle. Hodně jsem se učila, a když už mi zbyl nějaký volný čas, šla jsem pracovat. Na to, abych s někým chodila, jsem neměla čas. Eric mě k ničemu nenutil, aspoň co se týkalo sexu. Prohlásil, že počká až na svatební noc, protože když už jsem prý zůstala pannou tak dlouho, měla bych jí podle tradice zůstat až do svatby.”

„Už vím,” skočil jí do řeči Quinlan. „Byl to homosexuál.”

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Ne. Během svatební noci byl velice opatrný a něžný. To mu musím nechat. Nikdy mě nezneužil.”

„Jestli nechceš,” ozval se opět Tom a zavřel ústa tak rychle, až se ozvalo klapnutí zubů, „tak mi o sexu s ním vyprávět nemusíš. Jestli to není jádro všech problémů, tak bych to radši ani neslyšel.”

Elizabeth překvapeně zvedla hlavu z kolenou. „Žárlíš?” zeptala se opatrně.

Tom si přejel dlaní po bradě, na které mu již rašily vousy.

„Ani ne,” zabručel a na Elizabeth se radši nepodíval. „Jenom mi nemusíš vyprávět, jak ses s ním milovala - Tak dobře, žárlím!” přiznal nakonec.

Elizabeth se krátce zasmála. Samotnou ji udivilo, že to vůbec dokázala. Nikdy by totiž nečekala, že se bude moci smát, když se bude mluvit o Ericu Landersovi. Tomova žárlivost byla ale tak zjevná, že Elizabeth ani jinak zareagovat nemohla.

„Nemusíš si dělat starosti,” prohlásila pak vstřícně. „Asi jsi sám poznal, že jsi byl první, kdo mě - jak to říct -”

„Uspokojil,” doplnil ji Tom a na tváři se mu místo žárlivosti objevila nesmělá radost.

„Nejsem moc zkušená. Od rozvodu jsi byl první, s kým jsem se milovala. Po tom všem, co jsem si s Ericem užila, jsem si radši všechny muže držela dál od těla.”

Elizabeth se zarazila a dál nevyprávěla. Přemýšlela, jak pokračovat a do místnosti se mezitím vkrádala tma.

„Proč?” nevydržel nakonec Quinlan.

S postupujícím soumrakem se Elizabeth mluvilo čím dál lehčeji. Když se aspoň na okamžik zasmála a když už navíc z místnosti zmizelo světlo, takže jí nebylo vidět do obličeje, mohla se uvolnit a pokračovat.

„Víš, bylo to zvláštní,” zamyslela se. „Asi nechtěl, abych se vůbec projevovala. Přál si mít ze mě panenku na hraní, dokonalou Barbie, která by byla živá a dýchala. Ze začátku jsem si ničeho nevšimla. Dokonce se mi i líbilo, že se mnou chce stále být. Chránil mě před celým světem, chodil se mnou, kamkoliv jsem se vypravila. Přestala jsem u něj pracovat, ale když jsem si hledala jinou brigádu, vždycky mi vysvětlil, proč bych ji neměla brát. Nakupoval se mnou, vybíral mi oblečení… Zpočátku mi to lichotilo. Kamarádky mi ho dokonce záviděly.”

„Po čase se mu přestalo zamlouvat, když jsem se scházela se svými známými. Vysvětloval mi, proč ten či onen pro mě není dobrý. Nikoho jsem si k sobě nemohla pozvat a jít na návštěvu jsem také nesměla. Za dalších pár týdnů mi začal odposlouchávat telefon. Postupně se přidávala jedna věc ke druhé,” pokračovala Elizabeth a jen smutně kroutila hlavou. „Ke všemu byl ještě tak něžný, jak jsem si jen dokázala představit. Soustředil se pouze na mě a pokaždé si našel zdánlivě rozumný důvod, proč něco dělá. Zahrnoval mě

pozorností, po jaké všechny ženy touží. Nebo si to spíš myslí,” dodala hořce Elizabeth. „Řekl, že chce pro mě jen to nejlepší.”

Quinlan si nervózně poposedl. Opřel se o židli naproti Elizabeth a natáhl nohy, aby se mu lépe sedělo.

„Teprve půl roku po svatbě jsem si uvědomila, že jsem odříznutá od světa. Mohla jsem se vidět a bavit jen s ním. Rozhodla jsem se tedy, že se pokusím vydobýt zpátky trochu vlastní svobody. Začala jsem se alespoň v něčem rozhodovat bez jeho pomoci. Vypravila jsem se sama k holiči.”

„Budu hádat. Najednou už nebyl tak něžný.”

„Rozzuřil se. Šílel, že jsem šla jinam, než kam jsem měla, a sebral mi klíčky od auta. Tehdy poprvé jsem se rozzlobila. Do té chvíle jsem ho bez přestání omlouvala, protože byl stále milý a pozorný. Nikdy jsem proto nezkusila, jak zareaguje, až se mu postavím. A to byla chyba. Když mi vyndal klíčky z kabelky, rozkřičela jsem se na něj. Dal mi takovou facku, až jsem upadla na zem.”

Quinlan vyskočil na nohy, protože už při Elizabethině vyprávění nedokázal sedět. Se zlověstným výrazem ve tváři začal přecházet po místnosti a přemýšlel, jak by se Landersovi pomstil, kdyby mohl.

Elizabeth mluvila dál. Jakmile jednou začala, s podivením zjistila, že je to snazší, než čekala. Tomova přítomnost jí nejspíš umožnila snášet vzpomínky lépe, než během nočních můr, ve kterých byla sama.

„Stal se ze mě vězeň. Když jsem se pokusila prosadit svou vůli, potrestal mě. Choval se nepředvídatelně, a to bylo nejhorší. Někdy mě uhodil a někdy na mě jen řval. Netušila jsem, co od něho můžu čekat. Možná věděl, že z jeho křiku budu mít větší strach než z rány. Bála jsem se, že příště mě uhodí, a tak jsem se snažila neudělat nic, čím bych ho rozzlobila. Ale nikdy jsem to nevydržela. Byla jsem tak nervózní, že jsem se nedokázala ovládnout, a když už ano, Eric si něco vymyslel.”

„Když nad tím teď přemýšlím,” řekla Elizabeth pomalu, „tak se sama divím, jak jsem mohla být tak hloupá. Ve chvíli, kdy jsem potřebovala něčí pomoc, jsem se jí nikde nemohla dovolat. Byla jsem bez peněz, bez auta i bez přátel. Navíc jsem se styděla komukoliv

říct, co se stalo. Eric mě pokaždé přesvědčil o tom, že všechno je jenom moje chyba.”

„Jednou jsem utekla, ale uviděl mě jeho řidič. Do půl hodiny mě Eric našel. Tehdy mě neuhodil. Přivázal mě k posteli a beze slova odešel. Nikdy v životě jsem nezažila horší chvíle. Musela jsem bezmocně čekat, až se vrátí a potrestá mě. Kdyby to udělal hned, oddechla bych si, protože bych věděla, že už je to za mnou. Ale on mě schválně nechal přivázanou dva dny k posteli a jen čas od času za mnou do ložnice přišel. Byla jsem úplně hysterická.”

Tom přestal přecházet po místnosti. Obrátil se k Elizabeth a čekal, co uslyší dál.

„Jednoho dne mi dal zase facku. Už ani nevím za co. Ale když jsem pak druhý den viděla v zrcadle, že mám monokl, naráz jsem pochopila, že musím pryč. Dlouho trvalo, než mi to došlo, ale pak už to bylo jasné. Sbalila jsem si kufry a šla. Zase mě uviděl Ericův řidič a šel Landersovi zavolat, ale když si všiml, jak vypadám, zastavil se. Dokonce mi otevřel dveře a zeptal se, jestli chci zavolat taxík. Pověděla jsem mu, že nemám žádné peníze a on vytáhl peněženku a dal mi čtyřicet dolarů.”

„Odešla jsem do útulku pro týrané ženy, což bylo tak ponižující, že si to nedokážeš představit. Všechny ženy, co jsem tam potkala, se styděly za to, co se jim stalo. Nikdy ne muži, kteří je bili - ne, ti měli dojem, že je to jejich právo.”

„Nechala jsem se rozvést, což nebylo složité. Eric byl ochotný udělat všechno proto, aby se celá záležitost ututlala. Poprosil mě dokonce, abych se vrátila a slíbil mi, že se změní. Váhala jsem,” připustila Elizabeth. „Ale pak jsem usoudila, že už sama sobě nemůžu věřit, takže jsem ho odmítla a začala se vyhýbat všem vztahům s muži.”

Quinlanovi bylo najednou vše jasné. Chápal už chyby, kterých se vůči Elizabeth dopustil. Instinktivně se ji snažil chránit, ale vyvolal tím jen obranné reakce.

„Nejsem jako Landers,” řekl vážně. „Nikdy ti neublížím, Elizabeth, přísahám.”

Elizabeth chvíli smutně mlčela. „Jak ti mám věřit?” zeptala se nakonec. „Jak mám věřit sobě? Co když se zase spletu? Jsi daleko

silnější než Eric - nikdy bych se ti neubránila. Ty sám přiznáváš, že jsi dominantní a nic o sobě nechceš prozradit. Proboha, Tome, já tě miluju, ale zároveň z tebe mám hrozný strach!”

V Tomovi radostně hrklo. Konečně od Elizabeth slyšel, co k němu cítí, a zaradoval se, protože do té doby si to jen myslel. Současně však zůstával bezradný. Elizabeth mu nedůvěřovala a zdráhala se věřit i sobě, jakkoliv Toma milovala. Poprvé v životě Quinlan nevěděl, jak zareagovat. Jisté bylo jen to, že doposud se mu podařilo vztah s Elizabeth nevědomky pokazit.

Přitom však Tom po ní nepřestával toužit, žádná jiná žena ji nemohla zastoupit.

Quinlan tušil, že kdyby chtěl mít s Elizabeth jen známost, neodmítla by ho. Hrůzu však měla z manželství, z pevného svazku, z něčeho, co by ji k němu blíže připoutalo.

„Miluju tě, Elizabeth.”

Elizabeth přikývla, ale ve tmě nebylo poznat, jak se tváří. „Já vím,” odpověděla.

„Ale přesto mi nedůvěřuješ.”

„Kdybych se bála o život, nenašla bych lepšího ochránce než tebe. Jenže kdybych s tebou měla žít, řešit s tebou běžné každodenní záležitosti, měla bych strach, že na mě začneš mít takový vliv, jako

Eric.”

Quinlan horečnatě přemýšlel, protože věděl, že nyní již nesmí udělat chybu. „Mohli bychom spolu chodit aspoň nezávazně,” navrhl opatrně. „Nebudu té k ničemu nutit.”

„To by vůči tobě nebylo spravedlivé. Chceš si mě přece vzít,

ne?”

„Chci tebe,” odpověděl bez váhání Tom. „A je mi jedno, jestli budu mít oddací list nebo ne. Když jsme spolu, rozumíme si. V posteli nám to jde, máme stejný smysl pro humor. Můžeme se přece stýkat i bez toho, aniž bychom se vzali.”

Elizabeth si chtěla být jistá na čem je. „Opravdu ti bude stačit, když spolu budeme jen chodit?”

„Ne,” přiznal po krátkém váhání Tom. „Chci tě se vším všudy, s prstýnkem, dětmi a tak dále. Ale jestli nemám na vybranou a musím

se rozhodnout mezi nezávaznou známosti a ničím, tak chci aspoň známost.”

Tentokrát mlčela Elizabeth. Přemýšlela, jak se má rozhodnout a hlavou se jí míhaly desítky protikladných myšlenek. „Asi bude lepší, když se rozhodnu později,” prohlásila nakonec a odložila okamžik, kdy bude muset říct ano nebo ne. „Teď nejsou normální podmínky. Až zase půjde elektřina a oba budeme volní, řeknu ti, co bude s námi

dál.”

Quinlan pochopil, že nemá dál cenu naléhat. Přistoupil proto k Elizabeth a vzal ji za ruku. „Zbývá nám tedy jedna noc,” řekl tichým a hlubokým hlasem. „Nechci z ní ztratit ani minutu.”

OSMÁ KAPITOLA

Během následující noci zažila Elizabeth něco, o čem se jí dřív ani nesnilo. Milovala se s Tomem, až doslova křičela rozkoší. A ani pak se Quinlan nezastavil a miloval ji dál. Tma, která je oba obklopovala, měla téměř zázračný účinek. Zmizely v ní zákazy, kterými byl jinak Elizabethin život spoutaný, a čas se zastavil. Hodiny sice ubíhaly, ale přestaly mít význam, tak jako všechno, co bylo spjato s civilizací. Za dveřmi zůstávala potemnělá ulice, po které nikdo nechodil, takže se zdálo, že Tom je s Elizabeth ve městě docela sám. Rádio zůstávalo vypnuté, aby svým hlasem zbytečně nerušilo - ani Quinlan ani Elizabeth nechtěli, aby je obtěžoval okolní svět.

Bylo příliš horko, než aby se dalo spát, dokonce i přes to, že vstupní hala měla vysoký strop a u země se držel relativní chlad. Tom s Elizabeth leželi na matracích rozložených na podlaze a tiše si povídali. Elizabeth na svém nahém těle bez přestávky cítila Quinlanovy velké dlaně a dovolila si proto alespoň na jednu noc zapomenout na obavy a pochyby. Chvílemi začínala být ospalá, ale stačilo, aby se k ní Tom přitulil a pomyšlení na spánek zmizelo. Quinlan ji hlazením a laskáním přiměl až k tomu, že na svém improvizovaném lůžku sténala. Miloval se s ní bez odpočinku, zato však s nevyčerpatelnou energií. Ani Elizabeth se před ničím nezastavila. Nejen, že Tomovi dovolila, aby si s ní dělal, co chtěl, ale zároveň se jí to líbilo. Zakrátko nezůstalo na jejím těle jediné místečko, které by Quinlan neprozkoumal.

Za rozbřesku začalo do místnosti opět vnikat světlo a spolu s ním i nové horko. Elektřina však zůstala vypnutá. Z ulice dovnitř se přes skla sice nedalo vidět, ale Elizabeth byla přesto ráda, že je s Tomem skrytá za řadou křesel.

Jakmile se rozednilo, snědl Quinlan s Elizabeth část zásob potravin. Elizabeth se pak odešla umýt, i když tušila, že to nebude mít valný význam. Tom ji již opět netrpělivě vyhlížel a vypadalo to, že se nikdy neunaví.

Zatímco se Elizabeth chladila studenou vodou, dolehly k ní na toaletu hlasy. Elizabeth okamžitě zpanikařila. Dostala strach, že se

do domu dostali lidé. Bála se, aby ji nenašli jen tak nahou u umyvadla. Jak ale mohl vůbec někdo proniknout dovnitř? Elektřina zůstávala určitě vypnutá, protože světla na toaletě stále ještě nesvítila.

Pak však uslyšela známou rozhlasovou znělku a oddechla si. Před rádiem svou nahotu skrývat nemusela. Vyšla proto ze stísněného prostoru toalety zpět do haly. „Málem jsem dostala infarkt,” prohlásila, trochu rozzlobená na sebe, že se tak vylekala, a trochu i na Quinlana, který měl její strach na svědomí.

„Myslela jsem, že někdo přišel a já budu muset zůstat schovaná.”

Quinlan se pobaveně usmál. „A co já? Já jsem přece taky nahý.”

To byl. Ležel rozvalený na matraci a působil tak přirozeně, jak to jen bylo možné. Na první pohled se zdálo, že mu taková poloha naprosto vyhovuje. Elizabeth jen zavrtěla hlavou. „Kdyby mi ještě včera někdo řekl, co se bude dít, myslela bych si, že si ze mě dělá legraci.”

Tom otevřel ústa, a už se chystal odpovědět: Jednou to budeš moci vyprávět vnoučatům, ale pak se zarazil. Uvědomil si, že podobné věci by Elizabeth slyšela jen nerada. Nechtěl na ni vyvíjet jakýkoliv nátlak. Vztáhl k ní radši ruce, a když se Elizabeth dostala do jejich dosahu, přitáhl si ji do náruče.

„Co hlásili?” zeptala se Elizabeth, už schoulená na matraci.

„V Dallasu prý proběhla relativně klidná noc. K rabování došlo jen na několika místech. V okolních městech to vypadalo stejně. Bylo asi příliš horko, než aby se vůbec mohlo stát něco opravdu zajímavého.”

„Jseš si jistý?” zeptala se dvojsmyslně Elizabeth.

Tom se zasmál a vzápětí převalil Elizabeth na záda. Posunul se k ní a pak si na ni beze spěchu lehl. Po noci, kdy podobnou scénu absolvoval mnohokrát, nikam nepospíchal.

„Co ještě hlásili?”

Tom Elizabeth nejdřív políbil na šíji a pak teprve zvedl hlavu. „Na několika místech prý zmobilizovali národní gardu. V Miami došlo k nepokojům, ale podařilo se je dostat pod kontrolu.”

„Tomu říkáš klidná noc?”

„Ano. Sám se až divím. Na to, že v tak velké oblasti nešla elektřina, je to skoro zázrak.” Quinlanovi se už příliš mluvit nechtělo. Když cítil, že má pod sebou nahou Elizabeth, stoupala mu vášeň velmi rychle do hlavy. Políbil ji, a když ucítil, jak na jeho dotyky reaguje, vnikl do ní. Elizabeth se ho chytila za ramena, a když si na něj trochu zvykla, nadzvedla boky, aby mohl vklouznout ještě dál. Oba si v tu chvíli přáli, aby elektřina nešla už nikdy.

Když poté leželi oba vedle sebe, Elizabeth zívla a zeptala se: „Nevíš, jestli hlásili, kdy by měli elektřinu zapnout?”

„Snad odpoledne.”

Tak brzy? Elizabeth si připadala, jako kdyby jí někdo slíbil prázdniny a pak je neočekávaně zkrátil. O to těsněji se přitulila k Tomovi. Jestliže měla už jen několik hodin, chtěla je využít co nejlépe.

Quinlan měl zjevně stejný názor. Stále ji držel v náruči, s výjimkou chvil, kdy přinášel vodu na pití. A i když se nakonec i on z milování unavil, dál zůstal vedle ní.

Elizabeth byla tak vyčerpaná, že nedokázala ani myslet. Mohla jen cítit a vnímat Toma, který zcela ovládnul její smysly. Za jiných okolností by ji to nejspíš vyděsilo, ale nyní, když pozorovala spokojený a téměř opojený výraz v Quinlanových očích, nejspíš stejný, jaký byl vidět ve tváři i jí, přestala si dělat starosti. Milovat se s Tomem neznamenalo jen čekat, co udělá on - bylo to něco, na čem měli oba stejný podíl.

Brzy upadli do dřímoty a probudili se z ní teprve když na zpocených tělech ucítili závan chladného vzduchu.

Quinlan se posadil. „Funguje elektřina,” oznámil a oslepené zamrkal, když se podíval do rozsvícených zářivek na stropě. „A to je teprve jedenáct hodin.”

„Cože?” probrala se Elizabeth. „Vždyť říkali, že až odpoledne.”

„Asi si nechali rezervu.”

Elizabeth vstala a rychle začala sbírat oblečení. V umělém světle přestalo kouzlo intimnosti fungovat a nahota jí již opět vadila. Když však našla kalhotky a uviděla, jak jsou zmačkané, vzala je a hodila rovnou do koše. „Co budeme dělat?”

Tom si zapnul kalhoty. „Pojedeme domů.”

„Hned teď? Nebudeme muset nejdřív zavolat bezpečnostní

službu?”

Quinlan zavrtěl hlavou. „Zavolám jim později. Teď se odsud hlavně musíme dostat, dokud jde proud.”

Elizabeth urychleně uklízela nábytek, který si s Tomem přemístila pro svou potřebu. Odsunula křesla na původní místa a narovnala matrace. Pak ji napadlo, jaké by to bylo, kdyby někdo zjistil, co se prakticky ve středu vstupní haly dělo, a zčervenala. Dalo se očekávat, že příště zčervená pokaždé, když do domu vejde. Určité zážitky se jednoduše nedaly zapomenout.

Quinlan mezitím vešel do vrátnice a otevřel skříňku, která skrývala manuální ovládání bezpečnostního systému. Přehodil několik páček, čímž odblokoval postranní dveře, a skříňku opět zavřel. Potom se vrátil k Elizabeth.

Ta si už jen stihla vzít kabelku, Tom ji vzal za ruku a vyvedl ven. Na prudkém světle se oba museli nejdřív oslněné zastavit a zvyknout si na skoro nesnesitelné horko.

„Přece nemůžeme odejít jen tak,” zarazila se Elizabeth. „Vždyť je odemčeno.”

„Není. Dveře se automaticky zamknuly, jen co jsme je zavřeli.” Quinlan ji uchopil za paži a vedl za roh k zastřešenému parkovišti. Než se Elizabeth stačila vzpamatovat, postrkoval ji už ke svému autu. „Počkej, já pojedu sama,” bránila se, ale Tom jen zavrtěl hlavou.

„Tvoje auto tady může počkat. Nevíme, jestli už funguje elektřina v celém městě. Nechci tě nechat jít domů, aniž bych se přesvědčil, že jsi v bezpečí.”

Podobné panovačné chování Elizabeth dřív přímo nesnášela. Najednou jí však nevadilo. Možná proto, že byla ospalá a možná také proto, že měl Quinlan pravdu. Každopádně však usedla na sedadlo spolujezdce a unaveně zavřela oči.

Zanedlouho auto zastavilo před jejím domem a Tom doprovodil Elizabeth do bytu. Elektřina fungovala a klimatizace běžela na plné otáčky, aby se vypořádala s nahromaděným horkem.

„Rychle do sprchy,” přikázal Quinlan.

Elizabeth jen zamrkala. „Cože?”

Tom ji objal kolem pasu a otočil směrem ke koupelně. „Jdeme se sprchovat. Horko jsme sice přežili docela dobře, ale uvidíš, jak nám studená voda prospěje.”

Elizabeth krátkou chvíli váhala, jestli má s Tomem souhlasit, protože původní domluva zněla jen na jednu noc. Ale vzhledem k tomu, že noc se už stejně protáhla až do dne, řekla si, že se nic nestane, když se její společný pobyt s Quinlanem prodlouží ještě o pár hodin. Nechala se proto svléci a společně s Tomem vlezla pod sprchu. Chladivá voda byla stejné nádherná jako horká lázeň v zimě.

„Hmm,” vzdychala slastně, když ji Tom začal dlaněmi hladit po celém těle, jako by ji chtěl namydlit, kdyby měl ovšem v rukou mýdlo. Zaklonila hlavu a nechala si namočit i vlasy. Quinlan ji pevně objal a políbil. Elizabeth si připadala jako v sedmém nebi. Jen co cítila Toma vedle sebe, všechny obavy zmizely.

Studená voda osvěžovala překvapivě rychle. Quinlan najednou přitiskl Elizabeth ke zdi a začal se s ní milovat. Tentokrát opět prudce, téměř jako předcházejícího dne odpoledne na zemi v hale.

Později oba zamířili do postele. Elizabeth se už únavou zavíraly oči, takže když jí Tom vysušil vlasy, padla do postele a okamžitě usnula. Ani si nevšimla, že Quinlan uléhá vedle ní.

Přesto ji příliš nepřekvapilo, když ho odpoledne našla stále ještě spícího vedle sebe. Měl zavřené oči a ve spánku vypadal citlivě a křehce jako dítě. Elizabeth si uvědomila, že je to poprvé, co tak o Quinlanovi smýšlí. Možná to bylo tím, že i on se k ní choval velmi něžně. O mnoho něžněji než Eric, který z ní chtěl mít jen panenku na hraní, se kterou by se mohl ukazovat ve společnosti.

Tomova blízkost na ni působila stále silněji, až Elizabeth nevydržela a šťouchla do něho. Tom ihned otevřel oči. „Co se děje?” zeptal se.

„Hned uvidíš,” odpověděla mu Elizabeth a převalila se na něho. „Je to už aspoň -” začala a zarazila se, když nevěděla jak dál. „Je to už moc dlouho, co jsem to naposledy měla.” Elizabeth pod sebe natáhla ruku a uchopila do dlaně Tomovo již opět tvrdé přirození. Navedla si ho do sebe a opatrně se narovnala.

Tom se hlasitě nadechl. Nedokázal se nabažit pohledu na Elizabeth, na její rty nateklé od polibků, na pocuchané tmavé vlasy

spadající až na ramena. Díval se, jak se jí na obličeji rozhořívá vášeň a touha. „Aspoň teď,” slyšel ji říkat, „aspoň teď budu nahoře.”

Quinlan natáhl svalnaté paže a chytil se jimi za čelo postele. „Ať budu říkat cokoliv?”

Elizabeth přikývla.

Tom však zůstal až do konce mlčet, a když se pak vyčerpaná Elizabeth zhroutila na jeho hruď, byl stejně jako ona zcela ochromený rozkoší. Objal ji kolem ramen a přitiskl k sobě tak pevně, jak to jen šlo. Elizabeth mu položila hlavu na prsa a posunula ji tak, že slyšela, jak Tomovi bije srdce. Tichý pravidelný zvuk ji zakrátko ukolébal.

Probudili se pak až v podvečer, když se slunce sklánělo k obzoru, a ještě jednou se milovali.

Teprve ráno bylo oběma jasné, že čas vypršel. Konečné rozhodnutí se už nedalo odkládat.

„Co bude dál?” zeptal se tedy Tom a čekal, co mu Elizabeth odpoví.

Ta však nejdřív došla k oknu a zadívala se dolů na ulici. Věděla, že kdyby řekla jediné slovo, zůstaň, mohla by s Tomem promilovat celý víkend a možná i delší dobu.

„Nic se nezměnilo,” pokrčila ale nakonec rameny.

„Ksakru, Elizabeth,” ozval se Quinlan a vstal ze židle. „Copak jsem jako Landers?”

„Chováš se dominantně,” připomněla mu Elizabeth.

„Miluješ mě.”

„Jeho jsem tehdy taky milovala. Co když se zase pletu?” Elizabeth se na Toma podívala svýma velkýma smutnýma očima. „Nedokážeš si představit, co jsem si musela prožít. Radši bych umřela, než aby se to mělo zopakovat. Bojím se, abych se nespletla i v tvém případě. Nic o tobě nevím, nikdy jsi mi neřekl, kdo doopravdy jsi. Jak ti pak mám věřit?”

„A kdybys mě znala?” chytil se naděje Tom. „Kdybys mě znala, tak bys to se mnou zkusila?”

„Já nevím,” přiznala se Elizabeth. „Jak to mám poznat z několika vět?”

„Alespoň vím, na čem jsem.” Quinlan pohladil Elizabeth po vlasech. „Zkusím ještě jedno,” dodal pak odhodlaně. „Třeba tě nakonec přemluvím.”

„Znamená to, že když se ti to nepovede, necháš toho?” zeptala se Elizabeth, ale pak jen zavrtěla hlavou. „Ach Tome, ty se snad neumíš nikdy vzdát.”

Tom jen pokrčil rameny. „Nikdy jsem po nikom netoužil jako po tobě,” prohlásil a pousmál se. „Právě jsme udělali první krok. Konečně jsi mi zase řekla Tome.”

Quinlan se v rychlosti oblékl, naposledy Elizabeth políbil a zamířil ke dveřím. „Vrátím se co nejdřív. Chci ti ještě něco ukázat, než se definitivně rozhodneš.”

Elizabeth za ním zavřela dveře a pak se o ně unaveně opřela. Nevěděla, jestli se má radovat nebo plakat. Tom mluvil o definitivním rozhodnutí, ale k tomu se ona propracovala už před mnoha měsíci a stále na něm nic nezměnila. Jenže Quinlan to pořád nebral na vědomí. Zdálo se dokonce, že dokud se Elizabeth nerozhodne tak, jak chce on, bude ji o definitivní rozhodnutí žádat donekonečna.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Brzy ráno v neděli zacinkal zvonek. Elizabeth téměř ještě ve spánku usedla na okraj postele a zadívala se na budík. Ukazoval za pět minut pět hodin. Kdo jen může zvonit v tak nelidskou hodinu? ptala se sama sebe.

Jedině Quinlan, odpověděla si vzápětí a zamířila přes pokoj ke dveřím. Pro jistotu se ještě podívala kukátkem, i když ani v nejmenším nepochybovala o tom, kde stojí na chodbě. Pak odemkla a otevřela.

„Nemohlo by to ještě pár hodin počkat?” zabručela rozespale. Zavedla Toma do kuchyně a postavila vodu na kávu. Chtěla si dát něco na osvěžení, aby s Quinlanem mohla mluvit při plném vědomí.

„Nemohlo,” odvětil Tom. „Chtěl bych to vyřídit hned teď. Taky jsem ještě nespal.”

Elizabeth na tom nebyla prakticky jinak, ale nahlas to nepřiznávala. Od chvíle, kdy od ní Tom odešel - a nebylo to ani čtyřiadvacet hodin - byla nervózní a nemohla se na nic soustředit. Nějakou dobu jí trvalo, než si uvědomila pravou příčinu: stýskalo se jí. Strávila s Tomem nepřetržitě den a půl, objímala se s ním, milovala, povídala i hádala. Výpadek proudu ji dostal do situace, kdy se musela vypořádat se svým vlastním svědomím. A kupodivu se s ním částečně i smířila.

Její vlastní postel se jí najednou zdála příliš velká, studená a prázdná a Elizabeth začala váhat, jestli se měla s Quinlanem opravdu rozejít. Tom rozhodně Erica Landerse ničím nepřipomínal.

Jediné, co se jí na něm stále nelíbilo, bylo Quinlanovo tajnůstkářství a tendence ovládat druhé. Uvědomovala si však, že ona sama je na podobné vlastnosti možná alergická - ostatně po zkušenosti s Landersem se nedalo nic jiného čekat. Stálo ji tolik námahy stát se opět nezávislou a psychicky svobodnou osobou, že se jí za žádnou cenu nechtělo riskovat, že se opět dostane do něčího područí. A pokud by Elizabeth měla s Quinlanem žít, možná by se určité podřízenosti nevyhnula. Tom byl vytrvalý a neústupný jako skála, slabší osobnosti se před ním doslova rozpadaly. Navíc stále zatajoval značné části svého života. Co když skrýval něco, s čím by

se Elizabeth za žádných okolností nemohla smířit? A co kdyby to zjistila až tehdy, kdy by už bylo pozdě?

Elizabeth dobře věděla, že Tom si přeje jediné: manželství. Mohl to sice krátkodobě zakrývat - Elizabeth sama takovou dobu odhadovala nanejvýš na týden - ale i přes to by každý jeho čin směřoval k dosažení konečného cíle. Elizabeth tušila, že by mu dříve či později ustoupila a se sňatkem souhlasila, už jen proto, že ho milovala. Proto měla v tuto chvíli pravděpodobně jedinou a poslední možnost, jak se svobodně rozhodnout. Stále ještě mohla říct ne, pokud by si to přála. Jakkoliv jí bylo jasné, že život bez Toma by přinejmenším několik počátečních týdnů byl strašný, přesto měla ještě stále dost duševních sil, aby od něho dokázala odejít. Možná by to pro ni bylo nejlepší. Nezbývalo však mnoho času, s každým dalším dnem její odhodlání sláblo.

Quinlan mlčky čekal, až Elizabeth uvaří kávu. Zakrátko se kuchyní začala linout příjemná vůně.

„Pojď si sednout,” vyzval ji Tom, sám došel ke stolu a posadil se. Před sebe položil kufřík.

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Jestli mám přemýšlet, tak se chci nejdřív osvěžit.”

Quinlanovi zaškubalo v koutcích. „Mně by spíš vyhovovalo, kdybys nebyla tak nabroušená. Nejradši bych byl, kdyby ses řídila jenom podle instinktů.”

„Chceš říct hormonů.”

„Možná,” připustil Tom a poškrábal se po zarostlé bradě. „Jestli můžu, tak tě taky poprosím o šálek.”

Elizabeth přikývla, a zatímco čekala, až kávovar přestane prskat a chrlit páru, nenápadně si Quinlana prohlédla. Stačil se převléknout do starých džínů a jednoduché bílé košile, ale vousy si neoholil. Pod očima měl tmavé kruhy od nevyspalosti a na první pohled vypadal jako zločinec - trochu jí připomínal muže, který s ní jel ve výtahu.

Elizabeth nalila dva šálky a pak si sedla naproti Tomovi. Usrkla horké tekutiny a modlila se, aby se jí kofein dostal co nejrychleji do krve.

Quinlan otevřel kufřík a vytáhl z něho dva svazky, tenký a tlustý. Nejdříve k Elizabeth postrčil ten tenký. „Přečti si to.”

Elizabeth zvědavě nakrabatila obočí a otevřela desky. Obsahovaly několik listů se základními informacemi o Quinlanovi a formou jí připomínaly zprávu, kterou si o ní Tom před půl rokem nechal připravit. Z listin se dalo vyčíst datum narození, rodné číslo, krátký popis, vzdělání a zaměstnání, ale kromě několika vět o nepovedeném manželství už nic víc. Chybělo několik let.

„Na patnáct let tě zmrazili?” zeptala se Elizabeth, zaklapla desky a poslala je přes stůl zpátky ke Quinlanovi.

Tom se pousmál. „Jsi jedna z mála, kdo v pět hodin ráno dokáže být ironická.”

„V pět ráno se ani jinak chovat neumím.”

„To si budu pamatovat,” zamručel Tom a pak podal přes stůl druhý svazek, podstatně tlustší. „Tady se dočteš věci, které se nikde jinde nedají zjistit.”

Elizabeth ihned zbystřila pozornost. Otevřela desky a nahlédla do nich. Uvnitř našla směsici dokumentů, většinou okopírovaných nebo odfaxovaných. Jeden z nich si vzala a zběžně si prohlédla hlavičku. „Zpravodajská služba?”

„Ano. Nenajdeš tam sice žádné státní tajemství, ale přesto jsou to chráněné informace. Kvůli mé bezpečnosti.”

Elizabeth znejistěla. „Co jsi vlastně dělal?” zeptala se přímo, ale nebyla si jistá, jestli chce vůbec slyšet odpověď. Kdyby se měla dozvědět, že byl Tom v nebezpečí, přivodilo by jí to jistě jen další špatné sny.

„Nic zvláštního,” odpověděl Quinlan. „Získával jsem informace, projektoval sledovací a ochranné systémy, spolupracoval s protiteroristickými jednotkami. Stejně to ale nebyly věci, o kterých by se člověk chodil po práci bavit s kamarády do hospody.”

„To si dokážu představit,” kývla Elizabeth. „Navykl sis o sobě mlčet.”

„Nejde jen o návyk. Nechci ohrozit bývalé kolegy. Stále o nich vím spoustu věcí a to může být nebezpečné.” „Proč to tedy ukazuješ mně?”

„Protože ti věřím,” odpověděl Tom a usmál se. „A protože mi taky nic jiného nezbývá. Kdybych ti řekl, že jsem pracoval pro tajnou

službu a nechci o tom z pochopitelných důvodů mluvit, nikdy bys mi to neuvěřila.”

Elizabeth v rychlosti prolistovala několik vrchních stránek. „To je pravda,” připustila zamyšleně. „Nevěřila bych ti. Lidé mívají většinou jiná zaměstnání.”

Tom pokrčil rameny. „Zbytek už asi víš. Chodil jsem na techniku v Kalifornii, a protože jsem byl ve svém oboru dobrý, vybrali si mě.”

„A dneska už nepracuješ pro rozvědku, ale pro sebe,” doplnila zamyšleně Elizabeth. Vzápětí se zarazila. „Ti lidé, co k tobě chodí… ti jsou taky odtamtud -?”

„Někteří.”

„Třeba ten, se kterým jsem jela výtahem?” Tom se rozesmál. „Ano. Nebo si myslíš, že bych ho s jeho vzezřením zaměstnal, kdybych ho neznal?”

„Takže ty zaměstnáváš bývalé agenty, když odejdou do

důchodu?”

„Ne. Spíš se snažím sledovat, co dělají a čas od času jim nabídnu, aby šli pracovat ke mně. Většinou to jsou úplně normální lidé, kteří jenom celý den sedí u počítače a zpracovávají informace.”

Elizabeth zaklapla desky a posunula je přes stůl.

Tom ihned zneklidněl. „Ty si to nebudeš číst?”

„Nemusím znát každý detail. Stačí mi mít přehled.”

Quinlan se zhluboka nadechl a opřel se. „Tak dobře. Udělal jsem všechno, co je v mých silách. Nemůžu ti nijak dokázat, že se k tobě nebudu chovat jako Landers. Vím to, ale uvěřit mi musíš ty. Elizabeth, miláčku, vezmeš si mě?”

Elizabeth si nemohla pomoct. Věděla, že by na Tomovu otázku měla zareagovat docela jinak, ale přesto se neudržela a rozesmála se. Měla dojem, že se jí Quinlan bude ptát třeba až do smrti, dokud neuslyší tu odpověď, jakou chce. Kupodivu to však tentokrát Elizabeth nevadilo - naopak, cítila, že má v Tomovi oporu. Poté, co viděla dokumenty o té části jeho života, která jí tolik scházela, mohla zapomenout na nedůvěru.

Elizabeth se ovládla, potlačila smích a vážně se na Quinlana podívala. Během posledních dvou dní se zcela změnila. Zatímco byla

s Tomem zavřená v hale, vyrovnala se jednou provždy s Ericem Landersem. Nyní už věděla, že i poté, co od něho utekla, zůstávala jeho rukojmím, přinejmenším tím, že se bála ostatních mužů. Obavy z podřízenosti sice ani nyní zcela neztratila, ale najednou byly slabší než úzkost z možné ztráty Quinlana.

Tom se mezitím ošíval nejistotou. Elizabeth sklopila oči. „Chceš tedy svatbu. Ne pouze spolu žít, vyzkoušet, jestli to půjde?”

„Přesně tak. Chci svatbu. Se vším, co k tomu patří. S láskou a věrností až do smrti.” Quinlan zvedl pravou ruku. „Slibuju, že ze mě bude ten nejušlápnutější manžílek. Budeš mít tolik prostoru, kolik budeš chtít.”

„Tak proč už jsem ho neměla před půl rokem?”

„Protože jsem se bál, že když ti ho dám, tak mi utečeš.” Quinlan se slabě usmál a natáhl k Elizabeth ruku. „Jednou jsi řekla, že máš ze mě strach. Ale ty mě taky děsíš, lásko. Bojím se, že mě odmítneš.”

Elizabeth založila paže na prsou a Tomovu ruku nepřijala. Zatvářila se bojovně a neústupně. „Nemysli si, že ze mě budeš mít domácí otrokyni. Nebudu po tobě uklízet a vařím jenom nerada.”

V tu chvíli se už Tomovi do obličeje začal vkrádat první výraz radosti. „Přísahám, že budu vybírat vlasy ze sprchy, skládat si oblečení a zvedat prkénko na záchodě. Taky budu vyzvedávat děti ze

školy -”

„Děti?”

Quinlan už doslova zářil. „Naše děti.” Elizabeth se musela hodně přetvářet, aby i dál zachovávala chladný výraz. „Nanejvýš

dvě.”

„Dvě mi stačí. Platí?”

Elizabeth nejdřív ještě váhala, i když byla v hloubi duše dávno rozhodnutá, ale pak přikývla. „Platí,” zopakovala a definitivně si s Tomem plácla.

Quinlan si oddechl a vzal Elizabeth do náruče. Prakticky ji k sobě přetáhl přes stůl a vůbec mu nevadilo, že přitom shodil na zem šálek s kávou. Přitiskl Elizabeth k sobě a líbal ji tak dlouho, až jí začaly podklesávat kolena. Pak zvedl hlavu a široce se usmál. „Já věděl, že to tak dopadne.”

Asi o hodinu později se Tom zvedl na polštáři a podíval se na Elizabeth. „Nikdy bys nezjistila, co jsem těch patnáct let dělal.”

„Asi ne,” připustila Elizabeth. „Ale něco jsem tušila.” Pak se protáhla, s příjemným zlenivělým pocitem v celém rozehřátém těle.

Quinlan ji políbil na čelo. „Šest měsíců,” zamračil se. „Musela vypadnout elektřina v půlce země, abych si s tebou mohl promluvit.”

„Ještě že vypadla,” zašeptala Elizabeth. „Kdyby ne, tak bychom spolu nebyli.”

„Dál bys přede mnou utíkala?”

Elizabeth přikývla. „Nedala bych ti vůbec šanci si se mnou promluvit,” pravila vážně. „Měla jsem z tebe hrozný strach. Bála jsem se, abys nebyl jako Landers. Kdybychom spolu nezůstali zavření, nikdy bys mě nepřesvědčil, že jsi jiný.”

„Ještě že bylo takové horko. Bez něho by elektřina nevypadla,” vydechl Quinlan. „Ale stejně bych se k tobě nějak dostal.”

„Musel bys mě unést,” pokrčila v peřinách rameny Elizabeth. „Jinak si to nedokážu představit.”

Tom zůstal podezřele dlouho mlčet, až se Elizabeth otočila a tázavě na něho pohlédla. Quinlan se snažil tvářit nevinně, ale Elizabeth stejně poznala, že něco není v pořádku.

„Upřímně řečeno, vážně jsem o tom uvažoval,” přiznal nakonec Tom. „Rozhodl jsem se, že když se nenecháš pozvat ani na večeři, tak tě docela jednoduše nechám unést.”

„Aha. Mně bylo hned podezřelé, že jsme se ve čtvrtek tak náhodou sešli.”

„Co mi taky jiného zbývalo?” vydechl Tom. „Už jsem byl z tebe zoufalý.”

Elizabeth zívla. „Co kdybychom ještě chvíli spali? Je teprve půl sedmé.”

Quinlan se zatvářil překvapeně, ale pak se opět usmál. „Ať si je kolik chce.” Natočil se k Elizabeth, přitáhl ji k sobě a lehl si na ni.

„Miluju tě,” zašeptal. „A pořád jsi mi ještě neřekla ano.”

„Vždyť už jsem souhlasila. Dohodli jsme se.”

„Já vím. Ale chtěl bych slyšet právě to jedno slůvko. Elizabeth, vezmeš si mě?”

Elizabeth vteřinu váhala, ale pak pochopila, že Eric Landers nad ní definitivně ztratil moc. Usmála se a přikývla. „Ano, vezmu.”

Quinlan se pak už jen sklonil a vášnivě Elizabeth políbil. A když po nějaké době hlavu zvedl, horečnatě dýchal. Jemu i Elizabeth bylo jasné, že z postele jen tak nevstanou. Tom se letmo podíval na budík. „V devět mi připomeň, že musím někomu zavolat. Abych zrušil plán únosu.”

Elizabeth se rozesmála, ale v okamžiku, kdy v sobě Toma ucítila, přešel smích v sténání. Quinlan v ní dokázal vzbudit takové pocity, jaké s nikým jiným nezažila. A naopak, jen s Elizabeth mohl být Tom šťastný.

Elizabeth již věděla, že se Quinlana nemusí bát.

Naopak, byla si jistá, že se na něho bude moci kdykoliv spolehnout. Objala ho kolem ramen a jako ozvěna k ní z dálky dolehla věta: „Ať žije vypnutý proud!”