Linda Howard

Ztracené město

Prolog

„Kdo je to, tati?“ Jillianin drobný prstík se naléhavě zapíchl do kresby v knize, již držel její otec. Uvelebila se mu na klíně, kde často sedávala, a ačkoli jí bylo teprve pět let, tátovy příběhy o lidech z dávných časů a o dalekých místech ji okouzlovaly a projevovala o ně zájem už jako dítě.

„To je Amazonka.“

„A jak se jmenovala?“ Podle tvaru těla postavy na obrázku Jillian poznala, že se jedná o ženu. Když byla ještě hodně malá, nechala se zmást délkou vlasů, než pochopila, že skoro všichni hrdinové v tátových knihách mají dlouhé vlasy, ať dívky či chlapci. Ve snaze vypátrat znaky rozlišující pohlaví záhy objevila mnohem spolehlivější vodítko, totiž prsa. Muži měli jiná prsa než ženy.

„Nevím, jak se jmenovala. Nikdo neví, jestli vůbec kdy žila.“

„Je možné, že byla jen vymyšlená?“

„Je to možné.“ Cyrus Sherwood něžně pohladil kulatou hlavičku své dcerky, prohrábl jí husté lesklé vlasy a sledoval, jak se tmavé kadeře pružně vracejí na své původní místo. Jillian mu dělala velkou radost. Věděl, že je zaujatý, ale dívenčino vnímání těžce srozumitelných faktů a smysl pro abstraktní pojmy zdaleka přesahovaly hranici, jež byla pro její věk normální. Jillian fascinovaly otcovy knihy o archeologii. Cyrus s oblibou vzpomínal na tříletou Jillian potýkající se s knihou, která vážila přibližně tolik jako sama holčička. Když se jí podařilo dopravit knihu na zem, vleže na břiše nad ní strávila celé odpoledne, pomalu otáčela listy, hloubala nad obrázky a dočista zapomněla na svět kolem sebe. Vzácným způsobem se v ní slučovala dětská nevinnost a překvapivá logika; jeho Jilly nebude moct nikdo nařknout z pomatenosti. A pokud její prvořadou povahovou vlastností měl být pragmatismus, pak druhou v pořadí bude umíněnost. S pocitem pýchy usoudil, že jeho milovaná dcera někdy v budoucnu pořádně potrápí některého nic netušícího muže.

Jillian se naklonila nad knihu, aby si mohla prohlédnout obrázek pozorněji. Po chvíli se zeptala: „Když je vymyšlená, proč je tady?“

„Amazonky jsou považovány za bájné postavy.“

„Aha. O takových lidech píšou spisovatelé příběhy.“

„Ano, protože báje se někdy zakládají na skutečnosti.“ Když mluvil s Jillian, obvykle se snažil výrazové prostředky zjednodušit, ale nikdy nedával najevo svou převahu. Když něco nechápala, vynucovala si jeho zanícená holčička vysvětlení tak dlouho, až porozuměla.

Pokrčila nosík. „Povídej mi o těch Amazonkách.“ Opřela se mu o hruď, aby se jí lépe poslouchalo.

Usmál se a pustil se do vyprávění o bojovných ženách a jejich královně Penthesileie. Někde v domě bouchly dveře, ale otec ani dcera nevěnovali hluku pozornost, neboť byli pohrouženi do starobylého světa, jenž se stal jejich nejoblíbenějším hřištěm.

Rick Sherwood vpadl do domu s mimořádným nadšením, jeho obvyklé mrzoutství bylo překonáno vzrušením. Páni, to byl zápas! liboval si v duchu. Zatím nejlepší, jaký kdy sehrál. Litoval, že přitom nebyl táta, aby ho viděl, ale prý měl nějakou důležitou schůzku, a proto zápas nestihl.

Na pálku se dostal pětkrát, z toho čtyřikrát skvěle zasáhl míček a jednou udělal oběh domů. Tím získal v jediném dni ohromujících , bodů! Matematika nebyla jeho silnou stránkou, takové skóre si však dokázal hravě spočítat.

Žasl a vil se v kuchyni, obrátil do sebe sklenici vody a honem oddusal do knihovny, kde, jak věděl, najde otce. Rozrazil dveře a vběhl dovnitř. „Tati! Dneska jsem čtyřikrát trefil míč a udělal jeden oběh domů! Sedmkrát jsem se dostal na metu a vyřadil jsem dva hráče. Měls tam bejt!“ Poslední věta byla radostným výkřikem, nikoli stížností.

Profesor Sherwood vzhlédl od knihy a usmál se na syna. „Mrzí mě, že jsem tam nebyl. Zdá se, že jsi ve výtečné formě, chlapče.“

Rick ignoroval sestru usazenou na otcově klíně. „Schůzky se studenty netrvaly tak dlouho, jak jsi čekal, viď?“

„Přesunuly se na zítřek,“ řekl profesor.

Rick se zarazil a jeho nadšení zvolna vyprchalo. „Tak proč jsi na zápas nepřišel?“

Jillian se zájmem naslouchala a pak řekla: „Mně se baseball líbí, tati.“

Usmál se na ni. „Opravdu, Jillian? Příště se na Ricka možná půjdeme podívat.“

Jeho odpověď ji uspokojila a přestávka ve vyprávění už byla tak jako tak dost dlouhá. Strčila do knihy, aby usměrnila otcovu pozornost.

Profesor poslušně reagoval na přání, pronesené tenkým hláskem, a nečinilo mu obtíže vyhovět, neboť příběh byl blízký i jeho srdci. Díky Bohu, že Jillian dávala přednost pověstem před pohádkami. S pohádkami by nebyl zdaleka tak trpělivý.

Rickova radost se rozplynula a nahradil ji vztek, když shledal, že ten mrňavý spratek ho zase vyšachoval. Jasně, ségra je chytrá, ušklíbl se v duchu. No a co? Ale dva hráče by ze hry vyřadit nedokázala. Zaplavilo ho zklamání a rázným krokem vyšel z knihovny, aby nepodlehl nutkání shodit ji z tátova klína na zem. Profesor by to nepochopil; myslí si, že jeho miláček je vrchol dokonalosti.

Miláček, to mě podržte, odfrkl si Rick škodolibě. Neměl Jillian rád; nenáviděl ji od jejího narození. Neměl rád ani matku. Ta naštěstí před několika lety zemřela, ale tenhle spratek mu nepřestal otravovat život.

Všichni se nad ní rozplývají, protože je tak chytrá, kdežto jeho považují za blbečka, a jenom proto, že na základní škole jednou propadl. Teď mu je sedmnáct a jakmile zahájí třetí ročník střední školy, dovrší osmnáctý rok. Není hloupý, jen se prostě tolik nesnaží. Proč by se honil? Nehledě na to, jaké měl úspěchy, všichni se stejně točili kolem toho protivného mrněte.

Vyšel po schodech a zamířil do svého pokoje. Zul si baseballové boty a mrštil jimi o stěnu. Ještě ke všemu mi ta nemožná holka pokazila nejlepší zápas mýho života, zuřil v duchu. Když schůzky se studenty odpadly, táta se na mě mohl přijít podívat. Ale on místo toho šel domů a povídal si s tím nesnesitelným spratkem. Z pocitu nespravedlnosti měl Rick chuť něco rozbít. Ale nejraději by zmlátil svou sestru. Chtěl jí nějak ublížit. Chtěl, aby trpěla stejně jako on. Ukradla mu jeho tátu. Ona i její nemožná máma. A Rick jí to nikdy, nikdy nezapomene.

Z náhlého popudu vyskočil na nohy. Jen v ponožkách a tiše jako kočka vyšel z pokoje a zamířil chodbou do Jillianiny ložnice. Stanul uprostřed místnosti a rozhlížel se. Jako všechny děti i ona si shromaždovala poklady; pokoj byl zaplaven jejími nejmilejšími knížkami, hračkami a dalšími předměty, které měly význam jen pro ni. Ricka její poklady nezajímaly. Hledal určitou panenku, tu, kterou milovala nade všechny ostatní, ušpiněnou plastikovou kamarádku pojmenovanou Violet. Obvykle si panenku brala do postele a usínala s ní, přitisknutou k tváři.

Konečně ji našel. Rick popadl pannu a vrátil se s ní do svého pokoje, kde se snažil vymyslet, co dál. Nejraději by hračku rozebral a nechal ji ležet na Jillianině posteli. Přirozená vychytralost mu však napověděla, že by podezření okamžitě padlo na něj, protože nikdo jiný nemohl pannu rozbít. Nespokojil se však s tím, že by ji prostě jen schoval. Jeho žárlivost si žádala víc; potřeboval zničit něco, co Jillian milovala, i kdyby on měl být jediný, kdo by o poškozené věci věděl.

S úsměvem vzal z prádelníku kapesní nůž a otevřel jej. Usedl na postel a chladnokrevně a důkladně pannu rozřezal na kusy. Jillian se nedoví, co udělal; rozbrečí se, protože se ztratila její nejmilejší panna, ale jeho nikdo nebude moct z ničeho podezírat. Nechá si to pro sebe a pokaždé, když se na sestru podívá, pocítí vítězství, protože on bude vědět, jak se věci mají, kdežto ona nebude tušit vůbec nic.

Jillian Sherwoodová vešla do svého bytu se rty sevřenými vztekem. Bydlela tady už přes dva roky, a když překročila práh, obvykle pocítila vlnu úspěchu a uspokojení, neboť byt byl nejen báječně zařízený, ale hlavně patřil jí. Jenomže dnešní den nepatřil mezi obvyklé a ona ani nezaznamenala chlad, který na ni z místností dýchl. Hodila plátěnou tašku na stůl v předsíni a rázným krokem zamířila přes obývací pokoj rovnou na balkon. Vztek v ní kypěl tak bouřlivě, až měla pocit, že ho může uvolnit pouze pod širým nebem.

Ve žhavém vzduchu pozdního jara stanula na balkoně a ruce opřela o betonovou zídku ve výši pasu. Z balkonu měla skvělý výhled na Los Angeles a za normálních okolností by vychutnávala jak pastelové odstíny dne, tak zářící neony noci, avšak v tu chvíli jí smysly zatemnila zlost.

Ti zabednění parchanti! zuřila v duchu.

Splatila své dluhy a účast na vykopávkách v Ouosalle ve východní Africe si plně zaslouží; tohle místo je největším archeologickým nalezištěm za posledních několik desetiletí a jí se doslova sbíhaly sliny při představě, že by se mohla zapojit do expedice. Nikdy po ničem netoužila tolik jako po účasti na odkrývání pohřbené starodávné vesnice, která byla teprve nedávno objevena na africkém pobřeží Rudého moře. Výpravy financovala Frostova archeologická nadace, tedy společnost, pro kterou Jillian pracovala. Jillian téměř v mrákotách, způsobených rozrušením, předložila k uvážení své jméno mezi uchazeče o členství ve skupině, jež měla provádět práce v Ouosalle.

Proč by neměla spoléhat na to, že bude jednou z vyvolených? Práci odváděla na výbornou, její referáty patřily k nejlepším a její pojednání se objevovala v mnohých uznávaných odborných publikacích. Měla doktorát z archeologie a zúčastnila se už několika menších vykopávek v Africe. Při práci na tak významném místě, jakým byla Ouosalla, by její zkušenosti znamenaly velký přínos. Jistě, budou vybráni jen ti nejlepší, jenomže Jillian věděla, že ona k nejlepším patří. Měla potřebné vědomosti, byla nadšený dříč a byla obdařena hbitým úsudkem a nezanedbatelnou dávkou střízlivého rozumu, jenž umožňoval archeologům poskládat z nalezených pozůstatků informace o starých civilizacích. Neexistoval důvod, proč by ji nadace neměla vybrat.

Ale nevybrala ji, protože ti pitomci, co nadaci vedou, si jeden zvlášť pádný důvod našli: Jillian se totiž jmenuje Sherwoodová.

Vedoucí katedry archeologie jí to řekl bez obalu: Dcera Cyruse „Cvoka“ Sherwooda by nedělala dobré jméno žádné archeologické expedici. Jillianinu práci a spolehlivost zastínila otcova pověst pomateného vědce, který předkládal odborné veřejnosti k úvaze odvážné teorie.

Pokoušela se prorazit hlavou zeď a její marná snaha ji nevýslovně dopalovala. Otec jí říkával, že má v sobě odhodlání za tři, ale v tomhle případě ji svazovaly omezené možnosti volby. Archeologie se vzdát nechtěla; svou práci totiž nadevše milovala. V odborném postupu jí však bránilo její vlastní jméno. Archeologické vykopávky vyžadují dobré materiální zázemí a sponzorů bylo jako šafránu; boj o finanční prostředky byl doslova vražedný. Z toho důvodu si žádný uznávaný archeologický tým nemohl dovolit vyslat Jillian na významné naleziště, neboť její pouhá přítomnost by zpochybnila přesvědčivost objevu a příslušný tým by přišel o peníze.

Ani změna jména by jí nebyla nic platná. Svět archeologie byl malý a Jillian znala spousta lidí. K čertu se všemi intrikami! zuřila. Mezi sponzory patřila řada známých osobností, a žádná z nich netoužila po tom, aby její pověst poskvrnilo jméno Jillian Sherwoodové. Účastnila se sice mnoha menších expedic, avšak významná naleziště před ní zůstala uzavřena.

V žádném případě by nepřijala jiné jméno, i kdyby změna měla pomoct. Otce považovala za báječného člověka a vynikajícího archeologa. Upřímně ho milovala a nesmírně jí chyběl, ačkoli byl už čtrnáct let po smrti. Zuřila při pomyšlení, že jeho nemalý přínos archeologii byl prakticky ignorován kvůli jeho smělým domněnkám a teoriím, které nebyl schopen podložit fakty. Zahynul při nehodě v amazonské džungli, kam se vypravil, aby, jak doufal, podal světu nezvratný důkaz o jedné ze svých poněkud fantastických teorií. Byl nazýván podvodníkem a pošetilcem, po jeho smrti se však našlo pár sympatizujících jedinců, kteří usoudili, že Cyrus byl jenom „pomýlený“.

Pověst Cyruse Sherwooda provázela Jillian během studií na univerzitě a později i v jejím povolání. Proto měla odjakživa pocit, že se musí snažit víc než ostatní, být přesnější, svědomitější a hlavně nikdy nenechat rozlet své fantazii, jíž podlehl její otec. Celá se oddávala své práci, nebrala si dovolenou a každý okamžik využila k tomu, aby dosáhla vytčeného cíle.

Její usilovná snaha však nikam nevedla.

Dcera „Cvoka“ Sherwooda totiž nebyla na žádném významném archeologickém nalezišti vítána.

Udeřila dlaněmi do zídky. Táta nebyl cvok! pomyslela si zaníceně. Možná byl trochu nepřesný a jeho závěry byly poněkud neurčité, ale byl skvělý otec a zatraceně dobrý archeolog.

Úvahy o otci jí připomněly kartónové krabice plné jeho poznámek, které si nikdy neprostudovala. Po smrti se osobní věci profesora Sherwooda zabalily do beden a dům se prodal. Jillianin nevlastní bratr Rick si otcovu pozůstalost odvezl do svého zanedbaného bytu, kde ji jednoduše složil do kouta. Otcovy záznamy ho nezajímaly a Jillian byla přesvědčená, že zůstaly dosud nedotčené. Po absolvování univerzity, když se usadila ve vlastním bytě, se nabídla, že otcovy věci převeze k sobě, aby Rickovi nepřekážely. Bratr však návrh odmítl – podle Jillianina mínění proto, že se mu spíše líbilo pomyšlení vlastnit něco, co chtěla mít ona, než proto, že toužil vlastnit otcovu pozůstalost.

Rick se ve svém úsudku jako obvykle mýlil. Otcových dokumentů by se za žádnou cenu nezbavila, ale ani po nich zvlášť nedychtila. Právě naopak. Tou dobou už byla nucena bolestně přiznat profesorovu pověst cvoka a výstřední postavičky archeologie a z jeho záznamů se nechtěla dočíst nic, co by i ji utvrdilo ve všeobecném úsudku o jeho vědomostech. Vzpomínky na něj si chtěla uchovat takové, jaké je nosila v srdci.

Náhle ji však posedl záchvat zvědavosti a potřeba proniknout do vzpomínek hlouběji. Táta nebyl cvok! opakovala si zarputile. Některé jeho teorie byly neobvyklé, ale před pěti sty lety byla představa kulaté zeměkoule stejně bláznivá. Její otec strávil nekonečné hodiny nad mapami, tabulkami a časopisy, pátral po souvislostech, jež by mu pomohly zformulovat teorii. A ve svém oboru byl nedostižný: podle nepatrných zlomků svědectví, která se dochovala do současnosti, dokázal vypovědět o minulosti maximum.

Jillian litovala, že nemá jeho osobní věci u sebe. Otec jí odjakživa dodával sílu, a tu zrovna teď potřebovala. Jeho staré záznamy o něm vypovídaly mnohem víc než pár pozůstatků, většinou fotografií, které jí po něm zbyly.

Jillian se nedokázala rozhodnout. Zdálo se jí, že pro ni nastal nejtemnější okamžik její profese; tak sklíčená a zároveň navztekaná nebyla od chvíle, kdy se dověděla o profesorově smrti. Samostatnost měla v povaze, ale i ti nejsamostatnější jedinci čas od času potřebují útěchu, a ta chvíle pro ni nastala právě teď. Chtěla být otci blíž a potřebovala si oživit vzpomínky.

Jakmile se rozhodla, rázným krokem vešla dovnitř a v adresáři vyhledala Rickovo telefonní číslo. Ironicky ji napadlo, že fakt, že nezná bratrovo číslo zpaměti, vypovídá o vlažnosti jejich vzájemného vztahu. Ve skutečnosti mezi nimi ani žádný vztah, který by souvisel s citem, neexistoval. Rick si od ní párkrát půjčil peníze, vídala ho však nejvýše jednou do roka, a četnost setkání oba plně uspokojovala.

Nechala telefon vyzvánět celou minutu, než zavěsila. Byla realistka a věděla, že možná potrvá několik dní, než se jí podaří bratra zastihnout, potlačila netrpělivost a převlékla se do sportovního. Fyzické cvičení ji zbavovalo napětí a tak jako tak byla ráda ve formě. Tři hodiny týdně v tělocvičně a běhání jí pomáhaly udržet dobrou tělesnou kondici.

Když se však o pár hodin později vrátila, zamířila rovnou k telefonu a stiskla tlačítko opakované volby. K jejímu údivu se po prvním zazvonění ozvalo cvaknutí, když na druhém konci někdo zvedl sluchátko, a do ucha jí zaznělo krátké a jen mírně nezřetelné: „Prosím?“

„Ricku, tady je Jillian. Budeš dnes večer doma?“

„Proč?“ Jeho druhé slovo znělo ostražitě, podezíravě.

„Chci se podívat na ty krabice s tátovými poznámkami.“

„Proč?“

„Prostě si je chci prohlídnout. Krabice jsme nikdy neotevřeli. Ani nevíme, co v nich je.“

„Proč by na tom teď mělo záležet?“

„Samozřejmě na tom nezáleží. Prostě jsem jenom zvědavá.“ Instinktivně nechtěla dát Rickovi najevo, že se cítí ublížená, ani že potřebuje kontakt s otcem.

„Nemám náladu tady sedět a dívat se, jak se vznášíš ve vzpomínkách,“ řekl, aniž jí poskytl možnost, aby si pro krabice dojela a odvezla si je domů. Rick by se za žádných okolností nevzdal toho, co mu podle jeho soudu poskytovalo nad Jillian výhodu.

„Dobrá,“ řekla. „Pusť to z hlavy. Jen mě to tak napadlo. Ahoj.“

„Počkej,“ pospíšil si. Téměř cítila, jak přemýšlí, a vybavila si nápad, který se mu vylíhl v hlavě. „Hm… možná bys sem mohla zaskočit. A… hm, myslíš, že bys mohla postrádat pár drobáků? Jsem tak trochu na dně.“

„Já nevím,“ odpověděla. Nechtěla, aby získal pocit, že zvítězil tak snadno; mohl by si pozvání rozmyslet. „Kolik potřebuješ?“

„Málo. Řekněme stovku.“

„Stovku!“

„Dobrý, dobrý, tak teda pade.“

„Já nevím,“ opakovala. „Podívám se, kolik mám u sebe.“

„Přijedeš hned?“ zeptal se. „Jistě, pokud budeš doma.“

„Budu.“ Jillian sebou trhla, když prudce cvaklo ve sluchátku, jak její bratr náhle přerušil spojení. Pokrčila rameny a zavěsila. Styk s ním byl pokaždé stejný. Přemítala, zda si Rick někdy uvědomí svou marnou snahu ji rozčílit.

Podívala se do peněženky, aby zjistila, jestli má padesát dolarů v hotovosti; měla, ale nechtěla jezdit k bankomatu, který v noci nerada využívala. Vtom si vzpomněla, že má skoro plnou nádrž, a tudíž ten večer nebude potřebovat peníze v hotovosti. S radostí oželí padesát dolarů oplátkou za to, že se bude moct probírat otcovými zápisky právě teď, kdy uvítá sebenepatrnější povzbuzení. Málokdy potřebovala povzbuzení, protože stála na nohou pevně; avšak někdy i ta nejhouževnatější rostlina začne vadnout, a ten večer se Jillianina hlavička skláněla k zemi.

Převlékáním se nezdržovala; nechala si tepláky a triko, protože věděla, že při prohlídce písemností, na které nikdo čtrnáct let nesáhl, se určitě zašpiní. Za tři čtvrtě hodiny dojela k bloku nájemních domů, kde Rick bydlel. Komplex tvořila trojice budov s omítkou lososové barvy, která před mnoha lety bezpochyby působila svěžím dojmem, teď ji však hyzdily skvrny a vybledla do nehezkého narůžovělého odstínu. Rick bydlel v domě napravo od silnice, hned v přízemí. Parkoviště bylo plné vozidel v různém stavu rozkladu. Ta, která podle všech známek byla provozuschopná, zoufale volala po nové karosérii. V několika případech se na ní dokonce pracovalo, neboť základní barvu tvořil podkladový nátěr. S výjimkou barvy byli nájemníci přibližně ve stejném stavu jako jejich auta.

Zaklepala na dveře Rickova bytu. Slyšela však jen televizi. Zaklepala ještě jednou.

„Už jdu, už jdu,“ ozvala se slabá, nabručená odpověď a chvíli poté Rick otevřel.

Při každém setkání ji překvapil Rickův chlapecký vzhled a udivilo ji, že jeho tvář dosud odolávala účinkům cigaret, nadměrnému pití a celkovému stylu jeho života. Teď si všimla, že mladistvé rysy poněkud uvadly, ale i přesto byl Rick pořád pohledný muž.

„Ahoj,“ pozdravil ji. „Máš peníze?“

„Nemám víc než padesát dolarů, ale jestli je opravdu potřebuješ, obejdu se bez nich,“ řekla, zatímco jí hlavou běžely docela jiné myšlenky: Ahoj. Mám se prima. A jak se daří tobě? Jeho dech byl cítit alkoholem. Rick si ve střízlivém stavu na slušné chování nepotrpěl, ale když pil, odhodil poslední zbytky zdvořilosti; naneštěstí pil skoro nepřetržitě.

„Jasně že je potřebuju,“ odsekl. „To bych po tobě nechtěl kilo, kdybych nepotřeboval prachy.“

Pokrčila rameny, vyndala peněženku a otevřela ji, aby viděl, že mu dává veškerou svou hotovost, která činila padesát sedm dolarů. Věděla, že je už nikdy neuvidí, a splacení dluhu ani nečekala. Dala mu peníze a zeptala se: „Kde jsou ty krabice?“

„Tamhle vzadu. V druhý ložnici.“

Druhá ložnice byla ve skutečnosti sklad harampádí a nic nenaznačovalo, že by místnost kdy sloužila svému zamýšlenému účelu. Rick sem odkládal přebytečné krámy a očividně cokoli, co mu nějakým způsobem překáželo, včetně špinavého oblečení. Krabice byly narovnané v rohu pokoje; proklestila se k nim a pustila se do zběžného úklidu, aby si vytvořila na podlaze místo, kam by otcovy věci skládala.

„Co hledáš?“ zeptal se Rick. V jeho hlase zaslechla podezření a poznala, že jí nedůvěřoval už při jejich telefonickém rozhovoru.

„Nic. Jen jsem si chtěla přečíst jeho poznámky. Co kdybys přinesl židle a podíval se na ně se mnou?“

„Ne, díky,“ odfrkl a věnoval jí pohled, který říkal: Zbláznila ses? „Radši si dám studený pivo a budu čučet na bednu.“

„Fajn,“ řekla a natáhla se pro první z krabic; bylo jich celkem pět. Hnědý karton byl potřísněný zaschlými skvrnami a pokrytý nánosem prachu. Prach byl svým způsobem příznačný, neboť profesor si v zaprášených věcech liboval. Jillian se usadila na podlaze a začala odtrhávat hnědou lepicí pásku, kterou byla zajištěna víka krabic.

Značnou část tvořila odborná literatura, již třídila podle zaměření. Se zájmem shledala, že některé knihy byly vzácné publikace, a s těmi zacházela s patřičnou úctou.

Kromě knih objevila poznámky o rozmanitých archeologických nalezištích, články, které otec považoval za důležité, a proto si je schoval, mapy a schémata různých historických epoch a několik kroužkových bloků, do kterých si zaznamenával vlastní myšlenky. A právě bloky otvírala se sotva znatelným úsměvem, neboť ve špatně čitelném rukopisu znovu objevila podstatu svého otce. Práce mu skýtala nezměrné nadšení, jež vrcholilo bezbřehým potěšením z rekonstrukce ztracených civilizací. Nikdy nekrotil svou fantazii, naopak se jí nechal unášet, neboť byl přesvědčený, že ho přiblíží pravdě, která pro něj byla mnohem neuvěřitelnější než mnohá vykonstruovaná lež.

Požitek z práce ho přivedl ke snaze objevit původ několika legend a každé z nich věnoval jednu kapitolu ve svých zápisnících. Jillian se rozpomněla na večery, kdy jako dítě okouzleně seděla u jeho nohou nebo se mu stulila do klína, zatímco spřádal báječné příběhy pro její pobavení. Nevyrůstala s pohádkami, ačkoli ji svým způsobem ovlivnily. Mezi její oblíbené pohádky patřily příběhy o ztracených civilizacích a pokladech, po kterých jako by se záhadně slehla zem… Hrdinové pověstí opravdu existovali, nebo byli pouhým výplodem lidské fantazie? Její otec považoval každý sebemenší náznak věrohodnosti za neodolatelný; tehdy musel vysledovat i nejnepatrnější stopu, jen aby ukojil svou zvědavost.

Listovala bloky se zasněným výrazem, jak si oživovala příběhy, které jí otec vyprávěl a které se spojovaly s příslušnou pověstí. Neuniklo jí, že považoval většinu pověstí za báje, jež se nezakládaly na faktech. O několika legendách usoudil, že by mohly být do jisté míry pravdivé, nicméně bylo nutné další ověřování, které by však nejspíš nikdy neodhalilo skutečnou pravdu. Jillian znovu přemohl vztek; jak ho vůbec někdo mohl považovat za cvoka, když tady stojí černé na bílém, že důkazy zvažoval velmi opatrně a nenechal se ovlivnit kouzlem vybájených lákadel svého cíle? Jenomže všichni věčně napadali jeho teorii o kmeni Anzarů, mleli o smyšleném otcově neúspěchu a o tom, že hledání ztraceného města ho stálo život.

Anzarové… Tuhle pověst si Jillian raději nepřipomínala, protože právě ta zavinila otcovu smrt. Ta pověst ho nesmírně vzrušovala. Když otce viděla naposledy, to ráno před odjezdem do amazonského pralesa, kde chtěl pátrat po stopách legendy, překypoval energií a byl bez sebe nadšením. Tenkrát byla hubená, rozpačitá, téměř čtrnáctiletá dívenka, zakaboněná při představě, že ji táta chce nechat doma, a trucovala, protože otec měl být pryč i v době jejích narozenin. Přesto ji objal a políbil na rozloučenou.

„Neškareď se, zlatíčko,“ řekl a pohladil ji po vlasech. „Vrátím se za pár měsíců, nejdéle za půl roku.“

„Vždyť nikam nemusíš jezdit,“ odpověděla neoblomně.

„Naskytla se mi možnost najít Císařovnu, tedy důkaz, že Anzarové skutečně existovali. Víš přece, co by to znamenalo?“

Už ve svých třinácti letech měla děsivě realistický pohled na svět. „Jméno,“ odpověděla a otec se zasmál.

„Jistě, to taky. Ale jen si představ, jaké to bude, až dokážu, že ta pověst je pravdivá, a až budu držet v ruce Srdce císařovny a její krásou potěším celý svět.“

Zamračila se. „Dej pozor,“ napomenula ho a pohrozila mu prstem. „Amazonský prales je nebezpečný.“

„Já vím. Budu vážit každičký krok. Slibuji.“

Svému slibu však nedostál. To ráno ho viděla naposledy. Zprávu o jeho smrti dostali až o tři měsíce později a další dva trvalo, než bylo jeho tělo převezeno z Jižní Ameriky a pohřbeno. Po dobu profesorovy nepřítomnosti dohlížela na domácnost a Jillianino vzdělání prateta Ruby, ale po jeho smrti se dům brzy prodal a Jillian se přestěhovala k pratetě do malého přízemního domku. Rick, který byl jejím nejbližším příbuzným, si totiž odmítl pověsit na krk malou holku. Navíc jejich otci nikdy neodpustil, že se po smrti Rickovy matky znovu oženil, a odstěhoval se bezprostředně poté, co absolvoval střední školu. Rick a Jillian k sobě nikdy nenalezli cestu; nevlastní bratr ji jen stěží snášel a vztah mezi nimi se už nezlepšil.

Hledání pověsti o Anzarech stálo jejího otce život a Jillianin svět změnilo od základů. Nejenže ztratila otce, ale najednou přišla o všechno, co jí bylo blízké; navíc jeho poslední výprava vrhala stín na její úspěchy v povolání i v současné době. Listovala zápisníkem ve snaze objevit jeho nejniternější úvahy týkající se pověsti, která ji o tolik připravila, kapitolu věnovanou Anzarům však nenašla. Odložila zápisník a sáhla po dalším, ale ani v něm nebyla zmínka o starodávném domorodém kmeni.

Prolistovala ještě dva bloky, než našla ten, který hledala. Byl uložený pod třetím zápisníkem, jejž zrovna vzala do ruky. Přední strana bloku byla opatřená jednoduchým štítkem, na němž stálo nečitelným rukopisem: Jihoamerická civilizace Anzarů. Té jediné, ze všech pověstí, které podrobil zkoumání, věnoval samostatný zápisník. Jillian se zmocnilo vzrušení. Vyndala blok z krabice a opatrně jej otevřela. Byla zvědavá, zda i ona pochopí, co jejího otce tak zaujalo, že při hledání ztraceného města riskoval svou pověst i život, a nakonec obojí ztratil.

Z různých zdrojů shromáždil několik pověstí a bajek, a jak se Jillian hned dověděla, každá z nich obsahovala zmínku o Císařovně neboli Srdci královny. Původ těchto bájí nebylo možné zjistit, i když Cyrus je podrobil puntičkářské analýze. Nepocházely od Inků ani od Mayů, měly však kořeny v jakési dávné civilizaci. Pověsti se zmiňovaly o „kamenném městě v oceánu zeleně, domově Anzarů“. V několika verzích příběhu s drobnými obměnami se slavná královna bojovnice zamilovala do nelítostného válečníka z jiného kmene, který byl však zabit při obraně kamenného města před okřídlenými ďábly. Královnu, či císařovnu, jeho smrt sklíčila a nad jeho tělem přísahala, že její srdce nebude v tomto ani v příštím jejím životě nikdy patřit jinému muži. Královna se dožila úctyhodného věku, a když zemřela, její srdce se změnilo v rudý drahokam, jenž byl vyjmut z jejího těla a umístěn na hrobku jejího milovaného válečníka, aby mu tak mohlo patřit až na věky věků, jak královna přísahala. Rudý drahokam měl údajně kouzelnou moc; obestřel město Anzarů zvláštním ochranným kouzlem, díky němuž zůstal celý kmen navždy ukrytý v kamenném městě v zeleném oceánu. Pověst patřila mezi ty, které se po celém světě vyprávěly v nekonečných obměnách, ale ani jednu variantu neodlišovalo od ostatních něco, co by vysvětlovalo nebývalý zájem profesora Sherwooda o ztracenou jihoamerickou civilizaci.

Jillianin zájem však nebyl o nic menší. Usedla na paty a upřela zrak na zápisník. Bušilo jí srdce, aniž věděla proč, pokud ovšem důvodem jejího rozrušení nebyl fakt, že její otec přikládal této pověsti takový význam, že jí věnoval samostatný zápisník. Ztuhla, když ji zasáhla téměř bolestná předtucha, jež dodávala nádech jeho slovům i po patnácti letech. Začala číst ještě jednou.

Za necelou hodinu objevila klíč. Strnule na něj zírala, zatímco vzpomínky z dětství zapadaly jedna do druhé. Popadla kabelku, chvíli se v ní přehrabovala, a když konečně našla tužku, začala šifru přepisovat. Poznamenala si jen několik slov, pak papír složila a schovala do kabelky. Dál bude pokračovat až v soukromí.

Není divu, že byl její otec tak rozrušený.

Potila se a měla zrychlený tep. Srdce jí prudce naráželo do hrudníku a musela se vší vůlí ovládat, aby neuvolnila shromážděné napětí neartikulovaným pokřikem.

Dokázal to. Byla o jeho úspěchu skálopevně přesvědčená jako doposud o ničem v životě. Její otec objevil ztracené město Anzarů.

A bůhví, že ho objeví i ona.

Ben Lewis byl zase zpátky ve svém nejmilejším baru v brazilském Manausu, na stole před sebou měl láhev své nejmilejší whisky a na klíně svou nejmilejší servírku. Život měl ve zvyku plynout v jakýchsi cyklech, od naprosté deprese k báječné pohodě, a tenhle okamžik patřil mezi ty báječné. Pokud šlo o Bena, neznal nic lepšího než dobrou whisky a ochotnou ženskou, pod jejíž pozorností by chlap jaksepatří změkl. Jasně, dlužno připustit, že jistá část jeho těla nezměkla, jenomže jeho frantík mu nezměkl od puberty. A právě v tomhle bodě přišla řada na sladkou Th?resu. Protože byla blondýnka a její chatrná portugalština měla americký přízvuk, Ben měl podezření, že ve skutečnosti je jen obyčejná Teresa, ale na tom nezáleželo. Teď bylo důležité, že jí brzo končí šichta, po které ho vezme k sobě do pokoje, kde stráví příští hodinu pod jeho pohupujícím se zadkem. Ben přímo cítil, jak už začíná měknout.

Kristepane, barman už na ni zase ječí, aby si hleděla práce, pomyslel si Ben. Th?resa se zamračila, pak se rozesmála a vtiskla Benovi nesmlouvavý polibek. „Za tři čtvrtě hodiny, lásko. Vydržíš to tak dlouho?“

Povytáhl tmavé obočí. „Myslím, že jo. Za to čekání snad stojíš, ne?“

Zasmála se a její smích podbarvilo smyslné očekávání. „To vím nejlíp sama. Už jdu!“ obrátila se popuzeně ke Christusovi, který se na ni mračil a už už otvíral pusu, aby na ni křikl podruhé.

Když mu sklouzla z klína, Ben ji poplácal po zadečku a pak se spokojeně usadil s úmyslem věnovat veškerou pozornost skotské whisky s kouřovou příchutí. Jako každý obezřetný člověk seděl i on zády ke stěně. Zšeřelý, zakouřený bar s oblibou vyhledávaly osoby bez státní příslušnosti. Z nějakých důvodů si lidé vždycky najdou sobě rovné v kterékoli zemi, v kterémkoli městě, jako by je příboj zahnal na břeh do jednoho určitého místa. Brazílie byla na hony daleko od Alabamy, kde se narodil, avšak Ben si tady připadal jako doma. Bar byl plný mužů, kteří už leccos zažili, ale z různých důvodů necítili potřebu krýt si záda. Směsice lidí v Christusově baru ho okouzlovala: průvodci, říční lodivodové, obchodníci v důchodu i dosud aktivní. Dalo se předpokládat, že to je drsná hospůdka – kdysi i bývala a nepochybně zase bude –, ale většinou fungovala jen jako tmavá, útulná putyka, skýtající úkryt před žárem, a člověk tady vždycky našel kamaráda.

Ben zpočátku usoudil, že když se posadí na barovou stoličku, bude v bezpečí; v baru nebyl nikdo, kdo by na něj měl spadeno, a Christus by mu hlídal záda. Jenomže Ben neseděl zády ke zdi proto, že by čekal kudlu či kulku, i když v životě už mu podobný zážitek párkrát hrozil. Nakonec si vybral místo u stolu, odkud viděl celou hospodu jako na dlani a měl přehled, co se děje a kdo vešel dovnitř. Řídil se pravidlem, že člověk si nikdy nemůže být ničím naprosto jistý. Byl od přírody všímavý a opatrnost mu nesčetněkrát zachránila život. Rozhodně neměl v úmyslu vzdávat se svých starých zvyků.

A tak když do baru vešli dva muži a na chvíli stanuli u vchodu, aby jejich oči přivykly šeru, než se posadili, všiml si jich okamžitě; co viděl, se mu ani za mák nezamlouvalo. Jeden z nově příchozích byl cizinec, tvář i jméno druhého muže však znal, hodně o něm slyšel a nic z toho nebylo zrovna lichotivé. Steven Kates byl lump, který nectí žádné zásady ani morálku a na ničem a na nikom, kromě své vlastní osoby, mu nezáleží. Jejich cesty se nikdy nezkřížily, ale díky svému zvyku sbírat informace a všímat si cvrkotu Ben o Stevenu Katesovi věděl dost. Problém byl v tom, že Kates se činil jen ve Spojených státech; co tedy pohledává v Brazílii?

Oba muži vykročili k baru. Kates se naklonil přes pult a tlumeným hlasem oslovil Christuse. Statný barman pokrčil rameny a neřekl ani popel. Starouš Christus uměl mlčet jako ryba, když se mu nezamlouval něčí ksicht, liboval si Ben v duchu – o důvod víc, proč jeho bar byl tak oblíbený.

Kates se nedal odradit a tentokrát Christus něco zavrčel. Oba muži spolu krátce pohovořili, hlavou pokynuli Christusovi, zamířili ke stolu a posadili se.

Za pár minut se k Benově stolu přitočila Th?resa. „Ti dva chlápkové se na tebe ptali,“ zašeptala, když se sklonila a otírala stůl, který otřít nepotřeboval.

Ben obdivoval výhled a těšil se, až si Th?resa svlékne blůzu a on bude mít k jejím bujným ňadrům neomezený přístup.

„Chtějí najmout průvodce na práci proti proudu řeky,“ pokračovala s úsměvem, neboť dobře věděla, na co se Ben dívá a na co myslí. Pohodila rameny a nechala blůzu sklouznout o něco níž, čímž odhalila další úsek výstřihu.

„Nepotřebuju práci,“ řekl.

„A co potřebuješ, lásko?“ vrněla.

V jeho očích se zvolna rozhořel plamínek. „Pár hodin v posteli by mě zbavilo nervozity,“ připustil.

Zachvěla se a z úst jí vyklouzl drobný kočičí jazýček. Právě to se mu na Th?rese líbilo; neoplývala výraznou inteligencí, ale byla milá a ryze požitkářská, vždy připravená na dovádění v peřinách. Už teď byla vzrušená. Rozeznal signály jejího těla stejně dobře jako svého, i když bylo poněkud obtížné erekci skrýt nebo ji zaměnit za cokoli jiného. Th?resa musela mít pravidelný přísun sexu stejně jako Ben. A když zrovna nebyl po ruce Ben, zaskočil za něj někdo jiný. Sladká Th?resa nebyla vybíravá. Měla ráda muže, pokud jim příslušné orgány bezchybně fungovaly.

Spokojeně se vrátila za bar, obličej rozjasněný očekáváním.

Ben si prohlížel Katese a muže, který přišel s ním. Je pravda, že nepotřeboval práci. V bance měl uložený balík peněz a vedl nenáročný život. Dokud měl jídlo, postel, dobrou whisky a dostatek sexu, netoužil po ničem jiném. Ben Lewis byl celkem vzato spokojený člověk.

Zatraceně spokojený.

Čich pro dobrodružství, který ho většinu života vedl z jedné pekelné díry do druhé, byl v tu chvíli v pohotovosti. Když se takový ničema jako Steven Kates odhodlá k výletu do povodí Amazonky, jistě k tomu má sakra pádný důvod. Amazonka není obyčejná řeka a jakákoli výprava po ní byla na hony vzdálená klidnému nedělnímu výletu. Podle toho, co o něm slyšel, Kates patřil k lidem, kteří se drželi zpátky a nechali makat ty druhé; jakmile nebezpečí minulo, vkročil na scénu a ulehčil ostatním od těžce vydělané kořisti.

Ve hře musí být něco významného, co Katese přimělo k osobní účasti.

Ben vstal a loudal se k jejich stolu. V poslední chvíli si vzpomněl na svou láhev whisky a hmátl po ní. Přiložil ji ke rtům a trochu si lokl. Malé množství tekutiny převaloval po jazyku a slastný okamžik vychutnával kvalitu nápoje, než polkl. Byla to totiž zatraceně dobrá whisky.

Kates si ho měřil s chladným pohrdáním. Ben přistoupil k oběma mužům a vytáhl obočí. „Já jsem Lewis. Hledáte mě?“

Málem se nahlas rozesmál při pohledu na výraz v Katesově obličeji a přesně věděl, jaký obraz onomu muži skýtá: neoholeného pobudu ve špinavém, zmačkaném oblečení, který chová v náručí láhev, jako by ji za nic na světě nechtěl dát z ruky. Jistě, nebyl oholený, jeho oděv byl špinavý a zmačkaný a tu láhev rozhodně z ruky nedá – aspoň prozatím. Do baru přišel rovnou z těžké výpravy proti proudu řeky a s holením a mytím počká, až bude u Th?resy, která se ráda koupala společně s ním. A ta whisky byla opravdu prvotřídní. Několik měsíců neměl ani hlt alkoholu, a kdyby nechal láhev na stole, nějaký pobuda by ji jistojistě štípnul. Zaplatil si ji, a tak se přesune tam, kam bude mít namířeno Ben.

Druhý muž si ho však dychtivě prohlížel. „Jste Ben Lewis?“

„Jo.“ Mohlo mu být tak pětatřicet, možná o pár let víc, měl chlapecké rysy, které zakrývaly jeho skutečný věk, nezastřely však jisté stopy hýřivého života. Ben ho odhadl na první pohled: flákač, typ, který fňuká nad nepřízní osudu, než by zvedl svůj línej zadek a snažil se karty znovu zamíchat. A kdyby začal něco dělat, tak nejvýš vykrádat obchody se smíšeným zbožím, aby si finančně polepšil; poctivá práce by mu očividně nevoněla. Ben si osobně nepotrpěl na pravidelnou osmihodinovou pracovní dobu, ale aspoň se dokázal uživit vlastníma rukama a nebyl příživník.

„Doslechli jsme se, že jste nejlepší průvodce pro expedici, kterou chceme podniknout,“ řekl Katesův společník. „Rádi bychom si vás najali.“

„Podívejme se.“ Ben si přitáhl židli, obkročmo na ni usedl a paže složil na její opěradlo. „Jsem nejlepší, ale obávám se, že nejsem k mání. Zrovna jsem se vrátil z jedné výpravy a chci si udělat volno, než vyrazím na další.“

Steven Kates svůj odpor zřejmě potlačil a možná si uvědomil, že každý, kdo se vrátil z pralesa má právo být neoholený a špinavý. „Bude to stát za to, pane Lewisi.“

Pane Lewisi? Benovi nikdo neřekl „pane“ už hezkou řádku let, a tak se málem začal ohlížet, jestli za ním někdo nestojí. „Stačí Lewis,“ řekl. „Momentálně mi stojí za to můj volný čas. Jsem unavený a už pár týdnů se těším, až se vyspím v normální posteli.“ V normální posteli se ženskou, dodal v duchu.

„Dostanete deset tisíc dolarů,“ nadhodil Kates.

„Za jak dlouho?“ ptal se Ben.

Kates pokrčil rameny. „To nevíme. Je to archeologická expedice.“

O tom se dalo pochybovat. Ben si nedokázal představit, že by se Kates zapletl do tak ušlechtilé záležitosti, jakou je archeologická expedice. Možná že je to jen kamufláž, napadlo Bena. Ale rozhodně je to zajímavé. „Do jaké oblasti se chcete dostat? Podle toho bych mohl odhadnout, jak dlouho budeme na cestě.“

Druhý muž vytáhl mapu Brazílie a rozložil ji na stole. Mapa nebyla velká ani podrobná; vlastně vypadala jako vytržená z nějaké encyklopedie. Poklepal prstem na oblast hluboko ve vnitrozemí, severně od Amazonky. „Někam sem. Přesné místo neznáme.“

Ben se díval na mapu přimhouřenýma očima a znovu upil whisky. Zatraceně dobrá, pochvaloval si. Propalovala se mu jícnem až do žaludku. Úvahy nad whisky mu zabránily, aby se nahlas rozesmál absurditě celé situace. Ti dva blbečkové sem přijeli s mapou pro školáky a nemají ani páru, kam se chtějí dostat. „Tahle oblast není zmapovaná,“ řekl konečně. „V těch místech jsem nikdy nebyl a pochybuju, že tam vůbec někdo vkročil.“

„Chcete říct, že to nedokážete?“ zeptal se druhý muž a zatvářil se zklamaně.

Ben odfrkl. „Jasně že jo. A kdo vůbec jste?“

„Já jsem Rick Sherwood. Tohle je Steven Kates.“

Takže Kates vystupuje pod vlastním jménem, pomyslel si Ben. Zřejmě se domnívá, že ho tady nikdo nezná. To znamená, že se cítí v bezpečí.

„Takže Ricku Sherwoode a Stevene Katesi, samozřejmě vás tam můžu dovést. Jak jsem řekl, nikdy jsem tam nebyl, ale vím, jak se protlouct pralesem. Hádám, že je úplně jedno, jestli nebudete přesně vědět, kudy šlapu, když vy dva nevíte, kam přesně půjdeme. Mám jiný problém: deset tisíc je ubohá almužna. Za tuhle cenu kvalitního průvodce neseženete. Mluvíte o dvou, možná o třech měsících v pekle. Moje cena jsou dva tisíce za týden. Hradíte veškeré zásoby a nosiče. Mně zaplatíte zhruba dvacet pětadvacet tisíc, zbývající výdaje vyjdou přibližně na dalších deset. Pořád jste tolik odhodlaný podniknout tu vaši archeologickou expedici?“

Oba muži si vyměnili pohledy. Jemný důraz, kladený na poslední dvě slova, jim zřejmě unikl. „Samozřejmě,“ přikývl Kates.

Benův počáteční zájem teď přešel v neukojitelnou zvědavost. Kates nehnul ani brvou, a to znamenalo, že ať na tom jejich tajném místečku v pralese je cokoliv, má to takovou cenu, že pětatřicet tisíc dolarů je proti tomu směšná částka. Ben byl přesvědčený, že Kates rozhodně nedychtí po tom, aby se jeho jméno objevilo v nějakém archeologickém plátku. Spíše to vypadalo na vyčistění naleziště, ovšem za předpokladu, že vůbec nějaké existuje, o čemž Ben silně pochyboval. Prales zahlazoval lidské stopy možná rychleji, než jimi mohl být poznamenán. Ben se rozhodl, že dokud nezíská jasnější představu o cíli výpravy, bude předpokládat, že na příslušném místě existuje naleziště, protože zatraceně dobře věděl, že nic jiného v té divočině být nemůže. Co však má takovou hodnotu, že nalákalo toho lumpa Katese?

Prales byl opředený pověstmi o ztracených pokladech a fantastickými bajkami, ale podle Benova soudu se žádná nezakládala na pravdě. Lidi se věčně štvali za ztracenými poklady; s výjimkou jistého vraku lodi se však dosud nic cenného nenašlo. Po pravdě, lidé věří tomu, čemu věřit chtějí, nehledě na fakta. Ben rozhodně nehodlal riskovat výdělek pro vyfantazírovaný hrnec zlata.

„Platí se předem,“ dodal Ben.

„Zbláznil jste se? Na to zapomeňte,“ vybuchl Sherwood.

Kates příznačně mlčel, ačkoli se mračil. Ben si znovu přihnul z láhve. „Zákazníkům zásadně neberu roha,“ řekl. „Kdybych to dělal, nechytám se. Naopak to ovšem neplatí. Mám své zkušenosti. Peníze dostanu předem, jinak se nedohodneme.“

„Nejste jediný průvodce, Lewisi.“

„Jasně že nejsem. Ale jsem nejlepší. Záleží na vás, jestli se chcete ve zdraví vrátit, nebo tam natáhnout brka. Jak jsem řekl, zrovna jsem se vrátil z výpravy. Nebudu se zlobit, když si udělám dovolenou před další šichtou.“

Ben si byl vědom, že jim neříká úplnou pravdu, ale lež byla součástí hry. A jestli ti dva zabedněnci neznají pravidla, je to jejich problém. V divočině se potloukají indiáni, kteří vědí o pralese mnohem víc, než se Ben vůbec kdy může dovědět, ale právě oni mohou představovat největší nebezpečí pro vetřelce, kteří vkročí na jejich území. Hluboko v džungli dosud žijí domorodé kmeny, které nikdy nespatřily bílé lidi; mnohé oblasti nejsou ani na mapách. Nikdo netuší, co prales skrývá. Lépe řečeno nevrátil se odtud nikdo, kdo by mohl nezmapovaná místa popsat. A prales je navíc plný lovců lebek.

„Poptejte se jinde,“ prohodil nenucené a vstal. „Já práci nepotřebuju, zato vy zatraceně potřebujete průvodce.“

Bena odjakživa fascinovalo, jak většina lidí přehodnocuje podmínky poté, co zjistí, že není snadné získat, co si umanuli. Podle předpokladů jeho nezájem o nabízenou práci oba muže přesvědčil, že právě Ben je ve svém oboru nejlepší.

„Nebuďte tak nedůtklivý,“ řekl Kates. „Bereme vás.“

„Prima,“ přikývl Ben. „Kdy chcete vyrazit?“

„Co nejdříve.“

Vzdychl. Sakra. Těšil se na pár dní odpočinku, jenomže pětadvacet tisíc je pětadvacet tisíc. „Dobrá.“ Pohlédl na hodinky. „Sejdeme se tady v sedm a probereme organizační záležitosti.“ Tak získá aspoň dvě hodiny s Th?resou a stihne se umýt a oholit.

„To můžeme probrat hned,“ namítl Sherwood.

„Vy možná. Já nemůžu. V sedm hodin.“ Ben se otočil a přistoupil k Th?rese. „Dej mi klíč,“ požádal ji a přitiskl jí rty na šíji. „Umyju se a počkám na tebe v posteli.“

Se smíchem vylovila klíč z kapsy. „Dobře, ale chtěla jsem se vykoupat s tebou.“

„Mám napilno, pusinko. Když se umyju předem, zbyde nám víc času na jinou zábavu.“

„V tom případě sebou hoď.“ Zamrkala, políbila ho a Ben vyplul z baru. Přitom si byl vědom, že ho sledují tři páry očí, jeho však zajímal jediný z nich. Totiž ten, který patřil ženě. Zatracený kočičky, pomyslel si, kdyby někdy zjistily, jak po nich chlapi šílí, rozložení sil na celém světě by se octlo vzhůru nohama. Možná proto byl muž stvořen silnějším a větším, aby měl možnost s ženami soupeřit.

Rick Jillian nařídil, aby jejich věci uložila do úschovny na dobu, kdy budou na výpravě. Zatím se on a Kates vydali hledat průvodce, kterého jim někdo doporučil. Jillian samotu vítala, protože si potřebovala zařídit jisté záležitosti, o kterých ti dva nemuseli vědět. Nejprve se postarala o úschovu zavazadel. Vyhledala ředitele hotelu, který se netvářil právě nadšeně při představě, že by si měl nechat jejich věci. Ale protože toho neměli moc a dostal zaplaceno na dva měsíce dopředu, svolil. Po chvíli rozhovoru vedeném směsicí angličtiny a portugalštiny pochopila, že ředitel je zásadně proti tomu, aby se výpravy účastnila.

„Z pralesa se nevrátila spousta lidí, paní,“ varoval ji vážně. Měl vzhled pravého Iberoameričana, byl malý a podsaditý, s rovnými černými vlasy a velkýma tmavýma očima. „Pohltil je prales a už je nikdo nikdy neviděl.“

Jillian mu nevyvracela přesvědčení, že je vdaná, neboť by ho mohla uvést do rozpaků, a pramálo jí záleželo na tom, jaký stav jí přisoudil. Nepřekvapilo ji, že ji považoval za Rickovu manželku spíše než za sestru, protože s výjimkou hnědých vlasů se jeden druhému ničím nepodobali. Ředitel jí připadal jako slušný člověk a Jillian ho chtěla konejšivě poplácat po ruce. „Chápu vaše obavy,“ řekla, „a sdílím je s vámi. Věřte mi, prales neberu na lehkou váhu. Jsem archeoložka a jsem zvyklá na drsné podmínky. Možná že jsem strávila víc nocí pod stanem než v posteli, a navíc jsem velmi opatrná.“

„To doufám, paní,“ odpověděl, hezké oči zastřené starostí. „Já osobně bych nešel.“

„Ale já musím. Slibuju vám, že na sebe dám pozor.“

Nelhala. Ačkoli většinou pracovala v suchém a prašném podnebí, uvědomovala si překážky, které měli před sebou. Rostlinná i živočišná říše pro ně mohla znamenat smrtelné nebezpečí. Je však řádně očkovaná, veze s sebou slušnou zásobu antibiotik a repelentů proti hmyzu, nadstandardně vybavenou lékárničku a dokáže sešít drobné rány. Preventivně si nechala předepsat antikoncepční pilulky. Měla u sebe dávku na tři měsíce, kterou propašovala do země v lékárničce a vydávala ji za antihistaminika.

Přesto si nenamlouvala, že si dokáže poradit se vším, čím je deštný prales přivítá. I když bude sebeopatrnější, nehodě ani nemoci zabránit nedokáže. Vzdor obezřetnosti může někoho uštknout had. V lékárničce nechyběl ani antivenin, existovaly však druhy jedů, proti nimž nebyl protilék. Nevyloučila ani možnost střetnutí s nepřátelskými indiány, neboť značná část povodí Amazonky nebyla nikdy prozkoumána ani zmapována. Netušili, čemu budou muset čelit.

Rychle ukončila jednání s ředitelem a z hotelu odcházela s jedinou myšlenkou: koupit si spolehlivou zbraň. Doufala, že v Manausu by to neměl být problém. Město s širokými třídami a evropským prostředím bylo totiž rájem bezcelního obchodu a měl by tady být k sehnání prakticky kterýkoli hromadně vyráběný předmět.

Život v Los Angeles možná připravil její organismus na vedra mnohem lépe, než kdyby bydlela například v Seattlu, přesto však ji vlhké a horké podnebí znervózňovalo. Do Brazílie se vypravili v nejpříznivějším ročním období, v zimních měsících červnu, červenci a srpnu, které jsou zároveň nejsuššími v roce a v nichž vedro mělo být relativně snesitelnější. Měla podezření, že výraz „suché období“ znamenal, že místo každodenního deště, bude pršet obden. Nebudou-li mít to štěstí, zmoknou nejvýše dvakrát za den místo třikrát. Doufala v první možnost, počítala však s druhou.

Chvíli bloumala ulicemi, aniž se příliš vzdálila od hotelu, ale měla oči na stopkách. Než ušla dvě stě metrů, zaslechla nejméně sedm různých jazyků. Manaus je okouzlující město na břehu hlubokých vod Amazonky, patnáct set kilometrů ve vnitrozemí Brazílie, oplývající veškerými požitky jako každý přístav, který byl na programu zábavních plaveb lodí z celého světa. Usoudila, že směsici jazyků mají na svědomí právě zábavní lodě. Co na tom, že se turisté najednou ocitnou uprostřed světadílu? Mocná Amazonka se neohlíží na žádná pravidla a v mnoha místech dosahuje takové hloubky, že trup lodě dělí ode dna řeky dvanáct set metrů.

Rick se ještě nesmířil se skutečností, že Jillian trvala na tom, aby si mapu nechala u sebe. Skoro s ní nepromluvil a komunikoval jen tehdy, když vydal nějaký příkaz, jeho zatvrzelost však její odhodlání nezviklala. Tuhle expedici podnikala kvůli jejich otci stejnou měrou jako kvůli sobě samé – a dost možná, že v prvé řadě kvůli sobě. Ona byla silná a dokázala si vybojovat svou pozici, kdežto profesor už nemohl ubránit svou pověst ani vzpomínku. V paměti odborníků zůstane navždy cvokem, ledaže by jeho dcera dokázala, že teorie o civilizaci Anzarů byla opodstatněná, to ale znamenalo, že nemohla Rickovi svěřit fakta.

Litovala, že se celé akce vůbec účastní, okolnosti však stály proti ní. Rick vešel do pokoje chvíli poté, když si uvědomila, co objevila. Přišel ji zkontrolovat možná proto, aby se ujistil, že na něj nešije boudu, a Jillian nedokázala skrýt nadšení. Stačil mu pohled na rozházené papíry kolem ní, uviděl mapu příslušné oblasti a projednou dospěl ke správnému závěru, i když plánek nazval „mapou pokladu“.

Dotíral na Jillian několik dní, aby mu udala souřadnice místa, ona však viděla bratrovi až do žaludku; je totiž typem člověka, kterému se kdysi říkalo darmošlap. Pravděpodobně by prodal informaci nějakému ctižádostivému hledači pokladů, aniž by mu ležela na srdci profesorova pověst. Tušila, že by ho ani ve snu nenapadlo uchovat nález pro oči zkušených archeologů, ani provést soupis vykopávek, natož předat cenné předměty brazilské vládě, jak žádal zákon. Kdyby se jí podařilo sehnat nějakého zahraničního sponzora, ani na okamžik by neváhala a byla odhodlaná získat otcovy dokumenty, i kdyby se měla uchýlit k loupeži, všechny její sondovací otázky si však vysloužily posměch nebo nezájem. Už teď slyšela, jak si z ní utahují: Dcera Cvoka Sherwooda už taky zešílela.

Nakonec právě Rick zasvětil do akce Stevena Katese, který z jakýchsi soukromých důvodů byl ochoten výpravu financovat. Jillian trvala na své přítomnosti, aby mohla nález co nejspolehlivěji ochránit, nedokázala se však zbavit pocitu trpkosti, jenž pramenil z krátkozrakosti jistých kolegů v oboru, kteří ji bezděčně dostali do téhle nepříjemné situace. Kdyby poskytli důvěru jejímu otci, nebo jí, expedice by se účastnili zkušení archeologové a spolehliví průvodci místo bezohledné chátry, kterou, jak se důvodně obávala, Rick a Kates najali. Mít jakoukoli jinou možnost, bez váhání by se jí chopila, ale za daných okolností se musela spokojit s dostupnými zdroji. Jistě, byla pragmatik, ale předvídavý pragmatik. Polohu Kamenného města svěřila jen své paměti, a proto ji Rick a Kates museli vzít s sebou, a ona se postará o to, aby byla ozbrojená.

Zbraň byla logickým opatřením. S palnými zbraněmi uměla zacházet a tato dovednost jí v jejím povolání přišla vhod. Hady a jiné nebezpečí považovala za součást expedice. Tentokrát se však obávala, že hadi budou převážně dvounozí, ale co naplat, i s tímhle rizikem musí počítat. Doufala jen, že je dokáže udržet v patřičných mezích; pochybovala, že by jí usilovali o život, nebo ji nechali bídně zahynout v pralese. Třebaže Rick selhal jako člověk i jako bratr, byla přesvědčena, že není vrah. Lépe řečeno doufala, že zasáhne, kdyby se jí někdo pokusil ublížit. Steven Kates se sice tvářil civilizovaně, avšak úsudek o něm si nechala pro sebe; jestli klame tělem, ona bude připravena.

Obstarat si zbraň ve velkoměstě nemohlo být obtížné a Jillian se úkolu nebála. Bývala by přivezla pistoli z domova, kdyby neměla strach z celní prohlídky. Pašování zbraně bylo něco jiného než pašování antikoncepčních pilulek, nemluvě o tom, kdyby byla přistižena při činu.

Pomalu kráčela podél řady taxíků zaparkovaných před jiným hotelem a nenápadně si prohlížela jejich řidiče. Hledala takového, který by nevypadal tak úspěšně jako ostatní, i když všichni jí připadali poměrně dobře zaopatření. Možná že pravý výraz zněl „ošumělí“. Konečně si jednoho vybrala; byl zarostlý a o něco ušmudlanější než jeho kolegové. A měl krví podlité oči. S úsměvem přistoupila k autu a lámanou portugalštinou řidiče požádala, zda by ji odvezl do přístavu.

Taxikář byl morous. Jillian chvíli počkala a hodnotila provoz v rušné ulici, než klidně dodala: „Chci si koupit zbraň. Víte, kde bych ji mohla sehnat?“

Vrhl letmý pohled do zpětného zrcátka: „Zbraň, seňoro?“

„Pistoli. Raději automatickou, ale nebude mi vadit ani… ani…“ Nemohla si vzpomenout na portugalský výraz pro „revolver.“ Prstem opsala kružnici a řekla „revolver“ anglicky.

Tmavé oči byly ostražité a pohrdavé. „Odvezu vás na jedno místo,“ řekl. „Ale čekat na vás nebudu. Už vás nechci nikdy vidět, seňoro.“

„Rozumím.“ Věnovala mu uklidňující úsměv. „Seženu taxík na zpáteční cestu?“

Pokrčil rameny. „Město je plné turistů. I taxíků.“

Podle jeho slov usoudila, že jiný taxík by sehnat mohla, nebo nemusela. Když to bude nutné, dojde k nejbližšímu telefonnímu automatu a taxík si objedná, i když ji nenadchla představa, že by v tom horku měla vůbec chodit pěšky. Moudře si oblékla tenkou bavlněnou sukni a měla nahé nohy, ale sauna byla sauna nehledě na to, co má či nemá člověk na sobě.

Taxikář ji odvezl do poněkud ošumělé čtvrti se zchátralými, ale nepobořenými domy. Dala mu štědré spropitné a bez ohlédnutí vykročila k obchodu, který jí ukázal.

Během půlhodiny vlastnila automatickou osmatřicítku, která se snadno čistila a udržovala, a působivé množství munice, jež její kabelku přes rameno doslova táhlo k zemi. Muž, který jí pistoli prodal, se ani netvářil zvědavě. Možná že Američanky si u něho kupovaly pistole denně; ani nemusela zapojit bujnou fantazii, aby si výjev dokázala představit. Majitel krámku jí dokonce zavolal taxík a nechal ji čekat uvnitř, dokud řidič nepřijel.

Po příchodu do hotelu zjistila, že Rick a Kates se ještě nevrátili, a popravdě je ani nečekala. Rick byl dosud tak podrážděný, že ji bez výčitek mohl nechat o samotě celou noc. Věděla, že doufal, že ji ta představa patřičně vyplaší, ale to se zatraceně mýlil. Nebyla tady proto, aby obdivovala krásy města, a jídelníček hotelové služby byl více než dostatečný. Vůbec by ji nevadilo, kdyby měla zbývající část dne strávit v hotelu. A navíc by uvítala možnost odpočinku.

Rick a Kates se však vrátili pozdě odpoledne a přišli za ní do pokoje. Oba se usmívali a měli skvělou náladu. Jillian ovanul z jejich dechu alkohol, ale opilí nebyli.

„Našli jsme toho průvodce,“ oznámil Rick bodře a konečně prolomil hradbu zasmušilosti. „Máme se s ním sejít v sedm večer a probrat přípravy na cestu.“

„Tady v hotelu?“ To by Jillian vyhovovalo.

„Ne. V baru, kam chodí. Budeš muset jít s námi. Víš o té výpravě víc než my dva dohromady.“

Jillian v duchu vzdychla. Věděla by o lepších místech, než jakým byl přeplněný bar, kde je mohl kdokoli vyslechnout. „Kdo je ten průvodce? Myslím, že jste ho zatím nejmenovali.“

„Lewis,“ řekl Kates. „Ben Lewis. Každý, koho jsme se ptali, nás ujistil, že je ten nejlepší. Hádám, že bude vyhovovat. Když se nedotkne láhve, měl by být v pohodě.“

To znělo vskutku povzbudivě. Znovu vzdychla. „Je Američan?“

Rick pokrčil rameny. „Asi jo. Má takový jižanský přízvuk.“

Což zcela jasně vypovídalo o zemi jeho původu. Poznámku si však nechala pro sebe.

„Narodil se ve Státech,“ vložil se do hovoru Kates. „Ale kdo ví, jestli se pořád považuje za Američana? Myslím, že takovému člověku se říká ‚vystěhovalec’. Nikdo neví, jak dlouho žije v Brazílii.“

Jillian by se vsadila, že dostatečně dlouho, aby se z něho stal domorodec, na všechno měl dost času a netrápil se maličkostmi. Většina míst na světě postrádala posedlost rychlostí a účelností, které byly tak typické pro Spojené státy. I Jillian zvolnila tempo, když se ocitla v jiné zemi. Účastnila se vykopávek v Africe, kde žila mezi lidmi, kteří ve svém rodném jazyce neměli výraz pro slovo „čas“. Představa, že by se měli řídit nějakým plánem, pro ně byla zcela absurdní. Cizinec se musel bud přizpůsobit, nebo se zbláznit. Bude zajímavé zjistit, kterou z možností zvolil pan Ben Lewis.

„Je to typ chlápka, co rád rozkazuje,“ řekl Rick. „Jestli je pravda aspoň polovina toho, co jsme o něm slyšeli, řekl bych, že udělá přesně to, co si umane.“

Jillian okamžitě poznala, že Lewis udělal na Ricka dojem. Vkus jejího bratra však ustrnul v pubertě, a tak vlastní hodnocení odložila na neurčito. Ricka okouzlil každý arogantní tyran; Rick byl totiž přesvědčený, že chlapáctví je podstatou mužnosti. Naděje, jež Jillian vkládala do najatého průvodce, valem skomíraly.

Na Rickovo přání byla připravená k odchodu v půl sedmé. Znala bratra natolik, aby si uvědomila, že nesmírně lituje, že jeho nevlastní sestra není blonďatá sexbomba, ochotná okouzlit a ovlivnit vlastním tělem tohohle člověka, který na něj nějakým zázrakem zapůsobil. Ale i kdyby svolila k odbarvení vlasů, chyběla jí nezbytná materiální výbava. Jedním z požadavků byla smyslnost, a té se Jillian zoufale nedostávalo. Avšak netrápila se tím, protože odjakživa považovala za značně namáhavé vláčet s sebou bujné poprsí, jež muže při pohledu na ně měnilo ve slintající idioty.

Je zkrátka taková, jaká je: upravená, udržovaná a pohledná, ale žádná úchvatná krasavice. Kdyby se jí někdo zeptal, co považuje za svou nejvýznamnější kvalitu, odvětila by, že mozek.

Jako ústupek vedru si oblékla šaty s volnými zády, s tkanicemi kolem krku; byly to vlastně jediné šaty, které s sebou vezla. S výjimkou sukně a halenky, které zvolila na cestu letadlem, měla v kufru jen kalhoty, košile a pevné boty.

Během jízdy v taxíku s Rickem a Katesem využila podívané z okénka a obdivovala krásy Manausu. Bylo to úžasné město a Jillian litovala, že nemá možnost je prozkoumat, ale stejný pocit zažívala při každé archeologické výpravě. Nikdy ji nezbyl čas na města současnosti; její práce se zabývala světy dávno minulými – neživými městy a pohřebišti – a Jillian se snažila poskládat dohromady útržky věků, aby se dověděla, jak se žilo v dávných časech a jak se lidstvo vypracovalo na svou současnou úroveň. Archeologie se pokoušela objevit cestu, po níž lidé putovali až do současnosti, a odhalit, jak se za celá ta tisíciletí změnili. Byla to hádanka, jejíž řešení ji nikdy neomrzelo luštit.

Bar, do kterého s Rickem a Katesem vešla, nebyl nejskvostnější podnik, který kdy navštívila, ale ani ten nejhorší. Jillian se snadno vypořádala s prostředím i s faktem, že všichni muži stojící u baru se otočili a prohlíželi si ji přimhouřenýma očima. Být sama, nevešla by dovnitř za žádnou cenu, snad jen v případě krajní nouze. Místnost ji obklopila šerem, příjemným chladem a tlumeným hovorem. Pach alkoholu, tabáku a potu vířily lopatky dvou lenivě se otáčejících stropních větráků.

Rick a Kates ji chránili každý z jednoho boku, když zamířili ke stolu u zdi, kde si jakoby v polospánku hověl osamělý muž s otevřenou lahví whisky před sebou. Jeho vzhled však klamal. Vycítila, že i mezi přivřenými víčky mu oči živě jiskří. Když přišli blíž, nohou odsunul židli od stolu a obdařil Jillian pohledem, který měl s výrazem mužů u baru společného asi tolik, co žralok s treskou. Muži u baru si možná leccos domýšleli, své úvahy si však nechali pro sebe. Tenhle člověk ji v duchu svlékl, hodil ji na zem, vnikl do ní, a pramálo mu záleželo na tom, jestli si jeho myšlenkových pochodů všimla.

„Heleme se,“ protahoval. „Ahoj, zlato. Jestli nejsi zadaná, co kdyby ses pěkně posadila tady vedle mě?“ Kývl hlavou směrem k židli, kterou pro ni osobitým způsobem přichystal.

Teď, když si ho mohla prohlédnout zblízka, Jillian si všimla, že má buď modré, nebo zelené oči; v šeru nebylo snadné určit jejich barvu. Byl do hněda opálený, ale tváře a brada vypadaly čerstvě oholené. Měl tmavé dlouhé vlasy, které mu spadaly přes límec košile až téměř k ramenům. Jeho oděv byl sice čistý, ale zmačkaný a silně obnošený. Nicméně se tvářil jako bezstarostný člověk, kterému houby záleží na tom, jak vypadá jeho oblečení.

Aniž by mrknutím oka dala najevo, že ji jeho bezostyšný, zběžný pohled vyvedl z míry, odsunula si vlastní židli a usedla na ni, nedbajíc té, kterou odkopl od stolu. „Jsem Jillian Sherwoodová,“ představila se nevzrušeným hlasem a instinktivně usilovala o to, aby nevytušil, že ji podráždil. Nechápala, proč se vlastně snažil, protože každý, kdo měl oči, na první pohled viděl, že ona není nic výjimečného. Ovšem někteří muži cítí potřebu zkoušet mužnou taktiku na každou ženskou, která se octne v jejich blízkosti.

„A sakra. Vy jste vdaná.“

„Je to moje sestra,“ vysvětloval Rick. „To je Lewis, náš průvodce.“

Ben vytáhl obočí a zadíval se na ni. „Sestra? Tak proč jste přišla s nima?“

Jillianino obočí byla zrcadlovým odrazem jeho. Byla přesvědčená, že Rick a Kates mu o expedici určitě už něco řekli. Nejasně si uvědomila, že Rick se ohledně jižanského přízvuku nemýlil. Nahlas řekla: „Jsem archeoložka.“

Věnoval jí přívětivý pohled, který však zároveň prozrazoval nesouhlas. „Nemůžete jet s námi,“ řekl.

Jillian zachovala klid. „Proč ne?“

V očích se mu zračil údiv, jako by nečekal odpor. Pomalu se napil whisky. „Je to moc nebezpečný,“ ucedil konečně.

Rick a Kates se posadili k nim. Rick si odkašlal a Ben se na něj zadíval. „To není tak jednoduché,“ spustil.

„Nevidím na tom nic složitýho. Ženský na výpravy neberu. Tečka.“

„V tom případě jste přišel o práci,“ odtušila Jillian s bohorovným klidem. S podobnými šovinisty se už setkala a tenhle ji rozhodně neodradí.

„Neříkejte?“ Nezdálo se, že by ho její poznámka rozrušila. „Jak to?“

„Ona s námi musí jít,“ přerušil ho Rick a zamračil se na sestru. Následující slova se mu neříkala snadno. „Je jediná, kdo ví, kam máme namířeno.“

Na Bena jeho sdělení nezapůsobilo. „Tak nám svý sladký tajemství prozradí, abysme je znali všichni. A ona se jako hodná holčička prostě vrátí do hotelu a tvrdou dřinu nechá na nás.“

„Bez sebemenších potíží se dokážu postarat sama o sebe,“ prohlásila Jillian odměřeně. „A vy nerozhodujete o tom, jestli půjdu nebo ne. Zkrátka půjdu. Úplně postačí, když rozhodnete, jestli o tu práci stojíte, nebo ty peníze dáme někomu jinému.“

Kates tvrdil totéž, Ben si však uvědomil, že Jillian Sherwoodová myslí svá slova vážně. Bylo jí jedno, jestli z toho Ben vycouvá.

Naklonil se nad stůl, loket opřel o jeho desku, bradu si podepřel dlaní a zadíval se na Jillian. „Zlato, jestli si myslíte, že máte před sebou romantický dobrodružství, jste vedle jak ta jedle. V žádným případě neberu ženský na tříměsíční výpravy do týhle části pralesa.“

Tvářila se pobaveně. „Ochránce slabých a bezmocných žen?“

„Přesně tak, zlato. Podle mýho není na světě dostatek fajnovejch čičinek a chlap si musí aspoň to málo chránit.“

Byl záměrně hrubý a doufal, že se slečna archeoložka urazí a řekne mu, že by s takovým hulvátem, jako je on, ani nepřešla ulici. Ona však ani nemrkla. Tvářila se chladně a strnule jako socha; i výraz v očích byl neproniknutelný. „Když nepůjdu,“ prohlásila, „expedice se ruší. Aspoň pokud se jedná o vás. Jak jsem řekla, jestli o ty peníze nestojíte, mně je to srdečně jedno. Najdeme si jiného průvodce.“

To jistě najdete, pomyslel si Ben, ale žádnýmu z nich bych ženskou na tak dlouhou dobu nesvěřil. Pochyboval, že její bratr by ji dokázal ochránit. Rozhodl se pro jiný taktický krok, totiž pro přímočarou pravdu. „Zlato, určitě nechcete strávit dva měsíce v pralese…“

„Právě naopak. Přesně to chci. Na archeologické expedici nejsem poprvé, pane Lewisi. Jsem zvyklá na hmyz, na hady a na špínu, na špatnou stravu i na modřiny. Mohu jít celý den a při tom nést na zádech půl metráku. Když je to nutné, umím zastřelit něco k jídlu, zašít ránu a ohánět se mačetou.“

Položil si volnou ruku na srdce. „Kristepane, dokonalá ženská.“

Vrhla na něj mrazivý pohled, ale na háček se nechytila. Zaklonil se v židli a přimhouřenýma očima si prohlížel Jillian. Předtím jí věnoval jen povrchní pozornost a zjistil, že není jeho typ navzdory jeho automatickým hulvátským poznámkám; ale teď ho začínala zajímat. Její vyrovnanost ho provokovala k nějaké akci, která by ji skutečně vyvedla z konceptu; například by si ji mohl stáhnout na klín a líbat ji, dokud by se aspoň částečně nezbavila své upjatosti.

Ani po pozornější prohlídce na ní neshledal nic úchvatného, s výjimkou inteligence v očích. Pámbu mě chraň před inteligentníma ženskejma, modlil se v duchu. Takové moc přemýšlejí, místo aby se prostě řídily svým instinktem. Byla docela hezká, ale žádná krasavice, trochu hubená, menší ženská s rovnými hnědými vlasy a pravidelnými rysy. Měla na sobě elegantní, ale jednoduché šaty, které ani nepůsobily sexy, ačkoli jí obnažovaly záda a ramena. A co bylo nejhorší, vůbec nedala najevo, že by Bena vnímala jako muže. Byl zvyklý, že si ho všimla každá žena, i když nereagovala právě vstřícně, ale slečna Sherwoodová očividně neměla v těle jediný fungující hormon. Studená jako ryba, jak se říká, ukončil svou úvahu. Škoda.

Ovšem pokud dokáže jít celý den s těžkým batohem na zádech, pak to její udržované tělíčko musí být pevné a příjemně svalnaté. Najednou mu bleskla hlavou představa silných a štíhlých stehen ovinutých kolem jeho boků a ke svému údivu pocítil odpovídající napětí v klíně. Opustil spící Th?resu, vyčerpanou po odpoledni poněkud divokých sexuálních radovánek, a do baru se vrátil jako naprosto uspokojený muž. Avšak jeho penis měl zřejmě jiný názor. Jenomže tenhle jeho nevyzpytatelný orgán měl odjakživa svou hlavu. Nehledě na to, jak je pevná a pěkně stavěná, slečnu archeoložku Sherwoodovou na výpravě nechce.

„Řeknu vám to na rovinu,“ pronesl protahované. „Chcete být několik měsíců jediná ženská s bandou chlapů?“

„Sex s tím nemá co dělat, pane Lewisi.“

„Jasně že má! Chlapi se kvůli ženskejm rvou dennodenně po celým světě.“

„To je tedy lituju.“

„Jo. Já taky. Ale smiřte se s tímhle faktem: když budete jediná žena, pak vlastníte jistej monopol a chlapi tak říkajíc mírně zdivočí, když ho mají na dosah a nemůžou se k němu dostat.“

Obdařila ho jízlivým pohledem. „Nebudu tam poskakovat ve spodním prádle, pane Lewisi, a jsem připravena na sebeobranu. Mimoto očekávám, že nenajmete žádné násilníky.“

Rick a Kates výměně názorů zatím jen mlčky přihlíželi. Rick se tvářil rozpačitě a Kates znuděně. Konečně se do toho vložil Kates. „Tyhle řeči nikam nevedou,“ řekl. „Ona s námi musí jít. Chcete tu práci, Lewisi, nebo ne?“

Ben se zamyslel. Peníze ani potíže nepotřeboval. Mohl jim říct, aby se poohlédli po někom jiném; pak by mohl příštích pár týdnů odpočívat a věnovat se Th?rese, jak měl původně v plánu. Na druhé straně mu jeho instinkt napovídal, že se děje něco nekalého a že i když ona jedná na rovinu, ti dva chlapi si hrají na vlastním písečku, a on by se rád dověděl, co mají za lubem. Cítil ve vzduchu peníze. A pořádný balík. On sám měl jisté zásady, málokdy mu však bránily vydělat prachy, natož aby ho odradily od obalamucení dvojice podvodníků.

„Dobrá,“ řekl náhle. „Půjdu do toho. Tím máme jeden problém vyřešenej.“ Zapadl do židle, notně si přihnul whisky a plně se soustředil na nadcházející práci. Naplánovat zásoby na dlouhou výpravu do vnitrozemí je vážná věc a musí se bedlivě zvážit. Bylo třeba vzít v úvahu několik faktorů: Kolik lidí se expedice účastní? Jak daleko půjdou? Jak dlouho se zdrží u cíle? Vždycky s sebou bral rezervní zásoby pro případ, že by se stalo něco nečekaného – a pokaždé se něco nečekaného stalo.

Vyndal mapu a rozložil ji na stole. Byla větší a mnohem podrobnější než ta, s níž se předtím pochlubil Katesův společník. „Ukažte mi, kam půjdeme.“

Jillian se naklonila a ukazovákem opsala na mapě velký kruh. „Někam sem.“

Podíval se na ni, jako by zešílela. Oblast, kterou označila, pokrývala tisíce čtverečních mil. „Sakra, jestli nemáte ponětí, kam jdeme, můžeme se v pralese placatit třeba několik měsíců, aniž bychom našli to, co hledáte. A do těchhle končin se rozhodně nechodí na procházku. Je to nezmapovaný území, zlato. Nikdo neví, co tam může čekat. Jestli se tam vůbec kdy nějaký běloch odvážil, ještě se odtud nevrátil.“

Jeho varování s ní ani nepohnulo. „Přesný směr budeme muset vytyčit cestou, pane Lewisi.“

„Ale já nemůžu doplňovat zásoby cestou,“ opičil se s téměř hmatatelnou ironií. „Musím vědět předem, kam jdeme.“

Znovu se naklonila a poklepala prstem do bodu za hranicemi oblasti, kterou předtím ukázala. „Obstarejte tedy dostatečné zásoby aspoň k tomuhle místu. To by mělo stačit.“

Odhalil zuby, nikoli však v úsměvu. „Ty zásoby budeme muset nést na zádech. Čím víc poneseme, tím déle výprava potrvá. Čím déle výprava potrvá, tím víc zásob budeme potřebovat. Pochopila jste to, zlato?“

„Nepochybuji, že najdete uspokojivou střední cestu.“

„Střední cesta není zrovna to, co by mě momentálně uspokojilo.“ Po pravdě by ho uspokojilo, kdyby ji mohl na místě zaškrtit. Nebo se s ní vyspat. Napětí v klíně se postupně obnovilo. Hádka se ženou u něj doposud takovou reakci nevyvolala; nejspíš bude pravda, že chlap neodolá výzvě ženy, a slečna Jillian Sherwoodová představovala jednu velkou výzvu od hlavy k patě.

„Tak udělejte to, co vy sám považujete za nejrozumnější,“ doporučila mu s chladnou zdvořilostí. „Já jsem vám řekla všechno, co jsem mohla.“

Nebo chtěla, pomyslel si. Měl podezření, že ví mnohem víc, než mu řekla, nevýrazné zelené oči však neprozradily nic. Vrtalo mu hlavou, proč je cíl jejich cesty tak úzkostlivě tajený, že se o něm nezmínila ani svému bratrovi. Vzápětí si pomyslel, že ani on by se s Rickem Sherwoodem nepodělil o žádnou cennou informaci, zvlášť když jeho kámošem je Steven Kates. Možná že slečna Sherwoodová je mazanější, než vypadá. Ale co si, sakra, myslí, že udělá, až se dostane tam, kam chce? Bude snad v pohotovosti čtyřiadvacet hodin denně?

Pro tu chvíli pustil další dohady z hlavy, protože věděl, že před oběma muži z ní nedostane už nic. Je ovšem zřejmé, že paní archeoložka nedůvěřuje ani jemu. Mazaná ženská. Kdyby k sobě musel být upřímný, což obvykle byl, musel připustit, že i to od ní bylo prozíravé. Kdyby její pozornost jen nepatrně polevila, svlékl by jí spodní kalhotky dřív, než by si vůbec uvědomila, co se děje, natož aby si všimla, že jí nějaká část oděvu chybí. A protože trvala na tom, že půjde s nimi, Ben bude mít několik měsíců, aby na ní mohl pracovat, a o úspěchu svého svůdnického plánu neměl pochybnosti.

Kdo ví? Možná že kdyby do ní chvíli hučel, prozradila by mu, co hledá. Je-li v pralese něco, co pro ni má značnou hodnotu, pak dotyčná věc má značnou hodnotu i pro něj. Člověk nemá peněz nikdy dost. Ben měl jisté hranice, které by nepřekročil, to však neznamenalo, že by se nechopil každé příležitosti, která se k dosažení zisku nabízela.

Dohodl s Katesem schůzku na následující den, kdy vyinkasuje odměnu za práci včetně peněz, za které bude muset nakoupit zásoby a najmout pomocníky. Když padlo konečné rozhodnutí, Ben se stal mužem činu.

„Musela jsi ze sebe dělat takovou semetriku?“ vyjel na ni Rick podrážděně, když se vrátili do hotelu.

Jillian vzdychla. Dolehla na ni únava a střet s Benem Lewisem vyčerpal zásobu její trpělivosti. „Byla jsem zdvořilejší než on.“

„Dělalas ramena, aby mu náhodou neuniklo, že jsi veledůležitá archeoložka, která ho může donekonečna sekýrovat.“

Veledůležitá? Málem se rozesmála nahlas. Její vliv v oboru byl téměř nulový. Kdyby si jí nadace aspoň trochu vážila nebo důvěřovala jejím posudkům, nemusela by jednat s křupanem, jakým byl jejich průvodce. Rick však odjakživa žárlil, že se vydala ve stopách jejich otce, a chytal se sebemenší příležitosti, aby jí dal najevo svůj nesouhlas.

„Nedělala jsem ramena. Jenom jsem chtěla, aby mu bylo jasné, že se nedám zastrašit. Stejně si myslím, že jste nevybrali toho pravého. Pil odpoledne, když jste se s ním sešli poprvé, pil dneska večer a pravděpodobně neodtrhnul láhev od úst ani mezi oběma schůzkami. Ochlasta nám bude hodně platný.“

„Ty to snad chceš celý podělat,“ zavrčel Rick.

Nebylo to snadné, ale podařilo se jí ovládnout vztek. Možná že ji zadržel jistý pocit viny, neboť si byla vědoma, že profesor ji měl raději než jejího bratra. Svým způsobem jí bylo Ricka líto, i když zároveň musela bojovat s nedůtklivostí, již vůči němu cítila. Její bratr byl přesvědčený, že za cokoli, co mu v životě nevyšlo, nesl vinu někdo jiný. Obvykle byla příčinou Rickových nezdarů pochopitelně Jillian.

„Jde mi jen o to,“ odsekla, „abych našla ztracené město a očistila tátovo jméno. A mám dojem, že máme větší šanci dosáhnout cíle, když náš průvodce bude aspoň střízlivý.“

Zamračil se na ni. „Snad si nemyslíš, že mi na tátově cti nezáleží? Byl to přece i můj otec.“

To samozřejmě věděla. Nehledě na to, jak ji Rick rozzlobil, nezapomínala, že profesora opravdu miloval. A právě tahle skutečnost jí bránila, aby bratra zcela vyloučila ze svého života.

„Co kdybysme na to zapomněli?“ vložil se do hovoru Kates. „Všichni jsme unavení. Vím, že Lewis vypadá jako tvrdej chlápek a při řeči si nebere servítky, ale má pověst nejlepšího průvodce. Zítra se s ním sejdu a řeknu mu, aby nechal pití. Co kdybysme pro dnešek skončili?“

Hovořil konejšivým hlasem, hotový mírový vyjednavač, jeho chladné oči však vyslaly k Rickovi varovný signál. Jillian němé gesto neuniklo, ale předstírala, že si ničeho nevšimla. Kates dělal, co mohl, aby vyvolal dojem neviňátka, ale ona mu na jeho přetvářku neskočila snad proto, že právě výraz jeho očí neodpovídal převleku. Vyhovovalo jí, že rozhovor mohla ukončit dřív, než by přešel ve vážný spor, popřála oběma dobrou noc a odešla do svého pokoje.

Kates trhl hlavou k Rickovi a oba muži se vydali chodbou ke svým pokojům. „Nenech ji, aby z toho vycouvala,“ varoval Kates. „Jestli se rozhodne, že bude o něčem jednat za našimi zády, jsme nahraný.“

Rick nasadil vzdorovitý výraz jako pokaždé, když musel čelit něčí kritice. „S Lewisem se o ničem dohadovat nebude,“ hučel. „Nemůže ho vystát.“

„Lewis není jedinej průvodce. Jestli přesvědčí někoho jiného, že je na tom místě nějakej poklad, bude jí výpravu financovat a smetanu slízne někdo jinej. Snaž se ovládnout vztek aspoň do tý doby, než budeme na cestě a ona už nedokáže nic změnit.“

„Dobře, dobře. Ta její nadutost mi zkrátka leze na nervy.“ Kates se upjatě usmál. „Mysli přitom na ty prachy.“ Kates totiž nedokázal myslet na nic jiného; prachy byl jediný důvod, proč přijel do Brazílie. Octl se na neznámé půdě a ani za mák se mu to nezamlouvalo, ale byl ochoten udělat cokoli, aby ty drahokamy získal. Když za ním Rick poprvé přišel s povídačkou, jak jeho tatík objevil ztracené město, kde je v podobě drahokamů pohřbené hotové jmění, které jen čeká na toho, kdo přijde jako první, přemítal, čím je Sherwood nafetovaný. Rick však znal dost podrobností, aby Katesovi došlo, že historku o pokladu bere smrtelně vážně.

Zoufale čekal na příležitost, aby se mohl zapojit do akce; potřeboval totiž fůru peněz. Byl doslova na dně a při každém podezřelém zvuku vyskakoval do vzduchu. Jeho poslední zásilku kokainu zadržela policie. Nedokázali mu nic přišít, ale policajti mu dělali nejmenší starost. Dlužil miliony lidem, kteří finančně pokryli obchod s kokainem. Ty peníze by se mu několikanásobně vrátily, kdyby se mu podařilo dostat zboží mezi obchodníky, jenomže jeho věřitelé dávno ztratili trpělivost. Ve srovnání s těmito lidmi byli policajti banda kluků.

Ricka mu seslalo samo nebe, a to rovnou v několika ohledech. Kates měl právě tolik peněz, aby tu bláznivou akci mohl zatáhnout. Když expedice dopadne úspěšně, Kates si zachrání krk. A když nic jiného, změna prostředí ho nechá vydechnout a nebude se muset ustavičně ohlížet přes rameno a čekat, kdy mu někdo ustřelí palici.

Jestli měl Rick pravdu… kristepane, taková šance se naskytne jednou za život. Drahokamy – zvlášť ten velký červený diamant – mu vynesou závratný zisk, vedle něhož bude vypadat jeho kokainový dluh jako almužna. Snil o tom, jak červený drahokam drží v dlaních. Pro Katese znamenal vyřešení veškerých potíží, jen kdyby Sherwood dokázal držet jazyk za zuby. Jeho sestra není hloupá; podle Katesova osobního názoru je mozkem celé té jejich podařené rodinky. Důležité informace si však nechala pro sebe a pokyny byly napsány v šifrovaném textu, k němuž znala klíč jenom ona. Rickova sestra mu však nedělala starosti. Jemu bude stačit, když se dostanou na místo, a pak se zbaví jí i všech ostatních. V jeho plánech nebylo pro nikoho jiného místo. Zažil už dost opovržení, které mu dávali najevo velcí šéfové. Přišel čas, kdy všechna esa bude mít v ruce on.

Následující den se Kates objevil v baru sám. Ben zakryl instinktivně nechuť kamarádskou bodrostí. Mnohé lidi oklamal jeho jižanský, ospalý způsob řeči a maska alkoholika. A to byl nedocenitelný převlek. Jižanský přízvuk byl nefalšovaný, ale ten, kdo znal Bena dost dlouho, si časem uvědomil, že pod ním dřímá bystrý mozek a nelítostné odhodlání. Pochyboval, že Kates je tak důvtipný, aby jeho masku prohlédl.

„Včera večer jste všechno málem pokazil, když jste s Jillian jednal tak hulvátsky,“ obořil se na něj Kates, jakmile usedl k Benovu stolu. „Ona není jedna z těch vašich lacinejch děvek. Zapamatujte si, že ji potřebujeme, abychom došli na místo.“

Th?resa měla dopolední a Benovi se nelíbilo, jak si ji Kates opovržlivě změřil při slovech „lacinejch děvek“. Th?resa byla srdečná a milá, smyslná ženská, která zbožňovala sex; žádná děvka. Raději však mlčel, protože věděl, že ještě nenastal pravý čas, aby mohl Katese provokovat. Až se octnou ve vnitrozemí, naskytne se dost příležitostí dát tomu ničemovi najevo, kdo je šéfem, a rozhodně to nebude Kates.

„Upjatý archeoložky mě děsně rajcujou,“ cedil Ben lenivě.

„Tak mlčte a nechte zapnutý kalhoty aspoň do tý doby, než bude pozdě na návrat. Pak si dělejte, co chcete.“

„Jasná zpráva, šéfe,“ kývl Ben a v duchu se usmál, protože věděl, že Kates posměšný tón v oslovení nezaznamenal. „Kde je ten její brácha?“

„Dneska dopoledne ho nebudu potřebovat. Tuhle část příprav zvládnu sám.“

Což znamenalo, že Kates má něco za lubem. Ben vyndal z kapsy u košile pero a list papíru. Už naplánoval, co a jaké množství zásob budou potřebovat. Ukázal seznam Katesovi, aby si jej mohl přečíst. „Odhadl jsem zásoby a počet pomocníků. Poplujeme co nejdál proti proudu řeky. Budeme potřebovat dvě lodi. Dneska je zajistím.“

„Dobrá.“ Kates mu podal hnědou obálku. „Dvacet tisíc za deset týdnů. Když výprava potrvá déle, zaplatím vám zbytek, až se vrátíme.“

„Platí.“ Ben si vzal obálku a vsunul ji do kapsy. Peníze přepočítá později.

„Já najmu jednoho muže, kterého mi doporučil přítel. Jak vyřešíme úhradu zásob?“

„Já všechno koupím a předložím vám účet. Vy zaplatíte v hotovosti a můžeme začít nakládat.“ Ben byl velmi zvědavý, kterého muže chtěl Kates osobně najmout, ale nezeptal se. Ať si Kates myslí, že ho to nezajímá.

Když Kates odešel z baru, Ben počkal, až se za ním zavřou dveře, než vstal. Jeho dodávka, deset let starý ford, stál na svém obvyklém místě před zadním vchodem. Během deseti vteřin Ben seděl za volantem. Objel budovu a zařadil se do proudu vozidel právě včas, aby zahlédl, jak Kates nastupuje do taxíku.

Držel se vzadu, což nebylo na rušných ulicích Manausu zvlášť obtížné. Provoz v Jižní Americe se zdál na první pohled chaotický, postrádal však děsivou účelnost svého severoamerického protějšku. Ben stáhl okénka a pustil dovnitř horký vzduch, zatímco se proplétal mezi vozidly, vyhýbal se cyklistům a chodcům nespouštěje z očí taxík, jedoucí o několik aut před ním.

Christusův bar nebyl v nejpřepychovější čtvrti, ale taxík mířil do skutečně drsných končin města. Ben sáhl pod sedadlo, vyndal pistoli a položil ji vedle sebe. Byla to pistole značky Glock , z větší části vyrobená z umělé hmoty, s nábojovou komorou pro sedmnáct střel a spolehlivým chodem. Stačil pohled na zbraň, aby případná nepřátelská individua přehodnotila svůj postoj vůči majiteli pistole.

Preventivně si nasadil sluneční brýle s velmi tmavými skly, i když měl podezření, že Kates je nabitý značným sebevědomím a ani ve snu ho nenapadne, že by ho někdo sledoval. Takhle se zkrátka může chovat jen idiot.

Taxík zajel k chodníku a zastavil. Ben projel kolem, aniž věnoval vozidlu pozornost, a za nejbližším rohem odbočil. Jakmile se ocitl z dohledu, zaparkoval, vyskočil z auta a vsunul si pistoli za pas džínsů v oblasti kříže; zbraň zakrývala volná košile.

Netušil, kterým směrem se Kates vydal. Pár vteřin postál u auta a čekal, zda Kates neprojde kolem po hlavní ulici, déle však už čekat nechtěl. Když se Kates neobjevil, Ben doběhl na roh budovy a postupoval podél zdi. Kates přešel ulici a mířil do baru Getulio, který byl tak zpustlý, že Christusův podnik vypadal ve srovnání s ním jako čtyřhvězdičková restaurace. Ben měl tu čest zhodnotit kvality tohoto baru před několika lety a jeho prostředí se mu nezamlouvalo. V podobné putyce mohl člověk přijít snadno o krk.

Do baru však nemohl vejít za Katesem, aniž by se prozradil, protože v šeru místnosti bude muset odložit sluneční brýle. Ben se zklamaně rozhlížel.

Za necelou minutu se stal majitelem omšelého safari klobouku, který koupil od drzého výrostka za dvojnásobnou cenu, než jakou by měl zbrusu nový klobouk za předpokladu, že onen mládenec by jej poctivě koupil, o čemž Ben pochyboval. Nebyl to dokonalý převlek, ale musel se s ním spokojit.

Loudavou chůzí přešel ulici a ustoupil, když se masivní dveře baru rozlétly a prodrali se jimi ven dva statní přístavní dělníci. Navzdory časné dopolední hodině ani jeden z nich necítil bolestné rýpnutí těžkých dřevěných dveří.

Než se stačily s bouchnutím zavřít, Ben vklouzl dovnitř, okamžitě zbavil oči slunečních brýlí, jednak proto, aby viděl, a jednak, aby si rukou zakryl obličej. Nedíval se napravo ani nalevo a zamířil ke stolu nejblíže rohu. Bar neměl okna; od stropu viselo pár slabých žárovek a dalších několik vrhalo matné světlo na výčepní pult, za kterým se tyčil barman s mnohem prohnanějším výrazem než měl člověk, kterého si Ben pamatoval ze své poslední návštěvy. Tenhle muž byl podsaditý, bezmála dvoumetrový boxer, vážící hrubým odhadem půl druhého metráku. Chyběl my levý ušní boltec.

Ben ještě nedosedl na židli, když před ním stanul zasmušilý chlapec. „Něco k pití?“

„Pivo.“ Ben nechtěl, aby si ho pikolík podle něčeho zapamatoval, a tak omezil komunikaci na jediné slovo, aniž k chlapci vzhlédl. Odolal i nutkání rozhlédnout se po baru. Uvelebil se v židli a snažil se budit dojem ospalce nebo narkomana.

Chlapec před něho postavil pivo. Ben položil na stůl peníze, které bleskurychle zmizely v pikolíkových obratných prstech, a pak už mohl nerušeně vychutnávat nápoj.

Sklenice určitě nebyla mytá nejméně týden. Ben se v duchu otřásl a napil se. Doufal, že alkohol bacily zlikviduje. Přemístil polohu tak, aby se hrbil nad stolem a lokty opíral o jeho desku. Hlavu měl skloněnou, klobouk mu stínil obličej. Pomalinku pohnul očima a snažil se proniknout zrakem do tmavých koutů místnosti.

V místnosti bylo patnáct, možná dvacet hostů, polovina jich stála u baru. Nikdo nevěnoval Benovi pozornost. Vzduchem létaly obvyklé hospodské řeči; země a jazyk se měnily, hospodskou mluvu však zub času nenahlodal. Z rádia na polici za barmanem vyřvával jakýsi brazilský rockový hit. Zpěvák odváděl ničemný výkon. Posluchačům to však bylo jedno.

Kates seděl u nejvzdálenějšího stolu, zády ke dveřím. Jak neprozíravé, pomyslel si Ben. Ale vzápětí si všiml druhého muže u stolu a uvědomil si, že Kates si místo k sezení vybírat nemohl. Ramón Dutra automaticky otočil záda ke zdi, a měl pádný důvod k opatrnosti.

Dutra byl prachsprostý zabiják. Vědělo se o něm, že vraždil na objednávku a vyžíval se v krutosti. Jestli byl Dutra oním mužem, kterého chtěl Kates osobně najmout, pak je situace vážnější, než Ben původně předpokládal. Co má Kates v plánu? Všechny účastníky výpravy pobít v pralese a nechat si všechno – co vlastně? –, snad zlato, pro sebe? Zlato však není peří. Jeden člověk neunese tolik, aby se mu tak namáhavá cesta vyplatila, a nejen to. Kates se sám zpátky nedostane. Ten chlap neví o pralese vůbec nic.

Kdežto Dutra byl domorodec. Pravidelně odplouval proti proudu Amazonky, pravděpodobně aby se vyhnul jinému podobnému ničemovi, nebo zákonu. Třeba byl Kates tak naivní, že chtěl Dutru najmout na špinavou práci, nechat se i s pokladem vyvést z pralesa a pak se Dutry v tichosti zbavit. Dutra možná plánuje stejný scénář s tím rozdílem, že ve finále se objeví jiná mrtvola.

Situace se nečekaně zkomplikovala. Seriózní slečna Sherwoodová netuší, do čeho se řítí, a bude toho mít až nad hlavu. Kristepane, jak se vůbec mohla dát dohromady s takovým všivákem, jako je Kates? děsil se Ben. V tom měl pochopitelně prsty její bratříček. Copak ten chlap si neuvědomoval, že svou sestru vystavuje smrtelnému nebezpečí? Zjevně ne, protože sám netuší, že Kates hraje od začátku falešnou hru. Sherwood se povážuje za rovnocenného společníka, ve skutečnosti však dělá Katesovi hejla.

Bena znovu napadlo, že by z expedice měl vycouvat, ačkoli věděl, že takový krok neudělá. Uvažoval o tom, že by hodil přes palubu Katese a Sherwooda, zatímco by se s jeho sestrou vydali do pralesa na vlastní pěst. Ten nápad však zavrhl, neboť za prvé nechtěl obětovat tolik peněz do projektu, který by se nemusel vyplatit tak, jak doufal, a za druhé věděl, že slečna archeoložka by s ním nejspíš sama nešla. Zdá se, že ji svým kouzlem neudolal.

Ne že by se snažil být zvlášť okouzlující. Choval se k ní záměrně hrubě a neomaleně. Nic naplat, nezbývá, než aby svůj odpor vůči němu překonala, protože budou muset společně usilovat o to, aby se oba z téhle výpravy vrátili živí a ve zdraví.

Jakmile zjistil, co zjistit chtěl, Ben do sebe obrátil pivo a než se postavil, měl brýle zase nasazené na očích. Nikdo si ho nevšiml, když zamířil ke dveřím a odešel stejně nenápadně, jako přišel.

Dutrova účast neznamená jenom to, že Ben bude muset být mnohem ostražitější a bedlivěji střežit Jillian; muži, které chtěl najmout na cestu, odmítnou jít s Dutrou v jedné partě. Ben bude muset najmout méně spolehlivé pomocníky, a to znamenalo, že riziko se ještě zvýší. Existovala padesátiprocentní pravděpodobnost, že v nebezpečí se octnou i pomocníci. Pokud Kates pase po zlatě, bude potřebovat, aby mu někdo pomohl dopravit poklad z vnitrozemí. Drobná úlitba by pomocníky mohla uchlácholit. Jakmile Dutra zlato vynese, pomocníci budou přebyteční. Podobné zlodějské kousky nebyly nic neobvyklého a archeologická naleziště se běžně vykrádala.

Ben přešel úzkou ulici a zamířil za roh ke svému autu. Jako obvykle bylo obklopené hloučkem výrostků. Odehnal čumily a nastoupil. I když nechal stažená okénka, pod kovovou střechou se usadil nesnesitelný žár. Ben byl však v tropech dost dlouho, že vedro téměř nevnímal. Po zádech mu stékaly čůrky potu, zatímco seděl a snažil se utřídit myšlenky.

Jemu a sourozencům Sherwoodovým hrozilo maximální nebezpečí. Rick Sherwood byl však méně ohrožený než jeho sestra. Až se dostanou na naleziště, existovalo-li, Kates začne jednat. Když nic nenajdou, nic jim nehrozí.

Byla to sázka do loterie, ať situaci zvažoval ze všech možných hledisek.

Co na tom? On měl riziko rád. Tohle povolání si nevybral proto, že vyznával pravidelnou pracovní dobu a bezpečí kanceláře. Neměl jinou povinnost než zahřívat Th?rese postel. Místo toho se teď bude snažit rozehřát Jillian Sherwoodovou. A to byla zatraceně lákavá výzva.

Jillian se ten večer odebrala do pokoje brzy a Ricka a Katese nechala popíjet v hotelové hale. Začínalo na ni doléhat vypětí. Nedůvěřovala Katesovi ani muži, kterého najal, ale Kates výpravu financoval, a tak se musela Jillian s jeho přáním smířit. Pokušení odvolat expedici bylo minutu od minuty silnější, v hloubi duše však věděla, že necouvne, protože už překročila jistou hranici. Jakmile vyrazí na cestu, bude pozdě cokoli odvolat a ona se aspoň soustředí na vytoužený cíl – najít Kamenné město.

Těšila se na soukromí svého pokoje. Když odemkla dveře, cítila, jak se jí uvolnilo svalstvo v obličeji, protože už nemusela skrývat každou reakci, hlídat každé slovo a výraz tváře. Možná že přecenila své síly, musela mít však na paměti, že neměla jinou možnost.

Rozsvítila a otočila se, aby zamkla a zavřela dveře na řetěz.

„Tím se neobtěžujte,“ oslovil ji hluboký hlas. „Pokud ovšem nechcete, abych se zdržel přes noc.“

Nadskočila, prudce se obrátila a bezděčně ustoupila, připravená zaútočit na vetřelce svou kabelkou, ačkoli jí bleskla hlavou jeho totožnost. Ben Lewis! Udivilo ji, že ho poznala podle hlasu po jediném setkání: odhalila ho okamžitě. Vstával ze židle na opačném konci pokoje a vykročil k ní, do hněda opálený obličej zkřivený úsměvem.

„Pomalu, zlato. S tou kabelkou byste mohla někomu ublížit.“ Hluboký hlas zněl vlídně a škádlivě. Jillian se zadívala do ospalých modrých očí a vzkypěl v ní vztek; bez rozmýšlení a bez zaváhání švihla paží jako nadhazovač baseballu a zasáhla ho kabelkou na plocho do boku hlavy. Zapotácel se, ve tváři nefalšovaný údiv.

„To máte za to, že jste mě vyděsil,“ vybafla a ustoupila, aby se mohla rozmáchnout k dalšímu úderu. „Co tady vůbec pohledáváte?“ Bum! „Vloupal jste se mi do pokoje!“ Bác!

Zvedl paži, aby si chránil hlavu, a druhá rána ho zasáhla do žeber. Vyjekl, jak nabyl rovnováhu, a obrátil se k Jillian, bohužel ne včas, aby zabránil třetímu úderu, tentokrát do prsou, který mu málem vyrazil dech. Rychle jako had vyrazil rukou kupředu, popadl popruh a kabelku jí vytrhl z ruky, a při tom pohybu k sobě Jillian přitáhl. Zachytil ji tělem, třímaje kabelku v pravé ruce, a levou paži jí ovinul kolem pasu. „Můj ty světe,“ pronesl nevěřícně, „vsadím se, že máte černej pás v sebeobraně kabelkou. A to jsem si dělal vrásky s vaší ochranou, ale jak to tak vypadá, ochranu budu potřebovat já.“

Jillian nepovažovala jeho poznámku za vtipnou. Opřela se oběma rukama proti jeho hrudi a vší silou do něj strčila. Neustoupil ani o píd. Stěna svalů pod jejími dlaněmi byla tvrdá jako skála. „Pusťte mě,“ zavrčela.

Místo aby ji poslechl, zasmál se a jeho teplý dech jí zčechral vlasy na spánku. „Ale, ale,“ dobíral si ji.

„Nesnažte se mě uchlácholit!“

„A co byste chtěla, abych s vámi dělal?“

Jillian se zhluboka nadechla a nekompromisně ovládla rozčilení. Málokdy podlehla zlobě, to však neznamenalo, že by neuměla vybuchnout. Pomalu a zřetelně prohlásila: „Jestli mě okamžitě nepustíte, kousnu vás. A pořádně.“

Paže kolem pasu povolila sevření a on se na ni drze usmál. „Upozorňuju vás, že kdybysme byli oba nazí, pravděpodobně by mi kousání nevadilo, ale za těchto okolností se vzdávám.“

Ustoupila a upravila si šaty, pak přejela rukou po vlasech ve snaze uhladit si neposlušné kadeře. K jejímu překvapení byl každý vlas na svém místě.

„Jste jako ze škatulky,“ řekl, aniž se přestal usmívat. „Upravená a elegantní. Každopádně jste mě udivila.“ Rozesmál se.

Otočila se a otevřela dveře. „Vypadněte.“

Natáhl ruku za její záda, opřel se do dveří dlaní a s bouchnutím je zase zavřel. „Ještě ne, zlato. Musíme si promluvit.“

„Nechápu proč.“

Při zvuku jejího mrazivého hlasu mu zajiskřily oči a naklonil se k ní. Jeho teplý dech byl cítit, a nikoli nepříjemně, whisky. „Pojďte od těch dveří,“ zašeptal. „Kates nebo váš bratr by mohl přijít nahoru a já nechci, aby slyšeli, co si povídáme. Sousedí jejich pokoje s vaším?“

Jillian ho mlčky zkoumala a poprvé si v jeho modrých očích všimla inteligence. Navzdory pachu whisky byl střízlivý a dokonale se ovládal. Svou poznámkou dal jasně najevo, že ani jednomu z mužů nedůvěřuje, což od něho bylo velmi prozíravé. Okamžitě jí došlo, že ho podcenila, to však neznamenalo, že by mu hned začala věřit.

Přesto jeho dotaz zodpověděla. „Ne. Rick bydlí až ve třetím pokoji ode mě; Steven přes chodbu.“

„Výborně. Ale pro jistotu pustíme televizi a odejdeme od dveří.“

Slova doplnil činem, přistoupil k televizi a zapnul ji. Místností se rozlehla portugalština. Pak se pohodlně usadil na jedinou židli v pokoji, zvedl nohy v botách na postel a zkřížil je přes sebe.

Smetla je dolů. „Nedávejte mi nohy na postel.“

Výraz v její tváři byl doslova k popukání, ale místo smíchu podezřele omluvným hlasem řekl: „Ano, madam.“

Usedla na postel. „O čem jste si chtěl promluvit?“

Chvíli neodpověděl. Vyčetla mu lenivý zájem z očí, které sklouzly z její postavy na postel. Ani se nesnažil své myšlenky skrýt, jako by mu bylo jedno, že Jillian ví, co se mu honí hlavou. Nalezla uspokojení ve faktu, že na jeho němé narážky nereagovala.

Ústa mu zvlnilo lehké pobavení a založil si ruce za hlavu. Nemohla si nevšimnout pravidelně vykrojené křivky jeho plných úst ani ryze smyslné linie horního rtu. Rozcuchané vlasy a tmavé strniště na bradě mu dodávaly vzhled prostopášného bídáka. Jeho oblek zřejmě nikdy nepřišel do styku s žehličkou. Lemy nohavic khaki kalhot z lehkého materiálu měl nacpané do odřených kotníkových bot a košile, mapovaná skvrnami od potu, mu volně plandala kolem boků. Na stolku vedle něho ležel ošuntělý klobouk.

Vzpomněla si však na jeho otrlý pohled, kterým ji hodnotil, a věděla, že pod zdánlivě lenivým vzezřením dřímá ostražitost. Tenhle člověk věděl přesně, co dělá.

To ovšem neznamenalo, že by mu měla začít důvěřovat, nebo zahájit jakýkoli rozhovor. Nenechá se jím přemluvit, aby mu něco prozradila, dokud jí aspoň něco nenaznačí on sám.

Ticho se vleklo už několik minut, on však nevypadal, že by byl v rozpacích. Jillian měla spíše dojem, že pobavený výraz v jeho očích se ještě prohloubil.

„Vy nejste zrovna ukecaná, zlato,“ pronesl po chvíli protahované.

„Měla bych snad být?“

„Rozhodně by to usnadnilo situaci. Vyložíme si navzájem karty.“

„Vy první,“ vybídla ho zdvořile.

A znovu mu tváří přešel onen letmý úsměv, který se však rychle vytratil, když pobavení v očích vytlačilo poněkud hrozivý výraz. „Steven Kates je zločinec,“ řekl bez okolků. „Kdysi před lety jsem ho párkrát zahlédl ve Státech. On mě nezná, ale já mám ve zvyku se na lidi informovat. Je to čistokrevný hrdlořez a rozhodně nemá zájem zúčastnit se archeologické expedice, aby fotil pohřebiště. Jakmile mi on a váš bratr nabídli tuhle práci, napadlo mě, že se chystají vyčistit nějaké naleziště za předpokladu, že nějaké existuje, a my ho dokážeme najít.“

„Existuje.“

„To tvrdíte vy. Měla byste pochopit, zlato, že být o tom přesvědčený a najít je jsou dvě naprosto odlišné věci. Ujišťuju vás, že určit ve vnitrozemí místo, kde právě stojíte, je samo o sobě umění. Nemáte k dispozici mapy ani zkušené průvodce a přístroje k určení polohy prostě nefungují, protože máte nad hlavou trojnásobně silnou klenbu pralesa.“

„Já to místo najdu.“

„Možná. To zjistíme. Hádám, že bych neměl nic proti, kdybych věděl, co je na tomhle archeologickém nalezišti tak zatraceně zajímavého. Nebude mi dělat potíže dávat pozor na Katese a na vašeho bratra. Mimochodem, co váš bratr? Chystá se i on naleziště vyčistit?“

Jillian už dávno věděla o Rickovi své. „Pravděpodobně ano.“

„Dokázal by vás zabít, kdybyste mu stála v cestě?“

Dech jí uvízl v hrdle, když slyšela ta slova vyřčená nahlas, stejná otázka ji však pronásledovala už několik dní. „To nevím. Doufám, že ne… ale… nejsem si jistá.“

Zavrčel. „Možná je přesvědčený, že byste ho z ničeho neobvinila, a tak z vás nemá strach. Kates je tvrdší nátura. Dneska jsem ho sledoval. Už jsem zkrátka takový obtížný prevít. Sešel se s jistým nájemným vrahem, zločincem jménem Ramón Dutra, a najal ho jako jednoho z pomocníků naší výpravy. Podle mého názoru Kates počítá s tím, že já, vy ani váš bratr se z téhle výpravy nevrátíme živí.“

Měla bych expedici odvolat, blesklo jí myslí. Ještě nebylo pozdě celou tu šílenou akci zrušit. Bez ní se žádná výprava konat nebude, i když neměla představu, jak by se Kates zachoval poté, co do expedice investoval tolik peněz.

Ale možná že už nikdy nebude mít příležitost najít civilizaci Anzarů a Kamenné město, ani Císařovnu. Už nikdy se jí nenaskytne možnost ověřit otcovu teorii a očistit jeho a nakonec i svoje jméno. Věděla, že místo dokáže najít. Měla mapu a přesné pokyny převedené do šifry. Klíč k jejímu rozluštění znala jen ona. I kdyby se mapa dostala do ruky Katesovi, neuměl by v ní hledat.

Ben Lewis ji ostře sledoval. Ruce v klíně sevřela v pěst a přiměla se ke klidu. „Co ještě?“

Sotva znatelně zakoulel očima. „Pomocníci, které obvykle najímám, jsou slušní a spolehliví, ale nepůjdou na žádnou výpravu, které se účastní Dutra. Musím najmout jiné, zdaleka ne tak spolehlivé a zkušené, a už vůbec ne slušné. Kdybych měl k dispozici své lidi, neměl bych obavy z ničeho, co by Kates upekl, tohle je ale jiná situace. Protože se nemůžeme spoléhat na vašeho bratra, budeme mít proti sobě všechny ostatní členy výpravy. Vyhlásíme příměří, zlato, a vy se mnou potáhnete za jeden provaz.“

„Proč bych vám měla důvěřovat?“

Koutky úst se mu zvedly v posměšném úšklebku. „Protože jsem jediný, koho máte. Teď, když jsem vám řekl, co jsem měl na srdci, je řada na vás. Prozradte mi, co vlastně hledáme.“

„Ztracené město.“

Chvíli na ni nevěřícně civěl, než zaklonil hlavu a srdečně, hlasitě se rozesmál. „Neříkejte, že jste naletěla na jednu z těch povídaček, kterých je všude plno. Podle toho, co jsem slyšel, existují ve vnitrozemí tisíce ztracených měst. Člověk by řekl, že ať vystoupíte na břeh kdekoli, zakopnete o nějakou kost. Ale tak to prostě není.“

„Tahle legenda se zakládá na pravdě.“

„Jak si tím můžete být jistá?“

„To město objevil můj otec.“

„A přinesl nějaký důkaz?“

„Zahynul při výpravě.“

„Žádný důkaz tedy nemáte?“

„Mám v úmyslu si ho obstarat.“ Do hlasu se jí vloudila umíněnost. „Najdu důkaz, že se nemýlil.“

„Nebo přitom zahynete jako on.“

„Pane Lewisi, vy chodit nemusíte, kdežto já ano.“

„Ale já půjdu. Tahle výprava slibuje lepší zábavu než cirkusové představení. Co kdybyste mi o tom slavném městě něco řekla? Které z nich to je? Nejspíš jsem už slyšel o všech.“

„To nevylučuju,“ připustila zdráhavě. „Slyšel jste někdy o Anzarech nebo o Kamenném městě?“

Zamyslel se, sešpulil rty a poklepával si o ně prsty. Sledovala pohyby prstů a zadívala se mu na ústa, než si uvědomila, že na něj upřeně civí, a odvrátila pohled. Že by záměrně upoutal její pozornost na svá ústa? Rozhodně mu tu bylo podobné a už se raději ani nepřesvědčila, zda se mu v očích znovu usadilo ono uličnické pobavení.

„Nemůžu říct, že bych o něm slyšel,“ řekl. „Chcete mi o něm něco povědět?“

Zběžně mu vylíčila pověst o Anzarech a královně bojovnici, o jejím srdci, které teď střeží hrobku jejího milence. Nasadil znuděný výraz.

„To není všechno,“ dodala. „Můj otec byl taky archeolog a byl posedlý zkoumáním podobných starých pověstí, aby uspokojil vlastní zvědavost. Ostatní příběhy označil za pouhé mýty. Anzarové byli výjimkou.“

„Co konkrétně na tom příběhu ho přesvědčilo, aby uvěřil?“

Na okamžik jí oči vzplály hněvem, ale ovládla se. Když jí neuvěřili otcovi kolegové, proč by jí měl věřit někdo, koho otec vůbec neznal?

„Víte, podle čeho dostala Amazonka jméno?“ zeptala se. Pokrčil rameny. „Nejspíš podle pralesa.“

„Ne. Prales byl pojmenován podle řeky.“

„No a?“

„V roce se skupina Španělů vydala na výpravu po řece. Tenkrát ještě neměla jméno. Ve skupině byl dominikánský mnich, jistý Gaspar de Carvajal, který si během cesty vedl deník. Z větší části obsahoval typické příběhy, které Španělé přivezli zpět do Evropy: o zlatu a pokladech.“

„Jasně,“ přikývl Ben. „Když ty poklady ovšem našli. Vzpomeňte si, co provedli Inkům.“

„Příběhy popisovaly zářící bílá města a královské cesty dlážděné kameny, což výstižně charakterizuje říši Inků, i když ta ležela mnohem dál na západě. Je možné, že mnich jen opakoval příběhy, které sám slyšel. Pak se ale zmínil o něčem, co se obvyklému koloritu vymykalo a lišilo se od toho, co líčily ostatní příběhy. Carvajal psal, že se setkali s kmenem ‚pohledných žen bojovnic, z nichž každá měla sílu deseti indiánů’.“

„Nic mi neříkejte,“ ucedil Ben a zavřel oči. „Budu hádat. Španělé objevili Amazonky a podle nich pojmenovali řeku.“

„Přesně tak.“

„Kecy.“

„Většina to jsou kecy. Carvajalův deník byl zábavný, historikové mu však nepřikládali význam. V mém otci probudily zvědavost jiné příběhy, z jiných zdrojů, které na deník navazovaly.“

„Jako například?“

„Pro legendu o Anzarech našel pět různých zdrojů. Nedokázal mezi nimi nalézt žádnou souvislost, ale útržky informací do sebe zapadaly jako dílky skládačky. V jednom příběhu se psalo o ‚bezkrevných okřídlených démonech’, ale táž legenda je označila jako ‚démony od velké řeky’. Není třeba zvlášť bujné fantazie, aby si člověk představil bledé Španěly, jak vystupují na břeh z lodí, jejichž bílé plachty se nadouvají ve větru jako křídla.“

„Fajn. Dejme tomu.“ Znuděný výraz neustoupil. „K tomu moc fantazie nepotřebuju.“

„Město z kamene v moři zeleně je očividně město v pralese, skryté pod příkrovem vegetace – a to tak důkladně, že je Španělé nedokázali najít.“

„To všechno jsou jen zábavné hříčky mysli, zlato, ale copak nemáte nějaký pádný důkaz? Připadá mi, jako byste chtěla dokázat, že ty mnichovy Amazonky byly ve skutečnosti onen bájný kmen Anzarů.“

„Táta narazil na zmínku o ‚mapě Kamenného města’. Vystopoval odkaz až k jeho zdroji a objevil další stopy. Trvalo mu tři roky, než mapu objevil. Nechal ji ověřit a ukázalo se, že pochází ze sedmnáctého století. Není na ní označený stát ani světadíl, ale je velmi podrobná, s orientačními body a záznamy vzdáleností.“

Nevěřícně si odfrkl. „V pralese nejsou žádné orientační body, které by přečkaly staletí. Vegetace zahladí sebemenší stopy. Rčení ‚proměnit se v prach’ se v pralese stává realitou. Ten proces lze téměř sledovat.“

Nenechala se zviklat. „Mapa se zmiňuje o Srdci královny a přesně je lokalizuje.“

„Vy si tedy myslíte, že Srdce královny je nějaký obrovský drahokam, který leží někde v pralese, a ta vaše mapa vás dovede přímo k němu.“

„Dovede,“ potvrdila tvrdošíjně. „Táta vytyčil kurs a zašifroval jej.“

„Řekněme, že to místo najdete. Nevěřím, že existuje, ale dejme tomu. Co uděláte potom?“

„Všechno vyfotografuji!, zdokumentuju a vrátím se s důkazem. Mého otce považovali za cvoka. Tahle teorie zničila pověst jemu a nakonec i mně. Chci dokázat, že se nemýlil. Je mi jedno, jestli existuje nějaký drahokam, který střeží hrobku. Chci to město najít a dokázat, že kmen Anzarů skutečně žil. Já svou práci miluju, pane Lewisi, ale dokud se mi nepodaří očistit otcovo jméno, nebudu nikdo jiný než praštěná dcera Cvoka Sherwooda.“

„Říkejte mi Ben,“ navrhl automaticky, zatímco si mnul bradu a zvažoval situaci. „I kdyby někde ve vnitrozemí bylo nějaké ztracené město, co když v něm ti vaši Anzarové vůbec nežili? Co když Anzarové nebyli Amazonky – a musím vás upozornit, zlato, že právě Amazonky považuju za zatraceně nepravděpodobný výmysl –, ale jen obyčejný, izolovaný indiánský kmen, který vymřel před několika staletími?“

„Na tom nezáleží. Ztracené město je ztracené město.“ Musela se hodně snažit, aby zachovala živé tempo řeči. Jeho ospalé frázování bylo nakažlivé. „Stačí, když odtud přinesu nějaký důkaz.“

„Jistě si uvědomujete, že se honíte za přeludem.“

Zavrtěla hlavou. „Otec provedl velmi podrobnou analýzu. Nebyl žádný lovec pokladů. Pátral po pravdě. Nedbal, jestli legendy, které zkoumal, byly pravdivé, nebo ne. Prostě chtěl jen dokázat, zda jsou historicky podložené.“

„Jenomže Kates počítá s tím, že najde poklad ve formě zlata nebo drahokamů. Jak jste k takovému ničemovi vlastně přišla?“

Zaváhala a pak vzdychla: „Přes Ricka. Měl u sebe všechny tátovy písmenosti. Právě u něho doma jsem objevila informaci o Anzarech. Přiznávám, že jsme nedokázala zakrýt vzrušení…“

„Škoda že jsem u toho nebyl.“

Nenechala se jeho poznámkou vyrušit. „Rick se mě ptal, co jsem našla, a já mu to jako idiot vyklopila. Vytrhl mi papíry z ruky, pokyny však přečíst nemohl, protože byly převedeny do kódu. Začal být mírně jízlivý a zjišťoval, jak můžu být přesvědčená, že podle těch materiálů najdu ztracený poklad, když je neumím ani přečíst. Řekla jsem mu, že je přečíst umím a že mě táta kód naučil. Přesto jsem mu odmítla prozradit, co jsem zjistila.“

„Vsadím se, že to oživilo situaci.“

Usmála se, neboť jeho příměr byl nevýstižný. „Snažila jsem se přesvědčit pár svých kolegů. Všichni se mi vysmáli. Viděla jsem jim až do žaludku: srovnávali mě s tátou. Taková expedice je drahá záležitost a nemohla jsem ji podniknout na vlastní náklady, ale sponzora jsem nenašla. Od výpravy dala ruce pryč i Frostova archeologická nadace, pro kterou pracuji, a ta je nejvýznamnější ze všech. Pohladili mě po hlavě a řekli mi, ať dám pokoj. Když se ke mně všichni otočili zády, byla jsem tak zklamaná a sklíčená, že jsem zavolala Rickovi a postěžovala si, že z expedice nic nebude. Nevím, proč jsem to udělala, snad že jsem přesvědčená, že i on otce miloval, a tak by měl vědět, jak jsem pochodila. Pak už si jen vzpomínám, že se na scéně objevil Kates a společně jsme naplánovali cestu do Brazílie.“

„Nesnažili se vás přesvědčit, abyste jim předala mapu a pokyny?“

„Samozřejmě.“ Věnovala mu chladný pohled, který naznačoval, jak jejich snaha asi dopadla. Pak se kousla do rtu. „Nevím to jistě, ale myslím, že mi někdo prohledával byt.“

„Nejspíš Kates. Nebo někdo, koho si na tu práci najal. Něco takového je pod jeho úroveň. Našel mapu?“

„Ne. Nikdo ji nenajde.“

„Vy ji nemáte s sebou?“

„Ovšem že ne! Přece s sebou nebudu vozit mapu starou čtyři sta let! Pokyny jsem opsala, ale jak jsem už řekla, jsou zašifrované.“

Něco polohlasně zahučel. „Prosím?“ chtěla vědět.

„Říkal jsem: Ta ženská si musí připadat jako Bond. Oni kód nevyluští a vy jim neprozradíte, co obsahuje, a tak vás musí vzít na výpravu s sebou.“

„Přesně tak. Oni by naleziště vykradli spíše, než by se je snažili zachovat, a tátova pověst by nikdy nebyla očištěna.“

Ospalý výraz byl najednou ten tam. Napřímil se v židli a měřil si Jillian přimhouřenýma očima. „A jak jim v tom, proboha, chcete zabránit?“

Narovnala ramena. „To nevím. Ale koupila jsem si pistoli.“

Procítěně zaklel. „A ta vám má vyřešit potíže? Kristepane. Tak ona si koupí pistoli. A jakou, pěkně prosím? Velká ráže s perleťovou rukojetí?“

„Automatickou osmatřicítku.“

„Umíte s tím vůbec zacházet?“

„Umím. Jsem archeoložka. Moje práce neprobíhá v civilizovaných končinách. Nelhala jsem, když jsem tvrdila, že si dokážu obstarat něco k jídlu. Čas od času taky musím odhánět nepřátelské tvory, dvou i čtyřnohé.“

Upřel podezíravý pohled na její kabelku.

„Tam ji nemám,“ řekla a usmála se na něj. „A rozhodně vám neskočím na vaše řečičky. Vím, že jste mi prohledal pokoj a víte, že vlastním pistoli, víte, jaký je to typ, a víte, kde ji mám schovanou.“

Úsměv jí oplatil, aniž obvinění popřel. Jasně, že jí prohledal pokoj, když k tomu měl příležitost. „Máte prima prádlo.“

„Těší mě, že se vám líbí. Vyzkoušel jste si je?“

„Ne. Jen jsem si je otíral o obličej.“

Hulvát jeden. Nepochybovala, že přesně tohle udělal. Ta představa jí prolétla myslí a stáhl se jí žaludek. Zdráhala se dát mu najevo jakoukoli reakci, bylo však stále obtížnější zachovat nezúčastněnou tvář. Byl prohnaný a přímočarý a čišelo z něho tak neuvěřitelné mužství, že se proti vlastní vůli zachvěla.

Neustále ji pozoroval a rty mu zvlnil sotva patrný úsměv, když si všiml, jak se jí rozšířily oči. Jisté reakce nelze skrýt. Ben prožíval něco víc než pouhé zadostiučinění, že se mu podařilo vyvést ji z rovnováhy.

V tu chvíli však šlo o mnohem důležitější věci, než byl sex. „Vzhledem k situaci,“ pronesl lenivě, „byste mi ten kód měla prozradit. Já to ztracené město najdu, pokud skutečně existuje, a vy se vyhnete nebezpečí.“

Vysmála se mu do obličeje. Nemohla si pomoct, ale jeho návrh jí připadal absurdní. Smála se, až se doslova popadala za břicho.

„Beru to jako zamítnutí.“

„Nechápu, jak vás něco takového mohlo vůbec napadnout,“ odpověděla a stále se třásla smíchem. „Snad si nemyslíte, že vám důvěřuju?“

„Zvyknete si,“ řekl vesele. „Jestli trváte na tom, že půjdete s námi, budeme spolu spát ve stanu. Vsadím se, že sakra brzo mi budete důvěřovat. A hned v několika ohledech. Ani na chvíli vás nenechám o samotě, zlato.“

Vyskočila z postele a znovuprobuzené pobouření ji zbavilo zábran. „Společně ve stanu!“ vyjekla přidušeně. „S vámi?“

„Tiše.“ Ukázal na dveře. „Všichni vás uslyší.“ Zakryl uspokojení z její reakce, protože kdyby si ho všimla, začala by zase ječet. Předcházející večer ho zmátla ledovým převlekem. Avšak výbuch ryzího vzteku, který se jí zrcadlil v obličeji, když ho začala mydlit kabelkou, vyvolal vzrušené napětí v celém jeho těle stejně jako teď, kdy se přestala ovládat.

„Je mi jedno, jestli mě někdo uslyší.“

„Chápu, zlato. Ale radši se uklidněte.“

Ztlumila hlas do zuřivého šepotu. „Aby bylo jasné, nebudu sdílet stan s nikým, a už vůbec ne s vámi!“

„Napadlo mě, že je to jediný způsob, jak by vám Dutra mohl dát pokoj.“

„Oceňuji vaši galantnost, pane Lewisi, ale na tohle vám neskočím. Myslíte, že bude opravdu tak jednoduché naplánovat ‚zásoby’, jak jste výstižně podotkl včera?“

Zdálo se, že mu tak snadno nenaletí. Ale začátky byly vždycky těžké a Ben se ve hře vyžíval. Bez výčitek se na ni zazubil. „Za pokus to stálo.“

„Budu usínat s pistolí v ruce,“ oznámila mu.

„To je dobrý nápad. Ohledně Dutry jsem nežertoval. Cestou do vnitrozemí budete v bezpečí, protože Kates si nepřeje, aby vám Dutra ublížil, ale jakmile dojdeme na místo, jestli tam dojdeme, měla byste se mě držet. Platí?“

„Platí.“

Pohotový souhlas ho udivil. „Cože? Vy se nebouříte? Dávejte si pozor, jinak si začnu myslet, že jsem vám padl do oka.“

Jillian ho obdařila neupřímně líbezným úsměvem. „Myslím, že něčemu takovému dokážu zabránit. Nechci, abyste vybočil z role.“

Spokojeně se rozesmál a vstal. Náhle ji jeho blízkost uvedla do rozpaků a pokusila se o krok ustoupit, ale v ústupu jí bránila postel. Pohyb mu neunikl a přistoupil k ní ještě blíž, tak blízko, že cítila spalující žár jeho svalnatého těla.

Otřela se ňadry o pevnou stěnu horní části jeho břicha a bradavky jí sežehl plamen vzrušení. Zadržela dech, neboť i tak nepatrný pohyb byl nezdravě účinný.

Nevyvíjel žádnou aktivitu, prostě jen stál tak blízko, že se jeho tělo dotýkalo jejího. Cítila jeho pohled, ale bránila se zvednout hlavu, aby jednak neviděla smyslný výraz v jeho tváři, a jednak si nepřála, aby si všiml její bezděčné reakce. Žár jeho těla ji obklopil, okouzlil a vysál z ní sílu. Předtím si neuvědomila, že je tak mohutný, ale jistě měřil bezmála dva metry, a stačila si všimnout, že je svalovec. Určitě by ženskou v posteli dočista zdolal…

Ne. Zbloudilou myšlenku okamžitě zarazila, rozmrzelá, že ji vůbec něco takového mohlo napadnout. Nechtěla si ho představovat v posteli…

„Jillian.“ Vyslovil její jméno lehce lichotivým tónem. „Podívej se na mě.“

„Ne,“ odporovala zarputile.

V hrudi mu zabublal hluboký smích. „Jsi tvrdohlavá.“ Tehdy se pohnul, levou rukou jí vklouzl do vlasů a jemným pohybem ji přiměl, aby k němu vzhlédla. Na zlomek vteřiny spatřila jeho oči, zářící a dychtivé, prosté pobavení. Sklonil hlavu a pevně přitiskl svá ústa na její rty.

Zachvěla se, znehybněla a zavřela oči. Náhlá vlna rozkoše ji zastihla nepřipravenou. Čekala, že jí odolá, nic víc, ale místo toho se ocitla v pokušení otevřít ústa jeho pátrajícímu jazyku. Dílem okamžiku zjistila, že podcenila Benovy svůdnické schopnosti. Jeho ústa chutnala svěže a po smolné whisky; jeho rty byly pevné, ale citlivě se poddávaly tvaru jejích úst. Napadlo ji, že by možná odolala hrubé síle, jenomže on sílu neuplatňoval.

Vábil ji letmými, něžnými, lenivými polibky. Provokoval ji jen stínem vášně, který sotva zpozorovala, než jej ovládl, a zmámil ji živočišným teplem a neochvějnou silou, která ji vyzývala, aby se k němu přitiskla.

Ben Lewis byl nebezpečný.

Sevřela ruce v pěst a zabořila nehty do dlaní ve snaze posílit vnitřní snahu mu odolat. Ústa ani nepootevřela, protože je otevřít odmítala, ačkoli bojovala s nutkáním podlehnout svým instinktům.

Nesnesitelná muka ukončil sám od sebe a zvedl hlavu po posledním, zdlouhavém polibku, který málem zlomil její odpor. „Moc hezký,“ zašeptal a zlehka jí přejel palcem po spodním rtu. Pak se ty neuvěřitelně modré oči vpily do jejích. Odráželo se v nich uspokojení nad tím, co spatřily.

„Už teď jsi moje,“ pronesl líně. „Nezapomeň za mnou zamknout dveře.“

Jenomže ona zůstala stát na místě a snažila se nabýt rovnováhy, zatímco odcházel ke dveřím. Zastavil se, povytáhl obočí a vykročil zpátky k ní. Jillian se vzpamatovala natolik, že varovně přimhouřila oči. Zasmál se a zvedl ruku na znamení nedbalého, mlčenlivého pozdravu, který s úlevou ocenila.

Zhruba za minutu přešla pokoj ke dveřím a zajistila je na řetěz i bezpečnostní zámek. Pak se posadila na židli, kterou Ben právě uvolnil, a pokusila se uspořádat nesouvislé myšlenky. Avšak myslet nebylo snadné, když toužila jen a jen cítit a vychutnávat nebezpečně báječné vjemy, jež v ní vyvolal.

Proč nebyl jednoduše ten, za koho ho považovala při jejich prvním setkání – zhýralý, zanedbaný průvodce, který se bez whisky nehne na krok? Takovému muži by bez potíží odolala, ale tomu, který za ní přišel dnes večer, tomu, kým Ben opravdu byl, bylo směšně snadné podlehnout. Navzdory své sexuální drzosti byl okouzlující, ale dost možná, že kouzlo spočívalo právě v jeho neomalenosti. Dosud nepoznala nikoho, kdo by byl v otázce sexu naprosto otevřený jako Ben Lewis. Navíc byl inteligentní a nesmlouvavý; okamžitě poznal, že Kates nemá v úmyslu nic dobrého. Mimoto však také věděl, jak snadno dokáže prolomit Jillianinu obranu, a ty výpady mu působily ďábelské potěšení.

Napadlo ji, že se nejspíš zbláznila, chce-li dobrovolně strávit dva měsíce v jeho společnosti. Obstarala si antikoncepční pilulky ne proto, aby vyhledávala milostná dobrodružství, ale že jí tak kázal zdravý rozum a přirozený pud sebezáchovy. V cizí zemi a na hony daleko od civilizace může osamělou ženu potkat leccos. Umínila si, že bude ve střehu a pokusí se ubránit, avšak její zarytý realismus jí napovídal, že může dojít k nejhoršímu. Ubránit se Benu Lewisovi bude těžký oříšek, neboť zároveň bude muset odolávat sama sobě. Jestli umí milovat stejně dobře jako líbat, nedivila by se, kdyby mu v náručí některá šťastná žena zemřela slastí.

Jenomže ona může zemřít i jinak, jestli zavčas necouvne. Dutrova účast nebezpečí expedice zvyšuje. Jillian však byla rozhodnutá dostát svým závazkům a v této fázi příprav už ji nic nemohlo zastavit. I kdyby měla přijít o život, měla v úmyslu podstoupit riziko, protože se jí nabízela jedinečná příležitost rehabilitovat otce a vzkřísit svou vlastní kariéru. Výpravu podnikala pro sebe a pro svého otce, a ten by si jejího činu cenil nade vše na světě.

Jillian byla pevně rozhodnutá najít město Anzarů. Ti druzí, Rick a Kates, se k ní připojili jenom proto, že je zlákala velkolepost drahokamu. Jillian však ve skrytu duše doufala, že žádný neexistuje. Srdce císařovny sloužilo jako přirozený magnet, jenž upoutal pozornost mnoha hledačů, o kterých Benovi ani neříkala. Pokud však Císařovna skutečně existuje, hrozí jí i Benovi smrtelné nebezpečí. Bude-li mít Jillian štěstí, objeví jenom ztracené město.

Měla však silné obavy, že Císařovna nebyla výplodem fantazie. I profesor byl přesvědčen, že existuje. Poznamenal si, že se nejspíš jedná o jeden z obrovských červených diamantů, které se v Brazílii těží. Dřímá ve ztraceném městě, nezničitelný a neotřesitelný, pravděpodobně největší a nejvzácnější drahokam na světě, rudý diamant.

Červené diamanty byly vzhledem k příměsím horší kvality, ale jejich nezvyklá barva je činila vzácnějšími. Profesora nezajímala samotná Císařovna jako spíše fakta, která by potvrdila. Pro Jillianina otce nepředstavoval drahokam bohatství, ale prostředek k potvrzení své teorie. A protože archeologické vykopávky byly majetkem země, v níž se naleziště nacházelo, brazilskou vládu by objev Císařovny nesmírně potěšil.

Jillian se nesvěřila Benovi o všech odkazech, zmiňujících se o drahokamu, neboť kdyby si uvědomil, že jeho existence je silně pravděpodobná, mohl by odmítnout vystavit výpravu nebezpečí. Takhle se domníval, že budou několik týdnů pročesávat prales a nenajdou nic. Žádná Císařovna, žádné nebezpečí.

Profesor však našel ještě jednu mapu, mnohem podrobnější, než byla mapa ze sedmnáctého století, a právě odtud načerpal pokyny. Ani na okamžik ho neopustil profesionální duch soutěživosti a vlivem lehké paranoie, jež jeho vybuzený stav provázela, napsal pokyny v kódu, který sám vymyslel. Jillian se naplnily oči slzami, když si otce představila, jak se chvěje potlačovaným vzrušením a opojnou radostí, když informace převáděl do šifry, aby dodal celé záležitosti tajemný přídech. Podobné věci miloval, a právě proto vymyslel v prvé řadě kód a pak Jillian ukázal, jak jej vyluštit. Klíč si zapamatovala a jeho znalost stačila, aby informace dešifrovala. Otec nazýval kód průběžným, neboť se měnil s každým slovem, ale když si Jillian zapamatovala klíč, mohla si vzít tužku a papír a pokyny zapsat. Klíč sám o sobě byl jednoduchý, i když poněkud záhadný. Nepochybovala, že kterýkoli agent zpravodajské služby by jej co nevidět vyluštil, jejímu otci však skvěle posloužil a teď poslouží i jí.

Druhá mapa, již našel, obsahovala přesné zeměpisné souřadnice a vzdálenosti. V šestnáctém století ji vytvořil cestovatel, který se odvážil hluboko do nitra deštného pralesa a objevil impozantní trosky města, které mohlo soupeřit se sídly Inků, a paláce vytesaného do mohutného skaliska. Onen muž vyšel z pralesa živ, později však podlehl malárii. V horečnatém stavu bezprostředně před svou smrtí blouznil, že viděl „srdce na hrobce“, a jeho slova všichni považovali za předpověd neodvratného skonu.

Její otec si však byl jistý, že cestovatel narazil na skryté město Anzarů a skutečně spatřil obrovský diamant, ale z nějakého důvodu jej nebyl schopen vynést z džungle. Po přečtení otcových poznámek sdílela Jillian stejné přesvědčení.

Zpočátku se domnívala, že dokáže naleziště ochránit, teď si tím už tolik jistá nebyla. Jak Ben řekl, situace se změnila. Výhodu teď měl na své straně Kates. Při pomyšlení, že by naleziště mělo být vykradené, zuřila vztekem. Před odjezdem ze Států Rickovi zdůraznila, že zákony postihující zloděje starožitností a národních památek jsou nesmírně přísné a že příslušná vláda často nabídne za nové nálezy odměnu jako preventivní opatření proti krádeži. Nad jejími obavami mávl rukou a bezstarostně přísahal, že diamant neukradne. Proč prý by měl krást, když může peníze z prodeje oné věci získat legálním způsobem?

Díky svému povolání se Jillian na celý případ dívala z různých úhlů. Proč se spokojit s odměnou, když si člověk sežene kontaktní osobu, která mu zaplatí mnohem větší částku? Nedomnívala se, že Rick by takovou osobu znal, nepochybovala však, že Kates o někom ví. Názor na Katese měla nevalný a nezlepšil se, ani když ho poznala blíže. Ten chlap byl podezřele úlisný a chladný. Neváhala uvěřit tomu, co jí o Katesovi říkal Ben.

Nezbývá než situaci nějak zvládnout, už kvůli otci a kvůli sobě samé. Ale pro případ, že dojde k nejhoršímu a nepodaří se jí dostat z pralesa, rozhodně nedopustí, aby Katesovi prošla krádež i vražda. Představa krádeže ji dopalovala snad ještě víc než pomyšlení na smrt. Rychle si připravila papír a pero a začala psát. O dvacet minut později, s pocitem pochmurného triumfu, zalepila dvě obálky. Jednu opatřila jménem ředitele hotelu, druhou adresou jistého svého kolegy ze Spojených států. Měla v úmyslu obě obálky osobně předat řediteli hotelu a požádat ho, aby okamžitě otevřel tu, na níž bylo uvedené jeho jméno, a druhou odeslal na uvedenou adresu, pokud si Jillian nevyzvedne své věci z úschovy. V obou dopisech nastínila okolnosti expedice. Brazilskou vládu možná nebude tolik zajímat její osoba, doufala však, že zájem úřadů podnítí aspoň Císařovna. Ve snaze zajistit důkaz o existenci kmene Anzarů a ověřit otcovu teorie doufala, že její dopis společně s její smrtí vyvolá dostatečný rozruch, který popíchne její kolegy k výpravě do nitra Brazílie a k pátrání po dávno ztracené civilizaci. Byla to jen naděje, nic víc, přesto se cítila lépe, když udělala vše, co považovala za nutné.

Napadlo ji, že by dopisy mohla použít jako záruku, o které by Rickovi a Katesovi řekla až poté, co by expedice došla na místo, ale pak si uvědomila, že Kates by se pro její věci nevrátil a ředitel hotelu by usoudil, že všichni zahynuli v pralese. A až by dopis někdy otevřel, bylo by pozdě. Kates by už dávno byl za hranicemi Brazílie.

Svá bezpečností opatření si nechá pro sebe a bude muset mít pistoli stále po ruce. Jinou možnost neviděla. Jistě, měla strach, ale jen blázen by jednal bezstarostně. Byla přesvědčená, že aspoň Ben bude mít oči otevřené. Nemohla mu důvěřovat po sexuální stránce, avšak doufala, že v jiných ohledech se na něj může spolehnout. Koneckonců byl v sázce i jeho život.

***

„Jak dlouho poplujeme?“ zeptala se Jillian. Stála na přístavním molu a sledovala temné, valící se vody řeky. Manaus leží na řece Rio Negro, tedy sedm mil proti proudu od soutoku její průzračně černé vody s kalně žlutou Amazonkou. Oba proudy jsou tak silné, že nějakou dobu plynou korytem, aniž se smísí: zhruba padesát mil míjí břehy černý a žlutý pruh jako obrovský had, než konečně splyne v jeden souvislý pás.

„Přibližně dva týdny,“ odpověděl Ben Lewis, aniž na ni pohlédl, neboť se soustředil na nakládání posledních zásob.

V duchu proklela dva týdny života na palubě lodi, hlasité poznámky si však nechala pro sebe. Nemělo smysl se bouřit. Říční čluny byly jediným prostředkem, který mohl dopravit jejich zásoby proti proudu řeky k místu, kde měli zahájit pěší výpravu do vnitrozemí.

„Při zpáteční cestě se vzdálenost zkrátí na polovinu,“ poznamenal. „Za prvé poplujeme po proudu a za druhé s sebou nepotáhneme tyhle zásoby, takže lodě budou lehčí.“

Kromě Dutry bylo celkem osm pomocníků. Ben jich najal sedm: pět Brazilců a dva indiány z kmene Tukano. Indiáni, každý na jedné lodi, rozmisťovali váhu zásob, aby zátěž byla rovnoměrná. Ben rozdělil pozornost mezi oba čluny; měl na očích sluneční brýle, ale nic mu neuniklo. Přesně věděl, kam se která věc ukládá, kolik čeho mají a na jak dlouho by zásoby měly vystačit. Nenajdou-li město do chvíle, kdy vyčerpají polovinu zásob, výprava se vrací zpět. Jestli k takové situaci dojde, věděl, že s Jillian nastanou větší potíže než s ostatními. Ale přiměje ji ke kapitulaci, i kdyby ji měl přivázat na tyč a odnést jako prasátko pekari.

Do přístavu přijela v plné polní. Ben ji neviděl od okamžiku, kdy před dvěma dny odešel z jejího hotelového pokoje. Tmavé vlasy, sepnuté do ohonu, se jí na slunci leskly jako vydří srst. „Vezmi si klobouk,“ vybídl ji automaticky. Sám byl bez pokrývky hlavy, neboť nechtěl riskovat, že ho Dutra pozná, kdyby ke slunečním brýlím přidal klobouk. Khaki klobouk si oblíbil a vezl ho s sebou, ale vezme si ho, až se slunce vyhoupne výš na oblohu; prozatím si nasadí baseballovou čepici.

Jillian ho poslechla. Se zalíbením konstatoval, že v plátěných kalhotách a bílé košili s krátkým rukávem jí to moc sluší. V slaměném klobouku vypadala seriózně a z každého jejího pohybu vyzařovala zkušenost. Plátěné kalhoty navíc zdůrazňovaly každou křivku kulatého a pevného zadečku a Ben v duchu obdivné zahvízdal. Čtrnáct dní bude vedle něho spát na těsné palubě a každá noc z těch dvou týdnů se změní v ryzí pokušení. Bohužel, nic víc z toho nekouká: o místo na lodi se s nimi podělí ještě čtyři pomocníci.

„Co si myslíš o kolegovi Dutrovi?“ zeptal se jí tlumeně.

Na dotyčného se ani nemusela podívat, neboť si ho dobře zapamatovala. Bezděčně se zachvěla. „Budeme mít štěstí, když nás nezamorduje všechny,“ zahučela.

Dutra byl menšího vzrůstu než Ben, ale zato o dobrých patnáct kilo těžší. Měl na sobě košili bez rukávů, od podpaží k pasu strakatou skvrnami od potu. Hlava se zdála být oproti rozložitým ramenům malá, ačkoli jí na objemu dodávala hustá hříva nepoddajných černých vlasů, které připomínaly zvířecí srst. Nadočnicové oblouky měl vystouplé jako neandrtálec a pokryté překvapivě řídkým obočím. Z malých, prohnaných a hluboko vsazených očí čišela zášť. Byl zarostlý, měl zuby poseté hnědými skvrnkami a špičáky bezmála tak ostré jako lidoop. Jillian připadalo, že nevypadá jako člověk, a pokaždé, když na něj pohlédla, stáhl se jí žaludek odporem a strachem.

Dutra se do práce nezapojil, třebaže měl být jedním z pomocníků. Se založenýma pažema se opíral o sloup a nespouštěl z Jillian oči. Ben ho ignoroval; za prvé, lodě musely být dokonale vyvážené a Dutra by záměrně práci mařil. Navíc Ben usiloval o to, aby Jillian Dutrův neskrývaný zájem vyděsil; možná si ještě rozmyslí, s kým bude sdílet stan.

Rick Sherwood se lenivě usadil na přídi druhé lodi a opřel nohy o zábradlí, zato Steven Kates pobíhal po přístavišti sem a tam, jako by osobně dohlížel na uložení každé krabice. S vědomím, že sluneční brýle mu zakrývají oči, věnoval Ben oběma znechucený pohled. Ti dva se nestačí divit, až se dostanou do pralesa, pomyslel si.

Než byly oba čluny naložené, vlhká výheň se změnila v saunu. Jillian jízlivě shledala, že přísné puky na Katesových kalhotách zplihly. Mileráda by ho bývala upozornila, že žehlení kalhot je v tropech zbytečný přepych. Nepochybovala, že Ricka i Katese čekají těžké časy, neboť ani jeden nebyl zvyklý na tvrdou dřinu a v pralese budou oba muset nést na zádech náklad jako všichni ostatní. Věděla, že ona sama je v dobré tělesné kondici, na prvních několik dní pochodu se však netěšila.

„To je ono.“ Ben řekl domorodým indiánům pár slov v jejich jazyce a ti mu tiše odpověděli. Jeden z nich pojede ve vedoucí lodi, jeho kamarád ve druhé jako lodivod. Oba indiáni řeku dobře znali. Položil Jillian ruku na paži a obrátil se ke Katesovi. „Katesi, vy a Sherwood pojedete na druhé lodi, Jillian a já na první.“

„Na první jsem chtěl být já,“ namítl Kates.

„To nepůjde. Neumíte řídit loď, kdežto já ano.“

„Myslel jsem, že Jillian pojede na druhé lodi s Rickem.“

„Ne. Protože ona jediná ví, kam jedeme, musí být s navigátorem.“

Tak pádný důvod nemohl Kates zpochybnit, ale stejně se mu situace nezamlouvala. Pozice na druhé lodi urážela jeho pocit vlastní nepostradatelnosti. Benovi to bylo jedno; nechtěl Jillian vidět na jedné lodi s Dutrou. Nevzrušeně vstoupila na palubu prvního plavidla, čímž ukončila další diskusi.

„Vyplouváme,“ řekl Ben netrpělivě a Kates se chtě nechtě odebral na své určené místo.

Ben se postavil ke kormidlu a nastartoval motor. Lodi nebudily velkou důvěru, motory však měly prvotřídní a spolehlivé, tedy takové, jaké byly nutné k překonání protiproudu řeky. Naskočily s hlubokým, dunivým burácením. Indiáni odvázali kotvicí lana, hodili je na palubu a doběhli lodě, které odrazily od mola.

„Prozraď mi něco,“ prohodil Ben k Jillian, zatímco se zkušeně proplétal mezi bárkami a loděmi kotvícími v zátoce. „Dokážeš se zorientovat, i kdybychom místo po Amazonce pluli po Rio Negro?“

Odkašlala si.

Na okamžik se odvážil spustit zrak z řeky a zadíval se na Jillian. Když spatřil její výraz, tlumeně zaklel. „Zatraceně,“ hučel. „Kdy ses chystala říct: ‚Mimochodem, pane Lewisi, měli bysme plout raději po tyhle řece’?“

Rozhlédla se. „Abys věděl, tak… právě teď.“

„A co kdybych Rio Negro vůbec neznal?“

„Nejsi jediný čmuchal,“ odvětila klidně. „Ptala jsem se na tebe. Dělal jsi průvodce na obou řekách.“

„Proč jsi něco neřekla dřív?“

„Abych vyloučila riziko, že informaci odposlechne někdo, kdo by ji mohl vyzvonit Katesovi nebo Rickovi. Mám své důvody.“

„Na prvním místě je nedůvěra.“

„Přesně tak.“

Zamračil se, ale jen krátce. Co na tom, že Jillian před ním bude celou dobu o krok napřed? To se stává. Ne sice často, ale stává se to.

„Souhlasím,“ řekl. „Nejen že budeme mít výhodu, ale plavba bude příjemnější. Bez moskytů.“

„Vážně? Jak to?“

Pokrčil rameny. „Nejspíš to bude vodou. Kolem černé není tolik hmyzu.“

Jillian už si s černými mraky tropických moskytů užila svoje. Jestli má Rio Negro méně moskytů, přikláněla se k cestě po ní. Nocleh na palubě bude mnohem pohodlnější.

Ben si u kormidla pohvizdoval. Manaus ležel na Rio Negro, ale až to ráno ho napadlo, že by mohli plout právě po ní. Předpokládal, že se splaví sedm mil po proudu, než se řeka spojí s Amazonkou. Horní toky obou řek protékaly stejným územím. Když zvolí Rio Negro, Ben získá významnou výhodu. Podle toho, co se dověděl, mizel Dutra zásadně proti proudu Amazonky. Z toho vyplývalo, že Rio Negro nezná, zato Ben měl obě řeky doslova v malíku. A ještě něco: i kdyby měl vytěžit sebenepatrnější výhodu z Dutrovy neznalosti prostředí, využije ji.

Celkem vzato byl sám se sebou spokojený. Ze zadní kapsy kalhot vytáhl baseballovou čepici a nasadil si ji. Vzhůru za dobrodružstvím! V pralese pravděpodobně nenajdou nic cenného, kvůli čemu by je Dutra s Katesem mohli ohrožovat; a příští dva měsíce bude Ben v bezprostřední společnosti Jillian Sherwoodové. Odhadoval, že než se vylodí na pevninu, rozpálí ji touhou natolik, že budou moct nechat jeden stan na palubě, protože ho nebudou potřebovat.

Samou spokojeností natáhl ruku, jemně plácl Jillian po zadečku a přitom na okamžik sevřel dlaní jeho svůdnou plnost. O zlomek vteřiny později ho citelně kopla do holeně. Obdařila ho širokým úsměvem a přemístila se na příď.

Na přídi se zdržovala větší část prvního dne, aby jí nic neuniklo. Vzrušení z plavby zaplašilo aspoň dočasné obavy, které ji v noci pronásledovaly. Užasle pozorovala valící se vody obrovské řeky. Rio Negro je největším přítokem Amazonky, která se vlastně stává Amazonkou až po sedmi mílích po proudu od Manausu, kde se s Rio Negro spojuje. Amazonka se svými přítoky pokrývá pětinu veškerého vodstva na zeměkouli, deset z těchto přítoků je vodnatějších než Mississippi. Nil je všeobecně považován za nejdelší řeku světa, ale rozdíl v délce mezi ním a Amazonkou je nepatrný a záleží na tom, odkud se Amazonka měří. Africká řeka však vedle mohutného brazilského veletoku bledla. Amazonka je sama sobě zákonem, a když se vlije do Atlantiku, vytlačí slanou vodu sto mil od pobřeží. Jillian byla nadšená, že může vidět její nejmohutnější přítok a cítit sílu vody, rozechvívající dřevěnou palubu pod jejíma nohama.

Břehy lemovaly chatrče, některé stlučené jen z několika kusů plechu a prken. S rostoucí vzdáleností od Manausu chatrče postupně řídly a primitivní příbytky se objevovaly jen tu a tam.

Žár byl téměř k zadušení. Nakonec se Jillian přemístila pod stříšku lodi, jejíž stín však vedro nesnížil.

Tři brazilští pomocníci si tlumeně povídali a indián seděl na palubě půl metru od Bena, tichý a nehybný, ale nic mu neuniklo. Jillianino vzrušení opadlo. Vedro a jednotvárný pohyb lodi ji uspával, avšak spánku se bránila.

Sundala si klobouk a použila ho jako vějíř. Po chvíli jí vlastní pomalé hypnotické pohyby způsobily takový útlum, že musela s ovíváním přestat.

Ospalým zrakem zabloudila k Benovi. Výhled na něj neměl chybičku. Stál pevně u kormidla, zády k ní, mírně rozkročené nohy odolávaly kymácení lodi. Husté tmavé vlasy se stáčely přes límec; jestli se během expedice neostříhá, do návratu mu dorostou k ramenům. Široká ramena napínala látku propocené košile. Khaki kalhoty obepínaly silné a svalnaté nohy a pevné hýždě. V duchu se usmála. Ráda se dívala na pěknou, pevnou, svalnatou mužskou zadnici, a ta Benova byla dokonalá. Samozřejmě v duchu estetiky. Krása je tam, kde ji člověk objeví.

A jako by jí četl myšlenky, otočil se a pomalu, smyslně na ni mrkl.

Kates zuřil, že jedou po „špatné“ řece, a svou nelibost vykřikoval do vysílačky.

Jeho ječení za nějakou chvíli Bena otrávilo. Vzal mikrofon a řekl: „Je mi líto, ale slečna Sherwoodová trvá na tom, abychom pluli tudy.“ Čímž laskavě svalil veškerou vinu na Jillian. Kates konečně uznal marnost svých námitek a zmlkl.

Ještě se ani nezačalo stmívat, když Ben zajel s lodí do zátoky. „Bouřka,“ vysvětlil stručně Jillian. „Tohle je skvělé kotviště a můžeme tady přečkat noc. Než se bouřka přežene, bude tma.“

Po dobu jejich pobytu v Brazílii zatím pršelo téměř denně, a tak nebyla změna počasí na řece ničím výjimečným. Jillian pozorovala, jak se na obzoru kupí nafialovělé mraky a neochvějně se přibližují. Jakmile utichly motory, zaslechla dunění hromu.

Brazilci na obou lodích začali rozvinovat těžké dehtované plátno, připevněné k ploché střeše. Lodě neměly uzavřené kajuty, jen jednoduché stříšky nad nákladním prostorem, ze všech stran otevřené, s výjimkou koutku s primitivní toaletou. Jillian si plátna všimla, ale domnívala se, že má sloužit k zastínění paluby v odpoledních hodinách, kdy se sluneční paprsky skloní a proniknou pod stříšku, ale jakmile vítr zesílil, pochopila pravý účel plachtoviny. Po rozvinutí se přivázala ke kruhům na palubě, aby ji chránila před nápory větru. Závětrná strana zůstala otevřená.

Bouřka byla ještě daleko a Jillian nechtěla zůstat v šerém, uzavřeném přístřešku. Přemístila se na palubu za posádkou. Jeden z Brazilců se na ni plaše usmál a ona mu úsměv oplatila. Ben říkal, že tito muži nejsou tak spolehliví jako jeho stálí pomocníci, ale tenhle jí byl sympatický. Z odposlouchaného hovoru se dověděla, že se jmenuje Jorge. Druzí dva byli Floriano a Vicente; indiána oslovoval Ben Pepe, ale Jillian si byla jistá, že to není jeho pravé jméno. Zřejmě mu nová přezdívka nevadila. Jeho kamarád, Eulogio, řídil druhou loď, na níž pluli Joaquim a Martim, druzí dva muži, které Ben najal.

Vzhledem k vedru se nikdo nechtěl pařit pod plachtou, dokud se bouřka nepřižene nad řeku. Zadívala se na druhé plavidlo a zjistila, že opatření proti dešti jsou na chlup stejná, a posádka se také přesunula na palubu. Rick byl v obličeji zarudlý a mluvil nepřirozeně nahlas. Usoudila, že od vyplutí z Manausu nepřetržitě pil.

Burácení hromu teď téměř neustávalo a ozývalo se stále blíž. Náhle se zvedl vítr a přinesl s sebou chladivý závan vzduchu. Sundala si klobouk, a nechala si čechrat vlasy. Obloha dramaticky potemněla.

Pak tmu prořízl mohutně rozeklaný blesk a rozzářil zšeřelý prales oslepujícím světlem. Vítr utichl a obklopilo je dusné ticho. Horký, nehybný vzduch ztěžkl pachem zahnívající husté vegetace, která pokrývala břeh.

„Už je to tady,“ řekl Ben. Otočil se, vzal ji za paži a držel ji, když se jim loď začala kolébat pod nohama. „Schovej se pod střechu.“

Do boku lodi se opřel silný nápor větru a teplota vzduchu výrazně klesla. Jillian se zachvěla zimou. Zátoka byla nesrovnatelně klidnější než otevřená řeka, ale i tak voda vřela a vlnila se pode dnem lodi, poháněná prudkým větrem. Na střechu zabubnovaly první těžké kapky jako drobná kladívka a vzápětí déšť udeřil plnou silou. Nikdo nepromluvil. Pokus o rozhovor byl zbytečný, neboť je ohlušil rámus stejně mocný, jako by se ocitli uvnitř obřího bubnu.

Zdálo se, že všichni berou bouři jako zcela běžný úkaz, protože podobné běsnění živlů už zažili nesčetněkrát. Indián Pepe si dřepl do koutku a čekal. Brazilci si našli pohodlná místečka a pokuřovali. Ben si sedl vedle Jillian, objal ji kolem ramen a přitáhl k svému pevnému rozpálenému tělu.

Chtěla se odtáhnout, objetí však zesílilo, a Jillian vzhlédla, aby se ohradila. Upíral na ni modré oči, které ji varovaly, aby zůstala klidně sedět. Ve zlomku vteřiny si uvědomila, že ostatním jeho chování neuniklo. Ben všem oznámil, že tahle žena patří jemu. Mohla s jeho rozhodnutím nesouhlasit, ale byla realistická natolik, aby věděla, že vzhledem k převládajícímu pohlaví účastníků expedice jí právě poskytl určitou míru ochrany.

A tak zůstala sedět, opírala se o něj a nechala se jeho teplem zaštítit proti chladu. Bezděčně ji zaplavilo primitivní uspokojení. Takový pocit zažívala žena už před tisíci lety, když seděla u ohně v jeskyni a opírala se o svaly svého druha tvrdé jako skála, o muže, který svou silou zajišťoval rodině obživu, chránil ji a stál mezi ní a jakýmkoli nebezpečím. Jejím oborem byla archeologie spíše než antropologie, ale zřetelně si uvědomovala svůdnost Benovy síly. Pár stovek roků civilizovaného života nemůže zrušit instinkty, vyvinuté během tisíciletí.

Blesklo jí hlavou, jak snadno si dominantní samec ve skupině vybírá samičky a díky své dominanci se stává hlavním objektem zájmu opačného pohlaví. V téhle malé skupině byl Ben bezesporu dominantním samcem a ona byla jedinou samičkou. Prozíravě ji varoval před nevýhodou osamělé ženy v expedici a její pozici hned instinktivně odhalil, kdežto jí zatemnilo smysly její vzdělání a životní styl a dočista zapomněla na základní přirozenost života.

Jillian bude muset vyvinout nadlidské úsilí, aby si ho udržela od těla, protože její postavení jen podmiňovalo jejich sblížení. Ben si byl jistý, že mu Jillian nedokáže dlouho odolávat, a musela připustit, že on má v tomhle souboji, starém jako lidstvo sami, bezesporu navrch. Bude se muset bránit jednak jemu a jednak svým sexuálním pudům, které se v ní ozývaly. Tělesně ji silně přitahoval; ale rozum jí radil, aby se vyhnula citové investici a nezapletla se do milostného vztahu. Je silná a samostatná. Vztah s mužem představuje spoustu potíží.

A nejen to. Benova domýšlivost ji dopalovala. Byl si tak jistý, že nakonec zlomí její odpor a svede ji, že se svými úmysly ani netajil. Své sebevědomí dával najevo při každém drzém úsměvu – při kterém se jí zastavilo srdce – a uličnickém záblesku v hlubokých modrých očích. Provokovala ho její nepřístupnost a Jillian na oplátku hnětla jeho jistota. Ženská ješitnost vybudovala kolem ní ochrannou zeď, která měla odolávat silným náporům. Každým gestem, každou narážkou jako by Ben říkal: „Dostanu tě,“ a její instinktivní odpovědí bylo vzdorné: „To si jen myslíš.“

Jillian měla v povaze silnou soutěživost. Ráda vyhrávala, ať v kartách nebo v boji o výhodné parkovací místo. Líbila se jí většina kolektivních sportů a milovala fotbal. Pro Bena bylo svádění pouhou hrou a ona se při ní bude řídit přímočarým pravidlem: zvítězit.

Při jejich prvním setkání ho žalostně podcenila, ale teď ho prokoukla a už se nenechá nachytat.

Ocitli se v nebezpečné situaci: museli si zachovat zdravý rozum a mít oči otevřené, místo aby plýtvali časem na milostné hašteření. Jak Ben podotkl, cestou tam budou v bezpečí, o život jim půjde až při návratu. Přesto nehodlala dopustit, aby ji Ben rozptyloval.

Noc se snesla na řeku zcela nečekaně. V jednu chvíli se smrákalo, vzápětí byla tma. Neproniknutelná džungle jako by dotírala na lodě v místě, kde kotvily u břehu. Zvuky pralesa každým okamžikem sílily; ozývalo se ječení a vytí, chrastění a šustění a Jillian měla obavy, jestli v tom rámusu vůbec dokáže usnout.

Paluby zaplavilo světlo elektrické lampy. Na obou lodích byl lihový vařič a připravovala se rychlá a jednoduchá večeře.

Na jejich lodi vařil Vicente. Smíchal rýži s rybím masem a směs ochutil kořením. Pokrm by se do gastronomické soutěže nekvalifikoval, ale byl poživatelný. Naplnil žaludek a dodal energii. Za dané situace od jídla víc žádat nemohli; chuť a úprava byly druhořadé.

Po večeři se umylo a uklidilo nádobí a zavěsily se sítě, které zaplnily téměř celou palubu. „Tahle je tvoje,“ oznámil Ben Jillian a ukázal na síť nejblíže k jeho. Visutá lůžka byla doslova bok po boku, takže se mohli držet za ruce, kdyby jeden z nich chtěl. Jillian nechtěla.

Zručně se uložila do houpajícího se hamaku a přehodila přes sebe síť proti moskytům. Ačkoli musela připustit, že nezahlédla jediného zástupce hmyzí říše, nechtěla riskovat, že by na ni odněkud zaútočil zatoulaný komár. Moskytiéra sloužila jako její vlastní ochranná přikrývka.

Ben se uvelebil ve svém hamaku. „Máš pocit, že jsi v bezpečí, co?“ zašeptal chvíli poté. „Už jsi to dělala v houpací síti?“

„Samozřejmě,“ odpověděla a uspokojil ji tón dokonale vyvážené lhostejnosti a znuděnosti, kterým se jí podařilo zabarvit hlas. Ať si láme hlavu! Nenaznačil, co konkrétně měla v houpací síti dělat, a tak si jeho narážku vyložila po svém. V hamaku už spala nesčetněkrát.

Okamžitá blazeovaná odpověď Bena zaskočila. Zamračil se do tmy. Co znamenalo to „samozřejmě“? Děje se snad na archeologických expedicích něco víc, než co si představoval? Mělo to logiku: lidé spolu tráví i několik měsíců a jejich hormony si nedají poroučet. Podobné situace chápal. Ani jeho pohlavní touha se nedala snadno zkrotit.

Ale představa, že se Jillian pohupuje v síti s nějakým nahým a kolenatým archeologem, nebyla příjemná. Lépe řečeno se mu ani v nejmenším nezamlouvala. Vráska na čele se prohloubila a útrobami mu projela zvláštní vlna zloby. Bleskla mu hlavou absurdní myšlenka, že na ni žárlí, ale zavrhl ji dřív, než ji mohl zformulovat zřetelněji. To je pochopitelně nesmysl. V životě na žádnou ženskou nežárlil a rozhodně nežárlí na Jillian Sherwoodovou. Vždyť ani není jeho typ. Přitahuje ho pouze tím, že je momentálně jedinou ženskou k mání – kromě toho, že cítil nutkání jí dokázat, že ji může mít, kdykoli se mu zachce. Stačí ji jen pořádně rozpálit.

Natáhl se a strčil do jejího hamaku. „Kde?“

„Co kde?“ zamumlala, vytržená z dřímoty.

„Kde jsi to dělala v houpací síti?“

„Aha. Na balkoně u sebe doma.“ Věděla, že ji ve tmě nevidí, a triumfálně se zašklebila. Byla to pravda; má na balkoně houpací síť a příležitostně v ní přespala.

Dusil se ve vlastním hamaku a ve vlastní šťávě, když se představa kolenatého archeologa změnila v módního maníka s vyšisovanými vlasy, jehož oděv byl opatřený těmi správnými firemní štítky. Na balkoně. Na veřejnosti! Kristepane, ani on to nikdy nedělal na veřejnosti. Nechtěl uvěřit, že by ji tak špatně odhadl. Ženy znal dobře; četl v nich jako v otevřené knize, ale Jillian pro něj byla těžký oříšek. Tu noc v hotelovém pokoji, když ji políbil, vycítil její vzrušení, i když odmítala otevřít ústa a opětovat mu polibek. Takové sebeovládání ho mátlo. Proč by se někdo snažil odolávat rozkoši?

Obloha byla zatažená, ale noc projasňoval nepatrný nádech světla, který bránil, aby řeku zahalila naprostá tma, jež vládla v pralese pod silným příkrovem vegetace. Nedokázal rozeznat její tvář, přestože ho od jejího lůžka dělilo pár centimetrů, ležela však v ochablé nehybnosti prozrazující spánek. Sakra, jak mu mohla říct o milování v hamaku na balkoně a pak klidně usnout? Jak má, pro všechno na světě, teď usnout on?

Myšlenky na houpací síť ho nepřestaly pronásledovat, ale v podvědomých představách, jimiž se opájí lidská fantazie, vystřídal blonďatého hezouna Ben. Při několika příležitostech se Jillian dotkl, dokonce ji objímal, a tak věděl, jak je pevná a pružná. Snadno si představil její pevné a štíhlé tělo nahé, oblá ňadra s bradavkami napřímenými vzrušením, zatímco se v ní pohyboval.

Erekci mu bolestně svíraly kalhoty. Ve tmě se na její spící obrysy zaškaredil a snažil se nalézt co možná nejpohodlnější polohu.

Ještě dlouho byl vzhůru, mračil se a neklidně se převaloval. V dálce se sbírala další bouřka a Ben chvíli naslouchal rachocení hromu, aby zjistil, zda by se spáči neměli přesunout pod střechu, ale dunění postupně sláblo. V jednu chvíli zaslechl slabé škrábání na boku lodi; on i Pepe vstali a Ben posvítil přes zábradlí baterkou. Překvapená želva bleskurychle zmizela pod hladinou. Noční serenáda pokračovala nerušeně dál.

Vřešťani se postarali, aby nikdo nezmeškal svítání. Při prvním zavřísknutí se Jillian vztyčila v hamaku a strhala ze sebe moskytiéru, aby mohla čelit útoku, který jí bezpochyby hrozil. Ben vedle ní zavrčel a zaklel, ale spustil nohy na palubu bez známky znepokojení.

Po své počáteční reakci si rychle uvědomila původ rámusu. Slyšela, co vřešťani dokážou, netušila však, že jejich ranní rituál, provázející značkování území, je tak hlasitý. Vřískot se rychle šířil a zanedlouho zněl křik opic jako jednohlasý jekot tisíců lidských hrdel. Vlastní strach ji zahanbil, ale když se zadívala na druhou loď, kotvící vedle nich, shledala, že Rick a Kates taky vyskočili na nohy. Podle výrazu v jejich tváři pochopila, že ještě netuší, co se děje.

„Vylekala ses, co?“ zeptal se Ben, zívl a promnul si obličej.

Nemělo smysl lhát. „Málem jsem vyskočila z kůže,“ přiznala. „Nevěřila jsem, že si na to někdo zvykne, ale vy všichni jste se chovali, jako by začal jen řinčet budík.“

„Nic jiného to není. Jak ses vyspala?“

„Lip, než jsem čekala. Nejspíš jsem byla hodně unavená.“ Nebo se vedle něho cítila v bezpečí. To je ale absurdní nápad, plísnila se v duchu.

Protáhl se jako lenivý tygr, pak jí ztěžka položil ruku na rameno a otočil ji k východu. „Podívej se,“ řekl dosud neprobuzeným, hlubším a pomalejším hlasem než obvykle.

Zatajil se jí dech. Slunce, obrovská a zářící koule, visela na perlové šedi oblohy, krajkované černou sítí stromů. Hladina řeky připomínala hladké temné zrcadlo, poklidnou stuhu, vinoucí se probouzejícím se pralesem. Na vrcholku stromů jako by se zachytilo pár mlžných obláčků, posledních zbytků páry vzniklé při stvoření světa. Kouzelný okamžik rozbřesku se podobal počátku času, který se zastavil nad touhle řekou, kde dosud vládne příroda.

Ben ji nechal stát, okouzlenou svítáním, a pustil se do práce.

K snídani se podávala káva, míchaná vejce, slanina a tousty. Tedy zcela běžné jídlo, uváží-li se, kde se ocitli, i když vejce byla v prášku a slanina z konzervy. Pod Benovým rázným velením trvala příprava snídaně, její konzumace a úklid necelých pětačtyřicet minut. Než se Jillian vzpamatovala, vyjížděli ze zátoky na otevřenou řeku.

Předcházející den zjistila, že na palubě lodi se nenabízí příliš činností, jež by ji zaměstnaly, ale nová zkušenost zaháněla nudu, která, jak očekávala, jí hrozila už druhý den plavby. Skutečnost však byla jiná, přestože neporušená, hustá vegetace, lemující břehy, připomínala zelenou hradbu a zůstávala jakoby neměnná. Tu a tam zahlédla na temně zeleném pozadí barevnou skvrnu, jak pestří papoušci přelétali z větve na větev, a příležitostně přilákala její pozornost i bujná orchidej či jiná květina, ale většinou se jí nabízel jednotvárný výhled na nekonečnou džungli. Přesto ji ohromil svěží a nevyčerpatelný rejstřík přírody.

Okolnosti i prostředí jí nečekaně vyhovovaly. Její spokojenost mělo možná na svědomí hypnotické hučení lodního motoru, nebo ospalé kouzlo teplejšího podnebí, které jí umožnilo tak zrádně snadno navyknout životu v tropech. Samotná řeka byla fascinující. Vůbec nebyla černá, ale měla barvu čaje, která přecházela od čistě hnědé po zářivě jantarovou. Dokud bylo ráno relativně chladné, uvelebila se na přídi a nechala se kolébat vířícím vzorníkem vody, spěchající kolem.

Vedle lodi náhle vyskočil delfín. Vyděsil ji a Jillian se s užaslým výkřikem přetočila na kolena.

Ben předal kormidlo Pepemu a posadil se vedle ní. „Růžoví delfíni,“ poznamenal a usmál se jejímu výrazu ve tváři.

Upřela na něj podezíravý, napůl varovný pohled, ale protože si nechtěla nechat ujít podívanou, věnovala pozornost delfínovi. Všimla si, že je provází několik těchto hravých sladkovodních savců a že bez znatelného úsilí závodí s lodí, vymršťují se a střemhlav mizí pod hladinou, jako by si hráli na honěnou. Opřela se lokty o zábradlí a naklonila se, aby lépe viděla. Okamžitě ji mohutná ruka popadla za pas kalhot a stáhla zpět.

„Sedni si,“ nařídil jí. „V příštích týdnech jich uvidíš mraky. Nestojí za to kvůli nim přepadnout přes palubu. V řece se to hemží piraněmi.“

Poslechla, neboť ji k tomu vedl zdravý rozum. Natáhl nohu a zapřel se botou o druhou stranu véčka, tvořeného přídí.

„Nestraš mě piraněmi,“ řekla. „Oba dobře víme, že kdybych si zaplavala, nic by mi nehrozilo.“

Usmál se, aniž se cítil v rozpacích. Mnozí lidé, kteří se octnou v této oblasti poprvé, mají z piraní posvátnou hrůzu a domnívají se, že kdyby ponořili do vody palec, přišli by o něj dřív, než by stačili ucuknout. Ale Jillian věděla, že piraně přitahuje krev. Když člověk nekrvácí, může se v řece cachtat, jak hrdlo ráčí.

„Nebylo by jednoduché zastavit a vylovit tě,“ vysvětloval.

„To zní pravděpodobněji.“

Zhluboka nasál vzduch a při výdechu zaklonil hlavu. Ve tváři se mu objevil výsostně blažený výraz. „Tuhle řeku miluju,“ prohlásil, roztáhl paže a nechal je dopadnout na zábradlí. Jillian cynicky konstatovala, že při tom pohybu se jakoby „náhodou“ ocitla v objetí, i když otevřeném, kdy se levou rukou jen letmo dotýkal jejího ramene. „Rio Negro je věčnou výzvou. Proudy a jejich směr se nekonečně mění. Bouřka tady může být stejně nespoutaná jako na moři. V těchhle místech je řeka úžasná. Nádherná voda. Skoro tak průzračná jako destilovaná.“

Nadšení nepředstíral a Jillian se nechala znovu ukolébat pocitem pohody a pozorovala delfíny, hrající si podél lodi.

„Řeka má poměrně vysoký stav,“ prohodil Ben. „S delfíny se ještě setkáš. Většinou se stahují do palmových močálů. Když je málo vody, zřejmě se soustředí do větších skupin.“

„Kdy je nízký stav?“

„Období deště minulo a voda začíná mírně opadávat. Nejnižší stav bývá v říjnu a trvá až do konce roku. Domorodci mají to období nejraději, protože je nejpříznivější pro rybaření. Do příštího období dešťů poklesne voda přibližně o dvacet stop. V tomhle místě bude jen písek.“

Dlouhoocasí arové, v zářivých odstínech modré a žluté, plachtili mezi kmeny vysokých palem. Sněhobílá volavka napjatě očekávala, až kolem ní poplave snídaně. Ráno bylo tak svěží a vzduch tak průzračný, až se Jillian bolestně svíralo srdce.

„Tohle je asi ráj na zemi,“ poznamenala.

„Z hlediska flory a fauny. Ale pro člověka je to drsná divočina. Byl jsem tady už mockrát, ale pokaždé to vypadalo jinak. Amazonka se taky mění. Nejspíš proto se tady ještě po tolika letech potloukám.“

Zvědavě se na něj zadívala. „Jak dlouho žiješ v Brazílii?“

„Patnáct let. Od svých dvaceti. Nasedl jsem na nákladní loď a vystoupil v Manausu. Nesehnal jsem jinou práci než pomáhat průvodcům po řece. Ten život mi vyhovoval, a tak od té doby nedělám nic jiného.“

Přemítala o informacích, které si nechal pro sebe. Jako například proč dvacetiletý mladík naskakuje na nákladní lodě. „Cos dělal na lodi? Chtěl jsi projet svět zadarmo?“

„Tak nějak.“ Hovořil klidně a tvářil se bezstarostně, Jillian se však nedala oklamat. Zamračila se na něj, když jí začal hladit prsty po rameni, a napřímila se, aby se vyhnula kontaktu. Vesele pokrčil rameny, jako by říkal „Jen jsem to zkoušel,“ a pokračoval, jako by se nechumelilo. „Vypadl jsem, jakmile jsem dokončil střední školu. Doma to šlo, ale byla tam nuda.“

„Kde bylo ‚doma’? Někde na jihu?“

„V Alabamě. Pro mě je to pořád domov a zůstane jím až dosmrti.“

„O tom nepochybuju.“ Vítr jí svál do obličeje pramen vlasů, a když jej odhrnula, usmála se na Bena. „I po patnácti letech v Brazílii ti zůstal jižanský přízvuk.“

„Jak říká Pepek námořník: ‚Sem, co sem’. A co ty? Kde máš to, čemu se říká domov?“

„V Los Angeles. Patřím k těm vzácným tvorům, kteří jsou rodilí Kaliforňané.“

„Jak ses stala archeoložkou? To je nezvyklé povolání. Něco jako říční průvodce.“

„Táta byl profesorem archeologie. Možná je to dědičné, ale nikdy jsem nechtěla být ničím jiným. Je to zábavná práce.“

Tvářil se nevěřícně. „Jasně. Už vidím, jak se při vyhrabávání kostí popadáš za břicho.“

Lodě se plynule prokousávaly proti proudu. Minuly pestrou sbírku jiných plavidel, většinou kánoí rozmanité velikosti, ale byly mezi nimi i motorové čluny. Při vysokém stavu vody byly lodě jedinými dopravními prostředky. Ben jí vyprávěl, že při nízkém stavu domorodci chytají do sítí nachové tetry pro velká akvária a zásobují pestrou tropickou rybou celý svět. Zisk však bývá neúměrný, protože větší část peněz uvízne za nehty obchodníkům, kteří projíždějí vesnicemi a směňují ryby za potraviny. Ale devizový kurs je nízký a vesničané se často ocitají v dluzích.

Jillianina ostražitost vůči Benovi ani na chvíli nepolevila, ale jeho vyprávění se jí tak líbilo, že zůstala na přídi ještě dlouho po tom, co se horko stalo nesnesitelným. Nakonec vstala a přemístila se pod střechu, kde si vybudovala pohodlné sezení z beden se zásobami. Ben převzal od Pepeho řízení a Jillian si lenivě pomyslela, že tohle povolání má něco do sebe.

Kdyby proti proudu řeky plula jen jejich loď, byla by na vrcholu štěstí. Její osobní souboj s Benem jí působil radost, ale nesměla mu dát své potěšení najevo. Chystala se najít důkaz o kmeni Anzarů. Nález ztraceného města by nejen očistil pověst jejího otce, ale odstartoval by její vlastní hvězdnou kariéru. Byl by to nález všech dob, kvůli němuž by nejeden archeolog obětoval cokoli na světě a o kterém velká většina jejích kolegů jen snila. Háček je v tom, že tolik starých civilizací na objevení nečeká.

Veškeré potíže s sebou vezl druhý člun. Jillian se neohlédla, ale při pomyšlení, že ho má v zádech, se zachvěla. Část expedice, strávená na člunech, bude nejklidnější, neboť jakmile vstoupí na břeh, Ricka, Katese ani Dutry se už nezbaví. Využívají příležitost k intrikám, nebo si už začali vzájemně jít na nervy? Přidají se ostatní členové výpravy ke Katesovi, nebo prozradí Benovi, co odposlechli?

Nedlouho poté, co po obědě vypluli, zvedl se vítr a zasáhla je rychle postupující bouřka. Déšť byl stejně prudký jako obvykle, bouřka se však rozpoutala každý den v jinou dobu. Ben se neprodleně začal ohlížet po útočišti, kde by zakotvili, protože při prudké bouři by se čluny mohly převrátit. Kdyby měli větší lodě, mohli by pokračovat v cestě, i když plavba by ani tehdy nebyla snadná, ale Ben nechtěl riskovat převrhnutí, pokud měl možnost se mu vyvarovat.

Zamířil k chráněnému břehu, kde zahlédl jinou loď. V zátoce zbývalo ještě dost místa, ale Ben se stočil zpět do proudu.

„Proč jsi tam nezajel?“ zeptala se Jillian a stanula vedle něho. „Nezastavíme?“

„Tady ne,“ odpověděl. „Proč ne?“

Krátce na ni pohlédl, než se soustředil na rychle se zhoršující počasí, ale stačila si všimnout, jak se mu lesknou oči. „To jsou pašeráci.“

„Jak to víš?“ Otočila se, aby si prohlédla člun, než jim zmizí z dohledu. Ničím se nelišil od padesáti jiných plavidel, která po vyplutí z přístavu potkali.

„Plavím se po řekách patnáct let. Mám jistou zkušenost.“

„Myslíš, že by po nás stříleli?“

„Je to možné,“ mínil protahovaně. „Já bych je neprovokoval.“

„Je na řece hodně pašeráků?“

„Hodně, zlato. Proto se radši s nikým nebudeme bratříčkovat.“

Vzhledem k vysokému počtu pašeráků bylo zřejmé, že kdyby Císařovna nebo jiný cenný předmět přišly do rukou Katesovi, snadno by je dostal ze země. Jillian nepochybovala, že Kates o téhle možnosti ví.

Ztemnělou oblohu proťal blesk, který jako by signalizoval blížící se přívalový déšť. Ben položil Jillian ruku na rameno a nasměroval ji pod stříšku. „Schovej se za plachtou a drž se. Pořádně se pohoupeme, než najdu vhodné kotviště.“

Neviděla důvod, proč by měla zmoknout, když nemusela. Poslechla Bena a chytila se jednouho ze sloupků, podpírajících střechu. Jakmile se zvedly vlny, člun se začal houpat ve směru podélné osy. Dešťová stěna na ně tentokrát zaútočila bez předehry z těžkých kapek. Jorge, který se pevně držel jiné vzpěry, na Jillian něco křičel, ale přes hučení deště a basové dunění hromu ho neslyšela. Člun poskočil, sjel do údolí vlny a pak se nebezpečně zvedl. Plavba připomínala rafting na divoké řece s tím rozdílem, že posádka neměla helmy ani záchranné vesty a v krytém prostoru nebylo vůbec nic vidět.

Jillian však neměla strach. Bouře nebyla tak prudká a vlny dost vysoké, aby lodě vážně ohrozily. Situace ji zneklidňovala, ale nic víc. Všechno je ovšem relativní; být na palubě letadla, které by se houpalo stejně jako člun, dávno se už začala modlit.

Po několika minutách ucítila, že loď vjela do klidnějších vod. Kolébání ustalo, třebaže bubnování deště do střechy znemožňovalo normální rozhovor. Po citelném poklesu teploty jí naskočila na pažích husí kůže. Schoulila se do klubíčka, nohy si přitáhla k tělu, aby si udržela co nejvíc tělesného tepla.

Pepe a Ben přivázali člun u břehu a šli se schovat pod střechu, kde počkají, až se bouřka přežene. Oba byli promočení, jako by spadli do řeky. Ben si odhrnul mokré vlasy z očí a zamířil k místu, kde seděla Jillian. Když přišel blíž, viděla, jak má oči rozzářené vzrušením.

„Prima jízda,“ řekl hlasitě, aby ho slyšela. Přetáhl si promočenou košili přes hlavu a odhodil ji. Jorge mu podal ručník a Ben si nejprve vysušil vlasy a obličej, potom ramena a hruď. Po celou dobu stál před Jillian a nespustil z ní oči.

Pohled na obnaženou horní část jeho těla v ní vyvolal necudné myšlenky a Ben věděl, nač Jillian myslí. Proto ji pozoroval s výrazem výsměšného potěšení a snažil se zachytit její sebemenší zakolísání. Jillian si schválně prohlížela jeho drobné bradavky, napůl zakryté tmavými kudrnatými chloupky, a přejela si jazykem rty. Neuniklo jí, jak bezděčně stáhl břišní svalstvo, a obdařila ho mírně ironickým úsměvem. Neuškodí, když mu dá najevo, že tuhle hru dokáže hrát stejně dobře jako on.

„Mohla bys mi otřít záda?“

Tentokrát promluvil tak potichu, že ho neslyšela, ale odečítala mu slova ze rtů. Usmála se. „Určitě to zvládneš sám.“

V duchu potlačila vzdech. Touha dotknout se ho byla neodolatelná. Při pohledu na jeho pevné tělo se jí doslova sbíhaly sliny. Nebylo výrazně svalnaté, ale pod hladkou, do hněda opálenou pokožkou pulzovala mocná energie.

Ignoroval její poznámku, vtiskl jí do ruky ručník a otočil se k ní zády. Zadívala se na hlubokou rýhu ubíhající středem zad, na tvrdé svaly, které se při každém pohybu zvlnily. Nechtěla se dotýkat jeho obnaženého těla ani cítit jeho živočišnou sílu… a ve skutečnosti chtěla. Chtěla přitisknout pootevřená ústa na tu fascinující rýhu a jazykem pomalu sledovat obrysy páteře. Měl by, co si zasloužil, ale ji by impulzivní reakce pravděpodobně stála víc než jeho.

Spokojila se s tím, že mu rychle přejela ručníkem přes záda, a vyhnula se přímému styku s jeho pokožkou. „Hotovo.“

„Díky.“ Otočil se a usedl vedle ní. Ručník si přehodil přes ramena.

„Nechal jsi zvlhnout náklad.“

Sklopil oči k bedně, na které seděl. „To nevadí. Uvnitř jsou stany, a ty nezplesniví.“

Protože déšť nepřestával hlasitě bubnovat do střechy, Ben seděl mlčky, dokud hluk nepolevil. Pak oslovil Pepeho v domorodém jazyce a drobný indián vstal a vyšel na palubu. Za okamžik zabafal motor a člun se pohnul. Posádka svinula plachtovinu a pod střechu proniklo slunce a svěží vzduch. Ben se lenivě uvelebil na bednách a nenucené položil předloktí vedle Jillianina stehna. Sklopila pohled a stejně nenucené se odtáhla.

Tlumeně se rozesmál. Teď už rozhovoru nic nebránilo. „Přestaň být tak nedůtklivá,“ řekl. „Jedeme v tom spolu, jasný?“

„Je mi jasný jenom to, že jsi o něco přijatelnější než Dutra nebo Kates,“ opravila ho.

Tvářil se dotčeně. „Ty mi nedůvěřuješ?“

„Asi tolik jako kočce v kleci plné kanárů.“

„Když mi dáš příležitost, rozhodně si na tobě pochutnám,“ předl. Z hlasu mu zazníval tak smyslný tón, až se Jillian zrychlil tep. V zájmu bezpečnosti ženské populace ho dávno měli někam zavřít, pomyslela si.

„Když už jsme na cestě a nemůžeme tě nikde vysadit, co kdybys mi prozradila, co je v té tajné mapě? Možná obsahuje něco, cos nevyluštila správně. Něco, čeho si všimnu spíše já, protože jsem v džungli jako doma.“

„Pochvala za snahu,“ ucedila ironicky.

„Mluvím vážně.“ Posunul ruku a zlehka jí pohladil po stehně. „Proč mi to nechceš říct? Je lepší, když se o tajemství podělíme oba.“

Odstrčila mu ruku. „Neřeknu ti nic, protože bys mě nejspíš posadil do druhé lodě, nechal nás plácat se po řece a sám vyrazil za vidinou zlata a drahokamů.“

„Ty mi zkrátka nevěříš!“ ohradil se, tentokrát s upřímným údivem.

„Přesně tak. Situace se nezměnila. Když nepojedu já, nejede nikdo. Mrzí mě, žes plýtval těmi směšnými svůdnickými triky.“

Směšné svůdnické triky. Ben zaskřípěl zuby pokaždé, když se mu vybavilo to pohrdavé a zamítavé úsloví. Připouštěl, že se ji pokoušel zpracovat, jenomže ty nikoli náhodné doteky mu zrychlovaly tep a nevýslovně ho vzrušovaly. A to se jí dotýkal zatím jen letmo! Něco takového zažil naposledy na střední škole. Připadal si, jako by se musel připlížit k lahodnému zakázanému ovoci, aby okusil nepatrné sousto. Nevysvětlitelné, nesmyslné okouzlení, které v něm vyvolala, ho málem sráželo k zemi, avšak ona byla chladná a bez zájmu, jako by odháněla mouchu. Její chování ho mátlo. Je její chlad skutečný, nebo jen předstíraný? Při výbuchu vzteku dala najevo vzrušující vášeň, reagovala – aspoň se domníval – na jeho polibky, i když tvrdošíjně odmítala podlehnout jim. Nemluvě o tom, že po té její naoko nevinné poznámce o milování v hamaku na balkoně nemohl usnout – jako by chlapy bůhví jak zajímalo, když ženská, která jim padla do oka, líčí milování s někým jiným!

Jeho tělo i instinkt mu napovídaly, že je vášnivá, ale rozum nedokázal přijít na žádný usvědčující důkaz. Způsob, jakým odbývala jeho návrhy, jako by byly pouhými taktickými manévry, způsobil, že ztrácel sebedůvěru. Dobře, možná to tak trochu byla taktika, ale opravdu jen docela nevinná a povrchní. Ale v hlubší podstatě to s ní myslel smrtelně vážně. Jeho vztahy se ženami byly odjakživa nezávazné, ale Jillian rozhodně nebral na lehkou váhu. Den po dni v něm sílilo odhodlání ji dostat.

Marně přemítal, čím ho tolik přitahuje. Vždyť je to docela obyčejná ženská a bez stínu smyslnosti. Má sice husté a lesklé rovné vlasy a hezké zelené oči s dlouhými tmavými řasami, ale to mu závrať nepůsobilo. Nejvíce ze všeho uchvátila Bena živá inteligence v její tváři – a to rozhodně neměl ve zvyku nechat se omámit ženským mozkem! Časopisy na křídovém papíře byly plné takových případů, které neměly nic společného s realitou. Musel uznat, že objektivně vzato je slečna archeoložka Sherwoodová atraktivní, nic víc a nic míň, ale jeho hormony trvaly na tom, že je to nesmírně okouzlující a svůdná ženská.

A právě tohle zjištění ho znepokojovalo. Miloval ženy a miloval sex; společnosti ženy dával přednost před partou kamarádů, nečinilo mu však potíže dát kterékoli sbohem a najít si jinou, která pro něho neznamenala o nic víc než jeho předcházející přítelkyně. Nezávazné vztahy mu vyhovovaly a v tom směru nehodlal nic měnit. Nechtěl, aby mu myšlenky zaměstnávala jediná ženská na úkor všech ostatních, natož taková, která mu jeho zájem neoplácí ani jiskřičkou touhy.

Znepokojovalo ho to a příštích pár dní přesvědčoval sám sebe, že se stal obětí poblouznění způsobeného faktem, že momentálně byla Jillian široko daleko jedinou bytostí ženského pohlaví. Kdyby se výpravy účastnila řekněme Th?resa, na Jillian by ani nepomyslel. Jenomže Th?resa s nimi nebyla, a Jillian měl plnou hlavu. Něco takového se mu ještě nestalo; když neulovil tu, kterou chtěl – a to se stávalo výjimečně –, jednoduše si našel jinou. Potíž byla v tom, že tady si jinou najít nemohl. Ta skutečnost spolu s Jillianiným nezájmem ho postavily před zcela neznámou situaci. Ujišťoval se, že jakmile se s Jillian párkrát vyspí, bude pro něj stejná jako kterákoli jiná žena, a on se konečně zbaví posedlosti.

Šestý den plavby, když zakotvili na noc, Ben udělil rozkazy brazilským pomocníkům na obou člunech a vyslal je s mačetami na břeh. Jillian se dívala, jak vysekali malý plácek na břehu zarostlém bujnou vegetací. Ben mluvil příliš rychle, aby mu porozuměla, a tak za ním zašla. „Proč to dělají?“

„Dneska se navečeříme na břehu,“ odpověděl stručně. „Stravování na lodi už mám plné zuby a všichni ostatní nejspíš taky.“

Jeho nápad nebyl samoúčelný. Ben měl posledních několik dní mizernou náladu a Floriano a Vicente na sebe už dva dny jen nerudně vrčeli. Bůhví jaké ovzduší vládne na druhém člunu, uváží-li se složení jeho posádky. Z doprovodné lodi k ní každý den zalátaly nadávky a hádky, i když jen tlumené, a Jillian nerozuměla, oč se jedná. Zadívala se na břeh a zjistila, že Dutra nic nedělá a s poťouchlým úsměvem pozoruje ostatní při práci.

Ben si ho všiml téměř vzápětí. „Dutro, vezmi si mačetu a pomoz ostatním,“ nařídil mu klidným, ale nesmlouvavým hlasem. Jillian u něho takový tón ještě neslyšela a vrhla na něj letmý pohled. Jeho oči měly tvrdý výraz a chyběla jim ona uličnická jiskra, která je obvykle rozjasňovala.

Dutra si opovržlivě odplivl a ucedil: „Udělej to sám.“

Ostatních šest mužů přerušilo práci a zadívalo se na Bena. Všichni znehybněli a vyčkávali.

Ben se usmál, jeho výraz však postrádal vlídnost. „Prima. V tom případě odtud zmiz. Když nepracuješ, nedostaneš najíst. Nevezeme tě s sebou jen tak z přepychu. Ráno odjedeme bez tebe.“

„Počkejte, Lewisi!“ Steven Kates skočil na břeh, pohlednou tvář zkřivenou hněvem. „Dutra je můj zaměstnanec stejně jako vy. Já rozhodnu, kdo zůstane a kdo půjde.“

„To se mýlíte.“ Ben k němu obrátil chladný úsměv. „Od vyplutí z Manausu velím já. Za tuhle výpravu nesu odpovědnost já, jako chirurg za výsledek operace a pilot za průběh letu. Zaplatil jste mi za práci, ale já určím, jak bude provedena. Bud začne Dutra makat, nebo tady zůstane. Nepovezeme jídlo a vybavení pro někoho, kdo nehne prstem.“

Jillian neunikl výraz v Dutrových malých, zlých očích, které se třpytily jako oči šelmy připravené zabít. Pomalu od Bena ustoupila a skrčila se vedle batohu se svými osobními věcmi. Z břehu jí byla vidět jen hlava, pokud si jí vůbec někdo všiml. Nikdo jí nevěnoval pozornost; pomocníci se nejspíš domnívali, že se prozíravě odklidila do bezpečí. Co nejnenápadněji rozepnula zip batohu a vsunula ruku až na dno, aby nahmatala pistoli. Dotkla se kovu a rukojeť zbraně jí konejšivě vklouzla do dlaně.

Dutra si znovu odplivl a vytáhl mačetu z pouzdra za zády. „Možná že ten, kdo tady zůstane, budeš ty,“ řekl a s odhalenými špičáky vykročil k lodi.

„Možná ne.“ Ben s nevzrušeným výrazem ve tváři si plynulým pohybem sáhl za záda, pod volnou košili, odkud vylovil automatickou pistoli. Jillian na ni vrhla napůl překvapený, napůl obdivný pohled. Zbraň nebyla tak velká, aby se nedala snadno schovat, ale devítimilimetrová ráže budila patřičnou úctu. Nevěděla, že Ben má u sebe pistoli, a podle toho, jak Dutra na místě znehybněl, o ní neměl tušení ani on.

„Přestaňte,“ vložil se do toho Kates a vykročil kupředu.

„Být vámi, nestál bych v cestě střele,“ radil mu Ben.

Kates zaváhal. Rick, který byl až doposud na palubě, vyskočil na břeh, klopýtl a padl na kolena. Namáhavě se vyškrábal na nohy. „Hej!“ zavolal útočně. „Co se to tady děje?“

Byl opilý. Jillian sevřela rty, ale nehnula se z místa. Doufala, že se Rick nevpotácí do dráhy střely, nechtěla však zhoršovat situaci a vrhnout se na břeh, aby bratra odvlekla pryč.

„Tak co, Dutro?“ zeptal se Ben přívětivě. „Budeš pracovat, nebo ti mám prostřelit kolena? Z vraždy mě nikdo nebude moct obvinit, nehledě na to, že policajtům v Manausu je srdečně jedno, co se ti stane. Pravděpodobně mi ještě poděkují. Prostě tě nechám tady na břehu. Možná tě někdo vezme zpátky, než ti upadnou nohy, ale možná že taky ne. Myslím, že na řece nemáš moc přátel. Ale třeba hned první noc přiláká pach tvé krve jaguára, který ti problém zpáteční cesty spolehlivě vyřeší.“

„Zacházíte moc daleko, Lewisi,“ řekl Kates. Měl vztek a zbrunátněl mu obličej, protože v Benově jednání spatřoval ohrožení své právoplatné autority.

„Jen vysvětluju základní pravidla, Katesi. Tohle je moje expedice. Mou povinností je přivést všechny její členy zpátky živé, a abych ji mohl splnit, musí každý z vás dělat to, co řeknu. Nesnesu žádné dohadování ani výmluvy. V pralese existuje mezi životem a smrtí jen velmi nepatrná hranice, a jestli se domníváte, že váš kámoš Dutra má potřebné zkušenosti, aby mě mohl zastoupit, řeknu vám na rovinu, že je nemá. O řece ani o oblasti, do které jdeme, neví vůbec nic. Jeho znalosti jsou omezeny na Amazonku a její břehy a na zákeřné vraždy v zapadlých koutech Manausu. Nejspíš vám řekl, že se tady vyzná, ale to vám lhal.“

Jillian pohlédla na Bena. Ben věděl své. Uhodl, že Kates najal Dutru hlavně pro jeho zabijácké schopnosti, ale okamžitě pochopila, proč takhle mluví. Chtěl, aby si Kates myslel, že se Ben domnívá, že Dutra oklamal Katese vychvalováním svých zkušeností. To přispívalo k Dutrově nechvalné pověsti, kdežto Kates mohl dál předstírat, že je ve všem nevinně. Dokud Katesovi nedojde, že ho ona i Ben podezírají, budou relativně v bezpečí. Jakmile zjistí, že mu nedůvěřují, nařídí Dutrovi, aby se jich zbavil při první příležitosti, která se mu naskytne.

Napadlo ji, že by bylo jednodušší, kdyby Ben Dutru zastřelil hned. Ovšem za předpokladu, že by se všichni vrátili do Manausu, riskoval by obvinění z vraždy. Kates, který by zuřil, že přišel o poklad, by se o to bezpochyby postaral. Policisté by možná v soukromí Benovi poděkovali, že je zbavil velkého problému, ale veřejně by ho obvinit museli.

Kdyby Dutra udělal ještě krok k lodi, Ben ho mohl zastřelit v sebeobraně. Ale proč to neudělal už ve chvíli, kdy Dutra vytáhl mačetu a zamířil k němu? Pak si však uvědomila, že Dutra neřekl nic, co by mohlo být považováno za otevřenou výhrůžku, a Kates mohl odpřísáhnout, že si jen připravil mačetu k práci, kterou mu Ben přidělil.

Rick se vrhl dopředu a znovu zavrávoral.

„Zastavte ho,“ řekl Ben tiše a Kates se automaticky otočil a popadl Ricka za paži.

Rick ho setřásl. „Co se děje?“ dožadoval se.

„Ricku, mlč a zůstaň stát, kde jsi.“ Jillianin hlas zněl jako prásknutí bičem.

Obrátil se k sestře a tvář mu zkřivil zlý úšklebek. „Ty mi nebudeš říkat, abych mlčel. Nikdo nechtěl, abys jela s náma.“

„Ale je tady.“ Ben z Dutry nespustil oči a nepřestal na něj mířit pistolí. „Bez ní se nikdo z nás nedostane tam, kam máme namířeno. Výsledek téhle bitvy už známe. Kromě mě je Jillian jediná, bez koho tahle výprava neuspěje. Všichni ostatní jsou zbyteční.“

„Jak šlechetné, že se mezi ně nepočítáš,“ sykla Jillian.

„Snažím se myslet na všechno,“ odpověděl jí stejně tiše, než zase zvýšil hlas. „Co si vybereš, Dutro? Nebudu čekat celou noc, až se konečně rozhodneš. Bud se pustíš do práce okamžitě, nebo ti prostřelím koleno a nechám tě tady.“

Dutra zůstal ještě několik vteřin nehybně stát, upíral na Bena nenávistný pohled a hlavu měl vysunutou dopředu, jako by se chystal zaútočit. Ze svého místa Jillian viděla, že Benův prst na spoušti se napjal. Dutra si toho možná všiml taky, nebo prostě usoudil, že tenhle souboj nemůže vyhrát, protože se náhle otočil a začal vysekávat podrost. S téměř viditelnou úlevou se pustili do práce i ostatní pomocníci.

„Počká na jinou příležitost,“ řekla Jillian.

„Já vím. Ale Kates si možná uvědomí, že mě potřebuje. Aspoň při cestě tam.“

Hovořili tlumeně a nikdo na břehu je nemohl slyšet. Ben se na ni krátce usmál. „To bylo rozumné, že ses uklidila sem.“

Schválně vytáhla ruku z batohu natolik, aby byla vidět rukojeť pistole, než ji vsunula zpět a zapnula zip. Dlouze a nevzrušeně se na ni zadíval, jako by se nedokázal rozhodnout, zda byla odhodlaná zbraň opravdu použít, nebo ne. Pohled mu oplatila. Pokud se domníval, že přeháněla, když mu říkala, že umí zacházet s pistolí a že ji při archeologických výpravách už několikrát použila, napadlo ho, že by měl změnit úsudek. Žena, která se mu dívala do očí, by se nerozpakovala bránit vlastní život ani životy druhých. Jillian neuniklo, že si tuto skutečnost uvědomil.

Po tváři se mu rozlil spokojený úsměv a rozjasnil mu výraz. Špatná nálada, která mu několik dní kalila oči, se zničehonic vytratila. Z nějakého důvodu Jillian tomu úsměvu nedůvěřovala. Když Ben Lewis zářil štěstím, pak ho napadlo něco, o čem věděla, že se jí nebude zamlouvat.

Ben skočil na břeh a začal si pískat. Dbal, aby se neoctl příliš blízko mačety, kterou se Dutra oháněl s nebezpečnou vervou. Jillian mu právě řekla mnohem víc, než sama tušila. Měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál.

V tu chvíli však musel vyřešit jiné, důležitější problémy. S neproniknutelným výrazem přistoupil ke Katesovi.

„Pojďte se mnou,“ vyzval ho a zamířil ke druhému člunu, dál od Dutry. Kates se vydal za ním a Rick mu byl v patách.

„Zvládnete Dutru?“ zeptal se Ben bez úvodu. „Pokud ne, nechám ho na nejbližším osídleném místě. Nemůžu si krýt záda a současně dohlížet na všechno ostatní. Navíc by mi zatraceně vadilo, kdybych ho měl pokaždé nutit do práce pistolí.“

„Možná jste zapomněl, kdo tu výpravu financoval. Hlavně mě nekrmte kecama o velkým šéfovi.“ Kates si zapálil cigaretu a pozoroval Bena skrz obláček kouře.

„Přesně takovýma kecama vás budu krmit. Jestli se vám nelíbí, jak řeším situaci, v nejbližší osadě vystoupím já, a vy se pro mě za mě jděte třeba vycpat.“

„Prima,“ odsekl Kates. „Udělejte to. Dutra tvrdí, že se ve vnitrozemí vyzná, a já mu věřím. Nepotřebujeme vás.“

Ben si odfrkl. „V tom případě si plně zasloužíte, co vás pod jeho vedením čeká. Doufám, že si užijete, protože v tom případě nenajdete, co hledáte.“

„To je váš názor, a my všichni víme, za co vaše názory stojí,“ vložil se do řeči Rick.

Ben ani Kates se na něj ani nepodívali. „Nemějte obavy, my to najdeme,“ prohlásil Kates sebejistě.

„Bez Jillian ne.“

Kates se zarazil a jeho pohledná tvář ztvrdla. „Proč do toho pletete Jillian?“

„Zůstane se mnou. Řekněme, že Dutra na ni neudělal dobrý dojem.“

„Vy snad ano?“ zavrčel opovržlivě Rick. „Považuje vás za vandráka.“

Ben si neodpustil spokojený úsměv. „Ale dobrýho v posteli.“ Kates se na něj znovu zamyšleně podíval. „Blufujete,“ řekl konečně.

„Proč myslíte?“

„Nikdo z nás netouží najít to místo tolik jako Jillian, která chce očistit jméno svého otce,“ řekl Kates. „Tý šance se nevzdá jen proto, že s ní šukáte.“

Rick se zamračil. „Ségra? Děláte si srandu? Jillian je nejspíš trochu přihřátá. Vždyť se tahá s nějakou partou úchylů. Víte, co myslím…“

Sherwood začínal Benovi lézt na nervy, ale i nadále ho ignoroval. „Jasně že nejen proto,“ souhlasil. „Pořádně si Dutru prohlídněte. Být ženská, chtěl byste s takovým průvodcem někam jet? Proč myslíte, že jsem trval na tom, aby jela na člunu se mnou? Odmítla být na jedné lodi s Dutrou.“

Pochopitelně blufoval. Věděl o Jillian dost, aby pochopil, že by mohla mít přezdívku „Tvrdohlavá“. Umínila si, že najde ztracené město a bůh bud milostiv každému, kdo by jí v tom chtěl zabránit. Uvědomil si, že Kates i její bratr ji podcenili. Ale protože byl svědkem její výbušnosti a neunikl mu odhodlaný výraz v jejích očích, když mu ukazovala pistoli, měl o Jillian zcela jiné mínění. Vyhovovalo mu, že ji ostatní podceňují.

Nedbale pokrčil rameny. „Jestli mi nevěříte, zeptejte se jí.“

Rick ho okamžitě poslechl. „Hej, Jillian!“ křikl. „Je pravda, že tě Lewis…“

Ben uhodl, na co se ten hlupák chce zeptat o zlomek vteřiny dříve, než byl ten nesmysl venku. Přibližně stejně dlouho trvalo, než vrazil Sherwoodovi pěst do břicha. Rick zalapal po dechu, zlomil se v pase a popadl se za břicho. Rozkašlal se a začal zvracet. Ben i Kates okamžitě ustoupili.

Jakmile přestal dávit, Ben popadl Ricka za košili na prsou a vytáhl ho na nohy. „Koukej vystřízlivět,“ radil mu hlasem, který postrádal obvyklý lehkomyslný tón. „A přestaň chlastat. Jestli řekneš Jillian něco, co se mi nebude líbit, zašlapu tě do bahna nehledě na to, jestli budeš ve stavu, kdy se dokážeš bránit, nebo ne. Je to jasný?“

Rick se pokusil odstrčit Benovu ruku, ale Ben si ho přitáhl ještě blíž. „Ptal jsem se, jestli ti to je jasný?“ udeřil na něj znovu.

„Jo,“ vypravil ze sebe Rick. „Jasný.“

„Pamatuj si, co jsem ti říkal.“ Ben ho pustil a přitom do něj lehce strčil. Pak se přimhouřenýma očima zadíval na Katese. „Jak jste se rozhodl?“

Katesovi se situace nezamlouvala. Po pravdě se mu průběh téhle výpravy nelíbil od chvíle, kdy vyrazili z Manausu, ale při pohledu do Benových zúžených očí spolkl námitky. V duchu přísahal, že jen co najdou drahokam, tomu nafoukanýmu chlapovi zatne tipec, protože jeho ani Jillian Sherwoodovou už nebudou potřebovat. Uvidíme, jak se Lewis bude usmívat, až mu podřízne krk. Ale možná že nejdřív ho nechá, aby se díval, jak se Dutra pobaví s tou jeho děvkou.

„Dobře,“ zahučel. „Já s Dutrou promluvím.“

„Pro jistotu udělejte o něco víc. Jestli se na mě třeba jen křivě podívá, zbavím se ho.“ Ben se vrátil k prvnímu člunu. Věděl, že Jillian ho zvědavě pozoruje. Byl rád, že zůstala na palubě, místo aby vystoupila na břeh a zjistila téma jejich poněkud hrubé výměny názorů. Možná že chtěla mít Dutru pod dohledem. Pomyšlení, že mu kryla záda, Bena hřálo u srdce.

Rick a Kates ho provázeli pohledem. Tváře obou byly zkřiveny zlobou a nenávistí.

„Parchant jeden,“ ucedil Rick a otřel si ústa. „Zabiju ho.“

Kates si ho zuřivě změřil. Rick Sherwood je neschopný, bezvýznamný idiot, který se jen chvástá a snaží se vystupovat jako drsný chlapík. Jeho věčné kňourání začínalo jít Katesovi na nervy. Nemohl se dočkat, až se Ricka zbaví, ale prozatím ho bude muset trpět. „V tomhle stavu bys nezabil ani mouchu. Lewis má pravdu. Proč, sakra, pořád chlastáš? Nejsi mi k ničemu.“

„Ta řeka je děsně nudná,“ řekl Rick a tvář se mu zakabonila. „Celej den jen sedím a koukám na pořád stejný stromy.“

„Ani Dutra nepije. Možná bysme měli vysadit tebe.“

Ještě vzteky bez sebe, že ho Lewis vyšachoval, zašel Kates za Dutrou, který se oháněl mačetou se smrtonosnou vehemencí.

„Chci s tebou mluvit,“ řekl a trhl hlavou na znamení, aby se stáhli z doslechu, protože brazilští pomocníci trochu rozuměli anglicky a Kates nestál o nezvané posluchače.

Dutra se napřímil a poodešel stranou. V očích se mu usadil mrazivý lesk a prázdný a zároveň zběsilý výraz. I Katese jeho pohled mírně znejistil. „V noci ho zabiju,“ prohlásil Dutra a potěžkal mačetu. Ohrnul horní ret a odhalil špičáky. „Jednou ranou mu useknu hlavu.“

„Ještě ne,“ sykl Kates. „Ta ženská bez něho nebude spolupracovat a ji potřebujeme. Vydrž, dokud nenajdeme ten drahokam. Pak si s oběma můžeš dělat, co se ti zlíbí.“

„Já už bych ji přiměl ke spolupráci,“ odpověděl Dutra a jeho malé oči zabloudily ke štíhlé postavě na prvním člunu.

Katese přestávalo bavit dohadování s hlupáky. „Udělej, co říkám,“ odsekl, otočil se a odešel. Dutrův mrazivý pohled se mu zabodl do zad a jeho masité rty zvlnil krutý úsměv.

„Oč šlo?“ ptala se Jillian tiše Bena. „Potřebovali jsme si ujasnit pár věcí.“

„Například?“

„Například kdo je tady šéfem.“

„Proto jsi Ricka praštil? Co chtěl říct?“

Ben se na ni podíval a zaskočily ho její bystré, nevzrušené oči. Mohl jí zalhat, ale to by poznala. „Chtěl se tě zeptat, jestli je pravda, že spolu… hm, spíme.“

Podle toho, jak jí cuklo v koutku úst, pochopil, že jí neuniklo, jak v poslední chvíli zvolil jiný výraz. „Jak ho to napadlo?“

„Já jsem jim to řekl,“ odpověděl nevzrušeně.

Místo aby vybuchla, jak očekával, otočila se k pracujícím mužům. „Měls k tomu nějaký důvod, nebo ses jen vytahoval?“

„Chtěli, abych se expedice dál neúčastnil. Řekl jsem jim, že bys beze mě dál nejela.“

„To bylo chytré. Nemysli si, že se tak dostaneš ke mně do stanu.“

„Budu muset. Aspoň příležitostně. Co v něm spolu budeme dělat, to je jiná věc.“

Znovu ho zpražila pohledem, který ho na místě zmrazil. „Máš nejspíš dojem, žes mě porazil, vid? Zapomněl jsi, že můžu zinscenovat hádku jako záminku, abych se tě mohla zbavit.“

Položil si ruku na srdce. „Ty bys mě vystavila takovému nebezpečí?“

„Jsi schopný člověk. Podle toho, co jsem viděla, si umíš udržet pozici.“

„Nezapomeň,“ upozornil ji s úsměvem, „že volíš mezi mnou a Dutrou.“

„Dej pozor, abys nezpychl,“ radila. „Než Dutru, to raději zvolím kulku.“

Muži vysekali dostatečně velký prostor, aby si všichni mohli pohodlně sednout a vychutnávat relativně klidnou chvilku. Do měsíce po jejich odjezdu podrost znovu vyrazí a zakryje veškeré stopy po zásahu lidské ruky. Pepe skočil na palubu a začal vybalovat lihový vařič, svítilny a zásoby k večeři.

Jillian mu přišla pomoct a uvedla drobného indiána do rozpaků. Sklonil hlavu a ostýchavě jí poděkoval portugalsky. Slova díků byl první výraz, který od něho v té řeči slyšela.

Ben byl s průběhem dne spokojený. Zkrotil Dutru a měl situaci pevně v rukou, aspoň do té doby, než najdou ztracené město – jestli ho najdou. Kates nebyl hloupý; svého najatého zabijáka bude držet na uzdě, dokud budou Bena a Jillian potřebovat.

Nejdůležitější však byl fakt, že se mu konečně podařilo Jillian odhalit. Jistě, byla zdrženlivá a jako by netečná, ale ženská, která nemá zájem o chlapa, by nebyla ochotná vytáhnout pistoli a na jeho obranu někoho zabít. Chladná ženská by k tomu neměla odvahu ani potřebný zápal. Jillian se přetvařovala a za přezíravou maskou skrývala vášeň. Jenomže on už ji prokoukl. Věděl to od chvíle, kdy ho praštila kabelkou – nebo to vědělo aspoň jeho tělo –, ale jeho rozum přistoupil na její hru. Jeho tělo vycítilo žár v prvním okamžiku, kdy ji Ben spatřil.

Stará dobrá chemie je mocná čarodějka. Kdo by si pomyslel, že ho bude rajcovat hubená a tvrdohlavá ženská? Ženská, která prokoukne i jeho nejdůmyslnější triky?

Klidně by zastřelila Dutru, aby ho bránila. Něco takového zahřeje u srdce každého chlapa.

Večeře na břehu probíhala bez potíží jednak proto, že všichni přivítali změnu prostředí, a také proto, že ať řekl Kates Dutrovi cokoli, Dutra si jeho slova zjevně vzal k srdci. Po jídle ještě chvíli otáleli s přesunem do člunů a Jillian vytáhla několik balíčků karet, které muži vděčně přijali. Sama se usadila stranou od skupinky karbaníků a dívala se do ohně. Ben se rozhodl, že se do hry také nezapojí, a přisedl si k ní.

„Dobrý nápad. Nevěděl jsem, že vezeš karty. Proč ses s nimi nepochlubila dřív?“

„Kdybych to udělala dřív, dneska by si na ně už nikdo nevzpomněl. Takhle se s nimi na pár dní zabaví.“

„Vidím, že jsi i psycholožka.“

„To je jen pud sebezáchovy. Na expedicích jsem měla možnost proniknout do tajů nudy.“

„Ty se nenudíš?“

Na tvář jí dopadla záře ohně a odhalila nepatrný úsměv, který jí sotva zvlnil rty. „Trochu, ale zdaleka ne tolik jako oni. Já tenhle způsob života miluju. Neobejdu se bez knih, ale takové vymoženosti jako televize a telefon oželím.“

„Proč jsi s sebou nevzala pár knížek?“

Zatvářila se nevěřícně. „Dej pokoj. Už takhle potáhnu v batohu dost velkou zátěž. Mám s sebou dva fotoaparáty, zásobu filmů, magnetofon a mikrokazety, náhradní baterie, prázdný zápisník a voděvzdorné psací potřeby.“

„Na jistou maličkost jsi zapomněla,“ poznamenal. Měl na mysli automatickou pistoli.

„Neměj strach. Nezapomněla.“

„Proč dva fotoaparáty?“

„Pro případ, že s jedním by se něco stalo. Podle zkušeností se něco zpravidla stane.“

„Co ještě máš ve svých osobních věcech?“ Tentokrát byl úsměv větší. „Smetáček a lopatku.“

„Cože?“

„Slyšels dobře.“

„Na co proboha potřebuješ smetáček?“

„To je základní vybavení každého archeologa. Snad sis nemyslel, že používáme krumpáče?“

„Když si představím vykopávky, rozhodně mě automaticky nenapadne smetáček. Odkrývat tím způsobem zeminu asi nějakou chvíli trvá.“

„To je pravda,“ souhlasila. „Ale tak co nejméně poškodíme nálezy. Když víš, že nenávratně ztracené věci nelze nahradit, naučíš se opatrnosti. Stejně nebudeme provádět skutečné odkrývání. Chci to místo jen najít.“

Oči jí svítily nadšením z práce, ačkoli Ben nechápal, jak ji mohou vzrušovat kosti a staré stavby. Zlato a šperky, to je něco jiného.

„Ve východní Africe bylo objeveno rozsáhlé naleziště,“ pokračovala. „V Ouosalle. Vypadá to na celou vesnici starou přibližně tisíce let. Dala bych nevím co, abych se té výpravy mohla zúčastnit, ale odmítli mě. Vůbec se mnou nepočítali. Ten nález vydá báječné svědectví o tehdejším životě lidí a neznám nic lepšího než být při tom a pomoct poskládat informace dohromady.“

„Proč s tebou nepočítali?“ zeptal se. „Kvůli otci?“

„Ano.“ Oči ztratily lesk a ona se zadívala do ohně o něco déle. Skoro litoval, že to téma naťukl, protože jí připomnělo, proč jsou tady. Za pár minut se omluvila a odebrala se na palubu člunu.

Poprvé od začátku expedice pršelo i v noci. Ben déšť čekal, neboť noční bouřky byly běžné. Běžné však nebylo, že bouřky, vzhledem k době výpravy a jejich poloze v pralese, se jim až doposud v noci vyhýbaly a počasí dovolilo, aby spali na palubě.

Ben vstal z hamaku při prvním závanu chladného vzduchu; Pepe nalevo od něho už byl na nohou. Ben zatřásl Jillian. „Blíží se déšť,“ oznámil. „Schovej se pod střechu.“

Muži rozvinuli plachtovinu, upevnili ji k palubě a rozsvítili svítilnu na nejslabší výkon, aby rozehnali tmu. V polospánku se každý co nejpohodlněji uvelebil na bedny se zásobami. Jorge a Vicente téměř okamžitě usnuli a tichým pochrupováním dávali najevo nezájem o vrtochy počasí. Floriano zívl a začal klimbat. Při prvním úderu hromu se s trhnutím probral, ale za chvíli znovu usnul.

Déšť zahájil bubnový koncert do plechové střechy člunu. Jillian se schoulila do klubíčka, aby udržela tělesné teplo, a pokusila se nalézt vhodnou polohu. Do boku jí neustále tlačil ostrý roh bedny a bránil jí usnout. Rozmrzele se posadila, odstrčila krabici a snažila se lépe si uspořádat ležení.

„Pojď ke mně.“ Ben se přesunul vedle ní a přitáhl ji k sobě. Hlava jí spočinula v důlku podpaží. „Je to lepší?“

„Hmmm.“ Jeho tělo báječně hřálo, jako by ji zabalil do přikrývky. Zavřela oči a začala se propadat do hlubin spánku.

„Jak se ti to zamlouvá?“ zašeptal, ale Jillian v jeho hlase zaslechla samolibý přídech. Otevřela oči. „Já věděl, že dřív nebo pozdějc se mnou budeš spát.“

Beze slova vstala a vyndala z batohu dvě rezervní košile. Jednu stočila do koule a použila jako polštář, druhou si přikryla obnažene paže. Než usnula, zalitovala, že nedržel jazyk za zuby, protože u něj jí bylo tepleji než pod tenkou košilí.

Ben se díval, jak se uložila zády k němu, a proklínal se, že neměl tolik rozumu, aby mlčel. Kdyby se ovládal, mohla mu teď mírumilovně spát v náručí. On by možná nespal, ale bdění by bezesporu vychutnával. Teď sice taky nespal, nebylo však co vychutnávat.

Pepe zhasl svítilnu. Déšť neustával a tmu prořezávaly oslnivé blesky. Jak bouřka postupovala, dunění hromu sláblo. Po několika minutách si Ben všiml, že rachot znovu sílí, jako by se sbírala další bouřka. Noční vzduch se však téměř nepohnul.

„Pepe,“ řekl tiše.

„Slyším,“ odpověděl indián.

„Probud ostatní.“

Pepe se neslyšně pohyboval ve tmě a probouzel brazilské pomocníky. Ben vzbudil Jillian. Přiblížil ústa k jejímu uchu. „Máme nečekanou společnost. Snaž se nedělat hluk. Skrč se na podlahu a zůstaň ležet.“

„Pašeráci?“ zašeptala.

„Možná.“

Ujistil se, že je dobře schovaná, a pak jen pomocí hmatu vyhledal svou brokovnici. Kolem sebe ve tmě slyšel tiché cvakání, jak se i ostatní chopili zbraní a odjišťovali je. Neodvažoval se uvědomit vysílačkou druhý člun; hluk by je zbavil výhody překvapení. Doufal, že Eulogio, indián, který řídil druhou loď, slyšel motory a vzbudil posádku.

Na blížící se lodi nemuseli plout pašeráci. Mohli to být piráti. Nebo docela neškodní lidé, které na řece zastihla noc a teď hledali vhodné místo, kde by počkali do rána. Poslední možnost považoval za nejméně pravděpodobnou, ale pro jistotu šeptem nařídil ostatním, aby se střelbou počkali, dokud si nebudou jistí, na koho míří, ale aby byli připravení na všechno.

Motor zmlkl a rozhostilo se ticho. Benovi se napjaly svaly, když vycítil, že se k nim neznámá loď pomalu blíží. Zašeptal další povel a levou rukou uchopil okraj plachtoviny, zatímco pravou rukou ustálil pušku. Nechtěl, aby se vetřelci dostali příliš blízko, ale chtěl je mít bezpečně na dostřel. Pomalu, pomaličku…

„Teď!“ vykřikl a všech pět mužů současně zvedlo plachtovinu a zamířilo na tiše se přibližující loď. Benovy oči už přivykli tmě a on zřetelně rozeznával tmavé postavy na palubě, připravené skočit do jejich člunu, jakmile se trupy obou lodí dotknou. Z neznámého plavidla zazněl překvapený výkřik a tmavé obrysy se daly do pohybu.

Vzápětí zezadu a po Benově levici cvakla baterka a zamířila na pobíhající cizince kužel světla, který odhalil zbraně v jejich rukou.

Jillian! Blesklo mu hlavou v okamžiku, kdy se jeden z pirátů zastavil, přiložil si pušku k rameni a vypálil naslepo ve směru paprsku.

„K zemi, sakra!“ zařval Ben, než vypukla přestřelka. Pirátský člun byl necelých dvacet metrů daleko. Stiskl spoušť brokovnice a zasáhl střelce, kterého výstřel srazil dozadu. Ben vložil do komory další náboj a znovu vystřelil. Tentokrát střela roztříštila horní okraj přídě a vzduchem se rozlétly dlouhé třísky.

Paprsek z baterky ani trochu nezakolísal.

Souboj byl ryze fyzická záležitost, která neposkytovala prostor k přemýšlení nebo přetřásání důvodů, jakmile se zapojily instinkty a osvojená technika.

Cítil, jak mu brokovnice vyhazuje v rukou a vydává žár jako by obživla. Cítil sílu třaskajícího střelného prachu, chřípím mu pronikal jeho štiplavý pach, který prosytil vzduch, slyšel její hřmění. Slyšel i výkřiky a klení, jekot, bolestné steny. Všechny smysly měl zostřené, čas se vlekl a vteřiny se protahovaly v minuty; všechno probíhalo zpomaleně. Viděl, cítil a slyšel, všechno vnímal. Věděl, že muži na druhém člunu také střílejí a jejich posila zahnala piráty do obranné pozice. Blízko hlavy ucítil žhavé hvízdnutí kulky. Instinktivně vystřelil, a potom se přikrčil a uhnul stranou, aby nepřátelé nemohli zaměřit záblesk v ústí jeho pušky.

A pak, navzdory hluku, zaslechl hluboké zakašlání, které oznamovalo, že piráti nastartovali motor, zařadili zpětný chod a pomalu odráželi od břehu. Ben ještě několikrát vystřelil, aby jejich ústup uspíšil. Když piráti měli prostor k manévrování, otočili loď a vyrazili plnou parou vpřed. Hluboká brázda, vytvořená rychlým pohybem lodi, narazila z boku do obou kotvících plavidel a rozhoupala je.

Ben křikl na Pepeho, aby zjistil, zda je někdo raněný. Pak se otočil k místu, kde se schovávala Jillian, a chňapl po zpropadené baterce, ale s hrůzou zjistil, že ji nikdo nedrží. „Jillian!“ pronesl ochraptěle.

„Jsem tady.“

Její hlas zněl neuvěřitelně klidně a vyšel z přídě lodi. Pohnul baterkou, takže Jillian namířil paprsek přímo do obličeje. S přimhouřenýma očima vylezla ze svého úkrytu.

Zmateně sklopil zrak k baterce v ruce. Když ji nedržela ona, kdo tedy? přemítal. „Jsi v pořádku?“ zeptal se konečně.

„Ani škrábnutí. A ty?“

„V pořádku.“ Krátký rozhovor probíhal tak nevzrušeně, jako by každou chvíli měli zasednout k šálku čaje.

Natáhla k němu ruku. „Vrátíš mi baterku?“

Nepustil ji a nepřestával jí svítit do obličeje. Pomalu v něm začínal vřít vztek. „To je tvoje baterka?“

„Ano. Vybíjíš mi baterie.“

Zhasl. „Říkal jsem, abys zůstala ležet na podlaze,“ řekl ledovým hlasem. „Tys místo toho vstala a posvítila jim rovnou do tváře. Bylas pro ně zatraceně snadným cílem.“

„Nebyla,“ neodporovala. „Položila jsem baterku na bedny, natáhla ruku a rozsvítila. Celou dobu jsem byla schovaná.“

Napadlo ho, že by jí měl naplácat na holou, aby si uvědomila, že mluví vážně. Tvářila se naprosto nevzrušeně, jako by střílela po pirátech sedm dní v týdnu.

„Copak sis vůbec…“ spustil tiše a výhružně, ona ho však klidně přerušila.

„Trik s baterkou funguje skvěle. Aspoň vidíš, na co střílíš. S vykradači hrobů jsme to dělali stejně.“

Strnul. „S vykradači hrobů?“

„Jasně. Každé nové archeologické naleziště přitahuje vykradače hrobů. Lidé kdysi pohřbívali s tělem i cenné předměty zesnulého.“

V duchu si ji vybavil, jak se krčí v otevřeném hrobě, baterku v jedné ruce, pistoli v druhé. Přejel si dlaní obličej a vzdal to. „Do prdele.“

Pepe přišel podat hlášení. Florian byl zasažený do paže, ale zranění nebylo vážné. Ostatní byli v pořádku. Piráti stříleli o sto šest, ale když byli napadeni jako první, jejich útok vyústil v bezhlavý zmatek. Oba čluny dostaly pár dávek, škody však byly nepatrné. Celkem vzato vyvázli z boje beze ztrát.

Zážitek vyvolal u mužů nervozitu. Jen pomalu se uklidnili a posádka obou lodí vzrušeně omílala průběh přestřelky. Jak Ben očekával, piráty zaslechl i Eulogio a vzburcoval muže na druhém člunu. Do boje se tedy od samého počátku vrhli všichni společně. Avšak po chvíli, když bylo zřejmé, že se piráti nevrátí, se začali ukládat k spánku. V zájmu bezpečnosti rozdělil Ben hlídky, které se měly střídat po hodině, aby se každý mohl vyspat. Krátká doba hlídky navíc zaručovala, že hlídač bude bdělý pro případ, že by piráti byli tak zpitomělí a chtěli si zopakovat porážku.

Jakmile se zhasly svítilny a všichni ulehli, překvapivě brzy se ozvalo chrápání. Ben přemítal, zda by měli takové štěstí, kdyby je bouřka neprobudila. On i Pepe mají očividně lehký spánek a probere je sebetišší podezřelý zvuk. Kdyby však piráti byli chytřejší, vypnuli motor mnohem dřív a zbývající úsek dopádlovali, střet mohl dopadnout hůř. Tentokrát měli štěstí na své straně.

Jillian se uložila na původní místo na bedny a usnula stejně rychle jako ostatní. Když se mu zdálo, že už tvrdě spí, Ben se přisunul blíž a natáhl se vedle ní. Téměř se jí nedotýkal, ale ležel dost blízko, aby slyšel, jak Jillian oddychuje.

Na těch zatracenejch bednách se spí docela slušně, napadlo ho v polospánku. Anebo byl ospalejší, než se cítil. Pohroužil se do lehké dřímoty, ale za půl hodiny se probudil a zaposlouchal se do nočního ticha. Kromě běžných zvuků, které vydávali zvířecí obyvatelé džungle, nezaslechl nic nezvyklého. Jillianino tělo bylo vláčné a příjemně hřálo. Instinktivně se otočil na bok, přehodil paži přes její pas a přitáhl ji k sobě. Nezřetelně zamumlala na protest, že ji někdo vyrušil, ale neprobudila se. Naopak se uvelebila tak, aby byla blíž jeho tělesnému teplu, a za okamžik zase zhluboka oddychovala.

Probudila se krátce před rozbřeskem, pár minut před tím, než vřešťani měli zahájit svůj ranní koncert. Opice fungovaly jako spolehlivý budík. Už od druhého rána v džungli se Jillian budila chvíli před tím, než se rozvřeštěli, zřejmě v sebeobraně před nepříjemným šokem, který zažila první den.

Nejprve si pomyslela, že je od ležení na bednách ztuhlá; vzápětí usoudila, že i přesto se jí nechce vstávat. Probuzení v náručí muže bylo tak uklidňující…

A sakra…

Ten bídák!

Ani na okamžik nepochybovala, že počkal, až usnula, a pak se přesunul vedle ní, zřejmě aby podepřel lživé tvrzení, že spolu spí. Navíc využil příležitosti, aby mohl ukrást pár doteků, pokud měl takové sklony – a podle jeho dosavadního chování neviděla důvod, proč by se měla domnívat, že podobné sklony nemá. Ten chlap byl chodící hormon.

Jeho paže jí těžce spočívala na hrudníku, zápěstí bylo pohodlně uvelebené mezi ňadry, ruka schoulená v jamce pod hrdlem. Ležel klidně a Jillian napadlo, že nejspíš ještě spí. Mocné, pravidelné pohyby jeho hrudi při dýchání byly tak konejšivé, že i po zvážení situace se zdráhala pohnout. Ale vstát musela; byl nejvyšší čas.

Pak pocítila jistý pohyb, který už nebyl tolik konejšivý, a uvědomila si, že není jediná, kdo se probouzel. Ben byl vzhůru. Pevně přitiskl boky k jejímu zadečku a sevřel ji pevněji, aby se mu nevyvinula.

Nemámila čas pokusy zbavit se jeho paže, protože byl nesrovnatelně silnější. Místo toho natáhla ruce nad hlavu a za záda, popadla ho za husté, rozcuchané vlasy a vší silou zatáhla.

„Au! Hej!“ vyjekl. „Pusť!“ Vztyčil se na kolena a snažil se jí vytrhnout.

Jillian ho pustila, odkutálela se stranou a pružně dopadla na nohy. „Dobré ráno. Vyspal ses dobře?“

Třel si hlavu a mračil se na ni. „Spánek byl prima, ale probuzení nestálo za nic.“

„Měl ses chovat slušně.“

„Sakra, to je něco, co nedokážu ovládat. Všichni chlapi, co znám, se probouzejí s erekcí.“

„Možná, ale neotírají – opakuji neotírají – se o mě.“

„‚Všichni chlapi, co znám se o tebe neotírali. Jenom já.“

„Však jsem zatahala za vlasy jen tebe, ne?“ zdůraznila roztomile.

Něco polohlasně zavrčel a odvrátil se. Jillian, spokojená s průběhem rozhovoru, se otočila a spatřila, jak na ni civí čtyři páry tmavých očí, ve kterých se zrcadlily výrazy naprostého zmatku, šoku a pobavení. Tím zmateným byl Pepe, kdežto Jorge vypadal, jako by se měl každou chvíli rozesmát. Protože ji nenapadlo nic jiného, nechápavě pokrčila rameny, jako by všechno způsobil Ben a ona nebyla o nic moudřejší než oni, a zamířila na záď lodi, kde byla toaleta.

Vřešťani spustili ranní serenádu a jako mávnutím proutku se všichni vrhli do práce. Zatímco se připravovala snídaně, Kates se objevil u vedoucí lodě. Rick za ním šel jako pejsek.

„To vzrůšo včera v noci bylo bezva,“ liboval si, dosud omámený zážitkem.

Ben vzdychl. Když po něm někdo střílel, bral to osobně, kdežto Rick si zřejmě šarvátku patřičně přibarvil, dokud nepřipomínala přinejmenším scénu z filmu o vylodění v Normandii. Ben neměl náladu to znovu poslouchat. Ještě ho bolela hlava v místě, kde ho Jillian zatahala za vlasy, a měl nefalšovaný vztek.

„Nic výjimečnýho,“ zavrčel. „Kromě toho hajzla, kterýho jsem postřelil. S tím zraněním v tomhle podnebí možná ani nevydrží do Manausu k doktorovi, i kdyby se našel takovej, kterej by toho všiváka chtěl ošetřit.“

„Nebudete kvůli tomu mít po návratu potíže?“ zeptal se Kates se zájmem, který Bena ohromil.

Upřel na něj nevěřící pohled. „Že jsem zastřelil říčního piráta? Nebylo to poprvé ani naposledy, co se něco takového stalo.“ Popuzeně se odvrátil. „Snídaně je skoro hotová. Jdeme se najíst.“

Cestou ke člunu se Kates samolibě zašklebil. „Ten hajzl má strach,“ sykl hlasitě, „a nechce, abysme si toho všimli. Proto je dneska ráno tak nedůtklivej. Nejspíš toho maníka zabil, ať to pirát byl, nebo ne.“

Rick se zastavil a zadíval se na Lewise, který stál na palubě vedoucí lodi a zkoumal řeku. „Tím to nebude. Včera večer Joaquim říkal, že Lewis má na řece skvělou pověst a že úřady mu samy dohazují zákazníky, protože vědí, že s ním budou v bezpečí. Nepřipadá mi, že by kvůli tomu včerejšímu střílení měl mít potíže.“

Kates ho sjel mrazivým pohledem. „Zbytečně se s těma smradochama zahazuješ,“ ucedil. „Krměj tě samýma kecama.“ Když skočil na palubu, světlé vlasy mu zazářily v měkkém ranním světle. Nesnášel, když mu odporoval takový pitomec, jako byl Sherwood.

Brzy po snídani vyrazili znovu proti proudu. Ben se tvářil zamračeně a Jillian věděla, že je pořád uražený. Dobře mu tak. Kdyby ho nezatahala za vlasy, pravděpodobně by ji svým chováním uvedl do značně trapné situace.

Byl tak nakvašený, protože patřičně neocenila jeho projev obdivu, že příštích několik dní sotva promluvil. Usoudila, že Ben je morous. Okamžitě by se rozzářil jako sluníčko, kdyby se k němu přitočila a dala mu najevo, jak je úžasně přitažlivý, ale teď se choval, jako by jí půjčil svou nejmilejší hračku – a jak tak o tom přemítala, uvědomila si, že to skutečně udělal –, a ona ji s pohrdáním odmítla. Musela se kousat do rtu, aby se nerozesmála, a to tak často, až jí bolela ústa.

Avšak nehledě na to, že trucoval, nepřestal jí poskytovat nutnou míru ochrany. Napadlo ji, že dílem hraje divadlo kvůli Katesovi. Nebyl s ní neustále, ale pomocníci mezi sebou při každé přestávce hovořili v narážkách, takže posádka druhé lodi věděla, že Jillian je ostražitě hlídána. Než měli vplout do bouřlivější vody, pokaždé ji včas odehnal od zábradlí, v noci spal mezi ní a ostatními muži a dbal, aby ji nikdo neobtěžoval při koupání ani při jiných úkonech, kdy se uchýlila do těsného prostoru toalety.

Věděla, jak si jeho chování vykládali ostatní, ona však vnímala situaci poněkud cyničtěji. Byla jediná, kdo ví, jak se dostat do Kamenného města; už z toho důvodu na ni Ben bude dávat dobrý pozor.

Od desátého dne si Jillian začala bedlivě všímat džungle a sledovat tok řeky. Chvílemi se stáhla do kouta, obklopila se nějakými papíry a vypracovávala nesrozumitelné poznámky. Bezpochyby se blížili k místu, kde měli vystoupit. Možná jim bude trvat další dva tři dny, než k němu doplují, ale chtěla se ujistit, že je ze své vlastní nedbalosti nepřejedou.

„Řekni mi, až budeš chtít zpomalit a prozkoumat nějaké konkrétní místo,“ poznamenal Ben, který na chvíli zapomněl trucovat a jednal v souladu s povinnostmi průvodce. Když se teď dostali tak hluboko do vnitrozemí, změna v jejím chování mu neunikla. Jistě se blíží k místu, kde se vylodí a budou pokračovat po svých. Kolem posledního obydleného místa projeli před dvěma dny a za stejnou dobu potkali jen jedno plavidlo. Prales se kolem nich stahoval, jak se řeka zužovala, a vzduch byl teplejší a vlhčí, pokud to ještě bylo možné. Kolem poledne se nedalo dýchat. Podle jeho odhadu se octli přímo v oblasti rovníku.

Zároveň se blížili k horám. Povodí Amazonky je většinou rovinaté, ale Rio Negro pramení v horách, zasahujících na území Venezuely a Kolumbie. Tmavě zelené, tajemné kopce, dosud neprozkoumané. Kmen Janomami byl v těchto horách objevený teprve před několika lety, po staletích izolovaného života na úrovni doby kamenné.

Jillian nespouštěla oči z pralesa. „Nedaleko odtud se řeka větví, že?“

Zasmál se. „Podle letecké mapy. Takhle daleko jsem nikdy nebyl, zlato. Tady není nic kromě izolovaných indiánských kmenů, které možná v životě nespatřily bělocha a mohou nebo nemusí být lovci lebek.“

Poslední poznámku přešla mlčením. „Dáme se vlevo.“

„Provedu, madam. A potom?“

„Až to budu vědět, včas tě upozorním.“

Jak o tom teď uvažoval, uvědomil si, že s ním nejednala tak docela na rovinu, když mu na mapě ukazovala cíl jejich výpravy. Nedůvěřivá potvora, pomyslel si. Ale musel uznat, že je chytrá. Vybaven informací, kterou mu poskytla, zajistil dostatek zásob, aby s nimi vystačili na místo, kam opravdu půjdou.

Za hodinu dojeli k vidlici řeky a Ben se vydal doleva. S každou další mílí byla navigace obtížnější, protože řeka se stávala mělčí a neustále se zužovala. Snížil výkon motoru a čluny se pomalu vlekly kupředu. Jillian stála na přídi a se směsicí obav a nadšení pátrala po orientačním bodu. Ben ji ostře napomenul: „Nenakláněj se tolik. Když najedeme na mělčinu, půjdeš po hlavě přes palubu.“

Poslušně se stáhla, ale nebylo snadné se ovládat. Měla strach, aby nepřehlédla značku, bála se, že profesorův kód špatně rozluštila, ačkoli řešení zkontrolovala několikrát.

Ben stanul vedle ní. Ohlédla se a viděla, že kormidlo převzal Pepe. Okamžitě se však otočila zpět. Co když ve zlomku vteřiny, kdy pohlédla na Pepeho, minuli místo, které vyhlížela?

„Prozraď mi něco,“ protahoval líně Ben. „Jestli Carvajal objevil Anzary při plavbě po Amazonce, proč my jedeme po Rio Negro? Došlo mi, že zatím jsi mi ani v jednom bodu neřekla úplnou pravdu. Nevidím důvod, proč bys se mnou teď nemohla mluvit upřímně.“

„Když jsem ti líčila Carvajalovu výpravu, vyhnula jsme se podrobnostem. Orellana a jeho společníci se krátce střetli s kmenem Tapua a po boku mužů bojovaly i indiánské ženy. Carvajal je nazval Amazonkami.“

Vzdychl. „Takže všechny ty pověsti o Anzarech sis vymyslela?“

„Ne. Pocházejí i z jiných pramenů než pouze z Carvajalova deníku. Ve všech se popisuje boj s Tapuy a většina vědců se domnívá, že právě tahle příhoda zplodila Amazonky. Existují však další záznamy o odloučeném kmeni žen bojovnic, které žily hluboko ve vnitrozemí. Totiž o Anzarech. Jména Anzarů a Amazonek jsou si podobná. Příběhy o Anzarech se dají snadno zpochybnit jako báje o Amazonkách.“

„Podle mýho názoru se dají zpochybnit i samy o sobě,“ zahučel.

Usmála se, oči upřené k obzoru. „Copak to nechápeš? Nezáleží na tom. Důležité je, že pokud Kamenné město existuje, dokážu tátovu teorii. Je jedno, jestli to byl kmen ryze ženských bojovnic, nebo se bojů účastnili muži a ženy současně. Provořadý je fakt, že bych našla důkaz o ztraceném městě, ztracené civilizaci.“

„Podle tebe v tom městě mohla bydlet třeba tlupa jednookých lupičů?“

„Přesně tak. Ale to by připomínalo staré báje o Kyklopech.“

„Myslím, že další báje už nestrávím. Na jednooké lupiče zapomeň.“

Náhle se napřímila. „Tady!“ řekla.

„Tady?“

„Ano, tady!“ Prudce se k němu otočila. „Tady, zatraceně!“

Upřel rychlý a nevěřící pohled na neprostupnou vegetaci a prohlásil: „Čteš mi myšlenky,“ než křikl na Pepeho, který neprodleně otočil loď ke břehu.

Nebyla to nejlepší skrýš pro čluny, ale Ben je zamaskoval co nejlépe, vtáhl do chobotu u břehu a za řetězy přivázal k silným kmenům stromů. Přesto si uvědomoval, že o lodě pravděpodobně přijdou. S touto možností však počítal a odtáhli dva velké nafukovací čluny asi padesát metrů směrem do vnitrozemí, kde je ukryli.

Podél břehů, kam mělo přístup slunce, byla spleť rostlinstva hustší. Z člunů se museli prosekat, ale jakmile vstoupili do šera pod trojitý příkrov zeleně, pohyb byl mnohem snazší. Půdu pralesa pokrývala jen řídká vegetace; aby přežily, byly rostliny nuceny pnout se výš, za sluncem. Pod klenbou stromů vládl úplně jiný svět, svět orchidejí a vlhka. Obrovské chůdovité kořeny podpíraly stromy, jejichž větve se rozpínaly vysoko nad zemí a ztrácely se v záplavě zeleně. V šeru pralesa, kde vládla příroda, se jasné poledne změnilo v soumrak; nad hlavami jim visely silné liány, rozechvívající se neviditelnými pohyby opic v korunách stromů. Tu a tam postrakatil listoví zbloudilý paprsek slunce. Zvuky zněly přidušeně a bez ozvěny. I když bylo slyšet švitoření a křik ptáků, přicházelo jakoby tlumené a z dálky. V pralese padlo na člověka stejně napjaté očekávání jako v chrámu.

Jillian pomáhala mužům vykládat čluny. Každý ponese batoh s vlastním lehkým stanem, pěnovou podložkou, svými osobními věcmi a částí společných zásob. Zbývající zásoby se rozdělí na čtyři nosítka, která ponesou vždy dva pomocníci. Ben nechal poměrnou část zásob u nafukovacích člunů, aby měli co jíst na zpáteční cestě do Manausu.

Vykládání a rozdělování zásob trvalo několik hodin zbývajících do soumraku a Ben rozhodl, že se pro dnešní noc utáboří u člunů. Postavili stany a rozdělali oheň. Lihové vařiče zůstanou na lodi, protože byly zbytečně těžké. Od téhle chvíle se bude vařit na ohni.

Pozdě odpoledne Kates odešel z tábora, aby vyhověl potřebám přírody. Za necelé dvě minuty uslyšeli chraplavý výkřik. Ben popadl brokovnici a vrhl se po zvuku. Všichni ostatní se pustili za ním.

Porost byl tak hustý, že Kates nemusel zacházet daleko. Jillian zřetelně slyšela, jak Ben říká: „Ten není jedovatej.“

„Kristepane, netvrďte mi, že není jedovatej!“ ječel Kates, když se všichni shlukli kolem. „Vždyť to byl korálovec!“

„Nepravej korálovec,“ vysvětloval Ben trpělivě. „To je vodní had. Pokud nejste tak mrňavej, aby vás mohl sežrat, nic vám od něho nehrozí. Uklidněte se a všude choďte s klackem.“

Brazilci se pomalu vraceli do tábora a snažili se skrýt pobavený úsměv. Jillian se otočila, aby se vydala za nimi, a vrazila do Dutry.

Okamžitě uskočila, a když si uvědomila, že se ho dotkla, odporem se jí zvedl žaludek. Netušila, že stál tak blízko za ní, ale protože jí do chřípí vnikl odporný zápach jeho těla, divila se, že jeho přítomnost nezaznamenala dřív. Mlčel, jen se usmíval a přitom odhaloval své flekaté zuby. Při pohledu na ostré špičáky jí přejel mráz po zádech. Jeho malé, zlomyslné oči sklouzly k jejím ňadrům. Jillian se zmocnil nepříjemný pocit, že se do nich chystá zakousnout.

Už se chtěla rozběhnout do tábora, ale pak se zarazila. Ačkoli ji od stanů dělilo necelých dvacet metrů, většinu cesty musela urazit hustým podrostem. Nechtěla riskovat, že by s ním měla být o samotě, byť i po tak krátkou dobu, než by ušla těch několik kroků. A tak schválně přistoupila k Benovi. Překvapeně se na ni zadíval a pak mu pohled sklouzl na Dutru. Všimla si, že užaslý výraz vystřídalo pochopení.

Ovinul jí paži kolem pasu. Cos čekala? pomyslela si ironicky. Ben Lewis si nenechá ujít žádnou příležitost.

Nechali Katese, aby dokončil, z čeho ho vyrušil had, a zamířili zpátky do tábora. Dutru nikde neviděli a Jillian udivilo, jak se pohybuje potichu.

Ben ji sevřel. „V pořádku?“ zeptal se tiše.

„Jistě,“ odpověděla a vděčně se na něj usmála. „Jen jsem byla opatrná.“

„Chytrá holčička.“

Když se mezi listovím objevily stany, zastavil se a Jillian přitáhl k sobě. „Teď tě políbím,“ oznámil a sklonil hlavu. „Spolupracuj.“

Jistě, spolupracuj. Lapená v jeho náručí dřív, než mohla nějak reagovat, neměla na vybranou. Chtěla se ohradit, ale to už jeho rty byly na jejích, a než tomu mohla zabránit, vsunul jí jazyk do úst.

Projela jí vlna divokého vzrušení a matně jí napadlo, že by se mělo zákonem zakázat, aby kdokoli uměl líbat jako Ben Lewis. Věděla, že by ho měla odstrčit, ale nedokázala odolat pokušení tu chvíli rozkoše si jaksepatří užít. Objala ho kolem krku, opřela se o něj a vychutnávala pevnost jeho svalnatého těla.

Z hrdla mu unikl napůl udivený, napůl spokojený zvuk, přitáhl ji ještě blíž, aby se jejich boky vzájemně přizpůsobily kontaktu. Jedna jeho ruka sklouzla k jejímu zadečku a pevně ho sevřela.

Jillian bleskurychle uskočila, mrkla na něj přes rameno a vešla na prostranství se stany. Za zády zaslechla zklamané zasténání. Přesně tohle si zasloužil. Neunikla Dutrovi proto, aby skončila v Benových prackách, byť sebezkušenějších. Musel si odvyknout zneužívat postavení dámy v nesnázích.

Po večeři se brzy uchýlila do stanu. Usoudila, že Ben se ještě tváří kysele a bude lepší se mu vyhnout. Rozvinula molitanovou podložku, která byla silná jen dva centimetry, ale překvapivě pohodlná. Nevelké nylonové stany měřily jen metr padesát na šířku, ale dalo se v nich posadit. Podložky byly široké osmdesát centimetrů, takže na straně zbývalo dost místa pro uložení osobních věcí. Vchod do stanu se zapínal pevným, oboustranným umělohmotným zipem, který Jillian zajistila kouskem pásky, již používají elektroinstalatéři, a přilepila ji těsně nad jezdec zipu. Tak se zip zvenku nedal rozepnout. Páska sloužila jako levný a spolehlivý bezpečnostní prostředek. Oddělená od pralesa vrstvou nylonu a od Bena Lewise proužkem elektroinstalační pásky, se cítila poměrně v bezpečí.

Pozorně vytyčila souřadnice, které následujícího rána udá Benovi, pak mapu složila a svlékla se. Ze zkušenosti věděla, co je nejpohodlnější, a to znamenalo zůstat ve spodním prádle, které v tomto případě tvořily bavlněné kalhotky a košilka ze stejného materiálu. Podprsenku na výpravách nenosila.

Zhasla baterku; nylonem pronikalo slabé světlo ohně, a tak ve stanu nebyla úplná tma. Sáhla do batohu, vyndala pistoli a položila ji vedle hlavy. Slyšela Bena, jak zalezl do stanu, který postavil hned vedle ní, a tlumené hlasy těch, kteří zůstali u ohně. Kdyby byli rozumní, snažili by se vyspat co nejdéle, protože zítřek bude krušný. V souladu se svou vlastní radou ulehla a téměř vzápětí usnula.

Rick lítostivě pohlédl ke dvěma stanům vztyčeným těsně u sebe. „Řekla mu o pokladu,“ pošeptal Katesovi. „Bude nás chtít vyšachovat.“

Kates měl stejný dojem, ale Lewis neřekl nic, podle čeho by se dalo soudit, že ví o něčem jiném než o zříceninách. Nedělal by si starosti, kdyby se z Lewise nevyklubal docela jiný člověk, než jakým byl, když ho Kates najímal. Lewis, který převzal velení expedice, neměl nic společného s bezstarostným opilcem, s nímž jednali při prvním setkání.

„Musíme ho sledovat,“ řekl Kates nakonec. Momentálně stejně víc dělat nemohli. Až najdou poklad… pak nastane jiná situace.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se Jillian sčuchne s ním,“ přemítal Rick s trpkým přídechem v hlase. „Ať udělá cokoli, nepříčetně mě naštve. Štve mě už od chvíle, kdy se narodila.“

Kates se na druhého muže dlouze, přemítavě zadíval. Rick Sherwood nevynikal inteligencí. Kates se upřímně těšil, až Dutra tu ukňouranou hubu umlčí navždy.

„Pochybuju, že ti třeba jen věnovala tichou vzpomínku, když se spolčila s Lewisem,“ odpověděl. Tahle akce pravděpodobně patřila k dalším jejím trikům. Jillian se svému staršímu bratrovi vůbec nepodobala; byla bystrá, uměla držet jazyk za zuby a možná už tušila, že Kates má vlastní plán. Sblížením s Lewisem si zajistila jistý druh ochrany, takříkajíc si opatřila tělesného strážce. Stejně jako Rick by ani Kates nepředpokládal, že po počátečních antipatiích to mezi těmi dvěma začne jiskřit, ale nakonec usoudil, že Jillian nejspíš patří k ženským, které se chopí příležitosti, když se jim nabízí. Očividně je dost chytrá, když prokoukla Lewisovu povahu dřív než on a Rick, a využila toho.

S Lewisem budou potíže. Byl houževnatý a mazaný a už teď sledoval Dutru jako ostříž. Kates si všiml, že bez pistole se nehne téměř na krok. Aby se ho zbavili, budou mu muset vpadnout do zad.

Od okamžiku, kdy vypluli z Manausu, nastaly problémy. Spíše než znalec vnitrozemí, za kterého se vydával, se z Dutry vyklubal zabiják, jenž příležitostně prchal proti proudu řeky před zákonem. Avšak řeka, kterou možná jakž takž znal, nebyla ta, po níž vypluli. Jeho zkušenosti s pralesem byly v nejlepším případě průměrné. Kates jen doufal, že je aspoň tak schopný, aby je vyvedl zpátky, až najdou poklad, protože Lewis se s nimi vracet nebude.

Třebaže věděla, co ji první den pochodu čeká, nemohla uvěřit, že to bude tak těžké. Batoh na zádech ji tížil tolik, že než se v poledne zastavili, měla dojem, že už nedokáže zvednout nohy. Popruhy se jí zařezávaly do ramen a svalstvo stehen ji pálilo. Pochod džunglí nebyl snadný ani bez zátěže, ale s břemenem se změnil v hotové utrpení. Určitou námahu si vyžádalo i dýchání těžkého, vlhkého vzduchu. Musela se vyhýbat kořenům a žahavým liánám, visícím až k zemi, a pochodovat s klackem, jímž měla odehnat živočichy, kteří jim mohli znepříjemnit pochod.

Ben a oba indiáni, Pepe a Eulogio, se zdáli být k neutahání, i když Ben se koupal v potu, zatímco indiáni měli oblečení suché. Jillian byla hrdá, že si vedla přinejmenším tak dobře jako nosiči, a mnohem lépe než Dutra. Podle očekávání na tom byli zdaleka nejhůř Rick a Kates, neboť nebyli připraveni na tělesnou námahu. Ben nasadil první den volnější tempo, ale stejně byli oba tak vyčerpaní, že lapali po dechu, až se zalykali. Když Ben pochod přerušil, dosedli na zem, kde se zastavili, i s batohy na zádech.

Jillian sundala batoh a posadila se. „Napij se vody,“ radila Rickovi, který měl obličej bílý jako křída. „A vezmi si solnou tabletu.“

Ani jeden z obou mužů se nepohnul. „Napij se,“ opakovala.

Rick otevřel jedno oko. „Kdo ti předal velení?“ zaútočil na ni nenávistně. „Zatracená tyranka.“

„Měli byste ji poslechnout.“ Benův hlas nesnesl odpor. „Má víc zkušeností než vy oba dohromady. Jestli se chcete cítit líp, udělejte, co vám řekla, protože pokud nebudete schopni pokračovat v chůzi, až vyrazí ostatní, nechám vás tady.“

Kates se do hádky nezapojil a po chvíli sáhl pro láhev s vodou. Jillian si všimla, že spolkl i solnou tabletu. Avšak výraz ve tváři, jímž počastoval Bena, nebyl přátelský. Uvědomila si, že Katesovi se nejspíš nezamlouvá představa, že by ho Ben klidně odepsal, přestože Kates celou výpravu financoval. Ben má víc drzosti než dva lidé dohromady, pomyslela si.

Rick zatrpkle následoval Katesův příklad a brzy pocítil úlevu; dokonce s chutí spořádal slušnou porci pokrmu, který Pepe připravil k obědu.

Když se chystali pokračovat v chůzi, Rick přistoupil k Jillianinu batohu. „Tak mě napadlo, že si vyměníme batohy,“ řekl, dosud zatrpklým tónem. „Aspoň si nebudeš tolik vyskakovat. Pochybuju, že přečkáš příští hodinu. Kdybys nesla stejnou zátěž jako ostatní, nehneš se z místa.“

Nevzpomínala si na nic, čím by v něm vyvolala takový nepřátelský postoj. Odvrátila se, aby skryla bolest, která jí zkalila oči. Byla to hloupost, protože Ricka znala a věděla, že od něho nemůže očekávat zázraky, ale konec konců byl její bratr, a ona ho přece jen tak nemohla vyškrtnout ze života. Možná že jednou na něj přestane brát ohledy, ale zatím pro to neměla důvod a udivilo ji, že je vůči jeho otevřeným útokům tak zranitelná.

Nelíbilo se jí pomyšlení, že by Rick měl nést její batoh, protože v něm měla pistoli, ale usoudila, že se s ním nebude dohadovat. Vždyť na tom zase tolik nesejde.

„Jejího batohu se ani nedotkneš,“ vmísil se do rozhovoru Ben. Pramálo mu záleželo na tom, co si Rick Sherwood pomyslí nebo řekne. „Ty idiote, Jillian nese tolik jako ty, a možná víc. Zkus si oba batohy potěžkat, abys mohl srovnat jejich váhu. Ale ten její slož zpátky na zem velmi opatrně. A koukej už konečně zavřít klapačku.“

Rick stál nad batohem a vztekle civěl na Bena.

„Zvedni to!“ vyštěkl Ben.

Rick se pomalu sklonil a potěžkal zavazadlo. Tváří mu přelétl překvapený výraz a vrhl rychlý pohled na Jillian. Pak zlomyslně zkřivil rty a chystal se pustit batoh na zem.

„Podrž ho!“ křikl ostře Ben. „Řekl jsem opatrně.“ Stál s mírně rozkročenýma nohama a hlavou nepatrně nachýlenou dopředu. Ruce mu volně visely podél těla, ale vypadal jako člověk, který se chystá k útoku.

Oči mu žhnuly vztekem, když Rick v souladu s Benovým příkazem zvolna postavil batoh na zem. Pak se bez jediného slova vrátil na své místo.

„Souhlasím s Lewisem,“ řekl Kates nesmlouvavým, tlumeným hlasem, když popadl Ricka za paži a táhl ho stranou. „Drž už konečně hubu. Je mi jedno, jestli svou sestru nenávidíš. Jestli se nepřestaneš chovat jako malej harant, může ji napadnout, že si to nemusí nechat líbit a že dál půjde s Lewisem sama. Snaž se na ni bejt co nejmilejší. A myslím to vážně.“

Rickův výraz kolísal mezi trpkostí a vztekem, ale jednou radou se řídil: držel hubu.

Jillian zvedla svůj batoh, mlčky protáhla paže pod popruhy a přes prsa zapnula řemen, který náklad stabilizoval. Ben k ní přistoupil. „V pořádku?“ zeptal se.

Nevěděla, jak otázku myslel. Zjišťoval, jestli je rozrušená kvůli Rickovi, anebo zda zvládá tempo chůze? Usoudila, že na tom nezáleží, protože odpověď zněla v obou případech stejně. „V pořádku.“

Ještě zkontroloval ostatní a ujistil se, že na místě odpočinku nic nenechali. Po vylodění se Ben znatelně změnil; byl ostražitý a pozorný jako šelma, když přimhouřenýma očima pročesával vegetaci po obou stranách trasy, aby mu nic neuniklo. Do hlasu se mu vloudil strohý a velitelský tón a Jillian bez váhání uvěřila, že je nejlepší průvodce v povodí Amazonky. Změnilo se i jeho vzezření: okraje kalhot vězely v botách do poloviny lýtek a košile mu už volně neplandala. Pistoli nosil zcela otevřeně v pouzdře na boku a vypadal jako ostřílený pistolník z Divokého západu. V pochvě u opasku měl mačetu s půlmetrovou čepelí a přes levé rameno přehozenou brokovnici. Jeho výzbroj byla zřejmě důvodem Rickova rychlého a nekonfliktního ústupu.

„Všichni připraveni?“ zvolal Ben. „Dobrá. Jdeme.“

Šel první a mačetou prosekával cestu, když bylo třeba. Za ním pochodovali Pepe a Eulogio s nosítky a v patách za nimi Jillian. Těsně za ní šlapal Jorge a Floriano s druhými nosítky, další dvě dvojice nosičů tvořili Vicente a Martim a Dutra s Joaquimem. Průvod uzavírali Rick a Kates, kteří se snažili držet krok s ostatními.

Odpočinek Jillian umožnil zmobilizovat síly, ale už po dvou hodinách chůze byl namáhavý každý krok. Popruhy batohu se jí zařezávaly do ramenního svalstva a nepohodlí brzy přešlo v ostrou bolest. Snažila se popruhy přemisťovat, ale zároveň s nimi přesunula i váhu nákladu a batoh se pak obtížněji nesl. Zavěsila tedy do popruhů prsty, aby ulevila tlaku, protože jinak neměla zdání, jak by přečkala dalších několik hodin chůze. V duchu si umínila, že před zítřejším úsekem popruhy podloží, aby si chránila ramena.

Nohy ji sice bolely, ale zatím poslouchaly. Denně běhala pět mil a pravidelně posilovala, ale zvyknout si na batoh mohla jedině tím způsobem, že si ho hodila na záda. Dny na člunu, kdy se téměř nepohybovala, přispěly k celkové ochablosti. Věděla, že třetí den se situace zlepší; šlo jen o to do třetího dne vydržet.

Jorge za ní tiše řekl: „Působí vám popruhy bolest, seňoro?“

S úsměvem se ohlédla přes rameno. „Ano. Zítra je podložím.“

„Možná byste měla dát batoh na nosítka. Přítěž bysme ani nepoznali.“

„Díky za nabídku,“ odpověděla, dojata jeho péčí. „Ale kdybych nedokázala nést svůj příděl, nezasloužila bych si jít s vámi.“

„Ale vy jste žena, seňoro. Neměla byste nosit stejnou váhu jako muži.“

„Na téhle výpravě ano. Jsem na zátěž zvyklá; za chvíli ji přestanu vnímat.“

„Tak dobře. Ale kdybyste nemohla dál, batoh vám vezmeme.“

Při zvuku hlasů se Ben otočil. Letmo zkontroloval Jillian a zkušeným pohledem odhadl její vytrvalost. Nepochybovala, že slyšel dost, aby pochopil téma rozhovoru. Beze slova a zřejmě spokojený, se znovu soustředil na cestu.

Možná chtěl karavanu šetřit, ale možná byla stejně pravděpodobným důvodem pomalého tempa ryzí opatrnost. Když Ben pochod přerušil, do soumraku zbývaly ještě bezmála dvě hodiny. Jillian rozepnula popruh přes prsa a opatrně složila batoh na zem; při každém pohybu protestovaly rozbolavělé svaly. Nejraději by padla na zem, ale čekaly ji ještě povinnosti. Bylo nutné vysekat prostranství pro stany a Jillian si navlékla rukavice, než se s mačetou pustila do práce.

„Dej pozor na hady,“ zavolal na ni Ben.

„Díky za upozornění,“ zahučela. „Bud bez obav.“

„Křovinář rád leží na zemi ve spadaném listí a čeká, až kolem něho poběží potrava.“

Zatraceně, zavrčela v duchu, ustala v práci a bedlivě obhlížela zem, než zase začala sekat. Věděla, že hadi představují jisté nebezpečí, a než se začala ohánět mačetou, automaticky zkontrolovala situaci, ale Ben ji zviklal natolik, že se raději přesvědčila ještě jednou. Musela přiznat, že v tomhle případě platí dvojnásob staré rčení ‚Dvakrát měř, jednou řež’. To spíše snese mírnou nejistotu než uštknutí hadem. V lékárničce měla antivenin, ale kousnutí od křovináře je smrtelné a raněný umírá ve velkých bolestech; uštknutí chřestýšem brazilským je ještě mnohem nebezpečnější.

Jakmile vytvořili dostatečně velkou mýtinu, vztyčili stany do kruhu kolem ohně. Rick a Kates rozložili lehké skládací židle a sesuli se na ně, v obličeji výraz naprostého vyčerpání. Ben je nehonil do práce, protože jakýkoli pohyb byl v tu chvíli zjevně nad jejich síly.

Pepe se pustil do vaření a všichni se shlukli kolem něho. Hovor vázl, neboť všichni byli vysílení prvním dnem pochodu. Hned po večeři se Jillian uchýlila do stanu. Ukázala Benovi na mapě polohu příštího orientačního bodu a on odhadl, že k němu dorazí nejdříve za tři dny. Do té doby nemusela trasu vytyčovat ani kontrolovat. Jedinou její povinností bylo odpočívat a Jillian o jiné činnosti ani neuvažovala.

Zajistila zip lepicí páskou, svlékla se a co možná nejsvědomitěji se umyla navlhčenými papírovými kapesníčky. Zvláštní pozornost věnovala nohám. Puchýř nebo plísňová infekce by jí život zatraceně znepříjemnily. Každé ráno zasypávala nohy i obuv protiplísňovým pudrem, ale každá sebemenší oděrka se musela neprodleně ošetřit, než mohla přerůst v obtížně zvládnutelný problém. Čisté ponožky byly stejně nepostradatelné jako jídlo. Díky bohu, že měla staré a dobře prošlapané boty.

Po osobní hygieně se hned cítila líp. Oblékla si čisté spodní prádlo a s hlubokým povzdechem se uložila ke spánku.

„Jillian!“

To byl Ben. Znovu vzdychla, ale tentokrát nikoli úlevou. „Co je?“

„Potřebuješ masáž.“ Slyšela, jak tahá za zip. „Ten zatracenej zip se zasekl.“

„Nezasekl se. Zablokovala jsem ho zevnitř.“

„Tak ho zase odblokuj.“

„Jsem v pořádku. Masáž pusť z hlavy.“

„Rozepni ten zip.“ Hovořil tiše, ale v hlase byl patrný známý velitelský tón.

Zamračila se na něj, i když ji nemohl vidět. „To budu radši zítra hekat bolestí, než abych přistoupila na tvou takzvanou masáž,“ řekla bez okolků. „Musela bych být pitomá, kdybych tě sem pustila.“

Vzdychl. „Žádný hlouposti, slibuju. A nebudu tě osahávat.“

„Proč bych ti měla věřit?“

„Protože jsem ti dal své slovo.“

To nebyl zrovna pádný důvod, ale stačil, aby Jillian zaváhala. Masáž by byla báječná; už teď ji bolel i sebenepatrnější pohyb. Zítřek bude hotové peklo, když nějakým způsobem neuvolní napětí ve svalech. Proč by měla snášet bolest, když nemusela? Zdravý rozum ji občas znepokojoval. Jestli si odepře masáž, bude si připadat ctnostná a trpělivá, leč klíčovým slovem bylo „utrpení“. A protože byla veskrze praktická, neviděla smysl v odmítnutí jeho nabídky.

„Tak dobře,“ zamumlala. „Ale při prvním nepatřičném pohybu tě něčím praštím do hlavy.“ Namáhavě se posadila, odtrhla pásku a rozepnula zip.

„Chceš říct, že máš u sebe kabelku?“ Ben se nasoukal do stanu a jeho mohutná postava rázem vyplnila těsný prostor. Přinesl s sebou svítilnu a lahvičku s tekutou mastí. S povytaženým obočím se zadíval na ústřižek pásky a pak se usmál.

„Funguje to,“ podotkla významně.

„To teda jo. Polož se na břicho.“

Poslechla, i když se pohybovala poněkud nemotorně. „Nic mi není. Čekala jsem, že to bude horší.“

„Nemá smysl trpět bolestí, když ti od ní můžu aspoň trochu ulevit. Mimochodem, máš slušivé prádlo.“

Nečervenala se celou věčnost, ale najednou cítila, jak jí do tváří stoupá horko. Měla zahalenou větší část těla, než kdyby na sobě měla plavky, ale fakt, že kalhotky a košilka byly spodní prádlo, dodávaly okamžiku mnohem intimnější atmosféru. Divila by se, kdyby jí to Ben nepřipomněl. Divila by se, kdyby se zdržel významného komentáře. Zabořila zrudlý obličej do matrace a napadlo ji, že kdyby se dokázala dostatečně rychle pohybovat, jen tak z principu by mu jednu vrazila.

Pronikavý pach masážního oleje jí podráždil nos, když Ben otevřel lahvičku. Nalil si tekutinu do dlaně a začal ji vtírat Jillian do nohou. Masáž zahájil u kotníků, postupoval nahoru a hnětl a zpracovával napjaté svaly. Sténala rozkoší, když masíroval lýtka, jakmile se však pustil do zadní strany stehen, zajíkla se ostrou bolestí.

„Jen klid,“ šeptal chlácholivě. „Uvolni se, ať z tebe můžu vyhnat bolest.“

Navzdory síle v prstech byly jeho doteky rozvážné a neuspěchané. Jillian byla ve střehu a čekala, kdy ruce zabloudí do míst, kam neměly, ale nic takového se nestalo a po chvíli ji potěšení z masáže přemohlo a nedokázala odolat jejímu omamnému kouzlu. Napětí ve svalech se zvolna vytrácelo s každým jeho zkušeným hmatem. Zpočátku si ani neuvědomila, že jí z hrdla unikají tlumené spokojené zvuky. Jillian se je snažila ovládnout, protože vzhledem k situaci zněly poněkud smyslně. „Obrať se,“ řekl.

Poslechla ho. Namasíroval přední stranu stehen, vetřel do nich olej, který jako by absorboval bolest. „Já věděl, že budeš v dobrý kondici,“ poznamenal. „Máš pěkný, silný nohy. Už jsem si začínal myslet, že tvůj bratr a jeho kumpán to nezvládnou. Zalezli do stanů hned po tobě. Ani by si nesundali boty, kdybych je k tomu nepřiměl.“

„Nemají ponětí, co dělají,“ řekla ospale.

„To je zdrženlivý vyjádření. Fajn. Zpátky na břicho, abych ti rozhýbal záda. Svlíkni si košilku.“

Byla sice ospalá, ale ještě vnímala, co jí říkal. Otevřela oči a zaškaredila se na něj.

„Jestli se nesvlékneš, vetřu ti olej do košile,“ varoval ji. „Hele, dneska si to s tebou rozdat nechci. Mně se líbí, když je ženská o něco živější, než jsi momentálně ty. Máš bolavá ramena a záda, a když ti je nepromasíruju dneska, zítra ti bude mnohem hůř. Ty to moc dobře víš, tak se nehádej.“

Nevěřila mu jediné slovo, ale zatím se choval slušně a masáž jí přinesla nevýslovnou úlevu. Obdařila ho varovným pohledem, obrátila se na břicho a vysvlékla se z košilky.

Slyšela, jak se směje, ale poznámky si nechal pro sebe. Nalil trochu oleje na záda a usadil se jí obkročmo na zadeček. Zavřela oči a v duchu si nadávala. Mohla vědět, že to takhle bude pokračovat.

Ale Ben se jen naklonil a zahájil nelítostnou masáž, kterou jí málem vystrnadil z podložky, zvlášť když zabořil prsty do citlivých ramen. Neudržela se a zasténala, překvapená prudkou bolestí.

Pohrál si s každým svalem a přinutil ho k uvolnění. Cítila, jak jí umdlévá tělo a nedokázala tomu zabránit. Spolu s bolestí jí odpluly z těla i poslední zbytky síly. Dorážel na její svaly, dokud neobjevil poslední bolavé místečko, kterému se věnoval, a nezbavil je i posledního náznaku napětí. Byl neuvěřitelně šikovný.

Nebezpečně šikovný. Neváhal použít sílu potřebnou k dosažení žádaného výsledku.

Málem by uvěřila, že jeho motivem byl soucit a ochota pomoci, nebýt vydutého místa v jeho klíně, které ji neúnavně tlačilo do zadečku. Pokaždé, když se naklonil, nalehl na ni erekcí. Nepokusil se však o nic, proti čemu by mohla protestovat, naopak odváděl úžasnou práci a Jillian se nezmohla na žádnou reakci, ať povzbudivou či odmítavou. Dokázala jen ležet, střídavě se propadat do dřímoty a zase se z ní probírat a přát si, aby ruce, které jí poskytují takovou úlevu, hnětly její svalstvo ještě nejméně hodinu nebo i déle. Zkrátka to byla nesmírná pohoda…

Ben se na ni zadíval a rty mu zkřivil smutný, lítostivý úsměv. Usnula. Seděl jí na pevném, báječně zakulaceném, téměř nahém zadečku; přibližně půl hodiny se o ten zadeček otíral penisem, který byl tak naběhlý, že se Ben doslova třásl na sex – a ona usnula. Mírumilovně a nevinně jako miminko.

Jestli se mu tuhle noc podaří aspoň na chvíli zamhouřit oči, může mluvit o štěstí. Když si stahovala košilku, na zlomek vteřiny zahlédl její ňadra, a ta vidina ho trýznila. Odjakživa miloval bujná, velká prsa. Ta její byla spíše menší a pevná a postrádala ono smyslné pohupování, jež ho vždycky vzrušovalo, takže ho zmátlo téměř bolestné okouzlení, které ho zaplavilo při pohledu na ni. Chtěl vidět její bradavky, promnout je konečky prstů, možná se jich i dotýkat jazykem. Ležela pod ním skoro nahá a spala. Stačilo ji jen jemně překulit a vychutnat podívanou, po které prahl. Ani by se jí nemusel dotknout.

Procedil pár peprných nadávek skrz zaťaté zuby, sklouzl z Jillian a s potlačovanou zlobou popadl lahvičku s masážním olejem. Dal jí své slovo. Nejspíš se zbláznil. Nechápal, jak mohl přísahat, že se jí nedotkne. Ten fakt sám o sobě byl důkazem toho, že se mu v mozku odehrávalo něco vážného. Mnohem nepochopitelnější však bylo, že mu byla vydána na milost, a on ji ani neotočil na záda, aby se tajně pokochal pohledem na její ňadra.

Zadíval se na husté a lesklé hnědé vlasy, rozhozené po obnažených ramenou, na tmavé řasy, které se dotýkaly tváří, na uvolněnou křivku hebkých úst. Zvuky, které vydávala při masáži rozbolavělého svalstva, připomínaly vzrušené sténání při milování. Představoval si, že až konečně pronikne hluboko do ní, ty tlumené, zastřené steny mu budou znít přímo do ucha. Tohle pevné, příjemně svalnaté a zdánlivě křehké tělo se pod ním bude chvět vzrušením, jeho boky mu budou vycházet vstříc. Svírala by ho v tak pevném objetí, že by mu nezbývalo, než do ní vnikat, a až vyvrcholí… kristepane, až bude…

Zachvěl se a vypudil představy z mysli. Takhle se jen mučil a bůhví, jestli věděl proč. Ještě nikdy nebyl tak posedlý ženskou. Ano, posedlý. Nelíbilo se mu to slovo ani jeho význam. Jaká hloupost být posedlý jedinou konkrétní ženskou, když jich po světě chodí miliony a mnohé z nich se mu moc líbí. Být posedlý jenom jednou z nich znamenalo, že ostatní ho přestanou přitahovat, a něco takového si nedokázal představit. Který rozumně uvažující chlap by podobnou nespravedlnost strpěl?

V tom to možná vězí. Neuvažoval rozumně. Kdyby uvažoval, nikdy by jí nemohl dát ten nesmyslný slib.

Zvláštním způsobem ho uspokojovalo sedět v tom stísněném prostoru a dívat se, jak spí, a vychutnávat mučivou blízkost jejího téměř nahého těla.

Zatracená ženská. Copak si o něm myslí, že je nějaký eunuch? Jak mohla usnout, když měla na sobě jen spodní kalhotky a on jí obkročmo seděl na zadku a neustále se jí dotýkal ztopořeným penisem? Správně měla zůstat vzhůru a snažit se zabránit možnosti, že by ji otočil na záda a pokusil se ji přesvědčit, aby si svlékla i ty zpropadené kalhotky. Copak pochybuje o jeho mužnosti do té míry, že se ani neobává, že by ji mohl svést?

Měl by jí dokázat, jak se mýlí. Dokázal by ji vydráždit na hranici orgasmu dřív, než by se vůbec probrala. Svíjela by se mu v náručí a prosila, aby do ní vnikl a dovršil ona slastná muka. Měl by strávit noc s ní místo ve svém stanu.

Nebýt toho nesmyslného slibu.

S povzdechem popadl nicotnou spodní košilku, kterou si před masáží svlékla, a přehodil ji Jillian přes záda, aby zakryl výhled na oblinku ňadra vykukující pod paží.

Usoudil, že nemá smysl, aby sám sobě zhoršoval situaci. Položil jí ruku na rameno, na chvíli se zarazil, aby vychutnal hedvábně hladkou křivku jejího těla, a pak jí zatřásl.

„Probuď se, zlato.“ Vlastní hlas, nezvykle zastřený, mu zněl cize. Odkašlal si.

„Hmm?“ zamumlala.

„Odcházím. Prober se, abys mohla zajistit páskou zip.“

Ztěžklá víčka se pohnula a zadívaly se na něj ospalé zelené oči. Na okamžik se v nich usadil vlídný výraz; vzápětí ztvrdly a přimhouřily se. Okamžitě sáhla po košilce, a když zjistila, že už ji má přehozenou přes sebe, tváří jí přelétl chvilkový zmatek. Ne že by ji tak chatrný kus oděvu mohl dostatečně chránit, ale přesto jí poskytoval jistý pocit bezpečí.

„Neměj strach,“ uklidňoval ji. „K ničemu nedošlo. Až se s tebou budu milovat, zlato, garantuju ti, že přitom neusneš.“

Chvíli se potýkala s košilkou, zakryla si jí prsa a posadila se. Při jeho neomalené poznámce zrudla, ale spokojila se pouze s tím, že na něj upřela zničující pohled.

„Díky za masáž,“ řekla odměřeně. „Hodně mi pomohla.“

Zvedl obočí. „Bylo mi potěšením.“

„Pravděpodobně, ale stejně ti děkuju.“

„Moje služby jsou k mání i zítra večer, jestli se chceš předem objednat.“

Už mu chtěla odseknout, že děkuje a že zítra bude určitě v pořádku, ale prozíravost jí v tom zabránila. Doufala, že do té doby se bolesti zbaví, a pokud ne, masáž samozřejmě nadšeně přivítá.

„Rozhodnu se podle situace až zítra večer,“ odpověděla přívětivě. „Když budeš zadaný, počkám.“

Mrkl na ni. „Nezapomínej, že o moje služby je velký zájem.“

„O tom nepochybuju.“

Naklonil se a políbil ji. „Vidíš? Nedotýkám se tě,“ zašeptal jí proti rtům a Jillian se nechtěně rozesmála. Nekompromisně toho využil, přitiskl ústa na její a pronikl jazykem dovnitř.

Bylo to stejně úžasné jako předtím. Zachvěla se a bezmocně polibek opětovala. Jeho jazyk byl příjemný na dotek a chutnal báječně. Ňadra se jí napjala instinktivním očekáváním, připravena od něho přijmout svůj díl pozornosti. Jaké by asi bylo, kdyby sklouzl ústy k bradavkám? napadlo ji nejasně. Kdyby je laskal stejně zkušeně, jako ji líbal, pravděpodobně by to nevydržela. Jestli se miluje se stejně lenivou smyslností, zešílela by slastí.

V prvé řadě neměla připustit, aby ji políbil, protože jejím největším nepřítelem bylo pokušení. Byla žena, ne socha, a Ben Lewis byl muž. A ona ho chtěla.

A proto ho políbila. Ústa jí zjihla vášní a touhou a její jazyk se spojil s jeho. Cítila, jak se Ben zachvěl, a silně ji uspokojilo, že i ona dokázala vyvolat tak intenzivní pocit touhy.

Pak se odtáhl. Jiskřilo mu v očích; rysy ve tváři mu ztuhly a měl vlhká a smyslná ústa, jako by dosud tvaroval její rty svou vášní.

„Zatraceně,“ zaklel procítěně a popadl svítilnu a lahvičku s masážní mastí. Prudce trhl zipem nahoru a chystal se vyplazit ven, když vtom se otočil a zabodl do ní zrak. „Už nikdy takovou pitomost neslíbím,“ vyštěkl. „A nezapomeň přelepit páskou zip.

„Nezapomenu,“ odpověděla tiše, když se vysoukal ze stanu. Ve tmě nahmatala proužek pásky, která zůstala přilepená po jedné straně zipu, a připlácla ji nad jezdec. Uložila se na matraci a pokusila se usnout, ale srdce jí bušilo vzrušením. V ňadrech cítila bolestivé napětí, bradavky byly vztyčené a citlivé. Našla zmuchlanou košilku, konečně si ji přetáhla přes hlavu a doufala, že tenká látka zmírní bolest.

I kdyby se zítra sotva vlekla, na další masáž nesmí přistoupit. Věděla, jak by to dopadlo. Jeho tělesnost si uvědomovala tak silně, že by mu nedokázala odolat, a on by se ani odolávat nesnažil. Naopak – využil by každé příležitosti, aby prolomil její obranu, která navíc měla značné slabiny; lépe řečeno, v tuhle chvíli byla bezprostředně před kolapsem.

Během třetího dne se terén stal obtížnějším, jak rovinaté povodí ustoupilo horám. Jillian přidala do kroku a dostihla Bena.

Neuniklo mu, že velmi bedlivě zkoumá cestu. „Co momentálně hledáš?“ zabručel. On věděl, co hledal: nebezpečí. Mohlo jim číhat nad hlavou nebo se skrývat na zemi přímo před ním. Mohlo na ně zaútočit z podrostu. Mohlo přilétnout v podobě šípu, neboť ty nejprimitivnější indiánské kmeny se tak snadno nesmířily s přítomností cizinců na svém území. Nebezpečí mohlo přinést i něco tak běžného, jako byly rojící se včely. Ben měl v popisu práce všímat si každé podezřelé maličkosti a být na všechno připravený. Před chvílí zachytil silný štiplavý pach hungan a velkou oklikou se těmto nepřátelským a nebezpečným šelmám vyhnul. Změna směru Jillian znepokojila, i když ji Ben ujistil, že se vrátili na původní trasu.

„Hledám horu s rovným vrcholem,“ odpověděla.

„Jak bychom od ní měli být daleko?“

„Nevím. Nezáleží na tom, protože k ní nepůjdeme. Má jen určit směr. Měla by být vidět po dni chůze kopcovitým terénem.“

„Páni,“ vydechl jízlivě. „Netušil jsem, že jsou pokyny tak podrobné.“

Přimhouřenýma očima se mu vpíjela do zad. Napadlo ji, že by ho s radostí trefila kamenem rovnou do středu propocené skvrny na zádech, i když kámen by se od něho jen odrazil, vzhledem k tomu, že ten chlap byl snad ze železa. Předcházející den ho popouzely rukávy u košile, protože mu bránily v pohybu při sekání lián, a tak je jednoduše utrhl. Obnažené paže měl samý sval. Při sebemenším pohybu se provazce svalů vzdouvaly a přelévaly pod pokožkou a Jillian se při pohledu na ně slastně svíral žaludek.

„Navrhuju,“ pokračoval, „že když tu placatou horu neuvidíš za den, vydáme se zpátky a budeme pendlovat sem a tam, dokud ji nenajdeme.“

Možná bych mu raději měla mířit na hlavu, pomyslela si vesele. Hlava byla bezpochyby nejtvrdší částí jeho těla, ale kdyby kámen byl dost velký, mohl by zanechat aspoň škrábnutí a vynutit si pozornost. Nahlas roztomile řekla: „To je výborný nápad! Aspoň mě nemusí mrzet, když ji nenajdu hned napoprvé.“

Zvykl si, že sladký tón v jejím hlase znamená, že se chystá říct nebo udělat něco zvlášť zlomyslného, a pro jistotu na ni vrhl obezřetný pohled přes rameno. Její výraz měl však do roztomilosti daleko. Tvářila se, jako by uvažovala o čtvrcení – konkrétně o čtvrcení jeho těla – a těšila se z očekávání. Byla silná, sebevědomá a tvrdohlavá, a takové povahové rysy ho u žen nepřitahovaly; dával spíše přednost smyslu pro humor, nevázanosti a bujnému poprsí. Poslední dvě jmenované vlastnosti Jillian postrádala, i když smysl pro humor, jímž byla obdařena, byl mírně pokřivený a nutil ho být ve střehu. Nedařilo se mu ji zastrašit ani uvést do rozpaků, nedařilo se mu ji svést. Začínal pochybovat, zda vůbec existuje něco, co jí je schopen udělat.

Už dva týdny ji doslova nespouštěl z očí a ztrácela se mu z dohledu, jen když musela vyhovět přirozeným potřebám, nebo se v předcházejících třech nocích zavírala do stanu. Ale i při osobní hygieně se držel vpovzdálí a dával pozor, aby se stejným směrem nezatoulal Dutra. Nucený kontakt s kteroukoli ženou by ho už dávno přivedl z hlediska nudy k šílenství. Jillian ho taky přiváděla k šílenství, ale rozhodně se s ní nenudil.

Po pravdě ho znepokojovalo a zároveň popouzelo, že v noci neleží vedle něho, aby ji mohl hlídat. Co když se do jejího stanu pokusí vniknout Dutra? Kates tomu mizerovi bezpochyby vtloukl do hlavy, že cestou do vnitrozemí se má krotit, to však neznamenalo, že by mu Ben třeba jen na minutu důvěřoval. Jillian zajišťuje zip zevnitř lepicí páskou a má pistoli, ale co když Dutra jednoduše stan prořízne? Uslyší ho a probudí se včas, aby se mohla bránit? Dokázala mu, že se o sebe umí postarat; ve skutečnosti byla o krok před ním, a to ho děsně štvalo. Přesto byl nervózní a vyvedený z míry, protože jestli ji v nejbližších dnech nebude mít, buď exploduje přetlakem, nebo se z něho stane blekotající idiot.

Až se vrátí do Manausu, zamkne se s ní v hotelovém pokoji, odkud nevyjde až do příštího rita, a to může získat nejdřív za měsíc. Bude se s ní milovat celý měsíc… Na chvíli se nechal unést živou fantazií; pak přimhouřil oči, protože si uvědomil, že jakmile přijme práci, bude se s ní muset rozloučit, a až se vrátí, ona už dávno práskne do bot. Nezávislá slečna Sherwoodová se vrátí do Spojených států, nebo se vypraví někam vykopávat staré kosti.

Zastavil se a otočil se k ní. Za ním se zastavila celá karavana, ostatním však nevěnoval pozornost. „Budeš dělat přesně to, co budu chtít já,“ vybuchl. Obrátil se a vztekle uťal liánu, která jim bránila v průchodu.

„Prohráls, Lewisi,“ pronesla tiše, když se zase vydali na pochod. „To horko ti leze na mozek.“

„Horko ne,“ odpověděl tlumeně. „Kritické nahromadění spermatu.“

Musela se kousnout do rtu, aby zadržela smích. „Chápu. Zahltil se ti mozek.“

„Jo, něco se mi zahltilo, ale rozhodně ne mozek.“

Byl tak rozladěný, že by ho nejraději pohladila po hlavě a ukonejšila slovy: „No tak, klídek,“ ale pochybovala, že by její gesto ocenil. Místo toho se zeptala: „Jestli je celibát tak těžký, jaks přežil jiné expedice?“

Znovu na ni pohlédl přes rameno. Pronikavá modř jeho očí rozjasnila monotónní odstín zeleně pralesa. „Obvykle to takové není.“

„Co není?“

„Tak těžký.“

„Co je na téhle výpravě jiné?“

„Ty.“

„Něco ti připomínám, vid?“

„Tak nějak.“ Cosi nesrozumitelně zahučel.

Zmlkla, ale ve tváři se jí usadil úsměv. Že by tenhle ostřílený chlap byl zklamaný? Dobře mu tak. Nic jiného si nezaslouží.

Zase se zastavil, znehybněl a Jillian do něho málem narazila. Zastavili se i všichni za ní a cosi v Benově náhlé strnulosti je vyburcovalo. Ben pomalu stáhl z ramene brokovnici.

Zašeptal něco Pepemu v jeho rodném jazyce a malý sporý indián mu odpověděl.

„Couvej,“ nařídil jí Ben. „Opatrně. Co nejtišeji.“

To se snáze řeklo, než provedlo, ale po jeho tlumeném povelu se už Pepe a Eulogio vraceli ve svých stopách, opatrně našlapovali a rukama přidržovali větve, aby nešustily. Píď po pídi všichni ustupovali a pohybovali se mnohem obezřetněji, než když šli kupředu.

Ben se znovu zastavil. Jillian se snažila vidět před něj, ale ve výhledu jí bránila jeho rozložitá záda. Nepatrným gestem ruky jí naznačil, aby se nehýbala.

Pak i ona spatřila, co Bena znepokojilo. Její oči náhle přivykly změti vegetace a zaostřily na podrobnosti. Na Benovi, který byl v čele výpravy, visely divoké, jantarové oči šelmy. Nádherný zlatavý kožich posetý černými skvrnami téměř dokonale splýval se strakatým listovím. Silný ocas, jehož špička sebou cukala, jako by žil vlastním životem.

Jaguár se krčil, připravený k útoku, mohutné svalstvo napjaté. Jillian se vzrušením stáhlo hrdlo. Chtěla od obrovské šelmy odtrhnout zrak, neboť jí připadalo, že žhnoucí oči ji hypnotizují, neodvažovala se však uhnout pohledem pro případ, že by jaguár zaútočil.

Když znehybněli, jako by se vlhkost vzduchu zvýšila a pronikavé vůně pralesa byly náhle zřetelnější. Připojil se k nim zcela nový pach – pach velké šelmy. Jillian stékal pot po spáncích a pálil ji do očí. Stáli bez hnutí tak dlouho, že ptáci ve větvích, kteří se před tím varovně rozkřičeli, začali znovu melodicky prozpěvovat. Nedaleko se míhala pestrá tělíčka drobných kolibříků; velký motýl se zářivě modrými křídly se zatřepotal nad hlavní brokovnice a pak pokračoval v neuspěchaném letu do nitra džungle. Vysoko nad jejich hlavami opice jako obvykle rozprávěly štěkavými hlasy. Ještěři slídili v podrostu po mravencích a termitech a v hypnotickém rytmu vystřelovali z úst dlouhé jazyky.

Stáli jako vrostlí do země, spoutaní nezastrašeným pohledem žlutých očí.

Kdyby jaguár zaútočil, Ben by ho musel zastřelit. K výpadu ho mohl vyprovokovat sebemenší pohyb kteréhokoli člena výpravy za Benovými zády. Jillian se v duchu začala modlit, aby aspoň tentokrát Rick ovládl svou netrpělivost.

Pak se opice náhle rozječely na poplach a jejich křik přiměl Jillian vzhlédnout. Nad její hlavou se rozpoutal zmatek; neviditelné větve se rozhoupaly a pohyb v korunách rozvlnil liány. Ben se ani nepohnul. Vtom zaslechla hluboký, drsný skřek. Jemné chloupky na šíji se jí varovně napřímily. Když sklouzla pohledem do zeleně, byl jaguár pryč.

Stáli na místě možná hodinu. Za ní Rick nebo Kates projevil neklid, ale zvuk okamžitě umlčel varovným gestem Eulogio. Konečně Ben pokynul Pepemu, který k němu vykročil; oba indiáni opatrně složili nosítka na zem a Pepe prošel kolem Jillian. Spolu s Benem tiše zmizeli v podrostu a za deset minut se vrátili, už normálním krokem, přestože nepřestali pročesávat očima každý keř a strom.

„Jaguár,“ oznámil Ben kuse.

„Do háje.“ To byl Rick, v jehož hlase bylo zřetelně patrné znechucení. „Chcete říct, že jsme tady trčeli hodinu jen proto, že jste zahlídl zatracenou kočku? Proč jste ho jednoduše nezastřelil?“

„To bych udělal, kdyby zaútočil. Ale nemusel jsem. Nemělo smysl ho zabít.“ Nehledě na to, že zabíjení velkých šelem zakazovaly přísné zákony. Ben věděl, že tenhle důvod by Sherwoodovi nestačil, a tak pokračoval: „Nechci střílet, pokud vysloveně nemusím. Nejenže v okolí mohou žít indiánské kmeny, pro které je jaguár posvátný, a nemuselo by nám projít, že jsme jednoho zastřelili, ale nechci, aby kdokoli věděl, kudy procházíme.“

Rick se s vysvětlením zřejmě spokojil, protože se přestal dohadovat. Bez zbytečné paniky vyrazili dál, ale příštích několik mil byli všichni nesví, pátrali v podrostu, zda se v něm neskrývá velká skvrnitá kočka.

Jillian horu s plochým vrcholem zatím nespatřila. Ujišťovala se, že nesmí podlehnout panice a že od chvíle, kdy se terén začal zvedat, nepochodují zdaleka celý den. Je možné, že horu najde až zítra. Ale trojitá klenba vegetace tvořila souvislou stěnu a do okolí bylo vidět nejvýše na pár metrů. Začínala se obávat, že pokud se třeba jen nepatrně odchýlili od kurzu, výhled na horu budou zakrývat stromy. Navíc se půda začínala vlnit a Jillian musela dávat větší pozor na cestu. Kdyby museli pochodovat v takovém terénu už první den, neušli by ani polovinu vzdálenosti, kterou teď měli za sebou. Všichni už si na námahu zvykli, i když šlapali teprve třetí den, přesto však cítila, jak dýchá stále obtížněji, a v nohou byla znát únava.

Nejspíš slyšel, jak namáhavě dýchá, protože Ben zvolnil tempo. Už pochopila, jak si vypracoval pevné, jako skála tvrdé tělo. Kdyby měl na sobě třeba jen gram tuku, během první hodiny chůze by jej vypotil. Mačeta v jeho ruce ani chvíli neodpočívala a vysekávala cestu pro ty, kteří ho následovali. Udržoval rovnoměrný krok a nepolevoval v ostražitosti.

Ben ani oba indiáni od začátku pochodu neubyli na váze, protože jejich těla tvořila pouze svalová hmota. Jillian odhadovala, že zhubla přibližně půldruhého kila; kalhoty v pase a kolem boků jí byly volné. Věděla, že o moc víc už nezhubne, protože svaly, udržované pravidelným cvičením, nabudou na objemu a vyrovnají rozdíl. Nezabrání však tomu, aby neztratila pár centimetrů v pase, a začínala se starat, čím si upevní kalhoty. Konopný opasek měla zapnutý na poslední dírku; místo pásku jí poslouží kus liány.

Nad hlavami jim zaburácel hrom a na klenbu vegetace dopadly první těžké kapky. Vrstva listoví byla tak silná, že déšť přímo na zem nepronikl a kapal z listů nebo stékal v praméncích po kmenech stromů a po liánách. Pokud chtěli být v suchu, museli by na pár hodin přerušit pochod a čekat, až z klenby přestane kapat voda, ale nejhorší příval přece jen přečkali v úkrytu pod plachtami, které pro ten účel nesli s sebou. Jillian se děsila první hodiny po dešti, kdy vlhkost dosáhla nejvyšší hodnoty a džungle pod žhavým rovníkovým sluncem se doslova koupala v páře.

Toho dne netrvala bouřka dlouho a během půlhodiny znovu vyrazili. Všichni namáhavě vdechovali těžký vzduch a rozhovor se omezil jen na nejnutnější komunikaci; dýchání navíc ztěžoval nesnadný postup nerovným terénem.

Neuvědomila si, jak vysoko vystoupali, dokud vegetace nezačala řídnout a korunami stromů nepronikla oslepující záře slunce. Cesta vedla po stěně průrvy, na jejímž dně se třpytil mělký potok. Kolem se tyčily mlčenlivě a majestátní hory, jejichž ráz zůstal neporušený miliony let od jejich vzniku. Napravo před sebou spatřila Jillian horu, o něco nižší než ostatní: měla široký, zploštělý vrchol. Poměrně nenápadná terénní vyvýšenina působila ospalým, mírumilovným dojmem a snadno zůstala bez povšimnutí. „Bene,“ řekla. „Tamhle je.“

Zastavil se a vzhlédl. Zrak mu automaticky zabloudil k nejvyšším bodům v krajině, zvlněným a kostrbatým. Pak sklouzl zrakem níž a zaostřil na tabulovou horu před nimi. „Dobrá,“ přikývl. „Zajdeme kousek dál a utáboříme se tady na noc. Ty zatím vytyčíš souřadnice na následující den. Pokud mě sluch neklame, nedaleko odtud je menší vodopád. Jestli Pepe usoudí, že jsme v bezpečí, večer se umyjeme.“

Vodopád nebyl příliš velký ani příliš silný a z výšky necelých tří metrů dopadal na skalnatou římsu, v níž během staletí proudy vody vytvořily prohlubeň, odkud pramen pokračoval korytem, než se spojil s Rio Negro a pak i s mohutnou Amazonkou. Pepe a Eulogio prohlásili koupání za bezpečné. Dutru vidina osobní očisty nenadchla, ale zachmuřeně odešel k vodě s ostatními. Jillian zůstala v táboře a čekala, až na ni přijde řada, a Ben jí dělal společnost. Upřela na něj mrazivý pohled.

„Jestli se těšíš na společnou koupel se mnou, zapomeň na ni.“

„Chceš se svléknout do naha bez dohledu?“ opáčil klidně. „Během koupání tě budu hlídat a ty pro mě můžeš udělat totéž.

Šel bych s nimi, ale nechtěl jsem tě tady nechávat samotnou. Pokud ovšem nemáš nic proti Dutrovi…“

„Přemluvils mě.“ Benův plán se jí nezamlouval, smířila se však s jeho nevyhnutelností. Nebyla sice žádná stydlivka, ale dávala přednost soukromí; být nahá v Benově přítomnosti nebude příjemné ani zvlášť bezpečné, ale druhou možnost, tedy zůstat špinavá, vyloučila, protože už takhle byla sama sobě odporná. Otočí se k němu zády a umyje se co nejrychleji. S hlídáním to myslel vážně a rozhodně by tu odpovědnosti nezanedbal, aby se mohl věnovat svádění. Se sváděním počká až po koupeli.

Zatímco čekali na návrat ostatních, zabalila si do ručníku mýdlo, šampon a čisté oblečení. Ben s tichým pohvizdováním následoval jejího příkladu. „Batoh necháš tady? Kates ho určitě prohledá.“

Zamyšleně se na něj zadívala, pak vylovila z batohu pistoli a vsunula ji do ručníku. „A co mapa?“

„Tu nedokáže přečíst.“ Usmála se. „Chceš se na ni podívat?“

„Lhal bych, kdybych řekl že ne.“

Vyndala z batohu zápisník a rozložila silný list papíru. Bylo na něm několik primitivních kreseb, ale nic, co by blíže určovalo polohu. Pokyny byly napsány v nejbláznivější hatmatilce, jakou kdy viděl.

„Ty to přečteš?“ zeptal se pochybovačně.

„Ne, ale umím to rozšifrovat.“

Zasmál se. „Kde jsme teď?“

Ukázala na větu asi v polovině stránky. „Přesně tady.“

„Skvělý. Teď jsem chytřejší. Ten kód nemáš nikde poznamenaný?“

Odfrkla si. „Myslíš, že jsem tak pitomá?“

„Copak sis ho nepoznamenala, když jsi ten zmatek šifrovala?“

„Vyluštila a zapamatovala jsem si všechny pokyny ještě před cestou do Brazílie. Tohle mám jenom pro kontrolu. Kód se stejně mění s každým dalším slovem. Když neznáš klíč, který jsem si pochopitelně taky zapamatovala, nic z toho nedává smysl.“

„To Katesovi pořádně zvedne mandle,“ podotkl Ben spokojeně. „Teď se nejspíš svíjí očekáváním, protože ví, že oba odejdeme z tábora nejmíň na půl hodiny.“

„Minimálně,“ opravila ho Jillian, „protože si chci pár věcí vyprat.“

„Dobrý nápad. Když už budeš v tom, můžeš vyprat i pár mých věcí.“

„Vyper si je sám.“

S dotčeným výrazem si položil ruku na srdce. „Jsi nenormální ženská. Copak nevíš, že podobné služby bys měla poskytovat svýmu chlapovi z vlastní iniciativy?“

„Nevzpomínám si, že bych tě kdy povýšila na ‚svýho chlapa’, takže ten problém vůbec nemusíme řešit. Ovšem nenapadá mě jediný důvod, proč by ženská měla chtít chlapa, který je líný vyprat si svoje prádlo.“

Zatvářil se žalostně. „Není divu, že jsi svobodná.“

„Nápodobně.“

„Nikdy jsem se ženit nechtěl.“

„Ani já.“

Chvíli se na ni díval, oči projasněné uspokojením z výměny názorů. Pak jí jemně cvrnkl do špičky nosu. „Bylas někdy zasnoubená? Nebo měla vážnou známost?“

Zamyslela se a pak pokrčila rameny. „Ne. Na vysoké škole mě jeden přítel požádal o ruku, ale já jsem odmítla.“

„Od té doby už nikdo?“

„Měla jsem pár známostí,“ připustila, „ale nic vážného ani trvalého.“

„Co teda děláš pro zábavu?“

„Pracuju.“

Jeho nevěřící výraz ji rozesmál. „Práce je mnohem zábavnější než rande,“ řekla. „Nechci se vdávat, a tak nevím, proč bych měla udržovat trvalejší vztah. Když mi někdo padne do oka, je to fajn, ale považuju za hloupost investovat čas do vztahu, který k ničemu nepovede.“

Vstal a upřeně se na ni zadíval. „Takže ses milovala na balkoně s chlapem, kterého jsi sotva znala?“ dožadoval se hněvivě.

V tu chvíli byla úplně zmatená a nevěděla, o čem Ben mluví. Pak si vzpomněla na houpací síť a rozesmála se. „Nikdy jsem se nemilovala na balkoně s neznámým chlapem.“ Ani s nikým jiným, když už jsme u toho, pomyslela si.

Benovi neuniklo, že se jí do hlasu znovu vloudil onen líbezný tón. Měl sto chutí jí pořádně zatřást. „Skvělý. Aspoň že jste se navzájem představili.“

„Proč jsi tak jízlivý? Copak jsi nikdy neměl známost na jednu noc?“

„Spousty. Ale když jsem byl mladej a blbej. Teď jsem mnohem opatrnější.“

Pokrčila rameny, jako by nechápala, co ho trápí. „Já taky.“

S polohlasným mumláním od ní odešel. Za minutu byl zpátky a stanul tak blízko, že se špičky jeho bot dotýkaly jejích. „Tak proč se nechceš vyspat se mnou?“ dotíral zatvrzele.

Neuniklo jí, že vře vztekem. Nutkání se rozesmát bylo téměř neovladatelné, a musela se kousnout do rtu, aby nevybuchla. „V dohledné době nechci mít děti,“ prohlásila s mistrovsky předstíraným úžasem. „Proč bychom tedy spolu měli spát?“

Poklesla mu čelist a upřel na ni nevěřící pohled. „Kristepane,“ řekl konečně a spíše pro sebe. Do očí se mu vloudil podivný výraz. „Tys v životě nezažila orgasmus, vid?“

Příliš pozdě Jillian pochopila, co zavinila. Poplašeně vyskočila na nohy. „Nepřibližuj se ke mně,“ varovala ho a ustupovala dozadu. Pomyšlení, že ji žádný muž nedokázal uspokojit, znamenalo pro Bena neodolatelnou výzvu. Věřil svým schopnostem natolik, že od téhle chvíle bude dvojnásobně odhodlaný ji dostat, aby jí demonstroval, že on jí dokáže poskytnout maximální rozkoš. Chtěla ho jen poškádlit, ale místo toho jen povzbudila jeho sebevědomí.

Podle jejího očekávání k ní přistoupil blíž a bezděčně ji tlačil před sebou. „Takhle to teda je,“ šeptal. „Zlato, copak nechápeš, že já ti věnuju náležitou péči? Nepatřím k těm, co jsou za pět minut hotoví. Dávám si na čas a můžu se milovat třeba i hodinu.“

Hodinu. Kristepane. Při té představě se roztřásla. Nejen že byl smyslný, ale navíc si dával načas…

„O tvoji péči nestojím,“ vykřikla a zvedla ruku, aby ho od sebe odehnala. „Chci, abys mi dal pokoj. Bene Lewisi, už ani krok.“

Zastavil se jako jaguár, který konečně dostihl svou kořist. „Dobře,“ ustoupila. „Lhala jsem.“ Zarazil se. „V čem?“

„Jen jsem si tě dobírala.“

„Dobírala.“ Nebyla to otázka. „To se to zatraceně dobře podařilo.“

„Takhle jsem to nemyslela.“

„To si jen myslíš.“

„Hmmm.“ Snažila se uspořádat myšlenky. „To je tím…, že mi tvoje chování leze na nervy.“

„Moje chování?“

„Netvař se tak udiveně. Tvoje chování. Moc dobře víš, že se chováš tak, aby všem ženským bylo jasné, že jsi pro ně hotové požehnání a že můžeš mít kteroukoli a kdykoli si zamaneš.“

Založil si paže na prsou. „To samozřejmě můžu.“

Založila si paže na prsou. „S výjimkou mě.“

„Už chápu,“ pronesl pomalu. „Ty to děláš schválně.“

„Je to snad horší než to, co děláš ty? Snažil ses mě svést, jen abys nevybočil z normálu.“

„Omyl.“

„Cože?“

„Přesně tak.“

„Vysvětli mi to.“ Trpělivě čekala.

Naklonil se tak blízko, že jí nemohlo uniknout ďábelské jiskření v jeho očích. „Jo, snažil jsem se,“ řekl a zdůraznil stejné slovo jako ona, „protože mi stál od chvíle, kdy jsme se my dva seznámili.“

Tak tohle rozhodně nechtěla slyšet. Bylo téměř nemožné nepodívat se mu do klína. No a co? Hledala spásu v ironii. „Za těchto podmínek by ses snažil u jakékoli ženské. Mám to snad brát jako lichotku?“

„Jsi vedle. S vdanými ženskými nechci nic mít.“

„A já nechci mít nic s nikým. Tečka.“

„Jasně že nechceš.“ Po tváři se mu rozlil radostný úsměv. „Jen chceš, aby tě do toho někdo ukecal, protože se potřebuješ cítit nepostradatelná.“

Hlasy mužů, vracejících se z koupele, jí zabránily, aby ho nepraštila do hlavy. Odvrátila se, popadla svůj ranec a Ben udělal totéž. Mlčky sledovali, jak se muži trousí do tábora. Pak si Ben přehodil brokovnici přes rameno. „Kdokoli se pokusí šmírovat, tomu ustřelím hlavu,“ poznamenal nenuceně.

Jillian bez obtíží sledovala stezku, kterou muži vyšlapali. Svažovala se šikmo do rokle a přibližně po sto metrech chůze hustým podrostem je dovedla přímo k vodopádu.

Ben prozkoumal terén. „Přejdeme na druhu stranu,“ řekl. „Odtud bude líp vidět na cestu. Za vodopádem je dost místa, abychom prošli.“

Jako obvykle se nemýlil. Opatrně přešli po kamenech na druhou stranu. Ben sundal z ramene brokovnici a podal ji Jillian. „Půjdu první.“

Nic nenamítala, protože ve skutečnosti se jí ulevilo. Po předcházejícím rozhovoru ji značně zneklidňovalo, že by se před Benem měla svlékat. Připadalo jí, že když se on vykoupe první, pro ni to už nebude tak těžké, a byla vděčná, že bezděčně vyřešil situaci za ni. Usoudila, že čas od času, například když jí masíroval záda, uměl být ohleduplný.

Ohleduplný! odfrkla si v duchu Jillian o pět minut později. Spíše ďábelský. Nedokázala od něho odtrhnout oči a on to věděl.

Svlékal se před ní zcela nenucené a bez zábran, což svědčilo o tom, že byl zvyklý být ve společnosti ženy nahý. Proč by taky ženská, která má všech pět pohromadě, chtěla, aby zůstal v její přítomnosti oblečený? Byl vysoký, štíhlý a báječně svalnatý a měl tak kulatý a pevný zadek, že Jillian instinktivně sevřela ruce v pěst, aby odolala pokušení ho po něm pohladit. Ramena měl jako stěhovák, nohy jako řecký atlet, dlouhé a nabité energií. Ještě nikdy jí pohled na nahého muže nepůsobil takové potěšení.

Stoupl si pod vodopád, zaklonil hlavu a nechal na sebe dopadat průzračně čistou vodu. Slunce postrakatilo pružné svaly jeho nádherně silného těla a krůpěje vody, které se rozstřikovaly vzduchem, zářily jako droboučké diamanty. Genitálie mu těžce visely mezi stehny a byl tak dokonale a ryze mužský, až se jí sevřelo hrdlo a zrychlil tep.

Pak se zadíval přímo na ni. Modré oči si ji měřily tak pronikavě, že zřetelně viděla jejich jas i na vzdálenost patnácti metrů, které ji od něho dělily. Nepatrně postoupil dopředu, takže hlavní proud ho prudce zasáhl do zad, a stanul těsně u okraje převisu nad tůní. Vystavil se jí zcela otevřeně, křivky jeho mocného těla nerozostřené vodní clonou. Jak se na ni díval, pohnul se mu penis, začal sílit, prodlužovat se a vztyčoval se vzhůru.

Bídák jeden, pomyslela si horečně. Názornější ukázka touhy neexistovala. Nic není svůdnějšího než vědomí, že po člověku někdo touží, a on to zatraceně dobře věděl. Reakce jeho těla na pouhý její pohled narušila Jillianinu odolnost mnohem víc než jeho oplzlé, neuctivé lichocení nebo smyslné polibky.

Zrak jí neomylně sklouzl k jeho erekci a ona cítila, jak se o ni doslova pokouší slabost. Začaly se jí sbíhat sliny a musela křečovitě polknout. Jeho penis byl jednoduše úchvatný. Málem zasténala nahlas.

Zvedla oči a setkala se s jeho jasným pohledem plným očekávání. Ben přesně věděl, co s ní dělal. Ten chlap byl hotový ďábel a Jillian se znovu zmocnila neodolatelná chuť začít po něm házet kamení.

S tlumeným prozpěvováním dokončil koupel, a dokonce si pečlivě vypral oděv. Jillian sevřela prsty kolem pažby brokovnice, kterou držela na klíně, a přiměla se prozkoumat stezku vedoucí do tábora, aby zjistila, jestli se některý zvědavec odvážil podrobit zkoušce Benovu nenucenou výhrůžku. Ptáci švitořili, bezstarostně létali ze stromu na strom a jejich duhově zbarvené peří se rozzářilo, kdykoli na ně dopadly sluneční paprsky. Všude vládl klid a mír a nahý muž pod vodopádem byl stejně přirozenou součástí přírody jako tvorové obývající prales.

Jaké by asi bylo žít s ním uprostřed džungle? zamyslela se. Jen oni dva, sami na stovkách čtverečních kilometrů…

Než mohla představu zformovat v mysli, s posměchem ji zapudila, protože to pomyšlení bylo zcela absurdní. Tohle nebyl ráj a on nebyl Adam. Byl to Ben Lewis, neurvalec a dobrodruh. Ženská by musela být šílená, aby snila třeba jen o dočasně trvalém vztahu s ním. Chtěl mít ženu jen příležitostně, aby uspokojil svou okamžitou potřebu. Stačila mu kterákoli žena. Pak by zmizel na další ze svých četných výprav. Jistě šlo předpokládat, že by se příležitostně vracel, aby dostal najíst a pomiloval se, a nepochybně pokaždé bez potíží najde ženu, která jeho nárokům ochotně vyjde vstříc. Tou ženou však nebude Jillian.

Objevení města Anzarů se stane vrcholem její kariéry. Bude si moct vybrat své příští působiště, třebaže se ještě konkrétně nerozhodla. K Frostově nadaci ztratila důvěru poté, co se k ní tak hanebně zachovala v případě vykopávek v Ouosalle a znevážila expedici za kmenem Anzarů. Aby uskutečnila svůj sen, musela si vzít dovolenou, nebyla si však jistá, zda se vůbec vrátí. Rozhodně nestála o pracovní zařazení, které jí nadace nabídla.

Bude se muset rozhodnout a její rozhodování neovlivní Ben Lewis, bez ohledu na to, jak úžasné bylo jeho nahé tělo pod vodopádem.

Když se umyl, ustoupil z dosahu vody na kamennou římsu, kde se osušil. Neobtěžoval se k Jillian otočit zády, a ona se neobtěžovala odvrátit pohled. Naopak jeho mlčenlivou výzvu přijala a nestoudně ho obdivovala.

„Nejsi moc dobrý hlídač,“ pokáral ji s úsměvem. „Místo, abys pozorovala okolí, většinu času ses dívala na mě.“

„Dělal jsi všechno možné, abys upoutal mou pozornost. Jako bys na mě mával rudým praporkem. Nechtěla jsem tě zklamat.“

„Nemával jsem na tebe praporkem,“ zdůraznil. „Kdybys řekla násadou od praporku, souhlasil bych, ale…“

Popadla kámen a hodila ho po něm, než mohl dokončit větu. Během studia na střední a vysoké škole hrávala softball a měla dobrou mušku a jistou ruku. Kámen ho zasáhl do stehna, znepokojivě blízko násady od praporku.

„Au!“ Vrhl na ni zděšený pohled. „Panenko skákavá!“ zahřměl. „Dávej pozor, co děláš!“

„Dávala jsem pozor. Téměř pokaždé zasáhnu cíl, na který mířím.“ Zvedla další kámen. „Chceš se přesvědčit?“

Rychle se otočil zády k ní, protože by nerad riskoval zásah naslepo ani přesně mířenou ránu. Hlas jí zase přetékal oním nebezpečně roztomilým tónem a Ben jí nevěřil ani na okamžik. Oblékl se, než ji mohla napadnout další nepřístojnost, ale za chvíli už se zase usmíval. Celkem vzato měl z vývoje situace radost. Viděl, jak reagovala na jeho nahotu a vzrušení. Poznal, že ho chce. Nemohla ho donekonečna odmítat. Nevěřil, že by těmi nesmysly, které uváděla jako důvody, proč si ho drží od těla, chtěla naznačit, že ji prostě nemůže mít. Tím přece nic nedokáže a oběma jen způsobí nepříjemné zklamání.

Musel však přiznat, že její taktika měla něco do sebe. Jillian ho možná dovádí k šílenství, ale rozhodně se s ní nenudí. Kdykoli s ní přišel do styku na jakékoli úrovni, musel vzít rozum do hrsti. Byl zvyklý, že dokáže svést každou ženu, na kterou ukáže prstem. Snadno ji okouzlil, ale Jillian nechtěla být svedena ani okouzlena.

Dooblékl se, přistoupil k ní a vzal od ní brokovnici. Pozorně se rozhlédl po okolí, pak se sklonil a políbil ji. „Teď jsi na řadě ty –“

„Máš pravdu. Omlouvám se,“ řekla zkroušeně. Chránil ji od chvíle, kdy se vydali na cestu, oddaně a s odhodláním. Nepolevil by v pozornosti ani se nevzdálil, dokud by se koupala. Potom její situace možná využije, ale nedopustil by, aby to udělal někdo jiný. Napadlo ji, že nejspíš přišla o rozum, neboť to vědomí jí poskytlo zvláštní pocit bezpečí.

Ben se usadil na zem, pohodlně se rozvalil, připravený vychutnat podívanou, ale než se plně soustředil na Jillian, ještě jednou se ostražitě rozhlédl po okolí. Při představě, že ji spatří nahou, se mu prudce rozbušilo srdce.

Jillian sestoupila k vodopádu a zhluboka se nadechla. Neexistoval způsob, jak situaci obejít: jestli se chtěla vykoupat, musela se svléknout, a koupele se za žádnou cenu vzdát nehodlala. Ale jestli se Ben Lewis domnívá, že mu poskytne podívanou, bude zklamaný.

Sedla si na zem a zula si boty a stáhla ponožky. Pak se k němu otočila zády, aby si svlékla zbývající části oděvu. Smířila se s tím, že za daných podmínek si lze zachovat jen určitou míru cudnosti, ale snažila se, seč mohla. Než svlékla košili, omotala si kolem boků ručník. Pak vyklouzla z košile a ze spodní košilky a upravila si ručník tak, aby jí zakrýval prsa. Netroufala si k němu vzhlédnout; věděla, že úšklebek v jeho obličeji bude temný jako hromobití.

Pak se přesunula za vodní stěnu a odložila ručník na skalní výčnělek, aby se nenamočil. Nahá vstoupila pod vodopád a zdusila udivený výkřik, neboť nápor proudu byl nesmírný a voda mnohem studenější, než čekala. Bušila jí do ramen a do zad takovou silou, že vjem zpočátku hraničil s bolestí. Pak se napjaté svalstvo uvolnilo a s rozkoší se oddalo masáži. Dbala, aby se nepřiblížila k okraji převisu, sáhla pro mýdlo a spokojeně zahájila očistu.

Ben pozoroval čmouhu jejího těla v agónii očekávání. Otoč se, nabádal ji v duchu, jako by ji mohl vůlí přimět, aby vyhověla jeho myšlenkám. Otoč se. Chtěl ji vidět. Musel ji vidět. Ne že by nevychutnával pohled na její zadeček – tedy aspoň na to, co proudem vody viděl –, ale chtěl víc. Chtěl vidět její ňadra, aby skutečnost nahradila horečnou fantazii. Chtěl vidět, jak plocha jejího břicha přechází v oblinku klína, zda má kučeravé, nebo spíše rovné chloupky, husté a bujné, nebo řidší a upravené.

Potily se mu dlaně a musel si je otřít o kalhoty. Hruď se mu dmula přerývanými výdechy. Ta zatracená mrcha mu snad neukáže vůbec nic! Copak neví, jak moc ji touží spatřit?

Zachytil nepatrný pohyb v okrajovém zorném poli, vyskočil na nohy, brokovnici připravenou k výstřelu, a přimhouřenýma očima zkoumal protější břeh. Pohyb se opakoval, ale Ben rozeznal pruhy a skvrny paky, drobného hlodavce, o něco většího než králík. Indiáni ho loví pro obživu. Ben ho už několikrát okusil a jeho maso, připomínající vepřové, mu chutnalo. Paky si s oblibou budovaly hnízda na březích řek, takže jejich výskyt v těchto končinách nebyl neobvyklý. Kdyby se nepohnula, Ben by si jí nevšiml. Maso paky by bylo vítanou změnou v jídelníčku, ale nezastřelil ji, protože zásob měli dost. Lovit začnou, až jim dojde jídlo.

Pro jistotu prozkoumal okolí znovu, ale ptáci nejevili známky neklidu, a tak se zase soustředil na Jillian.

Měla zakloněnou hlavu a oplachovala si vlasy. Sledoval každý její pohyb, doslova hltal křivky jejího těla, ladnou úspornost pohybů. Po několika minutách ho rozbolely oči ze snahy proniknout zrakem rozostřenou vodní stěnou, ale neodvrátil se. Nikdy v životě nepocítil takový hlad jako v tu chvíli, kdy dychtil zahlédnout aspoň kousek jejího těla, a připadal si jako hladový člověk, kterému je odpírán i sebemenší kousek jídla. Neubránil se zlosti, neboť žádná žena nad ním dosud neměla takovou moc. Když ho odmítla jedna, našly se jiné, které se mu ochotně vrhly do náručí. Jenomže tady žádné jiné nebyly a Ben měl nepříjemný pocit, že i kdyby byly, jeho strádání by nedokázaly změnit. Chtěl Jillian a žádná jiná ji nemohla nahradit. Tu noc, kdy Jillian poznal, se ani nevrátil k Th?rese; tenkrát o svém chování moc nepřemýšlel, protože s Th?resou strávil v posteli celé odpoledne, ale jak si na to teď vzpomněl, dospěl k názoru, že jeho nezvyklá zdrženlivost byla špatným znamením. Normálně by se vrátil k Th?rese a obnovil jejich odpolední hrátky, ale místo toho šel k sobě domů a dumal nad šlamastykou, do které se dostal.

Až doposud se hry účastnil s nezvratným přesvědčením, že ji nakonec svede. Lov byl součástí zábavy, ale Jillian byla tak nepolapitelná, že v něm vzburcovala veškeré mužské instinkty. Teď už nebyl zdaleka tak bezstarostný. Jeho odhodlání poznamenala trpká příchuť, a právě to se mu nezamlouvalo. Jestli – a to pomyšlení bylo nesnesitelné – ji z nějakého důvodu nedostane, bude vážně strádat. Věděl, že tohle strádání ho svým způsobem změní a jeho život ztratí svou úplnost. Poprvé cítil, že žádná jiná žena nedokáže ztrátu téhle jediné nahradit.

Ta představa se mu silně příčila. Zaplavil ho pocit bezmocnosti, tedy stav, na který nebyl zvyklý, a proto se ho snažil vytlačit.

Dokončila koupel a vynořila se zpoza vodopádu zase s tím zatraceným ručníkem kolem těla, mokré vlasy uhlazené jako vydři srst, nahá ramena, lesklá kapkami vody, zářila v narudlé záři zapadajícího slunce. Aniž mu věnovala jediný ohled, sehnula se pro své oblečení a zmizela za vodní stěnou.

Chtěla ho stejně jako on ji. Věděl to. Vyčetl jí to z očí, kterými ho pozorovala, když se myl. Jak mohla tak snadno potlačit touhu? Ani se na něj nepodívala, aby zjistila, jak reaguje na její maskovací manévry. Zdálo se, že ji jen tak něco nevyvede z míry, a Bena napadlo, že možná konečně našel srovnatelný protějšek. Při té úvaze lehce zpanikařil, protože to by znamenalo, že naděje na její svedení byly jedna ku jedné. Devadesát k deseti by byl příznivější poměr; ale proč by jí měl vůbec dávat nějakou šanci? Chtěl si být stoprocentně jistý, že bude jeho. Jakákoli jiná možnost byla nepřijatelná.

Když doprala, Jillian zamířila k hromádce čistého oblečení. Přemítal, zda se bude oblékat stejně důmyslně, jako se svlékala. Záhy se jeho obavy, které v sobě skrývaly i jistou dávku naděje, potvrdily. Jak se ženské něco takového vůbec mohou naučit? Každopádně mu to lezlo pořádně na nervy.

S pocitem samolibého uspokojení si Jillian sedla na zem a obula si boty a teprve tehdy se na něj ohlédla přes rameno. „Jsem hotová. Půjdeme?“

Nechtělo se mu, ale rychle se stmívalo a museli se vrátit do tábora. Mrštně seběhl ze břehu a po kamenech doskákal k ní. „Jestlipak víš, že jsi pěkně mazaná?“

„Já?“ Vykulila na něj zelené nevinné oči. „Proč, prosím pěkně?“

„Netvař se tak nechápavě.“ Vypadal nezvykle zasmušile. „Musíme zpátky. Je skoro tma. Doufám, že nám Pepe schoval něco k jídlu.“

Sebrali rance s mokrým prádlem a Jillian se ujistila, že má pistoli bezpečně schovanou. Cítila mírný zmatek. Jako by se na Benovi něco změnilo, ale nedokázala určit co. Byl prostě… jiný.

Vyšplhali roklí vzhůru a vraceli se do tábora. Když vešli do kruhu světla, Jillian okamžitě upoutalo přehnaně lhostejné chování Ricka a Katese, kdežto Dutra byl výrazně nevrlejší než obvykle. Možná ji chtěl špehovat, ale Kates mu v tom zabránil, protože nechtěl, aby je Ben překvapil právě při pokusu o dešifrování zakódovaných pokynů. Ostatní se tvářili, že si ničeho nevšimli, ale Jillian nepochybovala, že Kates se dokázal zmocnit mapy, aniž na sebe upoutal něčí pozornost.

Podle pohledů, jimiž všichni častovali ji a Bena, věděla, co si myslí, nemohla však proti tomu nic dělat. Ben dělal všechno možné, aby ostatní utvrdil v přesvědčení, že to s Jillian táhne; nemělo smysl to popírat, i kdyby to byla pravda. Nebyla tak hloupá, aby se vzdala třeba jen sebemenší míry ochrany, kterou jí poskytoval.

Uchýlila se do stanu bezprostředně po jídle, jak bylo jejím zvykem. Když rozepnula batoh, našla mapu ve stejné kapse, ale v jiné poloze. To znamenalo, že se na ni dívali, i když jim k ničemu nebyla. Znovu zkontrolovala další úsek kódu, aby se ujistila, že poprvé jej rozšifrovala správně. Pak, spokojená, že je vše v pořádku, se svlékla a uložila se ke spánku. Cítila větší únavu než obvykle; Ben Lewis stál ženy hodně energie.

Podle pokynů zamířili následující den hlouběji do hor a terén byl stále obtížnější. Museli šplhat do srázů a spouštět se roklemi a půda byla tak kluzká, že Ben nařídil, aby se navzájem spojili lanem jako horolezci. Úsek, který měli zdolat za den, se zmenšil na polovinu. Nejhorší však byl fakt, že se neustále odchylovali od směru a Jillian se obávala, že mine další orientační bod. Přesto věděla, že neexistuje jiná cesta, kterou by se měli vydat. Zdolání některých skalních převisů příslušelo spíše zkušeným horolezcům se slaňovací výstrojí. Zvolili cestu, která pro ně byla nejpřístupnější, a neexistovala jiná možnost.

Pátý den se ocitli na úzké, klikaté stezce na úbočí hory, když je nečekaně zasáhla prudká bouřka. Neměli se kde schovat a prostor římsy byl tak úzký, že neumožňoval rozvinout nepromokavou plachtu. Stezku tvořila přirozená římsa, z obou stran ohraničená svislými stěnami. Byli zcela vystaveni větru a bičujícím provazcům deště, nad hlavou jim bez ustání křižovaly blesky a burácel hrom.

„Držte se co nejblíž stěny a přikrčte se!“ křičel Ben a ručkoval zpátky podél lana, aby ho všichni slyšeli. Pak se vrátil k místu, kde seděla Jillian zády opřená o studený kámen, hlavu a ramena skloněná proti přívalovému dešti. Dřepl si vedle ní, objal ji pažemi a snažil se ji chránit před náporem živlu. Tropická bouřka útočila a bombardovala a její nesmírná síla strhávala listí ze stromů a zaháněla zděšené tvory do úkrytu.

Schoulila se v jeho objetí a klidně čekala, až se bouřka přežene. Byla by sebevražda vydat se po římse v takovém nečase, nemluvě o tom, že by si příliš nepomohli, poněvadž do nejbližšího vhodného úkrytu by přišli stejně dávno po tom, co se bouřka přežene.

Minuty se vlekly a počasí se odmítalo umoudřit. Pramínky vody, stékající po úbočí hory, mohutněly a sílily, řinuly se jim na hlavy a vířily bahno u jejich nohou. Bouřka se zdála být bez konce. V podřepu se hrbili na římse, krčili se před blesky a při každém zvuku se nervózně rozhlíželi. Ale zničehonic bylo po všem a bouřka se pohnula k horám, provázená kovovým rachocením hromu. Déšť ustal, ukázalo se sluníčko a zaplavila je oslepující záře.

Opatrně se napřímili a protahovali si ztuhlá záda a nohy. Martim vyklepal z nepromokavého batohu cigaretu a sáhl pro zapalovač. Vlhký kovový předmět mu vyklouzl z ruky a svezl se po mokré půdě. Bez rozmýšlení za ním vykročil.

Další se seběhlo ve zlomku okamžiku.

„Ne tak blízko kraji,“ zvolal Ben ostře.

Ozval se svištivý, zlověstný zvuk a Martim stačil jen přidušeně vykřiknout hrůzou, když se mu půda propadla pod nohama a on zmizel. Připadalo jim, že jeho táhlý výkřik slyší nekonečně dlouho, než náhle zmlkl.

„Do prdele!“ Ben rychle strhl z ramene stočené lano. „Ustupte!“ zařval. „Nikdo se nesmí přiblížit k okraji. Půda je rozmáčená.“ Poslušně se stáhli a znovu se přitiskli k úbočí hory, tváře bledé šokem.

Lano nebylo k čemu upevnit, a tak si je Ben uvázal kolem prsou a volný konec hodil Pepemu. „Nepusť mě,“ řekl, lehl si na zem a doplazil se k okraji římsy.

Jillian se vrhla dopředu, ale včas se zastavila. Její váha by Bena jen ohrozila. Nachýlila se tedy kupředu, připravená přiskočit a pomoci Pepemu, kdyby i pod Benem povolila půda.

Ben obezřetně vykoukl přes okraj. „Martime!“

Nedostal odpověď ani po třetím zavolání. Otočil hlavu dozadu. „Dalekohled.“

Jorge jej rychle našel a poslal po kluzké zemi do Benovy natažené ruky.

Ben si přiložil dalekohled k očím a zaostřil. Dlouhou chvíli mlčel, pak přístroj hodil zpátky Jorgemu a odsunul se od okraje.

„Sherwoode, poneseš nosítka místo Martima,“ nařídil odměřeně. Rick byl ještě v šoku a bez námitek poslechl.

Jillianin bledý obličej vypadal ztrhaně. Shodou okolností se na Martirna zrovna dívala, když se pod ním propadla zem, a v jeho očích spatřila výraz čiré hrůzy a bezmocnosti. Zrcadlilo se v nich tušení vlastní smrti, které nemohl žádným způsobem zabránit. Při takovém pádu v horách zahynul i její otec. Je možné, že by k tomu došlo na téhle římse? Měl v očích stejně bezmocný, vědoucí výraz?

„Co budeme dělat?“ zeptala se bezbarvým hlasem.

Ben na ni vrhl ostrý pohled. „Půjdeme dál. Musíme odtud pryč.“

„Ale… musíme se dostat dolů. Možná že není mrtvý.“ Cítila, že by se měli aspoň pokusit Martima najít, ačkoli věděla, že by byl zázrak, kdyby pád přežil. „A jestli… jestli je mrtvý, musíme ho pohřbít.“

„Nedostaneme se k němu,“ odpověděl Ben a pomalu se sunul k ní. Jillian vypadala, jako by se dostávala do šoku.

„Musíme. Třeba je jen zraněný…“

„Ne. Je mrtvý.“

„Z téhle výšky nepoznáš, jestli ještě dýchá. Ani s dale…“

„Jillian.“ Objal ji, přitiskl na zablácený oděv a hladil ji po mokrých vlasech. „Je mrtvý. Přísahám.“ Martimova lebka se roztříštila o skály jako zralý meloun. Nemohli pro něj nic udělat a Ben nechtěl, aby Jillian viděla Martimovo tělo.

„Tak musíme pro jeho tělo.“

„Nejde to. Římsa by nás neudržela, ani kdybychom měli potřebnou výstroj. Nahoru ho dostanou jen zkušení horolezci.“

Chvíli mlčela, ale cítil, jak se nepatrně chvěje, a přitiskl ji k sobě těsněji. „Vrátíme se pro jeho tělo?“ zeptala se.

Už před ní pravdu skrývat nemohl. „Nezůstane z něho nic, pro co bychom se mohli vrátit.“ Než se pro něho budou moct vrátit, džungle zahladí veškeré stopy po Martimově mrtvole.

„Chápu.“ Narovnala ramena a odtáhla se od něho. Pochopila. Kdyby nebyla rozrušená, nekladla by mu tak hloupé dotazy. Martimovi už nepomohou. A sami udělají nejlépe, když budou pokračovat v cestě.

Na další pochod vyrazila mlčenlivá skupina. Ben, znepokojený napětím v jejím obličeji, sledoval Jillian mnohem bedlivěji než obvykle. Nerozrušila ji jen Martimova smrt, i když to byl otřesný zážitek; Jillian nalomilo něco jiného, něco, co mělo hlubší podstatu.

Zároveň začínal mít obavy, že tu zatracenou římsu do tmy nezdolají a budou muset přespat doslova na pohyblivé půdě. Pro stany nezbývalo dost místa, a tak by byli vydáni na pospas mrakům moskytů, kteří je sužovali od chvíle, kdy se vzdálili od řeky, o dalších hrozbách nemluvě.

Ben vyhlásil oddechový čas a vyslal Pepeho napřed zjistit situaci. Dřepl si a rozhlížel se po okolních horách, které se nad nimi hrozivě tyčily. Měl pocit, jako by se ocitl v jámě, nad hlavou jen nepatrný kruh modré oblohy. Jejich situace nebyla zdaleka tak vážná, ale takový byl jeho dojem. Ani seberychlejší postup po nebezpečném terénu mu nebude připadat dostatečně svižný.

K horám mlčky upírala zrak i Jillian. Ben se k ní přesunul a snažil se, aby se neocitl příliš blízko nepevného kraje.

„Copak je?“ zeptal se tiše a přikrčil se vedle ní.

Utrhla list a bezděčně ho cupovala. Nepodívala se na něj a dál civěla na hory. „Můj otec zahynul při pádu,“ odpověděla konečně. „Prý v horách. Muselo to být v těchto horách, podél trasy, kterou jdeme. Možná že právě na téhle římse. Bůh ví, že je dost nebezpečná.“

Chtěl ji obejmout, konejšit ji, dokud by se jí neulevilo, ale nemohl dělat nic. Takový pocit byl pro něj neznámý; dosud nikdy nechtěl nikomu poskytnout útěchu. Nečekaný instinkt ho poněkud vyděsil. „Na sto procent se to nedovíš,“ poznamenal. „Nemysli na to.“

„Něco takového nedokážu jen pustit z hlavy. Měla jsem ho moc ráda.“

„Já vím.“ Láska k otci musela být dosud velmi silná, když věnovala tolik času a úsilí, aby očistila jeho jméno a riskovala nebezpečí. Mnozí by o tak nejisté expedici ani neuvažovali, ona ji však podnikla kvůli mrtvému člověku. Náhle mu blesklo hlavou, že když Jillian milovala, pak milovala navždy.

„Lewisi!“ Blížil se k nim Rick. „Proč musíme nést všechny Martimovy osobní věci? Nosítka jsou pro tenhle terén zbytečně těžký.“

„Jeho věci by se nám mohly hodit,“ vysvětlil Ben trpělivě. „Nevíme, co nás čeká. Může se stát cokoli.“

„Můžeme tady nechat aspoň jeho stan. K čemu potřebujeme jeden navíc?“

„Pro případ, že by se něco stalo s některým z našich.“

„Předtím jsme taky neměli žádný rezervní. Každý nesl svůj.“

„Stany tolik neváží,“ řekl Ben odměřeně, neboť rychle ztrácel trpělivost. „O co ti vlastně jde?“

„Když jsme ztratili Martima, nemusíme s sebou vláčet tolik jídla.“

Ben i Jillian se na něj nevěřícně podívali. Ben zavrtěl hlavou nad jeho hloupostí. „Jídla se nikdy nezbavuju. Nikdy, rozumíš?“ Rick se tvářil vzdorovitě. „Jen jsem se ptal.“

„A já jsem ti jen odpověděl.“

Rick se prudce otočil k odchodu. Jillian, která ho sledovala, viděla, jak se náhle naklonil ke straně, a vzápětí zaslechla onen mokře svištivý zvuk. Nepřemýšlela, nezaváhala, prostě se jen vrhla dopředu, když se pod jejím bratrem propadla půda. Hrábla rukama a ještě v letu ho popadla za košili; látka povolila, Rick jí vyklouzl, ale ještě se jí stačil zachytit za předloktí a Jillian po něm chňapla.

Slyšela jekot, výkřiky a nadávky, ale nedokázala určit, odkud přicházejí. Určitě ječel Rick; dívala se mu rovnou do otevřených úst, zatímco ji svou váhou neodvratně vlekl bahnem k okraji římsy. Možná že křičela i ona, ale jistě to nevěděla. Výjev získal zvláštní snové zabarvení. Jak ji stahoval s sebou stále níž přes okraj, čas plynul jakoby zpomaleně a zvuky k ní doléhaly z dálky a zkresleně.

Pak ucítila, jak jí kotníky sevřely jakési svěráky a zabránily jí pokračovat v klouzavém pohybu přes okraj propasti. V ramenou jí řezala ostrá bolest způsobená napětím. Rickovy ruce začaly klouzat po jejím předloktí a Jillian v zoufalství zesílila sevření.

Za zády a kolem ní neustále znělo zlověstné klení a pestré nadávky, obsahující veškerá hrubá slova, která znala, a ještě jiná, v portugalštině, kterým nerozuměla. Když bolest v pažích a ramenou zesílila, zavřela oči a zajíkla se z její intenzity.

Povolila pod nimi další plástev půdy a oba se propadli o kus níž. Rickova váha jí trhla pažemi a Jillian vykřikla bolestí.

„Nepouštěj mě, prosím tě, Jill, nepouštěj mě,“ blekotal, tvář bledou a zkřivenou hrůzou.

„Nepustím,“ zašeptala. Ještě nepatrně sklouzl, až se jejich ruce vzájemně zaklesly za zápěstí. Svíral ji tak křečovitě, že cítila, jak se jí drtí křehké kůstky v zápěstí.

„Vytáhněte ji nahoru!“ řval Ben. „Všem do jednoho zakroutím krkem, jestli ji pustíte!“ Zabořil paty do bahna, vší silou se vzepřel na místě a křečovitě ji držel za kotníky. Jeho výhrůžka byla zbytečná, protože kdyby Jillian spadla, strhla by s sebou i jeho; určitě by ji nepustil.

Jorge se vkleče natáhl dopředu a zahákl prsty za pás Jillianiných kalhot, čímž se zapojil do záchranné akce.

„Pokuste se chytit Rickovy nohy do smyčky,“ cedil Ben skrz zaťaté zuby. Na čele mu vystoupily mohutné žíly a do očí mu stékal pot. „Vytáhneme ho vzhůru nohama, když to jinak nepůjde.“

Chvíli nikdo nereagoval; pak se Floriano chopil lana. Kates se zpočátku držel zpět. Obavy o vlastní krk převážily nad vědomím, že bez Jillian nemělo smysl jít dál; teď zřejmě usoudil, že případný výsledek stojí za to riskovat, a padl na zem vedle nich a uchopil Jillian za nohy.

Floriano neslavil s lanem velký úspěch, neboť Rick v panické hrůze neustále zběsile kopal nohama. Navíc se nemohl dostat až na okraj římsy, a i když se odvážil dost daleko, Rickovy nohy neviděl. Mával tedy lanem naslepo a bezvýsledně.

„Podrž ji,“ přikázal Ben hlasem poznamenaným nesmírným vypětím, a Joaquim neprodleně zaujal jeho místo. Ben se vztyčil na kolena a křikl na Floriana, aby mu podal lano. Floriano se vděčně stáhl dozadu, do relativního bezpečí, a vložil provaz do Benových rukou.

Ben si lehl na břicho. „Podržte mě za nohy.“ Vicente a Floriano okamžitě poslechli a sevřely jeho boty silnýma, mozolnatýma rukama.

Naklonil se co možná nejdál a nezpevněná půda se pod ním začala rozpadávat. Viděl Jillianin úplně bezbarvý obličej, pocákaný bahnem a zkřivený bolestí. Nevydala ani hlásku. Rick kolem sebe pořád kopal a ječel, aby ho nepustili.

„Doprdele, nehýbej se!“

Rick bud neslyšel, nebo nerozuměl. Nevnímal nic kromě své paniky a prázdnoty pod sebou.

Ben se vší silou rozmáchl těžkými smyčkami provazu a zasáhl Ricka do hlavy. „Drž hubu! Sklapni a poslouchej mě!“ Divoká zuřivost v jeho hlase nejspíš pronikla Rickovi do mozku, protože jekot náhle ustal. Nečekané ticho drásalo nervy stejně jako před tím křik.

„Nehýbej se,“ nařídil mu Ben stroze. „Pokusím se chytit nohy do smyčky. Pak tě vytáhneme. Jasný?“

Rickova tvář vypovídala o ryzí hrůze, ale nějakým způsobem se dokázala soustředit na Bena. „Jasný,“ hlesl sotva slyšitelně.

Jillian k Benovi otočila hlavu. V očích téměř oslepených bolestí spatřil němou prosbu. Ben musel zatnout zuby, aby zadržel proud nadávek, když si uvědomil, co Rickova váha dělá s jejími křehkými klouby. To ona by měla křičet, ale samozřejmě se ovládala i v téhle situaci.

Ben svinul provaz a rychle začal jednat, protože si uvědomoval, že každá vteřina je pro Jillian a Ricka věčností. Ani jemu se nezamlouvalo, že visí přes okraj římsy, zatímco pod ním povoluje půda. Spustil smyčku dolů a vrhl ji stranou, směrem k Rickovým nohám. Byl by zázrak, kdyby se mu podařilo zachytit obě nohy, ale něco takového Ben ani nečekal. Bude stačit, když zachytí jednu nohu. Protože vyrůstal v Alabamě, za svůj život už pochytal do lasa nespočet telat a koní, a tenhle případ byl hodně podobný, s tím rozdílem, že Ben visel hlavou dolů.

Smyčka dolétla pod Rickovu pravou botu a Ben zkušeným pohybem trhl provazem nahoru. Smyčka se zachytila za nohu a Ben pohyb zopakoval, aby zajistil klouzavý uzel. Byl s pokusem spokojený: provaz se stáhl těsně pod kotníkem. „Vytáhněte mě!“ křikl a dva páry rukou ho začaly přitahovat.

Jakmile se ocitl na pevné zemi, vyskočil na nohy a předal provaz Florianovi. „Ty a Vicente ho podržíte. Držte pořádně, protože až se pustí, bude to pořádný nápor.“

Floriano na něj upřel nevzrušené tmavé oči. „Rozumíme.“

Eulogio až doposud stál stranou, teď však přistoupil k oběma Brazilcům a i on se chopil provazu. Podsaditý indián byl silný, a Ben usoudil, že Rick je dostatečně zajištěný. Horší problém bude vytáhnout Jillian.

Opatrně se doplazil co nejblíže k okraji. „Ricku, poslouchej mě. Kolem nohy máš provaz, kterej tady nahoře drží tři chlapi. Nemůžeš spadnout. Držíme tě. Rozumíš?“

„Jo,“ zajíkl se Rick.

„Musíš se pustit Jillian. Propadneš se dolů, ale jen o pár metrů.“

Pomyšlení, že se pustí Jillian, bylo pro Ricka nepředstavitelné. Rickovy vytřeštěné oči se protočily v důlcích. Jillian představovala pevné, spolehlivé pouto s bezpečím. Co když ho za nohu vůbec nezachytili? Nedokázal rozhodnout, zda má kolem nohy provaz, ani uspořádat zmatené myšlenky do logické úvahy, natož aby se odvážil podívat dolů a přesvědčit se, že je zajištěný. Zorný úhel mu naplnil pouze Jillianin bílý a vypětím zkřivený obličej a její oči, jež odrážely jeho vlastní zoufalství.

„Nemůžu,“ zanaříkal.

„Musíš. Dokud to neuděláš, nemůžeme tě vytáhnout.“

„To nejde!“

Benem projel žhavý plamen zuřivosti. Jillian trpěla bolestí a on nemohl zmírnit její utrpení, dokud se jí Rick nepustí. „Pusť se, ty parchante,“ zavrčel zlověstně. „Jestli neposlechneš, praštím tě do hlavy kamenem.“

„Ricku.“ Ozval se Jillianin sotva slyšitelný šepot. „Můžeš se pustit. Vidím, že máš na noze provaz. Drží tě. Je to v pořádku.“

Rick na ni zoufale dlouhou vteřinu civěl a pak se pustil.

Náhlá ztráta jeho váhy způsobila, že ti, kdo drželi Jillian, se svalili dozadu, ale Jorge pásek jejích kalhot naštěstí nepustil a jeho zpětná hybnost s ní trhla dozadu. Tři muži držící provaz zapřeli paty do země, aby odolali prudkému náporu Rickovy váhy, která je táhla ke kraji. Rick už zase ochraptěle vřískal.

„Vytáhněte ho nahoru!“ zařval Ben, který se zatím soustředil na Jillian a odvlekl ji do bezpečí ke stěně hory.

Co nejšetrněji ji položil na záda. Obličej měla bledý jako křída a popelavé rty. Nekřičela, ale každé nadechnutí provázel rezavý, stěží slyšitelný sten.

„Řekneš mi, kde to bolí nejvíc, miláčku?“ Ben jí prohmatával kloub po kloubu, začal od pravé ruky a postupoval nahoru. Jeho hlas naplnila nevýslovná něha.

„Levé… rameno,“ vydechla. Cítila, jak jí po celém těle vyvstal studený pot. „Myslím, že je… vykloubené.“

A bylo. Není divu, když jí Rick visel na rukou plnou váhou. Prohlížel ji velmi opatrně, ale i přesto vyjekla při každém jeho doteku. Ben na ni byl tak soustředěný, že si ani neuvědomil, kdy funící muži vytáhli Ricka na římsu.

„Musím vrátit kloub do jamky,“ zamumlal. „Bude to bolet jako čert, ale nedá se nic dělat.“

Zřítelnice měla bolestí zúžené. „Jaký si… myslíš, že to… je teď? Dej se… do toho.“

Kristepane… Ben věděl, jak je náprava paže bolestivá, ale Jillian měla pravdu. Odkládáním procedury se nic nevyřeší. Nemocnice byla daleko. Kdyby měli štěstí, k doktorovi by ji dostali nejdřív za měsíc. Ramenní kloub se musí vrátit do jamky ihned. Ben měl s vykloubenými rameny zkušenost a jednou prožil napravování na vlastní kůži a do smíchu mu při tom rozhodně nebylo. Místo dlouhých úvah zvedl Jillianinu paži vzhůru, podržel ji nataženou a volnou ruku jí přiložil na rameno.

Když kloub zapadl na místo, pronikavě zaječela a prudce se prohnula. Ostrý výkřik se odrazil od stěny hory. Ben doufal, že Jillian omdlí, ale ona bohužel zůstala při vědomí. Křečovitě se překulila na bok a agonizující bolest vyvolala dávení. Před tím byla bledá, teď jí však pokožka dočista zprůsvitněla.

„Co je s ní?“ Plazil se k nim Rick. I on byl bledý a v očích se mu zračila přestálá hrůza.

„Když tě zachytila, váha tvýho těla jí vytrhla rameno z kloubu,“ odpověděl Ben úsečným tónem. Udivila ho vlastní nutkavá touha skopnout Sherwooda z římsy za to, že svou hloupostí Jillian zranil, nemluvě o tom, že ji přitom málem zabil.

Rick se náhle zastavil, jak ho opustily síly. Padl na břicho a roztřásl se jako osika. „Bože,“ vydechl. Po chvíli zvedl hlavu. „Bude v pořádku?“

Ben litoval, že jí na rameno nemůže přiložit led, aby ulevil bolesti a zmírnil otok. „Pár dní jí nebude nejlíp. Vykloubený rameno zatraceně bolí.“ Sáhl po kanystru s vodou, namočil kapesník a omyl jí obličej a krk. „Je v lehkém šoku. Podepři jí lýtka nohama,“ nařídil a Rick ho neprodleně poslechl.

Jillian se postupně cítila lépe, i když jí v rameni horce tepalo, agonizující bolest slábla a nevolnost ustoupila. Zůstala ležet a pomalu se vzpamatovávala.

„Už je ti líp?“ zeptal se Ben po několika minutách.

„Přímo báječně,“ zahučela.

„Jestli se můžeš posadit, ovážu ti rameno. Jakmile jej znehybním, přestane bolet.“

Mluvil, jako by stejné zranění už zažil. Jillian se zmocnila zvědavost, která však záhy opadla; neměla sílu záhadu řešit. Ben jí opatrně pomohl do sedu a opřel si ji o pokrčené koleno. Všichni se shlukli kolem a pozorovali Jillian s různou mírou obav, pramenících z rozmanitých důvodů. Všimla si, že mezi přihlížejícími chybí Dutra. Usoudila, že nejspíš nezměnil pozici od chvíle, kdy Rick spadl. Ve tváři se mu usadil zlomyslný úšklebek.

Součástí lékárničky první pomoci byla i pružná obinadla v několika šířích pro znehybnění vymknutého kotníku nebo kolena. Ben vybral nejširší obvaz, kterým jí rameno pevně ovázal, a dalším jí upevnil paži k boku. Obvaz bolest nezmírnil, naopak byla intenzivnější. Jako by četl její myšlenky, řekl: „Vím, že to bolí. Chvíli počkej. Slibuju, že to bude lepší.“

Díkybohu, tepající bolest začala slábnout. Ben dal Jillian dva aspiriny a ona je vděčně polkla. Zatímco se opírala o Benovo koleno a sbírala sílu, vrátil se Pepe. Slyšela, jak mu Eulogio domorodým jazykem líčí, co se seběhlo. Pak s Pepem tiše promluvil, ale odpověď vnímala jen napůl. Zdálo se, že zanedlouho dojdou na konec římsy, možná už po hodinovém pochodu. Ztratili však tolik času, že takový úsek do soumraku možná nestihnou.

„Tak budeme pokračovat i po tmě,“ rozhodl Ben. „Noc na úbočí nestrávíme.“ Sklonil hlavu k Jillian. „Miláčku, můžeš chodit?“

Váhala. „Myslím že ano, když mě postavíš.“

Opatrně jí pomohl na nohy a Rick k ní honem z jedné strany přistoupil, aby ji stabilizoval. Okamžik vrávorala, ale pak se dvakrát zhluboka nadechla a neochvějně stanula na místě. Dokonce se i nepatrně, sotva znatelně usmála. „Všechno funguje.“

Ben si navlékl popruhy svého batohu a hodil si na rameno i Jillianin.

„Mohli bychom její věci rozdělit,“ navrhl Rick.

„Nechci se zdržovat. Musíme odtud zmizet před setměním. Hodinu oba batohy unesu.“

„Tak já pomůžu Jillian.“

„Ne.“ Jillian se znovu nadechla. „Bude bezpečnější, když půjdeme v řadě za sebou. Hodinu chůze vydržím. Žádný problém, když nemusím nést nic na zádech.“

Pohled, který jí Ben věnoval, ji ujistil, že přesně ví, jaký to bude problém, ale nezbývala jiná možnost, a proto nic neřekl. Jillian mu za mlčení byla vděčná. Svým způsobem tak vyjádřil obdiv její síle a schopnostem.

Skupinu vedl Pepe. Ben trval na tom, aby Jillian šla jako druhá a sám se zařadil za ni. Věděla, že se chce držet blízko ní, aby byl ihned po ruce, kdyby se zapotácela, ona však neochvějně kladla nohu před nohu. Bolest nebyla tak intenzivní, jak se obávala. Při každém kroku v rameni žhavě zatepalo, ale dalo se to vydržet. Nejhorší byla slabost v nohou; Jillian měla pocit, jako by se zotavovala po zlé chřipce. Svůj stav přičítala šoku z bolesti a vystřízlivění z adrenalinového povzbuzení. Připadalo jí, že se všechno odehrálo napůl ve snu, dokonce i Martimova smrt. Je možné, že k ní došlo jen před několika hodinami?

Zcela nepatřičně si uvědomila, že má strašný hlad. Ne zrovna jemnocitná reakce, ale Jillian jemnocitná nebyla. Hlad ji ujistil, že se přece jen pohybuje v realitě.

Padl hustý soumrak, když měli římsu za zády, a než je zase obklopila neprostupná klenba pralesa, zavládla úplná tma. Utábořili se ve spěchu a na mnohem menší ploše, než jakou muži obvykle v podrostu vysekali, ale dostatečně velké pro stany a ohniště. Ben vztyčil Jillianin stan a pak našel pohodlné místo, kde mohla odpočívat, zatímco Pepe připravoval večeři.

Jillian se bez potíží najedla, i když měla levou ruku od lokte nahoru nehybnou, a zhltla porcí jednoduchého pokrmu z masa a konzervované ryby. Na noc obvykle nepila kávu, ale když jí Ben podal hrnek se štědře oslazeným nápojem, bez protestů jej vyprázdnila. Než dojedla, cítila se mnohem lépe.

Přišel Rick a usedl vedle ní. Vypadal rozpačitě a zapíchl pohled do země mezi svýma nohama. „Hm… chtěl jsem ti poděkovat za to, cos pro mě udělala,“ zabručel.

Byl to snad jediný projev přátelství, jímž ji za celý život obdařil, a Jillian mu tedy nepřikládala velký význam. „Za málo,“ odpověděla prostě.

Nervózně se zavrtěl. „Už je ti líp?“ zeptal se po minutě.

„Rameno mě bolí, ale je to lepší než předtím.“

„To je dobře.“ Zdálo se, že ho už nenapadá nic, co by řekl, a po další rozpačité minutě vstal, ale ani tehdy jí nepohlédl do tváře. „Ještě jednou ti děkuju,“ řekl a vrátil se ke svému stanu.

Jakmile odešel, stanul nad ní Ben se svítilnou a známou lahvičkou. „Jdeme,“ řekl, „je čas na masáž.“

Návrh přivítala s nadšením. Pronikavý pach masážní emulze spojený se silnou masáží udělaly už poprvé s jejími unavenými svaly hotové divy. Nemotorně zalezla do stanu, Ben se vsoukal za ní a většinu prostoru zaplnil svým mohutným tělem.

Zadívala se na své špinavé oblečení. „Nejdřív se musím umýt.“

„O žádném vodopádu nevím.“ Klekl si vedle ní a začal jí rozvazovat tkaničky u bot.

„Mám v batohu vlhké ubrousky.“

Vzhlédl a zazubil se na ni. „Takhle to tedy bylo. Nechápal jsem, jak dokážeš být pořád tak čistá. My ostatní smrdíme jako tchoři a špína by se z nás dala doslova loupat.“

„Když vám to nevadí…,“ zahučela.

„Vidím, že už je ti líp,“ poznamenal vesele a stáhl jí boty a ponožky. „Než sundám obvaz z ramene, svlíknu ti kalhoty. Bude to tak příjemnější.“

Napadlo ji, že by měla trvat na tom, že se svlékne sama, ale vzdychla a smířila se s realitou. Aspoň tuhle noc potřebovala pomoct. Rozepnul a stáhl jí kalhoty s překvapivou zručností a aniž s ní zbytečně hýbal. Pak začal odmotávat obinadlo, které přiložil přes košili.

Záměrně se ani nepohnula, v obavách že by sebenepatrnější pohyb obnovil ochromující bolest. Ben jí rozepnul košili, opatrně ji svlékl a jemně z ní osvobodil levou paži, aniž jí zavadil o rameno. Pak, než k ní vzhlédl, na okamžik upřel zrak na její spodní košilku. V jeho modrých očích se zaleskl znepokojující plamínek, ale řekl jenom: „Tu košili ti budu muset rozříznout, protože nedokážeš zvednout paže, abys ji přetáhla přes hlavu.“

Rozříznutí košilky ho tolik nepálí jako spíše představa, že ji svlékne, pomyslela si popuzeně. Civěli jeden na druhého jako pistolníci před soubojem, než Jillian konečně řekla: „Je z hodně pružné látky. Pomoz mi z ní vyprostit pravou paži a hlavu a pak ji stáhneme přes levou ruku.“

Neskutečně jemnými pohyby jí uvolnil pravou paži, přetáhl košilku přes hlavu a pomalinku a aniž jí způsobil zbytečnou bolest, vyvlékl z oděvu i druhou paži. Jeho pohled spočinul na jejích obnažených ňadrech a Jillian cítila, jak se proti její vůli napjaly očekáváním. V hrdle jí prudce tepalo.

Ben věděl, že vzhledem k jejímu stavu nepřipadá milování v úvahu, ale déle už nedokázal odolávat touze se jí dotýkat. Objal ji levou paží, jemně ji k sobě přitáhl, pravou rukou postupně uchopil obě ňadra a palcem přejížděl po vztyčených drobných bradavkách. Ohromilo ho, jak mu oblá pevná prsa zapadnou přesně do dlaně a dokonale ji vyplní. Bradavky měly bledě růžovohnědou barvu; všiml si kontrastu její světlé, hebké pokožky s jeho velkou, do hněda opálenou rukou.

Jillian se ani nepohnula a jen rychle, povrchně dýchala. Ben, neschopen odolat pokušení, sklonil hlavu a políbil ji. Od okamžiku, kdy ji vytáhl na skalní římsu, toužil po těsném kontaktu s jejím tělem a nutkání ji objímat bylo neodolatelné. Přesto se musel ovládat. Co naplat, že se ocitla – konečně – téměř nahá v jeho náručí? Co naplat, že erekce mu málem natrhla zip u kalhot? Jillian je zraněná a on se o ni musí postarat; milování bude muset počkat. Ale ne moc dlouho, pomyslel si zoufale. Dlouho už to nevydrží.

Musel zapojit veškerou vůli, aby ji pustil a odtáhl se od ní. Její zelené oči, téměř vyplněné rozšířenými zřítelnicemi, ho mlčky pozorovaly.

Obličej měl lesklý potem, přinutil se však provést nezbytné. „Kde máš ty mokré ubrousky?“ zeptal se. Zastřený hlas se mu zřetelně chvěl a Ben si musel odkašlat.

Polkla naprázdno. „V přední kapse batohu.“

Když ubrousky našel, Jillian mlčky natáhla ruku na znamení, že o svou osobní hygienu má právo postarat se sama. Otírala se co nejpečlivěji a zároveň se snažila zachovat důstojnost. Tento akt byl mnohem intimnější než koupel pod vodopádem; tehdy ji uspokojovalo vědomí, že mu dokáže jaksepatří zkřížit plány. Ale tahle situace je něco docela jiného. I Ben byl docela jiný. Jeho něžná péče ji zneklidňovala, i když ji neudivilo, že využil příležitost a polaskal jí ňadra.

Když skončila, uchopil její pravou ruku a zachmuřeně prohlížel namodralé, opuchlé zápěstí. Levé zápěstí vypadalo stejně a obě paže byly poseté modřinami. „Příštích pár dní budeš vyřazená z provozu,“ řekl tiše a pomohl jí ulehnout na břicho. „Záda a svalstvo v paži bude bolet stejně jako rameno.“

„Masáž mi pomůže,“ poznamenala a zavřela oči.

Mlčky jí vtíral pronikavě páchnoucí olej do kůže a dával si načas, neboť věděl, že každá minuta masáže těžce zkoušených svalů uleví od bolestivého napětí, jež bude muset následující den snášet. Zase ji posadil a prohnětl jí obě paže, které toho dne absolvovaly zatěžkávací zkoušku. Levé rameno bylo nateklé a silně pohmožděné. Ovázal je, a když byla paže znehybněna, Jillian úlevně vydechla.

„Košili ti už navlékat nebudu,“ řekl. „Budeš muset spát nahá. Chceš, abych tady s tebou zůstal?“

Jeho dotaz ji udivil. Spíše čekala, že bude na noclehu v jejím stanu nekompromisně trvat a ona se mu bude muset celou noc bránit. Zneryózňovalo ji, že se takovou myšlenkou vůbec zabývala. „Díky, ale raději bych byla sama,“ odpověděla. „Mám tušení, že toho moc nenaspím.“

„Možná budeš překvapená. Jsi vyčerpaná. Zip přelepíš páskou jednoduše, ale jak si zase lehneš? Při vstávání a uléhání potřebuješ pomoct.“

Přiměla se k úsměvu. „Uložím se snadno; prostě se skácím. Ale pásku dneska nejspíš nepoužiju, protože si neumím představit, jak bych zítra ráno vstávala a pouštěla tě dovnitř.“

Odhrnul jí vlasy z obličeje. „Proč jsi to udělala?“ zeptal se zvědavě. „Mezi tebou a Rickem nepanují zrovna srdečné vztahy.“

„Je můj bratr,“ řekla prostě.

„Udělal by to samé pro tebe?“

„Nevím. Pravděpodobně ne. Ale na tom nezáleží, protože já nejsem on.“ Kdyby nechala Ricka spadnout, aniž by se pokusila ho zachránit, do konce života by neměla klid. Jejich napjatý, nepřirozený vztah s tím nesouvisí.

Ben si ji chvíli zkoumavě prohlížel, pak krátce přikývl, jako by pochopil. „Dobrá. Teď tě uložím. Budu spát jen na jedno oko,“ sliboval. „Dutra nemá šanci.“

Odfrkla si. Zranění jí nepřipravilo o rozum. „Nemám strach, že by mi do stanu vlezl Dutra.“

V koutcích očí se mu usadily vějířky smíchu. „Mě neoklameš. Dělám pokroky a ty to dobře víš. Pozvalas mě na ráno.“

„Abys mi pomohl s oblékáním.“

„Jak chceš.“ Sklonil se a znovu ji dlouze políbil. „Kvůli mně se oblíkat nemusíš.“ Prstem jí obkroužil bradavku a nesmírně ho vzrušilo, jak se okamžitě napřímila. „Nechápu, proč sis mě tak držela od těla. Tohle jsem měl udělat už dávno.“

„Neudělal bys to ani dneska,“ upozornila ho, „kdybych se o sebe dokázala postarat sama.“

„Prozřetelnost bývá nevyzpytatelná,“ zanotoval a v očích mu zajiskřilo. Náhle však zvážněl. „Kdybys něco potřebovala, zavolej mě, zlatíčko.“

„Zavolám.“

Ještě jednou ji políbil, pak ji opatrně uložil a přikryl. Jakmile se dostali do hor, noci se ochladily a přikrývka byla nezbytná. Svítilnu vzal s sebou a Jillian zůstala po tmě. Její tělo i mysl zaplavila únava. Byla však bdělá natolik, aby věnovala krátkou úvahu intimnostem, ke kterým mezi nimi došlo. Za daných okolností se musela smířit s jejich nevyhnutelností. Vybavil se jí jeho dychtivý výraz, s jakým jí laskal ňadra, a celé tělo jí sevřela doznívající touha. Místo jeho silných, teplých rukou jako by ji sežehl plamen, který rozdmýchal oheň a rozpálil jí pokožku. Popuzeně konstatovala, že jeho zkušeným dotekům, spojujícím odhodlání a něhu, nelze odolat.

Jak upadala do spánku, zážitky dne jí pluly myslí jako výjevy z filmu. Neuspořádané sekvence prudké průtrže mračen, které se mísily se šokovaným výrazem, jenž před pádem poznamenal Martimovu tvář, ji vyburcovaly k plnému vědomí.

Po chvíli ji přemohla dřímota, ale přerušený tok myšlenek oživily další výjevy. V duchu znovu prožívala děsivé, zpomalené okamžiky, když viděla, jak se Rick propadá a ona se vrhla za ním a zoufale se ho snažila zachytit. Tehdy jí ve zlomku vteřiny bleskla hlavou děsivá představa smrti, ale vzápětí jí nohy sevřely jakési ocelové svěráky, které jim zabránily v pádu. To byl Ben. Náhle se ocitl vedle ní, protože jedině on dokázal tak rychle reagovat.

Ben… něco se na něm změnilo. Nedokázala však rozhodnout. A proč přestala být „zlato“ a stal se z ní „miláček“?

Probudil ji zvuk rozpínaného zipu. Pokusila se posadit, ale okamžitě strnula, když zaprotestovalo bolavé rameno. „Blbej nápad,“ zahučela polohlasně.

Do stanu nakoukla Benova hlava a za ní vlezl dovnitř celý Ben. V ruce držel hrnek vařící kávy; opatrně ji postavil na podlážku, zip zase zavřel a otočil se k Jillian. Modré oči pátraly v jejím obličeji po stopách bolesti a únavy. Usoudila, že po hlubokém spánku vypadá ještě omámeně, rozhodně ne však unaveně. Nejspíš dospěl ke stejnému závěru, protože se usmál. „Jak je ti, miláčku?“

Zívla. „Když se nehýbám, je mi fajn.“

Chvíli váhal. „Myslím, že dneska dál nepůjdeme.“

„Tak ses rozhodl ty a my tě poslechneme. Ale dobře víš, že chodit můžu, i když zatím bez batohu.“ Podívala se na hrnek s kávou. „Je tvoje, nebo jsi ji přinesl pro mě?“

„Pro oba.“ Vsunul pod ni svalnatou paži a bez znatelného úsilí ji zvedl do sedu, jako by byla dítě. Popadla přikrývku a zastrkala ji do podpaží ve snaze zakrýt si prsa. Rty mu zvlnil úsměv. „Včera večer jsi nebyla tak upejpavá,“ podotkl a vtiskl jí do pravé ruky hrnek.

Opatrně se napila horké tekutiny. „Ale byla. Jenom jsem se nemohla nijak bránit.“

Promasíroval jí obnažená záda a silnými prsty zkoumal, zda jsou některé oblasti bolestivé či ztuhlé. Rozkoší zavřela oči a zavrněla: „Hmm, přesně tam.“

„Jsi na tom líp, než jsem myslel,“ poznamenal. „Nejspíš proto, že jsi celkově v dobrý formě.“ Vzal jí hrnek z ruky, napil se a zase jí ho vrátil. „Teď se podíváme, jak vypadá rameno.“

Vypadalo úplně stejně jako předcházející večer, oteklé a pohmožděné, ale paže byla o něco pohyblivější. „Myslím, že s obvazem to půjde,“ mínila. „Ale pro jistotu mi dej ještě aspirin. Nenapadlo by mě, že vykloubené rameno nadělá takovou neplechu. Myslela jsem, že se prostě napraví a tím potíže skončí.“

„Ne tak docela,“ řekl suše.

„To jsem už zjistila taky. Pomoz mi obléknout, ať můžeme vyrazit.“

„Mám nejasný dojem, žes říkala, že já rozhodnu, jestli dneska půjdeme dál.“

„To se ti určitě zdálo.“

„Určitě. Tak svolná jsi nikdy nebyla.“

Během řeči jí nekompromisně stáhl prostěradlo. Zadíval se na ni s vítězným úsměvem, který se však brzy vytratil a vystřídalo ho soustředění. Něžně jí začal laskat prsa. V ranním vzduchu byla příjemně chladná, ale pod jeho doteky se záhy začala zahřívat.

„Copak nemyslíš na nic jinýho?“ zeptala se mrzutě, aby zakryla reakci, kterou nedokázala potlačit. Nejraději by si lehla a nechala se jeho rozpálenýma rukama hladit po celém těle.

„Jasně,“ přikývl roztržitě s pohledem upřeným na ňadra. Pomalinku sklonil hlavu. „Přemýšlím o tom, jak asi chutnáš.“

„Bene!“ Její protest byl tichý a rychle odumřel. Zachvěla se, a když se jeho žhavá ústa přisála k bolestivě citlivé bradavce, zcela ji opustily síly. Opřela se o paži, kterou ji podpíral, zavřela oči a vnímala jen elektrické šoky vystřelující z bradavky do prsou a putující do klína. Obklopil ji jeho žár; pižmová vůně Benova těla ji vybízela, aby mu zabořila obličej do krku a nechala se obtékat jeho silou. Jazykem přitiskl bradavku k patru úst a Jillian vypadl hrnek s kávou z ruky. Zaryla mu prsty do zad, sténajíc slastí.

„Do háje.“ Zvedl hlavu. Oči se mu matně leskly a měl vlhce smyslná ústa. „Tohle jsem nechtěl.“ Pak se ale sklonil i k druhému prsu, pozvedl jej k hladovým ústům a poskytl mu stejnou rozkoš.

Když zase zvedl hlavu, objevil se mu v očích výraz zřetelného nepohodlí. Opatrně natáhl pravou nohu a přizpůsobil svou pozici změnám ve svém klíně.

Jillian se od něho rozechvěle odtáhla. „Dobře ti tak,“ řekla tiše.

„Já vím.“ Ještě se docela nevzpamatoval a musel se zhluboka nadechnout. „Opravdu jsem nechtěl, aby k tomu došlo. Nebylo to fér.“

Už ho znala dobře a uvědomila si, že poznal, že její odpor zlomil a že bude jeho, jakmile se rameno zahojí natolik, aby se s ním mohla milovat. Být Benem, usoudila by, že by to mohlo být následující noc. Omámeně civěla na rozlitou kávu, která vytvořila na nylonové podlážce hnědou loužičku, a přemítala, proč mu jednoduše nepodlehla. Vždyť to chtěla; chce ho, sakra. Jenomže nechtěla příležitostný sex a pochybovala, že by jí Ben mohl poskytnout něco jiného. Nepatřil k mužům, kteří by mohli ženě nabídnout nějakou budoucnost. Nabízel vášnivé milování a skvělou zábavu, ale pak by jednoduše vstal, oblékl by si kalhoty a nenávratně zmizel. A tak, navzdory jeho sebevědomí, bitva pokračovala. Jillian nesměla dopustit, aby předčasně složila zbraně.

„Pomoz mi do spodní košile,“ požádala ho rozechvělým hlasem.

„Jednou to bez ní snad vydržíš. Nikdo nic nepozná a večer se snadněji svlékneš.“

„Ve spodní košilce spím, takže to nebude problém. Až ji budu mít na sobě, ovážeš mi rameno a přes obvaz mi oblékneš normální košili. Jestli si myslíš, že bych ještě neměla ramenem hýbat, upevni paži k boku stejně jako včera. Aspoň večer nebudeš muset obvaz odmotávat, a zítra se už dokážu obléknout sama.“

Nepohnul se, ale ve tváři se mu usadil zlověstný výraz, jakmile pochopil skrytý smysl jejích slov. Jillian měla pocit, že ji náhle zahnal do kouta rozběsněný samec. Nepodlehla panice jenom díky instinktivnímu vědomí, že by jí Ben neublížil.

„Dlouho si mě nemůžeš držet od těla.“ Hlas měl tlumený a ledově chladný. „Co je mezi námi, to tak snadno nezmizí.“

Zadívala se na něj a v napjatých křivkách jeho obličeje spatřila nesmírné vzrušení. „Nebudu si tě držet od těla dlouho,“ řekla s nádechem smutku, „jen do návratu do Manausu. Pak ti zmizím ze života a už na tom nebude záležet.“

Krátce se zasmál, smích však postrádal pobavení. „Ani po návratu do Manausu přede mnou nebudeš v bezpečí, miláčku. Jsi moje a budeš to muset přiznat bez ohledu na to, jak dlouho tě budu muset lovit.“

„Mluví z tebe ješitnost. Jakmile se vrátíme, padne ti do oka jiná ženská, taková, které nebude vadit, žes ji lehko nabyl a lehko pozbyl.“

„Tebe nejde nabýt zrovna lehko,“ zabručel. Tvářil se, jako by chtěl říct ještě něco, ale rozmyslel si to a vylovil z jejího batohu čistou spodní košilku. Oblékl ji stejně ohleduplně, jako ji před tím svlékal, pak jí pevně ovázal rameno a dooblékl ji zkušenými pohyby jako malé dítě. Zničehonic jí klečel za zády, pročesával jí vlasy kartáčem a nakonec je sepnul do ohonu. Když skončil s úpravou účesu, políbil ji na šíji. „A je to. Jsi připravená se nasnídat?“

Byla, ačkoli ji mírně vyvedla z míry jeho pozorná péče. Nechtěla, aby byl pozorný. Chtěla, aby byl zase Ben Lewis, na kterého byla zvyklá: drzý, nadržený a bezohledný. Odvážný, dodala v zájmu spravedlivého ocenění. Hrozivě schopný. Nebezpečný. Nemilosrdný.

Poprvé za celou dobu ji napadlo, zda vůbec měla nějakou naději mu odolat a zda otázka nezní „kdy“ spíše než „jestli“. Uvědomila si, že udělala neuvěřitelnou hloupost: postupně totiž se do něho zamilovala.

Během dne se často zastavovali, aby si Jillian mohla odpočinout – a vedla si mnohem lépe, než očekávala. Zápěstí a rameno byly sice citlivé, ale netrpěla bolestí, pokud se pohmožděných míst přímo nedotýkala. Pevný obvaz zabránil pohybu ramenního kloubu a namožené vazivo se tak mohlo hojit. Protože nemusela nést batoh, trasu překonávala snadněji než před svým zraněním.

Tu noc, kdy Ben odstranil obvaz, kterým měla levou paži připevněnou k boku, zjistila, že s ní dokáže hýbat bez znatelné bolesti, protože kloub stahovalo obinadlo na rameni. Dokázala se svléknout sama, i když velmi pomalu, a po dvou aspirinech i dobře spala.

Následující den se cítila natolik dobře, že poměrně rychle pochodovala v Benových stopách. Vystoupili vysoko do hor, kde díky nadmořské výšce nevládlo tak dusné vedro, a ačkoli neustále šplhali a slézali strmé kopce, chůzi zvládala bez citelných obtíží.

To ráno, jen po několika hodinách pochodu, se náhle ocitli v jakémsi kaňonu. Kolem nich se kolmo tyčily skály, a třebaže v tomto místě měli podle zašifrovaných pokynů pokračovat dál na sever, mohli se návodem řídit pouze v případě, že by jim narostla křídla. Všichni se zastavili a v očekávání se otočili k Jillian. Vzhlédla k horskému masivu nad hlavou. Na některých místech probleskávala holá skaliska, ale z každé pukliny vyrůstala spleť stromů a keřů, které měnily skály ve stěnu zeleně. K zemi visely liány silnější než její paže a bujnou vegetaci oživovaly pestrobarevné květy divokých orchidejí, jež dosud nikdy nespatřila.

Přistoupil k ní Ben, který nesl její batoh. „Neměla bys ještě jednou zkontrolovat pokyny?“

Poslechla ho. Vyndala zápisník a znovu prošla zašifrovaný text. Instrukce se nezměnily. „Jsme tady správně,“ řekla nejistě.

„To není možné. Ledaže vyšplháme po liánách jako opice.“

„Podle pokynů máme jít na sever. A sever je tady,“ ukázala bezmocně do hor.

„Do prdele.“ Ben sundal klobouk a otřel si pot z čela. „Museli jsme se někde uchýlit od kurzu.“

„To není možné. Včera odpoledne byl orientační bod přesně na místě, kde měl být. Jsme tady správně. Vím to.“

Zaklonil hlavu a zadíval se vzhůru. „V tom případě bys měla vymyslet něco jiného, protože podle mě jsme se octli ve slepé uličce. Ne že jsem něco takového nečekal, ale jestli mě rychle nepřesvědčíš, otočíme se a půjdeme zpátky.“

„Jak to myslíte – půjdeme zpátky?“ Kates přišel tak blízko, že jejich rozhovor odposlechl a teď se zuřivě dožadoval vysvětlení.

Ben si ho ironicky změřil. „Copak nevíte, že výpravy, jako je tahle, obvykle končí nezdarem? Připomíná to hledání ropy. Vysolíte prachy za pouhé riziko.“

„Ale… ale tohle měla být jistota.“ Katesovi se očividně udělalo nevolno.

Ben si odfrkl, čímž dal jasně najevo, jaký má na podobné „jistoty“ názor.

„Nemůžeme se vrátit,“ namítl Kates. „Musíme to najít.“

Jillian odešla stranou, aby podrobněji prozkoumala skálu, a postupovala dál, dokud jí v cestě nezabránily obrovské balvany a hustý podrost. Zahnala narůstající zklamání a snažila se přemýšlet. Profesor ji naučil, aby každou situaci podrobně posoudila a střízlivě zvážila všechna pro a proti. Takový postup jí pokaždé dobře posloužil. I v tomto případě zvážila fakta. Cesta je zatarasená. Po stěně vylézt nemohou, ačkoli podle pokynů by přesně to měli udělat. Zadívala se nahoru, prohlížela každou puklinu ve skále a každý strom ve snaze najít něco, co by jí poskytlo nějaké vodítko.

Směr sever. Ať se děje, co se děje, musí jít na sever. To znamená… Upřeně civěla na obrovský balvan před sebou a náhle jí svitlo: na sever znamenalo rovně, ne nahoru.

Opodál stál Jorge. Obrátila se k němu a zdvořile ho požádala: „Mohl byste mi uříznout silný klacek, prosím vás?“

„Samozřejmě.“ Mačetou usekl pořádnou větev, několika ráznými pohyby odstranil boční výhony a klacek jí stejně zdvořile podal.

Větví rozhrnula podrost, aby vyplašila hady a jiné nebezpečné tvory, kteří se mohli schovávat v křoví.

Rázným krokem se k ní blížil Ben. „Počkej, Jillian. Co to děláš?“

„Jen se dívám,“ odpověděla a ztratila se mu za vysokou kapradinou.

„Počkej, sakra. Jestli chceš, vyčistíme to tady.“

Po přechodu z oslňujícího světla chvíli trvalo, než přivykla šeru. Hustá vegetace jí tvořila nad hlavou přirozený strop. Na list vedle její paže usedl motýl a složil chvějící se křídla.

Balvany byly obrovské a pokryté liánami. Položila ruku na povrch jednoho z kamenů; tyčil se do výšky nejméně dvou pater. Nedokázala určit, jak jsou monolity staré. Pokud spadly z vrcholu hory, byly mnohem mohutnější, neboť jejich základna byla pohřbena hluboko v zemi.

„Jillian, řekl jsem, abys počkala.“ Ben se objevil vedle ní a odsekl liánu. Byli dokonale skryti před zrakem ostatních, kteří stáli necelé tři metry od nich. Vegetace byla tak hustá, že nepropouštěla ani zvuk hlasů.

Jillian rýpla klackem do podrostu a proklepala zem, a když na ni žádný živočich nevyskočil ani nezaútočil, postoupila o krok dopředu.

„Co děláš?“ zeptal se Ben a pozorně se na ni zadíval.

„Chci se dostat za ten kámen.“

„Proč?“

„Protože pokyny neříkaly nic v tom smyslu, že bychom se měli vydat nahoru,“ odpověděla.

Vytáhl obočí. „Už vím, co myslíš. Dobrá. Ale půjdu první.“

Protáhl se kolem ní. Mačetou vysekal podrost a menší stromy, které vyrůstaly doslova z každého čtverečního centimetru půdy a tvořily neproniknutelnou hráz. Obří balvany je mezi sebou pohltily a každým krokem ubývalo světla.

Ben se zastavil a zpozorněl.

„Co se děje?“ zeptala se.

„Cítíš?“

Ztichla a soustředila se. Co má cítit? Mírný závan větru… větru? Tady, za hradbou skal? „Odkud vychází?“ zašeptala.

„Odněkud přímo přede mnou,“ odpověděl vzrušeně. „Fouká mi rovnou do obličeje.“

Znovu se začal ohánět mačetou a prosekával se zelenou stěnou, která mu zakrývala výhled. Jakmile zdolal hustou změť lián a větví, objevil se úzký tmavý otvor. Z jeho ústí proudil chladný vzduch.

Ustoupil a narazil do Jillian.

„Jak daleko je vidět dovnitř?“ zeptala se.

„Lásko, nevidím dovnitř ani na dva centimetry. Tomu teda říkám tma.“

Než se vydal za Jillian, složil batoh na zem, a tak s sebou neměl baterku. Jillian se rychle vrátila k ostatním, kteří dychtili vědět, co Ben a Jillian provádějí, ale chyběla jim zvědavost, aby sami zjistili, co se za balvanem skrývá. Když vylovila z batohu baterku, Kates se zeptal: „Našli jste něco?“

„Za tím kamenem je možná chodba,“ odpověděla. „Ale možná ne. Zatím to nevíme.“

„Půjdu s vámi,“ řekl.

Oba se prodírali mezi kameny k místu, kde čekal Ben. Kates neustále vrhal znepokojený pohled vzhůru, ale postupoval dál. Když došli k Benovi, Jillian si všimla, že zatím pročistil prostor kolem otvoru.

Kates užasle civěl na úzkou tmavou štěrbinu ve skále. Představa, že by měl vejít do nitra hory, ho zjevně děsila.

Ben prozkoumal baterkou okolí otvoru. Od ústí se prostor rozšiřoval a Ben si uvědomil, že úzký vstup byl skvělý obranný prvek; nepřátelé museli vcházet po jednom a ti, kdo se skrývali uvnitř, je postupně a bez problémů likvidovali. Chodba tvořila jakýsi tunel, vyhloubený v úbočí hory, dva metry vysoký a půl druhého metru široký. Nedokázal říct, zda se rozměry průchodu dál od ústí mění, protože přibližně po třech metrech se tunel stáčel ostře doprava.

„Do háje,“ vyhrkl Kates. „Jsou tam určitě netopýři.“

Ben přejel kuželem světla po stropě. Zahlédl pavučiny, ale jinak nic. „Vypadá to, že chodba byla vytvořena uměle,“ poznamenal. „Po netopýrech ani stopy, ledaže strop chodby přechází v přirozenou jeskyni.“ Zvýšil hlas a křikl: „Pepe!“

Za půl minuty stál indián u něho. Stačil pohled na otvor, a jeho šikmé oči se poplašeně rozšířily. Pak něco rychle vychrlil na Bena ve svém rodném jazyce.

„Nelíbí se mu to,“ vysvětloval Ben.

„Ani já z toho nejsem nadšená,“ přiznala Jillian. Když si představila, že by měla vejít do chodby, která se topila v naprosté tmě, sevřely se jí útroby obavami.

Kates zíral na vchod a začal se potit.

Ben mrkl na Jillian. „Z netopýrů strach nemám, ale kdo ví, co jiného je uvnitř.“

„To se dá zjistit jediným způsobem,“ řekla. „Jdi první.“

„Ty máš přece baterku,“ namítla.

Ben vytáhl pistoli a odjistil ji. „Radši si vezmu tohle.“

„Máš obojí, tak jdi první ty,“ řekla netrpělivě. „Půjdu hned za tebou. Nebo před tebou, jestli trváš na tom, abych šla první.“

„Ty zůstaneš tady,“ nařídil.

„Ani nápad. Ten vchod jsem našla já.“

„Dovol, abych ti odporoval. Já jsem měl mačetu, já vysekal podrost a já ucítil závan vzduchu jako první.“

„Ale jenom proto, že ses procpal přede mě. Zvládla bych to i bez tebe.“

Během dohadování vešel Ben dovnitř a v patách za ním Jillian, která měla vzrušením srdce až v krku. Kates se poněkud váhavě vydal za nimi. „Řekl jsem ti, abys zůstala venku,“ zabručel na ni Ben.

„No a?“

Dospěli k ostrému ohybu a obešli jej; doposud jim do zad padalo světlo proudící vchodem, ale náhle je pohltila neprostupná tma, porušená jen slabým paprskem baterky. Tunel se nezměnil. Byl přibližně pořád stejně široký i vysoký. Jillian přejela rukou po stěně a ucítila neomylné stopy, vypovídající o práci člověka.

„Já vím,“ řekl Ben, když si všiml, co se snažila zjistit. „Chodbu opravdu vytvořili lidé.“

Nebo ženy, pomyslela si. Nadšením se jí chtělo zavýsknout, aby nějak uvolnila napětí.

Když ušli asi padesát metrů, aniž je překvapila nějaká nastražená past, Ben se zastavil. „To stačí,“ řekl. „Vracíme se. Bez lana a dalších bezpečnostních opatření neudělám ani krok. Chodba se může klikatit kilometry.“ Jeho hlas se odrážel od stěn a plul tunelem tam a zpátky. Účinek působil děsivě.

Kates nasadil svižné tempo a jistě by ještě přidal do kroku, nebýt toho, že v takovém případě by musel za zády nechat uklidňující paprsek baterky. Když vyšli na denní světlo, ostatní se už shlukli před vchodem, ve tváři směsici obav a vzrušení. „Co jste našli?“ zjišťoval Rick. Byl jedním z těch vzrušených a nechybělo moc, aby nadšeně poskakoval.

„Nic,“ odpověděl Kates.

Rickovo nadšení pohaslo. „Nic?“

„Zatím,“ řekla Jillian neochvějně. „Nešli jsme daleko.“

„Teď se všichni pěkně otočte a zase se vraťte. Jsme tady namačkaní jako sardinky. Nejdřív musíme rozhodnout, co podnikneme dál.“

Co měli podniknout, bylo prosté. Ben si další postup rozmyslel už v chodbě. V případě, že by skutečně objevili Kamenné město, nechtěl nechávat Jillian na milost a nemilost Katesovi a Dutrovi. Od téhle chvíle se od ní nehne na krok. Vzhledem k ohybům neprojdou tunelem s nosítky, ale s batohy na zádech absolvují trasu bez obtíží. Náklad se rychle rozdělil a pod novou váhou se jim málem podlamovaly nohy. Ben v duchu doufal, že tunelem nepůjdou dlouho.

Všechny členy výpravy spojil jednoduše tak, že každému provlékl provaz poutky u kalhot. Jistý problém nastal s Pepem a Eulogiem, kteří poutka u kalhot neměli, ale Jillian vylovila z batohu spínací špendlíky, a ty splnily účel. Trvala na tom, že ponese aspoň malý batoh, který si hodí přes pravé rameno. Každý se vyzbrojil baterkou.

S pistolí v pravé ruce a s brokovnicí na dosah je Ben vedl zpět do tunelu. Netušil, co cestou zjistí. Chodba mohla být slepá, nebo zavalená při sesuvu půdy. Možné bylo všechno.

Jillian si přehodila baterku do levé ruky a potají vylovila z batohu pistoli. Chtěla ji mít po ruce.

Ben vstoupil do tunelu první, za ním Jillian, kterou následoval Pepe. Indián byl vývojem situace velmi znepokojený, ale Jillian přičítala jeho neklid chůzi úzkým prostorem. Flegmatičtější Eulogio projevil spíše zájem než obavy.

Každý hlasitější zvuk ostře násobila ozvěna a všichni si rychle zvykli při hovoru ztišit hlas.

Odhadla, že ušli přibližně čtvrt míle, když chodba nečekaně začala stoupat a ocitli se na širokých a nízkých stupních, které byly nejspíš vytesány do kamene. Stoupání nebylo prudké, ale vyžádalo si značnou námahu, neboť muži nesli těžký náklad.

Ochladilo se a Jillian se zachvěla. Benova baterka neobjevila nic nového. „Jak daleko se ta chodba může táhnout?“ uvažovala nahlas.

„Podle toho, jak se kroutí a stáčí, hádám, že máme před sebou ještě pořádný kus cesty. Dokud cítím závan větru, nemám obavy. Někudy sem proudí čerstvý vzduch.“

Nekonečná tma začínala být znepokojivá. Přemítala, jak si speleologové zvyknou být na dlouhé hodiny pohřbeni v nitru země a snášet skličující temnotu, která jim zřejmě svým způsobem je příjemná. Ona osobně podobné zážitky mohla oželet.

Když dosáhli vrcholu schodů, Ben vyhlásil přestávku, aby mohli chytit dech. Po deseti minutách se zase vydali na pochod.

Před vstupem do tunelu se Jillian podívala na hodinky. Teď si posvítila na ciferník. Pochodovali už čtyřiapadesát minut, bez desetiminutové přestávky tedy tři čtvrtě hodiny. Kdyby postupovali rychle, doba chůze by odpovídala přibližně třem mílím, ale tímhle tempem mohli urazit nejvýše dvě. Chodba byla velmi důmyslná. Vydolovat průchod horou muselo být nesmírně zdlouhavé a obtížné, ačkoli je možné, že tunel byl dílem přírody a muži – nebo ženy – jej pouze rozšířili.

„Teď se zase zapotíme,“ oznámil Ben a začali stoupat po dalším schodišti, tvořeném stejnými stupni jako to první. Každý schod byl vyšší jen o pár centimetrů než předcházející, ale centimetry se měnily v metry a výškový rozdíl, který museli překonat, si vyžádal značné úsilí.

Pak se chodba zničehonic stočila a před nimi se objevilo světlo. Kalné a sotva znatelné, ale přece jen světlo. Jak se blížili, shledali, že východ z tunelu podobně jako vchod je zarostlý silnými liánami a hustými keři. Tento otvor byl stejně široký jako samotná chodba, avšak i přesto jím mohl projít jen jeden člověk, který se navíc musel ohánět mačetou. Ben složil batoh na zem a ráznými pohyby začal ostrým nástrojem prosekávat cestu z tunelu. Dovnitř se dralo stále jasnější světlo.

Konečně měli nad hlavou oblohu. Rozhrnovali velké listy, které jim pleskaly do obličeje, a odhazovali liány. Po dlouhém pochodu tunelem je denní světlo téměř oslepilo a museli si zastínit oči, než si na slunce zvykli.

Otevřel se před nimi přibližně stejný terén, jakým pošli před vstupem do hory.

„A co dál?“ dožadoval se Rick otráveně. „Kam půjdeme teď?“

Jillian se pomalu točila dokolečka. Ocitli se v jakémsi amfiteátru: kolem dokola byli obklopeni skalami. Zkušeným pohledem zachytila detail po detailu a přitom se jí hrudí šířil závratný pocit, který hrozil roztrhnout plíce. Zachytila Benův pohled a zjistila, že spatřil totéž co ona, ale nasadil smrtelně vážný výraz, kdežto Jillian by nejraději vyskočila a řičela nadšením.

„Nepůjdeme nikam,“ konečně ze sebe rozechvěle vypravila. „Jsme na místě. Našli jsme Kamenné město.“

Rick se rozhlédl. „Tohle že je město?“ vyjekl se zřetelným rozčarováním.

„Ledaže bych se mýlila,“ opáčila. Mýlka byla vyloučená. Věděla, co má před sebou. Kamenné stěny kolem dokola byly prošpikované síněmi. Vchody už dávno zarostly, přesto však rozeznávala jejich obrysy podle pravidelného porostu popínavých rostlin.

„Kde je teda ten poklad, o kterým, jsi mluvila?“ dotíral.

Zhluboka nabrala dech. „Jestli nějaký poklad existuje, může být kdekoli. Možná nejsme zdaleka první, kdo tohle místo objevil.“

Přistoupil k ní zamračený Kates. „Co tím chcete říct – jestli nějaký poklad existuje? Proč si, sakra, myslíte, že se sem táhneme? Jestli jste lhala…“

Ben okamžitě stanul vedle ní. „Nikdo neví, co je tady,“ řekl klidně, ale zlověstně podbarveným tónem, který Katese zadržel. „Během čtyř set let se mohlo stát leccos.“

„Co teda podnikneme?“ chtěl vědět Rick.

„Utáboříme se. To je teď nejdůležitější. Tohle místo nikam nezmizí.“

Jillian téměř umírala netrpělivostí, aby se už mohla pustit do pátrání, ale věděla, že Ben má pravdu. Muži konečně vysekali velké prostranství a Jillian celou dobu trnula, aby při práci bezděčně nezničili nějaký artefakt, ale míhající se lesklá ostří nezasáhla nic kromě keřů, popínavých rostlin a menších stromů. Jillian vrtalo hlavou, proč uvnitř amfiteátru nejsou žádné vzrostlé stromy. Světla bylo dostatek, avšak vegetace, třebaže bujná, nedorůstala nijak výrazné výšky. Důvod této záhady, ať byla jakákoli, spočíval právě ve výjimečnosti kmene Anzarů a Jillian se nemohla dočkat, až začne objevovat jejich tajemství.

Tentokrát stály stany dál od sebe než na minulých tábořištích. I Jillian vnímala rozdíl: zvláštní pocit bezpečí. Na tomto chráněném místě jim nic nehrozilo. Ben však neopomněl vztyčit její stan hned vedle svého.

Nepředpokládala, že do uzavřeného prostoru pronikne vítr, ale i přesto cítila neustálý závan mírného vánku, přinášejícího překvapivě chladný, příjemný vzduch. V noci bude pravděpodobně citelná zima.

„Všichni dávejte pozor, kam šlapete,“ prosila. „Kdekoli se mohou jen tak povalovat misky, hrnce nebo další podobné předměty.“ Lidské výtvory budou nejspíš pohřbeny pod stoletými vrstvami půdy, ale Jillian se ve svém povolání setkala s mnohým překvapením.

Do soumraku ještě zbývalo dost času, a když byl postavený tábor, Ben vzal Jillian kolem pasu. „Pojď se projít,“ lákal ji vemlouvavě.

Podezíravě si ho změřila. „Proč?“

„Musíme si promluvit.“

„O čem?“ dožadovala se.

Vzdychl. „Tak nedůvěřivou ženskou jsem v životě nepotkal. Prostě se pojď projít.“

„Dobrá,“ souhlasila. „Ale nemysli si, že jsem přistoupila ještě na něco jiného.“

Znovu si vzdychl. „Jako bys to někdy udělala.“

Prodírat se hustým podrostem nebylo snadné. Ben měl s sebou mačetu a musel vysekávat cestu. Po několika minutách Jillian řekla: „Máš něco za lubem, nebo ses jen chtěl procvičit?“

Otočil se, aby se ujistil, že je nikdo nesledoval. Byli mimo doslech, a každého, kdo by se pokusil plížit za nimi, by si všimli. „Od téhle chvíle jde do tuhého,“ poznamenal. „Chlapy jsem upozornil, aby si na Katese a Dutru dávali pozor. Jestli se něco semele, chci, aby se rozutekli a vypadli, kudy to jen půjde. Zatím jsme poměrně v bezpečí, pokud ovšem nenarazíš na nějaký velký červený drahokam, který by nám významně zkrátil život, i když nález zlata je pravděpodobnější.“

„Já vím.“ Důsledky objevu Kamenného města plně chápala, a navzdory tomu, co tvrdila dřív, pochybovala, že by je někdo předešel. Nejspíš jsou jediní, kdo od vymření Anzarů tuhle izolovanou lokalitu navštívil.

„Hra skončila. Všude s sebou měj pistoli.“

„Budu. Vím, co se může stát.“

„Kdyby k něčemu došlo, nečekej, jak to dopadne. Uháněj k tunelu a koukej odtud vypadnout. Utíkej, jak nejrychleji umíš, a za žádnou cenu se nezastavuj. Hlavně tady nesmíš uvíznout. Já tě venku dohoním. Nelíbí se mi, že odtud vede jen jedna cesta. Doufám, že se mi podaří najít i jiný východ.“

„O tom pochybuju. Právě tunel chránil Anzary před nebezpečím.“

„Ale nakonec je stejně neochránil, co?“ dotíral. „Tak jako tak vymřeli.“

„Sama jsem zvědavá, co je potkalo.“ Najednou se nedokázala ovládnout; do očí jí vstoupily slzy. „Nejsem tady jen proto, abych očistila tátovo jméno. Žili tady zvláštní lidé, kteří jednoho dne beze stopy zmizeli. Je nesmírně důležité, aby se o nich svět dověděl.“

„Pravděpodobně je vyhladila nějaká nemoc, pokud měli styky s Evropany.“ Uličnicky svraštil obočí, protože se už příliš dlouho hovořilo o vážných věcech. „Anebo, pokud tady žily jenom ženy, zemřely nudou.“

Zaškaredila se na něj. „Někdy mám sto chutí praštit tě do nosu.“

„Kdykoli zatoužíš po tělesném kontaktu se mnou, miláčku, stačí říct. Milerád se s tebou kdykoli utkám.“ Zazubil se na ni způsobem, který jí šel na nervy: totiž nestoudně a domýšlivě.

„Víš, co jsi?“ zeptala se s přimhouřenýma očima.

„Ne. Co? Křupan? Světlo tvýho života? Muž tvých snů?“

„Náfuka,“ prohlásila zřetelně a důstojně odkráčela, zatímco Ben se svíjel smíchem.

***

Pod Jillianiným vedením bylo následující den zahájeno zevrubné prohledávání Kamenného města. Bylo nutné vysekat další plochy, aby se dostali vzhůru, k téměř skrytým síním, a jak postupovali, začínaly se objevovat drobné útržky všedního života Anzarů. Joaquim nalezl část štípané kamenné dlaždice, která, jak se ukázalo a jakmile byly odkryty další její díly, byla zřejmě součástí kašny. Jillian si ji vyfotografovala ze všech možných úhlů a udělala si podrobné poznámky.

Pod vrstvou zeminy se našly střepy keramických nádob a i ty byly zvěčněny na snímcích a zařazeny do seznamu nálezů. Jillian v životě neprožívala větší štěstí. Nevytvářela dějiny, ale odkrývala je a tím způsobem se dovídala o dosud neznámých stopách lidského života na zemi. Při prohlížení úlomků nádoby se zachovanou glazovanou malbou ji ohromilo, že ji vytvořil někdo před stovkami let a ozdobil ji, aby mu při každodenním užívání zpříjemňovala život. Jako by držela v rukou čas. Ten pocit ji z neznámého důvodu působil potěšení. Lidé umírají, avšak život jde dál.

Kupodivu právě Dutra našel čtyři dny nato první kamennou lávku vedoucí k horním síním. Staré rozbité nádoby ho nezajímaly, ale po střetu, k němuž došlo mezi ním a Benem, mocnými zásahy mačetou vyčistil obrovské plochy podrostu. Svou agresi přenesl do tělesné námahy a vybíjel si nenávist na každém keři, který se mu připletl do cesty.

Kamenná lávka se po staletích už začínala rozpadat. Byla zanesená vrstvou zetlelé vegetace, ale o jejím účelu nebylo pochyb. Okamžitě započali s jejím odkrýváním a Jillian nabádala muže k opatrnosti, která však brzdila práci. Lávka vedla na jakýsi široký ochoz, stáčející se kolem amfiteátru, odkud se dalo vejít do jednotlivých místností. Protože ve vyšších patrech byly další síně, Jillian usoudila, že podobné skloněné cesty spojují všechny úrovně stavby. Kamenné město bylo vystavěné v soustředných vrstvách, kde se mohly usídlit tisíce lidí.

Ochoz byl pohřbený pod nánosem půdy stejně jako svažitá stezka a Jillian tušila, že skrývá spoustu artefaktů, ale teď bylo přednostním úkolem dostat se do místností. Anzarové bydleli právě v těchto síních, kde se pravděpodobně nalézá nejcennější bohatství. Věděla, že její představa bohatství se výrazně liší od představ ostatních členů výpravy, pro ni však byly hmotné důkazy o ztracené civilizaci nedocenitelné.

Do síní pochopitelně vnikli rozmanití tvorové. Uvnitř hnízdili ptáci a během let zde nalezly útočiště další druhy zvířat. Při prohlídce první z místností ji napadlo, že by bylo úžasné, kdyby vše zůstalo netknuté, ale příroda po sobě neuklízí.

Plocha první místnosti pokrývala necelých osm čtverečních metrů a ani při sebedůkladnější prohlídce a odhrabávání nánosu Jillian nezjistila, k jakému účelu sloužila. Nenalezla úlomky nádob, podle nichž by se dalo usuzovat na jakousi kuchyni nebo na způsob úpravy stravy, ani trosky ohniště, zbytky popela či dřevěného uhlí. Objevila jen drobného hádka, který se okamžitě odplazil do úkrytu, když ho klackem, jímž zkoumala terén, vypudila z místa odpočinku.

Nepodlehla však zklamání. Kolem dokola byly stovky podobných menších místností a všechny nemohly být prázdné. Negativní výsledek pátrání patřil k archeologii stejně jako nálezy, třebaže nebyl zdaleka tak uspokojující ani vzrušující. Místnost vyfotografovala a popsala ji v zápisníku.

Dovnitř nakoukl Ben. „Nepotuluj se tady sama,“ napomenul ji popuzeně.

„Proč? Myslíš, že tady mohou být hadi?“ zeptala se a vykulila oči.

„Vím zatraceně dobře, že tady hadi jsou. Tys ovšem ještě žádného nepotkala.“

Znovu se pustila do prozkoumávání suti klackem. „Ale potkala. Jeden mrňous se zrovna odporoučel, než jsi přišel.“

Ben sevřel čelisti a na okamžik mu v očích zajiskřil hněv. Vzápětí se uklidnil a ústa mu zkřivil ironický úšklebek. „Pořád zapomínám, že tohle neděláš poprvé. Ty se hadů nebojíš?“

„Ne. Dávám pozor, ale nebojím se jich.“

„Hadi nejsou jediné nebezpečí, které tady může číhat.“

„Souhlasím.“

„Tobě jsou ty moje řeči k smíchu, viď?“ zeptal se podrážděně. „Prostě se budeš dál procházet těmahle troskama, že jo?“

„To je moje práce.“

„A moje práce zase je, abych ti poskytl ochranu. Od téhle chvíle s tebou budu buď já, nebo některý z nosičů.“

„Prima,“ souhlasila roztržitě.

Ona na mě jednoduše kašle, pomyslel si. Šťouchá klackem do země, zkoumá nějaké maličkosti a na tu činnost se soustředí celou svou bytostí. Bylo to k zbláznění, ale při pohledu na ni jako by zjihl. Jillian byla ve svém živlu. Svou práci milovala, a když jí byla pohlcená, nic nevnímala. Nezbude mu než na ni dávat pozor a přitom se ujišťovat, že je to nejschopnější ženská, kterou kdy poznal. Věděla, co dělá, a stála oběma nohama na zemi.

Nedokázal se zbavit obav, které se ho po objevení ztraceného města zmocnily. Byl by mnohem raději, kdyby musela připustit, že žádné město neexistuje. Jistě by byla hluboce zklamaná, ale všichni by byli v bezpečí. Takhle si připadal, jako by seděli na vrcholku sopky, která mohla každou chvíli vybuchnout. Zatím byl klid, ale jestli najdou tu zpropadenou Císařovnu nebo zlato, nečeká je nic příjemného. Nikdy neškodí být na všechno připravený, a proto už leccos zajistil a naplánoval. Když k ničemu nedojde, bude se chovat jako obvykle.

Protože chtěl mít Katese a Dutru pod dozorem, zavolal Jorgeho, aby zůstal s Jillian jednak z důvodů bezpečnosti a jednak aby jí pomáhal, poněvadž otok ramene ještě úplně nezmizel a Ben nechtěl, aby paži zbytečně vysilovala.

Jillian Jorgeho společnost vítala. Byl nekonfliktní a neúnavný pracant. Rozbité nádobí a roztodivné harampádí, které nacházela, ho nechávalo chladným, ale ochotně je pomáhal hledat.

Ostatní místnosti naštěstí skrývaly větší poklady než ta první. Jillian úzkostlivě dbala, aby si poznamenala specifické rysy každého předmětu: místo nálezu, popis a jeho stav. Věděla, že odtud nebude moct téměř nic odnést – jestli vůbec něco –, a nechtěla zničit důkazy, které by mohly přispět k vyřešení záhady Anzarů a stanovení úrovně jejich vývoje. Dosud nalezené glazované a malované úlomky keramiky svědčily o tom, že znali vypalovací pec, stopy po ní však zatím nenašla. Potrvá dlouho, než objeví a poskládají dohromady veškeré artefakty a důkazy, podle kterých bude možné přesně definovat kulturu tohoto záhadného kmene.

S každým dnem, kdy nenarazili na nic jiného než na „staré harampádí“, jak nálezům říkal, byl Kates netrpělivější.

I Jillian začínala být ne sice netrpělivá, ale rozhodně znepokojená, že nenašli nic jiného. Je možné, že místo už dávno vybrakovali hledači pokladů? Pokud ano, pak to, co zbylo, jim o Anzarech mnoho nepoví.

Zrovna důkladně prohrabávala další hromadu suti, když si uvědomila, že provedla nebetyčnou hloupost. V nadšení z objevení tunelu a toho, co bylo bezpochyby Kamenné město, zapomněla na pokyny.

Návod totiž nekončil nálezem tunelu. Zbývaly další instrukce, které ji podle všeho dovedou přímo k Císařovně.

Ustala v práci a usmála se na Jorga. „Myslím, že pro dnešek toho nechám,“ oznámila. „Trápí mě rameno a jsem unavená.“

„Měla byste si odpočinout,“ mínil s ostýchavým zájmem, který vůči ní často projevoval.

„Přesně to udělám,“ přikývla a vrátila se do tábora. Většina mužů tam už také byla, protože je přestalo bavit vysekávat přístupovou cestu k mrňavým komůrkám, které byly jedna jako druhá a nevydaly žádné vzrušující tajemství. Při prohledávání místností za nimi zaostávala o půl dne, a tak nevadilo, že práci přerušili. Ben seděl na zemi se zkříženýma nohama a čistil si zbraně. Jakýmsi šestým smyslem vycítil, že se něco děje, a zadíval se na ni. Usmála se na něj, ale nesnažila se zahájit rozhovor a zmizela ve stanu.

Ben pokračoval v práci se zadumaným výrazem. Během společných týdnů v džungli si zvykl Jillian sledovat a bedlivě ji pozorovat ve snaze objevit nějakou trhlinku v její sebeobraně, která by mu umožnila k ní proniknout. Vypěstoval si vytříbený cit pro sebemenší odchylku v jejím chování a teď měl všechny smysly v pohotovosti. Vytušil, že má něco za lubem. Ale co?

Jillian se ve stanu usadila do tureckého sedu, na podlážce před sebou zašifrované pokyny a na klíně otevřený zápisník. Ačkoli se před mnoha týdny naučila pokyny nazpaměť, přepsání do angličtiny jí pomohlo pročistit mozek. Pak se zadívala na hesla, která si už dlouho zapisovala. Zvuky bezprostředně před stanem ji poplašily a rychle zastrčila list papír pod matraci.

Ben rozepnul zip a začal se soukat dovnitř, čímž Jillian přiměl, aby mu uvolnila místo. „Pojď dál,“ vyzvala ho jízlivě.

„Díky.“ Mrkl na ni. „Už jsem tady. Copak se děje?“

Uvelebil se vedle ní a Jillian se zmocnilo nejasné tušení, že se odtud nehne, dokud mu neposkytne uspokojující odpověď. Hravé zamrkání mělo jen skrýt neotřesitelné odhodlání.

Vytáhla zpod matrace list papíru a podala mu ho. „Vzpomněla jsem si, že instrukce nekončí objevením tunelu.“ Ztišila hlas, aby znemožnila případné odposlechnutí jejich rozhovoru.

Ben si její zápisky přečetl. „Jak s tím naložíš?“

„Nevím.“ Vzdychla a bezradně se na něj zahleděla. „Co jsem zatím našla, není nic převratného. Rozhodně to nedosahuje významu hrobky krále Tuta ani vykopávek v Ouosalle. Objevila jsem důkazy o osídlení lidmi, ale nic, absolutně nic, co by naznačilo, že Anzarové byli neznámý kmen. Našli jsme tunel, který je spojoval se světem, ale jinak nic. Archeology to samozřejmě bude zajímat a nakonec se najde někdo, kdo bude expedici financovat, ale nemám v ruce nic, co by se mohlo objevit na titulní stránce novin. Chtěla jsem najít něco, co by upoutalo pozornost archeologů, co by je přimělo, aby tátovi přiznali zásluhy v oboru, ale nevypátrala jsem nic zásadního.“

Vzal do ruky papír s poznámkami. „Ledaže by byl klíč tady.“

„Jo.“

„A ten nález by nám pořádně zavařil.“

„Jo,“ opakovala pochmurně.

Uchopil její bradu, zvedl ji a s úsměvem se jí na okamžik zahleděl do očí. Pak se sklonil a políbil ji. „Já se poohlédnu po té věcičce a ty zatím nějak zabavíš naše dva padouchy,“ řekl tiše.

„Jestli je Císařovna tady, dám ti vědět a pak se rozhodneme co dál. Nemá smysl, aby ses kvůli tomu diamantu trápila, když třeba vůbec neexistuje.“

„Vím, že existuje.“

„Pak je dost pravděpodobné, že ho někdo už dávno odnesl. Nestává se, že by lidi nechali jen tak povalovat drahokamy, i když jsou spojeny s pověrou. Císařovnu vlastně ani neprovází neblahý osud.“

„Zato nás by provázet mohl.“

„To rozhodneme později. I kdyby nebyla na svém místě, třeba najdu něco, co ti udělá radost. Kdo ví? Možná že tihle človíčkové schovávali spoustu zajímavých věcí.“

„Podle toho, co vím, to určitě dělali.“

„To zjistíme zítra.“

Zadívala se na něj a kousla se do rtu. Ještě před měsícem by mu neprozradila velikost svých bot, natož něco, co pro ni mělo tak velký význam. V průběhu týdnů se mu naučila důvěřovat a svěřila mu do rukou i svůj život. A vzhledem k tomu, že její život byl nesrovnatelně důležitější než Císařovna, neviděla důvod, proč by mu neměla přenechat pátrání po diamantu.

„Budeš opatrný?“ zašeptala. „Dáš pozor, aby tě nikdo nešpehoval?“

„Slibuju. A když něco najdu, budeš první, kdo se o tom doví.“

Následující den zahájil Ben jako obvykle. Vypravil se s ostatními do první řady místností a pomáhal vyčistit několik dalších, pak nechal Jillian a Jorga, aby prohledávali jednu po druhé a vrátil se s muži do tábora. Kates poslední dny málokdy spustil Jillian z očí, a tak s ní zůstal nahoře. Ben se nějakou chvíli potloukal kolem stanů a věnoval se drobným povinnostem, a pak se uložil do stínu, jako by si chtěl zdřímnout. Dutra měl ve zvyku po obědě spát.

Jakmile se z jeho stanu ozývalo pravidelné, hlasité chrápání, Ben vstal, hodil si přes rameno brokovnici jako obvykle, i když z nebezpečných živočichů narazili jen na hady, a líným krokem opustil tábor. Nikdo mu nevěnoval zvláštní pozornost. Předešlou noc si v rámci přípravy ukryl baterku kousek od tábora. Došel pro ni, ale doufal, že ji nebude potřebovat.

S pátráním začali logicky v nejbližším okolí tábora. Podle Jillianiných pokynů měla být Císařovna ve zvláštní místnosti přímo proti tunelu. Při podrobném průzkumu amfiteátru shledal, že jeho vzdálenější stěna je o něco vyšší, a když se vzdálil od chodby, získal tak zřetelný orientační bod. Amfiteátr byl přibližně míli široký a nejméně z poloviny tak dlouhý. Podlahu zarůstaly stromy a nízké keře. A právě se stromy jako by něco nebylo v pořádku. Proč nejsou vyšší? dumal. Prostor je doslova zaplavený sluncem. Měly by tady růst hotoví velikáni. Pršelo sice denně, přesto prudké deště nemohly způsobit tak silnou erozi jako v Amazonské nížině; půda se držela v amfiteátru.

Ale kudy voda odtéká? Musela si najít nějakou cestu, jinak by na dně místo překvapivě úrodné půdy bylo jezero. Bohatá zemina záhadu vzrůstu stromů ještě násobila.

Pokud ovšem stromy nejsou příliš staré.

Zastavil se, zahleděl se na jeden zvlášť svěží listnáč a zamrazilo ho v zádech. Napadla ho šílená myšlenka. Co když dno amfiteátru bylo ještě nedávno holé? Co když Anzarové vymřeli teprve před několika desítkami let spíše než před staletími?

Nesmysl. To není možné. Kdyby zmizeli v tomto století, našlo by se mnohem víc předmětů, než Jillian doposud shromáždila.

Ledaže s sebou odnesli podstatnou část svého majetku.

Potřásl hlavou. Koukej s těmi hloupostmi přestat, okřikl se v duchu. Hleď si své práce a hledej místo, které popisují Jillianiny instrukce.

Průchod podrostem mu dal pořádně zabrat, protože nechtěl použít mačetu a zanechat za sebou stopy, po kterých by se mohl vydat i Kates. Chvílemi se zastavoval, aby zjistil, jestli ho někdo nesleduje, což si taky vyžádalo svůj čas, a tak na druhý konec amfiteátru dospěl zhruba za hodinu.

Zblízka si všiml, že ve stěně skály je rozsedlina. Bude ovšem problém dostat se nahoru. Napadlo ho, že pokud by měla být dodržena jistá logika v uspořádání stavby, někde by měla být do skály vytesaná skloněná plošina, a pustil se do systematického pátrání. Nejspíš měl šťastný den, protože ji objevil za pár minut.

Když po ní vyšel nahoru, všiml si určité odlišnosti: narozdíl od ostatních plošin, které objevili, byla tahle dvojitá. Druhé křídlo se zvedalo proti ní a obě lávky tvořily obrácené písmeno V, jehož vrchol ústil na první podlaží.

Přímo proti jejich ústí, a podle Jillianiných pokynů, vyrůstal z rozsedliny chrám Anzarů. Ben vzhlédl a znovu mu po zádech přeběhl mráz. Vysoko nad jeho hlavou se tyčily mohutné kamenné sloupy, vysekané do skály. Pod baldachýnem popínavých rostlin byly téměř neviditelné, avšak jejich charakteristické tvary napověděly, co porost skrývá.

Přistoupil blíž a dlouhým klackem začal prohledávat hustou, bujnou vegetaci. Jakmile klacek narazil na skálu, Ben se přemístil a znovu jej vnořil do zelené stěny. Po čtvrtém pokusu píchl klacek do prázdna a ihned věděl, že našel, co hledal.

Nakonec se mu baterka hodila. Rukou rozhrnul spleť šlahounů, přidržel je, rozsvítil baterku a světelným kuželem přejížděl po stěnách obrovské místnosti, která se před ním otevřela. Při pohledu dovnitř tlumeně zaklel.

Spatřil totiž samé sochy: obrovské sochy vytesané z kamene v nadživotní velikosti. Odhadl, že samotné budou vysoké něco přes dva metry, a připočte-li podstavec, na němž spočívaly, dosahovaly výšky přibližně tří a půl metru.

Skvostná řemeslná práce překonala zatím jakýkoli výtvor Inků nebo Mayů, který viděl, i když sloh byl podobný. Vzhled soch byl méně zveličený a proporce se blížily skutečnosti. Teď už se vzrušením doslova třásl. Na pažích mu naskočila husí kůže a uvědomil si, že zadržuje dech. Trhaně vydechl, avšak téměř ochromující pocit bázně a úžasu tím nezažehnal.

Sochy zpodobňovaly bojovníky. Každý byl vybavený jiným typem zbraně; některý měl oštěp, jiný pouze luk a toulec s šípy, další jakýsi kyj.

A všechny postavy byly ženské.

Dál postupoval mnohem opatrněji než doposud. Proklestil si cestu změtí popínavých rostlin a obklopený chladnou temnotou stanul na prahu síně. Připadal si jako vetřelec; jako by mu pohled prázdných očí, které na něj shlížely, dával najevo, že sem nepatří. Jakožto muž byl v těchto prostorách cizincem. Podobný pocit nezažil ani při jisté nezapomenutelné zkušenosti, kdy vešel za ženou na dámskou toaletu.

Julian tedy učinila nesmírný objev. I bez Císařovny budou vzhůru nohama nejen archeologové, ale celý svět. Pohrnou se sem i historici, aby vypátrali smysl existence soch.

Neuvítaly ho umělé nástrahy ani propadající se podlaha. Pod nohama měl pevnou skálu. S posvátným pocitem prošel prostornou kamennou síní mezi dvěma řadami ženských bojovnic, které zde držely věčnou stráž.

Ve výklenku na konci místnosti stála hrobka, rovněž vytesaná z kamene. A jako ostatně vše v téhle mlčenlivě svatyni i ona byla pokrytá vrstvou prachu a pavučin. Basreliéf na víku hrobky znázorňoval podobiznu muže. Nad hrobkou, v samostatném výklenku, dřímal další strážce: matně zářící i pod nánosem prachu, usazeného během netušených let, odrážel světlo baterky načervenalý třpyt Císařovny.

Ben zatajil dech. Drahokam, větší než jeho pěst, měl zhruba tvar lidského srdce.

Ocitl se tváří v tvář pohádkovému bohatství. V Brazílii žil dost dlouho, aby o diamantech leccos věděl, a tahle věcička se skutečně tvářila jako diamant. Napadlo ho, že by mohlo jít i o granát, avšak tu myšlenku vzápětí zavrhl. Z drahokamu vyzařoval charakteristický žár, vycházející z jeho nitra. Ani hrubě opracovaný povrch mu neubíral na kráse. Většinou měly barevné diamanty mdlé odstíny a jasně vybarvené kusy byly velmi zřídkavé a obvykle mnohem menší, ale zato velmi cenné. Slyšel, že červené diamanty jsou nejvzácnější, a on se právě na jeden takový dívá. Nejenže Císařovna má sytě rudou barvu, ale je přinejmenším tak velká, ne-li větší, než diamant z Cullinanu. Tenhle kousek kamene má doslova nevyčíslitelnou cenu.

Má však stejnou cenu jako jejich životy? Jestli se o něm doví Kates, začne zabíjet. Ben se bude muset buď zbavit Katese a Dutry, nebo riskovat nejen život jeho a Jillian, ale i dalších členů výpravy.

Kdyby o něm však věděl jen on…

Protáhl se kolem hrobky a posvítil do tmavých koutů, aby se ujistil, že se ve výklenku neusadil žádný tvor. V rohu ležel stočený had a vyspával po vydatné snídani. Ben do něho šťouchl klackem a sledoval, jak se neslyšně plazí pryč. Pak se natáhl pro Císařovnu a opatrně ji vzal z místa jejího odpočinku.

Byla překvapivě těžká; odhadl, že váží kolem půl kilogramu. Sfoukl prach a vyleštil diamant o kalhoty. Sytá červeň vzplála jasnou září, která ho nadchla a obestřela mu smysly neodolatelným kouzlem. Císařovna byla daleko nejkrásnější věc, kterou kdy v životě viděl, a narozdíl od ostatních diamantů, které působily chladně, vydávala konejšivé teplo.

Jillian drahokam nepotřebovala, aby oslnila svět; k tomu postačí sochy, uvažoval. Na expedici se nevypravila kvůli bohatství. Kdyby se jí Císařovna dostala do ruky a oni by se ve zdraví vrátili do Manausu, předala by diamant brazilské vládě. Zato on by věděl, jak s ním naložit! Tahle kráska v sobě skrývá víc peněz, než si dokázal představit. Mohl by si koupit vlastní loď a pronajímat ji. Možná by si mohl zařídit i půjčovnu letadel. Před rokem složil letecké zkoušky, protože v povodí Amazonky je spousta míst přístupných jen ze vzduchu. A Jillian bude moct až do konce života obstarat všechno, po čem její srdíčko zatouží. A ne že by měla přemrštěné požadavky. Co se dá koupit ženské, která je nejšťastnější, když se může hrabat v prachu? Ještě víc prachu?

Jeho svědomí ani na chvíli nezakolísalo. Vložil drahokam za košili a opatrně foukal do výklenku, aby zvířil prach a tak zakryl důkazy, že ještě docela nedávno tam ležel nějaký předmět. Jeho jednání se nedalo přirovnat k vykrádání hrobů, ani při něm neničil artefakty. Kdyby tohle zlatíčko našel při důlní činnosti, nikdo by jeho vlastnické právo nezpochybnil, a vzhledem k faktu, že jejich život závisí na tom, jak dobře Císařovnu schová – neměl na vybranou.

Chvíli se rozhlížel po místnosti. Žádný jiný poklad je nemohl tolik ohrozit jako Císařovna. Nespatřil však zlato, stříbro ani jiné drahokamy. Tím lépe. Byl by klidnější, kdyby mohl chrám prohledat důkladněji, ale nechtěl viditelně porušit žádné místo ve svatyni. Ještě zbývalo přepečlivě zahladit stopy mířící k hrobce.

Ben usoudil, že je nejvyšší čas vrátit se do tábora. Jillian bude jako na trní. Před nikým jiným by nedala najevo neklid, ale kdyby měla dojem, že se zbytečně loudal, určitě by si to s ním vyřídila. S úsměvem si představil, jak bude rozrušená, až jí poví o sochách. V zelených očích se jí rozhoří plamínky nadšení a její tvář poznamená onen soustředěný, extatický výraz, který ho jednak fascinoval a jednak v něm vyvolával nezřízenou touhu, protože týž pohled chtěl vidět, až se s ní bude milovat. Chtěl, aby po něm toužila se stejnou vášní, s jakou se snažila očistit jméno svého otce a s jakou pátrala po rozbitých nádobách a starých kostech.

Pomalým krokem prošel mezi sochami střežícími chrám směrem k oblouku kalného denního světla, jež prozrazovalo vchod.

Na zpáteční cestě zavrhl nápad vrátit se do tábora s drahokamem za košilí. Císařovna byla příliš velká, aby se mu ji podařilo utajit. Proto ji raději zabalil do kapesníku a ukryl na stejném místě, kde předtím nechal baterku. Rozhodl, že se pro něj vrátí později, až bude mít možnost ho lépe schovat.

Když vešel do tábora, Jillian seděla před stanem. Okamžitě zvedla hlavu, ale neřekla nic.

„Kde jste, sakra, vězel?“ vyštěkl Kates. „Sám jste nařídil, že nikdo nesmí odejít z tábora, pokud ostatním neřekne, kam má namířeno.“

Ben ho ignoroval a oslovil Jillian: „Našel jsem chrám.“

Vyskočila na nohy a oči se jí zaleskly vzrušením. „Jak vypadá? Je v dobrém stavu?“

„Miláčku,“ řekl pomalu, „musíš to vidět na vlastní oči, abys uvěřila.“

Všichni se shlukli kolem nich a Kates ho popadl za paži. „Co jste našel?“

„Chrám,“ opakoval. „Sochy a podobně.“

Jillianina ústa němě vytvořila slovo: sochy.

Kates neskrýval netrpělivost. „Nic jiného?“

„Ještě hrobku, řekl bych. Ale poklad žádný, jestli se ptáte na tohle.“ Lež mu splynula ze rtů snadno.

Pokud mohl soudit podle výrazu v jejím obličeji, dospěl k závěru, že Jillian pramálo záleží, jestli našel nějaký poklad, nebo ne. Tvářila se jako dítě u vánočního stromku. Zničehonic se rozesmál, chytil ji do náručí a zatočil se s ní. „Když si pospíšíme, stihneme dojít tam i zpátky do soumraku.“

Ještě než domluvil, snažila se mu vyprostit. „Musím si vzít fotoaparát,“ vyhrkla. „A zápisník. Obojí mám ve stanu. Jen si pro ně skočím a hned…“

„Dobrá, dobrá,“ konejšil ji. „Uklidni se. Chrám se nikam nepropadne. Už jsem ti to říkal jednou, ale ty mě vůbec neposloucháš.“

Do chrámu se vypravili všichni, dokonce i Dutra, a tentokrát prosekali napříč dnem amfiteátru cestu, aby příští návštěvy byly snadnější.

„Jaký jsou ty sochy?“ zajímal se Rick. „Malinký?“

Ben uvažoval, zda si Jillianin bratr představuje sošku podobnou filmovému Oscaru, jenomže zlatou. „Ne. Jsou pořádně velký a vytesaný z kamene.“

„Aha.“ Rick netajil zklamání.

„Zvlášť zevrubně jsem to tam neprohledával,“ řekl Ben. „Ve vedlejší místnosti jsou možná menší předměty, ale nic jsem neviděl.“ Ve skutečnosti doufal, že žádné menší předměty nenajdou. Ale s takovým rizikem musel počítat, protože neměl v úmyslu před Jillian existenci chrámu tajit.

Když došli tak blízko, že rozeznávali sloupy, Jillian se kousla do rtu, aby nevyjekla. Stála tak blízko něho, že Ben cítil, jak se chvěje. Objal ji paží kolem pasu a přitáhl k sobě.

Vicente se rozmáchl mačetou po liánách zakrývajících vchod a ty mu padly ve spirálách k nohám jako zelení hadi. Do síně pronikl kužel světla. Ben rozsvítil baterku a vedl Jillian dovnitř. Ostatní je dychtivě následovali.

Pomalu přejížděl paprskem světla po třímetrových postavách. Jillian mu sevřela paži a zaryla prsty do kůže. Ani nedutala a upírala nevěřící zrak na sochy.

Pepe i Eulogio strnuli a ve tváři se jim usadil vážný výraz, vyvolaný vzpomínkami na dávné příběhy, které oživil pohled na kamenné válečnice.

Dlouho nikdo nepromluvil. Všechny omráčila majestátní rozloha síně a důstojnost mlčenlivých strážců svatyně. Ba dokonce Rick, který neměl úctu k ničemu a jehož zájem o starodávné kultury byl nulový, očividně něco vnímal – snad slavnostní pocit. Nebezpečí jim zřejmě nehrozilo; spíše jako by svou přítomností narušili posvátné místo, kde měl navždy vládnout klid.

Jorge přistoupil k podstavci jedné ze soch a vzhlédl. Opatrně natáhl ruku a dotkl se kamene. „Co jsou zač?“ zašeptal nakonec, v hlase směsici úžasu a zvědavosti. I když hovořil tlumeně, prostory síně zvuk mnohonásobně zesílily, takže slova byla zcela zřetelná.

Jillian se dosud chvěla a opírala se o Benovo silné tělo. „Myslím, že to doopravdy jsou… Amazonky,“ odpověděla týmž užaslým tónem, jako by bylo nad její síly význam nálezu pochopit. Ben věděl, co cítí. Ani on se ještě úplně nevzpamatoval z počátečního šoku.

Hlavou jí vířila změť myšlenek, jak se snažila postihnout všechna hlediska a zvážit dosah, jaký má existence těchto soch. Kde se v jihoamerickém pralese vlastně vzaly ženy válečnice? Amazonky nejsou nic jiného než báje. Byl to prý kmen bojovných žen, které se jednou do roka nechaly oplodnit muži ze sousedního kmene, aby si zajistily potomstvo, a které bojovaly na straně Trojanů v trojské válce. Zatím, stejně jako v případě Atlantidy, nebyl podán žádný důkaz, který by naznačoval, že existovaly. Byly to pouhé mýty.

A přesto jim stanula tváří v tvář a na místě, kde jejich existenci neospravedlňoval žádný logický důvod. Jakým způsobem pronikla starořecká mytologie hluboko do džungle, kde žily celé kmeny, které nikdy nespatřily člověka s bledou pletí, ani se až do nedávné minulosti nesetkaly s žádnou formou pokročilé civilizace? Jak je možné, že tyhle sochy vycházejí z řecké mytologie? Nebo jde pouze o podobnost? Existovaly snad kdysi kmeny žen válečnic na obou kontinentech?

Nabízela se svůdná myšlenka, totiž že řecké pověsti se ve skutečnosti inspirovaly Anzary. Kdo ví, před kolika desítkami staletí tento kmen žil? Možná že před několika tisíci lety jakýsi starověký tulák narazil na ženy válečnice a přenesl do své vlasti zárodky báje.

„Panebože,“ vydechla.

„Jo. Já ti rozumím. Něco podobného jsem si pomyslel, když jsem je spatřil poprvé,“ přikývl Ben. „Hrobka je na opačném konci síně.“ Posvítil na cestu, ale místnost byla tak velká, že paprsek baterky až k hrobce nepronikl.

Skupinka pochodovala přes majestátní kamennou síň a v jejím nesmírném prostoru, pod dohledem dvou řad mlčících strážkyň, připomínala trpaslíky. Hovořili mezi sebou jen šeptem, jako by každý hlasitější zvuk porušil posvátnost chrámu.

Když došli k hrobce, dopadly na ni spojené paprsky jejich baterek, putující po basreliéfu. Jillian zatajila dech při pohledu na tvář muže, vyrytou do kamene: výrazná, drsně pohledná, důstojná a sebevědomá dokonce i v nekonečném posmrtném spánku. Tohle byl tedy muž, který bez váhání obětoval svůj život, bezpochyby na obranu ženy, již miloval. Tohle byl muž, pro něhož dokázala žena truchlit navěky, muž obestřený sítí legend. Královnin hrob nikde v okolí nebyl, avšak ve výklenku nad hrobkou bylo místo, kde zanechala své srdce, srdce bojovnice, které mělo navěky držet stráž nad jejím milovaným.

Výklenek, zanesený vrstvou prachu, byl však prázdný.

Jillian se neovládla. Rozklepala se úlevou, zabořila obličej do Benova ramene a jeho silné paže ji konejšivě objaly. Díkybohu, Císařovna je pryč, pomyslela si. Žádný velký rudý diamant nebude svou cenou ohrožovat jejich životy. Katese sochy zajímat nebudou, byť by jejich revoluční význam pro archeologii byl sebepřevratnější. Byly z kamene, tedy bez podstatné hodnoty kromě té, kterou symbolizovaly, a zbaveny souvislostí s Anzary byly zcela bezcenné. Každá vážila několik set kilogramů – půl tuny, možná i víc –, a tudíž byl jejich transport nemyslitelný, i kdyby nějakou okamžitou hodnotu měly. Později, jakmile bude jejich existence zaznamenána a jejich kontext objasněn, získají, stejně jako Mona Lisa, nedocenitelnou hodnotu. V tomhle případě však cenu určoval vztah k prostředí, v němž byly objeveny, a proto musí zůstat tady, na svém místě.

Kates namířil baterku na podlahu, kde zůstaly stopy po Benově první návštěvě. Přistoupil k hrobce a nakoukl za ní.

„Pozor na hady,“ varoval ho Ben nevzrušeně.

Kates se vmáčkl za hrobku a posvítil si do výklenku. Přejel prstem vrstvu prachu.

„Je zřejmé, že kámen jménem Císařovna skutečně existoval,“ řekla Jillian, které se konečně vlila síla do nohou, a odstoupila od Bena. Zdálo se, že se zdráhá ji pustit, a tak jí aspoň položil ruku do oblasti kříže. „Nikdo nedokáže říct, jak dlouho je pryč, ani kdo ji vzal. Protože všechno ostatní zůstalo nedotčené, Anzarové ji pravděpodobně odnesli s sebou.“

„Když je tahle zpropadená hrobka tak důležitá, proč ji neodnesli taky?“ dotazoval se Kates. Cloumal s ním vztek a jen stěží se ovládal.

Jillian si prohlížela hrobku. Měřila bezmála tři metry. „Těžko říct, jak je těžká, a tunelem by ji stejně nepronesli. Podle toho, co jsem viděla, Anzarové nevymřeli; vypadá to, jako by odtud prostě odešli a vzali s sebou svůj osobní majetek i vzácné předměty. Zanechali tady jen pár kusů nádobí a tenhle chrám.“

„K čemu je nějaká kamenná hrobka?“ zaječel Kates, tvář zkřivenou vztekem. Jeho sny o bohatství se změnily doslova v prach. „A co ty zatracený sochy?“

„Věděl jste, že ta výprava je sázka do loterie,“ připomněl mu Ben klidně. „V džungli neexistuje žádná jistota.“

Kates vypadal, jako by měl puknout zlostí; svaly čelistí se mu chvěly a ruce zatínal v pěst. Při pomyšlení na spoustu peněz, které utratil a které dlužil… na lidi, kterým dlužil… Zrak mu padl na hrobku. „Třeba je něco uvnitř,“ nadhodil.

Jillian sebou trhla při představě, že by měli hrobku porušit. „To je málo pravděpodobné,“ vypravila ze sebe. „Nezanechali tady nic cenného, co bychom mohli najít. Žádné zlato, ani stříbro. Prostě nic.“

Jeho chatrné sebeovládání utrpělo další šrám. „Do prdele, něco tady přece musí být!“

„Rozhlédněte se kolem,“ odsekla. „Vidíte snad něco, co by bylo aspoň postříbřené? Nikde nic není. Jestli tady nějaký poklad byl, odnesli ho s sebou. Zkrátka je pryč. Možná že Anzary pohltila kultura Inků; možná že právě jejich zásluhou měli Inkové takové bohatství. Ať už se stalo cokoli, nic tady nezůstalo.“

Vypadal omráčeně a byl pobledlý. „Něco tady musí být,“ hučel.

Mávla rukou po okolí. „Nic, čeho bych si všimla.“

Kates se otočil a rychle odcházel k východu. Světlo jeho baterky trhaně poskakovalo. Dutra se vydal za ním, ale ostatní zůstali v chrámu, dosud ohromení nečekaným nálezem.

„Neměla bys udělat pár fotek?“ vybídl ji Ben s úsměvem.

Zděšená, že mohla zapomenout, začala se potýkat s fotoaparátem, ale tak se jí třásly ruce, že jej neudržela v klidu. „Nejde to,“ vydechla přerývaně a podívala se na Bena. „Klepu se jako osika. Mohl bys fotit, zatímco si budu dělat poznámky?“

Vzal od ní přístroj a Jillian mu popsala, jak funguje. Byl to fotoaparát takzvaně „pro idioty“, s automatickými funkcemi, a jeho ovládání bylo tak jednoduché, že s ním mohl fotit každý – za předpokladu, že jím nepohne, a to bylo v tu chvíli nad její síly.

Ben se jen díval do hledáčku a mačkal spoušť. Kvalitu snímků zajistí automatický blesk a expozimetr.

Hrobku vyfotografoval několikrát, z různých úhlů, pak chodil postupně od jedné sochy ke druhé, zatímco Jillian si dělala letmé poznámky při světle baterky, nemotorně vsunuté pod paži. Ohromilo ji, čeho si předtím nevšimla, totiž že jednotlivé sochy se od sebe nepatrně liší. Ten fakt jí vnukl myšlenku, že sochy znázorňují skutečné ženy, snad ty, které opravdu stály stráž u hrobky milence své vládkyně. Osobitost dodávala sochám ještě větší význam, neboť s podobným jevem se archeologie nikde ve světě nesetkala.

„Spokojená?“ zeptal se Ben.

Zářivě se na něj usmála. „Spokojená není pravý výraz.“

„Napadlo mě, že se ti budou líbit.“

„Ani ve snu jsem si nepředstavovala, že tady najdu něco takového. Budou ještě slavnější než mramorové v Elignu.“

„Seňore! Seňore, podívejte se!“

Naléhavý hlas patřil Jorgemu, který zabořil prsty do skuliny ve skále a vší silou zapáčil. „Seňore, myslím, že to jsou dveře.“

Jillian měla srdce až v krku, když se všichni shlukli kolem Jorgeho objevu. Obrysy škvíry skutečně připomínaly dveře, v horní části klenuté. Ale navzdory jejich snaze se dveře ani nehnuly.

„Zkuste do nich zatlačit,“ navrhla.

Ben položil obě ruce na pravou stranu škvíry a opřel se do skály. Nic se nestalo. Přemístil se nalevo a manévr zopakoval. Kamenná deska nepatrně vrzla. Vyprovokován úspěchem nalehl na dveře plnou váhou. Úzká štěrbina se pomalu rozšiřovala s přízračným skřípěním kamene drhnoucího o kámen. Do tváře jim dýchl chladný vzduch.

„To je další tunel,“ řekl Ben a posvítil do tmy v otvoru. „Takže neměli jen jeden východ.“

„Podíváme se tam?“ zeptala se.

„Teď ne. Nemáme čas. Dokončíme fotografování, abychom do tábora došli za světla.“

Slunce se sklánělo k západu, když skupinka vycházela z chrámu. Jillian udivilo, že Rick zůstal s nimi. Celou dobu se tvářil rozrušeně a projevoval nečekaný zájem. Na zpáteční cestě se k ní připojil.

„Tohle se táta pokoušel najít, když tady přišel o život?“ zeptal se po několika minutách mlčení. „Ano. Důkaz o kmeni Anzarů.“

„Nebyl teda cvok?“

„Ne. Možná měl hlavu v oblacích, ale nohama stál pevně na zemi.“

„Co budeš dělat?“

„Dám vyvolat filmy a uvědomím brazilskou vládu. Ten objev očistí tátovo jméno. Brzy tohle místo zaplaví archeologové, a to všechno jen díky tátovi a jeho práci.“

Hodnou chvíli mlčel. „Jsem rád, žes město našla, i když tady žádný poklad ani nic podobnýho není.“

„Je tady poklad,“ řekla mírně, „jenomže ne takový, jaký jsi očekával.“

„Jo. Asi jo.“ Rick se vrátil zpět, neboť zřejmě řekl vše, co chtěl. Protože pro jeho záchranu riskovala život, nepřátelský postoj se vytratil, ale zdálo se, že o samotě s ní se cítí stísněně, jako by byli přinuceni k rozhovoru dva cizí lidé. Potěšilo ji, že se zřejmě zbavil oné zatrpklé zloby, a možná nenávisti, musela se však smířit s tím, že si už nikdy nebudou blízcí. Příliš se od sebe lišili a nepoutaly je k sobě ani společné zážitky z dětství. Ricka nesmírně pobouřilo, když se profesor oženil s Jillianinou matkou, a prakticky se z rodiny sám vyloučil. S macechou téměř nekomunikoval a později ani s Jillian. Než dospěla do věku, kdy si začínala uvědomovat mezilidské vztahy, Rick se odstěhoval.

Jakmile došli do tábora, Rick začal Katesovi líčit objev dalšího tunelu, ale Kates neměl zájem. Zavrčel na Ricka, aby mlčel, a zalezl do stanu. Rick pokrčil rameny a připojil se k ostatním mužům, kteří se chystali na partičku karet.

Jillian se usadila se zápisníkem na klíně, ponořená do úvah a přetřásání rozmanitých teorií o původu soch.

Dopad nálezu byl tak nesmírný, že jej nedokázala analyzovat. Kamenné město nabízelo možnosti, které se zdály být absurdní a naprosto nereálné. Avšak sochy byly zatraceně reálné; viděla je, měla je zvěčněné na filmu. Možná že důkladnější průzkum okolí poskytne další informace o Anzarech a osvětlí jejich dějiny. Dychtila se dovědět, co se s kmenem stalo. Co je přinutilo opustit tohle místo a kam odešli? Tvořily kmen opravdu jen ženy, nebo byly sochy výhradně ženské, protože z nějakého důvodu byly dominantním pohlavím? Pokud se nechávaly oplodnit kmenem mužů, kdo byli tito muži? A nesli snad za zmizení Anzarů odpovědnost právě oni? Anebo se oba kmeny jednoduše spojily, a pokud ano, jaký osud je potkal?

Vířila jí hlavou spousta otázek, a každá byla fascinující.

Ten večer se odebrala do stanu mnohem později než obvykle, protože byla rozrušená. Muži zůstali sedět kolem ohně, smáli se a povídali si. Navzdory předpokladu, že bude obtížně usínat a většinu noci probdí, ji téměř okamžitě obestřela dřímota. Nevzpomínala si, že by kdy v životě byla tak šťastná.

Následující den se Ben vytratil z tábora před rozbřeskem, když ostatní ještě spali. Ledaže ho špatně odhadl, Kates nebude mít důvod pobyt prodlužovat, protože očividně neexistuje žádný poklad, který by si mohl přisvojit. Bude lepší vyzvednout si Císařovnu, když k tomu je příležitost.

Kates, který spal tu noc mizerně, se probudil právě včas, aby vykoukl z otevřeného stanu a spatřil Bena, jak mizí v podrostu. Zamračil se; co má ten holomek za lubem? Vzal si pistoli, vylezl ven a co nejtišeji zamířil k Dutrovu stanu.

„Dutro!“ sykl.

Chrápání v nitru stanu vypadlo z rytmu, ale pak se ozvalo znovu. „Dutro!“ budil ho Kates. „Vstávej!“

Chrápání ustalo a Kates slyšel, jak se Dutrovo mohutné tělo posadilo. „Co je?“ zavrčel rozmrzele.

„Lewis se vypařil z tábora. Jdu za ním. Jestli uslyšíš výstřely, víš, co máš dělat.“

„Jasně,“ řekl Dutra. Kates se nezdržoval vysvětlováním a vydal se za Lewisem, aby neztratil z dohledu tenký paprsek světla, který Lewise provázel. Lewisovi nevěřil ani slovo a celou noc mu vrtal hlavou fakt, že Lewis byl předtím v chrámu sám a teprve pak o něm řekl ostatním. Jestli tam ten diamant byl, nechal by ho na místě, nebo by ho sebral? Kates dobře věděl, co by v takové situaci udělal on, tak proč by se Lewis měl zachovat jinak? Nikdy mu nepřipadal jako člověk, který dodržuje pravidla hry.

Po Katesově odchodu se Dutra vyplížil ze stanu a mírně rozkročený stanul s pistolí v obrovské tlapě. Úsměv, prozrazující krutou předtuchu, odhalil ostré špičáky.

Rick, ve stanu nejblíž Dutrovu, se zabručením změnil polohu a vzápětí zase usnul.

Pepe a Eulogio se probudili při prvních zvucích Katesova naléhavého šepotu a teď nehybně leželi ve tmě.

Jillian najednou probral zvláštní, znepokojující pocit. Soustředěně se zaposlouchala do zvuků probouzejícího se rána. V okolí svého stanu neslyšela žádný pohyb, ale přesto jí k uším dolehlo cosi nezvyklého. Hlasitý dech. Že by se nějaká šelma vydala jedním z tunelů? To není pravděpodobné, napadlo ji. Vchodbách vládla naprostá tma a žádné zvíře by dobrovolně nevkročilo do míst, kde neuvidí. Sáhla po baterce s úmyslem nepatrně pootevřít zip a posvítit si na to, co číhá venku. Ostatní pokojně pochrupovali.

Ben klekl na jedno koleno a smetl zeminu z diamantu zabaleného do kapesníku, pak jej opatrně vyndal ze skrýše. Odmotal a vytřepal kapesník, aby neměl za košilí zbytečné smetí, a diamant do něho znovu zabalil.

„Já věděl, že po něčem jdeš,“ ozval se jeho zády Katesův zlověstný hlas.

„Do prdele,“ zahučel Ben. Automaticky se vrhl k zemi, přitom pustil baterku, ale Císařovnu držel pevně. Kates po něm vystřelil, avšak ve tmě ho netrefil.

Všechny v táboře probudil výstřel a vylézali po čtyřech ze stanů. Pepe a Eulogio tiše prořízli zadní stěnu stanu a odplazili se pryč. Vicente byl venku první a Dutra mu s úšklebkem vpálil kulku do hlavy.

Třeskot výstřelů z tábora se ozvěnou odrážel od stěn amfiteátru. Benovi ztuhla krev v žilách, i když sám už tasil pistoli. Jillian! Střelil po Katesovi, ale s mířením se nezdržoval. Kulka minula cíl, splnila však Benův záměr: Kates padl na zem. Ben vyskočil na nohy a jako o závod se řítil k táboru. Věděl, že kalné světlo a podrost mu poskytnou dostatečný úkryt. S Katesem si to vyřídí později. Teď se musí dostat k Jillian.

Jillian se vymotala ze stanu jako druhá. Dutra na ni upřel svůj zvířecí pohled, ale pistoli k ní neobrátil. Myslel na to, jak si s ní za pár minut užije. Ze stanu vylezl Jorge, Dutra po něm střelil, ale minul, jak Jorge uskočil stranou. Za jeho zády se hrabal ze stanu Rick, v očích nezměrný zmatek. Spatřil Vicenta. Viděl Dutru s pistolí v ruce. Viděl Jillian a vykřikl: „Jillian! Utíkej!“, i když se k němu Dutra bleskově otočil. Z takové blízkosti nemohl Dutra minout. První výstřel zasáhl Ricka do prsou a přibil ho k zemi. Druhou kulku už nejspíš necítil. Jillian na jediný ochromující okamžik strnula; pak se vrhla do podrostu. Plazila se, lezla po čtyřech, v uších jí řinčely Benovy pokyny: Uháněj k tunelu. Nesmí ti odříznout cestu.

Utíkej, jak nejrychleji umíš. Bene! pomyslela si zoufale. Bože, Bene! Udělá, co řekl, ale jestli ji brzy nedostihne, vrátí se zpátky.

Ozývaly se výstřely. Pak se rozhostilo hrozivé ticho.

Dospěla k tunelu a vrhla se do tmy. Běžela poslepu a narážela do stěn, než si uvědomila, že drží v ruce baterku. Nerozsvítila ji však, protože kdyby ji někdo pronásledoval, stala by se snadným cílem. A tak se jednou rukou dotýkala stěny, podle níž vedla své kroky a klopýtala po širokých, mělkých stupních, jako by byla opravdu slepá. Zavřela oči a shledala, že se pohybuje snáze, jako by naprostá tma oklamala její mozek, když měla oči otevřené. Počkala, dokud nevycítila, že zašla za ohyb, a teprve pak rozsvítila baterku. Po přechodu z neproniknutelné tmy bylo světlo nepříjemně jasné a zároveň směšně slabé proti všeobestírající noci.

Běžela o život; srdce jí tlouklo až v hrdle, vzbouřená krev jí hřměla v uších, bezvýrazné černé skály ubíhaly kolem beze změny. Připadala si, že uvízla v bludišti, které nemá východ.

Kristepane. Ricku. Bene. Zoufalství ji téměř ochromovalo.

Ben vrazil do Pepeho a málem ho zastřelil, než ho v kalně šedém světle nového dne poznal. „Seňora,“ sykl a popadl malého indiána za rameno. „Co se s ní stalo?“

„Utekla,“ odpověděl Pepe zdvořile. „Do tý dlouhý černý díry.“

„Jsi prima chlapík. Jdu za ní. Dejte na sebe pozor, Pepe.“

Pepe přikývl. „Počkáme, seňore. Až ti zlí lidé odejdou, půjdeme taky a vrátíme se do Manausu. Musíte seňoru najít.“

„Najdu ji,“ slíbil Ben neochvějně a zamířil k tunelu. Věděl, že po něm jde Kates, zatímco Dutra zůstal v táboře a se smíchem sype olovo do každého vyfantazírovaného pohybu ve svém okolí. Teď se však Ben musí soustředit na hledání Jillian.

Jillian měla plíce v jednom ohni a připadalo jí, jako by se jí hrudník měl každou chvíli roztrhnout, když vyrazila z chodby. Dopadla na obrovský balvan, střežící vchod, a lapala po dechu. Ptáci, vyděšení jejím strhujícím příchodem, vzlétli k obloze s poplašenými výkřiky.

Svítalo. Hustou vegetací se prodraly první nesmělé paprsky. Výš v horách bude více světla, ale na podlaze pralesa vládlo přes den věčné šero. Pomocí baterky našla cestu zpoza balvanu a vyšla na volné prostranství. Její vlastní hlasitý dech přehlušil veškeré zvuky, tudíž nedokázala rozeznat, jestli někdo běží za ní, ale nezbývalo jí než usoudit že ano. Musí si najít nějaký úkryt, protože neměla sílu běžet dál. Nedbajíc nebezpečí, zalezla do hustého podrostu, kde se zhroutila na zem, vyčerpaná hrůzou.

„Sakra, jak to myslíš, že utekli?“ ječel Kates. „Lewis má ten zatracenej diamant! Může bejt kdekoli, ale nejspíš už je na zpáteční cestě do Manausu a královsky se baví!“

„Já ho dostanu,“ řekl Dutra a sklonil malou hlavu jako býk, připravený zaútočit. Kruté oči jakoby se rudě zaleskly.

„Jo, jasně,“ odfrkl si Kates. „Nejspíš stojí na druhý straně tunelu a čeká, až odtud vypadneme. To on dostane nás, a ani nebude muset hnout prstem. Jsme tady v pasti, do prdele… ne, počkej. Sherwood říkal něco o druhým tunelu. Prej ho objevili v chrámu. Dostaneme se odtud.“

„Jo,“ řekl Dutra a na rtech se mu usadil zvláštní úsměv, odhalující vlčí špičáky.

Kates se s odporem rozhlédl po táboře. „Měls je postřílet, když vylezli ze stanů, ale zvorals to. Dostals jen dva. Víš, kolik jich ještě musíme pochytat?“

Dutra pokrčil rameny, pak zvedl pistoli a chladnokrevně vpálil kulku doprostřed Katesova čela. Kates klesl k zemi a ještě chvíli cukal nohama, než znehybněl navždy. „Parchante,“ ucedil Dutra a plivl na Katesovo tělo. „Lewise najdu rychlejc bez tebe.“

Překračoval mrtvá těla, jako by neexistovala, a shromažďoval zásoby. Spoustu týdnů trpěl pod Lewisovým vedením, ale teď přišel jeho čas. Vydá se po stopách toho zmetka, zabije ho, vezme si, co mu patří, a pobaví se s tou ženskou, než ji taky oddělá. Kates si naivně myslel, že může Dutru komandovat, a Lewis si zaslouží stejnou lekci. Lewis se domníval, že Dutra se v džungli nevyzná, brzo ale zjistí, že ho špatně odhadl. Půjde po jeho stopách a on se nebude mít kam schovat, protože Dutra věděl, kam má ten hajzl namířeno. Stačí se dostat na místo dřív než on a počkat si na něj.

Ben vypadl z tunelu, diamant v kapesníku bezpečně zastrčený za košilí a pistoli v ruce. Měl za sebou příšernou cestu, kterou by nechtěl opakovat; chodbou musel projít v naprosté tmě, protože když ho překvapil Kates, pustil baterku. Z čela mu kapal pot a stékal do očí. Stálo ho nesmírné soustředění udržet se na nohou, když vrávoral po širokých, mělkých schodech, aby nepodlehl panickému strachu z představy, že je pohřbíván zaživa. Kupředu ho pohánělo pouze vědomí, že Jillian utekla tunelem.

Kalné svítání, které ho na konci chodby přivítalo, mu připadalo jako požehnání; než se ocitl venku, neuvědomil si, že má nervy napjaté k prasknutí a že mu denní světlo přinese takovou úlevu. Když se protáhl kolem balvanu zpod hustého mřížoví větví a lián, přivítaly ho jasnější světlo a svěží zeleň lesa, žíhaná sluníčkem.

Po Jillian ani vidu ani slechu.

Při prvním noclehu v Kamenném městě prozíravě provedl bezpečnostní opatření: vytratil se v noci z tábora a u ústí tunelu na druhé straně schoval batoh se zásobami. Teď jej vyvlekl z úkrytu, diamant uložil do postranní kapsy, kde bude přiměřeně chráněný, hodil si náklad na záda a zapnul řemeny kolem pasu a přes prsa. Jillian nemůže mít velký náskok, ale jestli ji co nejdříve nenajde, zmizí mu v pralese beze stopy.

Z tunelu někdo vyšel. Jillian ztuhla a nezvedla ani hlavu v obavách, aby ji neprozradil pohyb. Zavřela oči, přitiskla se tváří k zemi a naslouchala hlasitému hřmění krve v uších. Snažila se zadržet dech a ztišit tep, aby pohyby neznámého odhadla podle zvuku. Ve vlhkém humusu pod jejím uchem šustil hmyz; zabořila prsty do půdy.

Možná je to Ben, napadlo ji a vzápětí jí ta myšlenka pronikla do vědomí. Hrůza, že přišel o život už při prvním výstřelu, byla tak nevýslovná a ochromující, že jí úplně utlumila mozek. Ben byl houževnatý a neskutečně zdatný; věděl, že musí projít tunelem před Katesem a Dutrou. Uvědomila si, že stojí za to riskovat, aby zjistila, kdo jí byl v patách.

Opatrně, píď po pídi, zvedla hlavu a odhrnula list, který jí bránil ve výhledu. Neviděla nic. Zvuk se začal vzdalovat.

V zoufalství se posadila a napůl se vyplazila ze svého úkrytu. V podrostu mizela široká ramena, obtěžkaná velkým batohem; nad rameny se nesla hlava s tmavými, polodlouhými vlasy, spadajícími přes límec košile.

Tělem jí projela úleva tak pronikavá, že ji oslabila skoro stejně jako prožitá hrůza. Klesla na zem. „Bene!“

Nebyla schopná vložit do hlasu sílu, ale zaslechl ji, nebo spíše zaslechl cosi, neboť se zastavil, prudce se otočil a skrčil se mezi obrovskými listy. Hmátla po baterce a namáhavě se postavila na nohy. „Bene!“

Vstoupil do zorného pole a třemi dlouhými kroky byl u ní. Popadl ji, drtil ji v náručí, skloněnou hlavu tváří položenou na temeni její hlavy. Přimkla se k němu, oči zaslepené palčivými slzami, vychutnávala bezpečné objetí jeho silného, svalnatého těla a kontakt s ním byl tak báječný, že jej takhle chtěla svírat navždycky. Nekonečně trýznivou hodinu za rozbřesku nevěděla, zda vůbec zůstal naživu, a bolestná nejistota jí drtila útroby.

Ztratila Ricka; neměla ponětí, co by si počala, kdyby stejný osud potkal Bena.

„Tiše,“ šeptal. „Jsem u tebe. Všechno bude v pořádku.“

„Rick je mrtvý,“ řekla přidušeným hlasem, ztlumeným o jeho rameno. „Zastřelil ho Dutra. Viděla jsem to.“

Hladil ji po vlasech. Osobně se ho Sherwoodova smrt příliš nedotkla, byl to však Jillianin bratr. „To je mi líto.“ Pobídl ji k chůzi. „Pojď, miláčku, tady zůstat nemůžeme. Musíme jít, a hodně rychle.“

Poslechla ho. Postupně jí začínal pracovat mozek. „Proč nemůžeme zůstat tady? Až vyjdou z tunelu, jednoduše je napadneme ze zálohy.“ Jakmile tu myšlenku vyslovila, rozpomněla se na druhý tunel. „Vlastně ne. Nevíme, kterou chodbou se vydají.“

„Vsadil bych se, že druhým tunelem, protože nikdo neví, kde ústí. Pro ně to bude bezpečnější. Sice se chvíli zdrží, ale stejně se budou muset dostat sem, aby se mohli vydat po našich stopách. My zatím využijeme náskok, který máme, a pokusíme se ho maximálně zvětšit.“

„Ale co bude s Jorgem a ostatními?“

„Pepe říkal, že se schovají, počkají, až Dutra a Kates odejdou, a pak zamíří k řece. V džungli se vyznají. Dostanou se z toho.“

Jillian zmlkla, aby šetřila dech. Ben nasadil ostré tempo a hnal ji před sebou. Vypnula mozek a nechala fungovat jen tělo. Nesměla na nic myslet, protože by si nevyhnutelně vzpomněla na Ricka a momentálně si nemohla dovolit plakat. Na slzy zbude čas později, až budou v bezpečí, až se hrany šoku otupí a ona nebude muset ovládat žal. Teď postačí, když bude klást nohu před nohu, jak nejrychleji to půjde, aniž by se před každým krokem musela podívat nad hlavu a pod nohy.

Konečně jí Ben položil ruku na rameno, zabrzdil ji a předešel, neboť minulo nebezpečí, že by jim za zády zahvízdala kulka. „Už se nemusíme tak honit,“ zamumlal a záměrně tlumil hlas, ačkoli nedokázal rozpoznat, jestli je někdo pronásleduje. „Můžeme jít pomaleji. Máme před sebou dlouhou cestu.“

Nekonečně dlouhou, pomyslela si. Přibližně tisíc mil. Ta představa ji skličovala. Cesta k cíli byla stejně dlouhá, ale návrat proběhne za zcela jiných okolností, bez společníků, na které by se mohli spolehnout. Benovi se nějakým zázrakem podařilo získat batoh, ale pravděpodobně v něm nenese tolik zásob, aby jim vystačily až do Manausu. Nadejde den, kdy si potravu budou muset ulovit, a výstřel je může prozradit Dutrovi a Katesovi. Napadla ji spásná myšlenka: Jorge a jeho kamarádi jsou v přesile. Je možné, že Bena a ji nikdo pronásledovat nebude. Ale protože nemají jistotu, spoléhat se na to nemohou.

Včera večer usínala s pocitem nevýslovného štěstí. Teď je otupělá a v šoku. Její bratr byl zastřelený před jejíma očima a ona a Ben běží o život. Ironie osudu byla krutá a dusila Jillian pocitem bezmocnosti. Avšak nezbývalo než jít, protože jen pokud přežije, bude moct Dutru předat do rukou spravedlnosti.

„Ještě dneska musíme zdolat římsu,“ řekl Ben.

Vybavil se jí zlověstný úsek a jen vůlí odvrátila myšlenky od vzpomínek na děsivý zážitek. „Takovou vzdálenost neujdeme! Je to skoro den chůze. Copak si nevzpomínáš? Sešli jsme z ní až v poledne následujícího dne, kdy jsme objevili tunel.“

„Ale to jsme šli hodně pomalu a často jsme se zastavovali kvůli tvému rameni. Normálním tempem bychom ji zdolali za den, ale my musíme jít mnohem rychleji. Kdyby nás v tom místě dostihli, jsme ztraceni. Jakmile budeme mít římsu za sebou, nemohou nás najít, natož zahnat do úzkých.“

„Přejít římsu nám trvalo několik hodin,“ poznamenala. „Dostaneme se na ni za tmy!“

„Já vím,“ odtušil pochmurně.

Svůj protest nezamýšlela jako hádku, chtěla jen zdůraznit, že je čeká nadlidský výkon. Jakmile své obavy vyslovila, vypudila je z mysli a soustředila se na zvládnutí úkolu. Musí přejít římsu, tak to prostě udělají a ona vydrží jakékoli tempo, které Ben nasadí.

Za necelou hodinu se zastavili a občerstvili se douškem vody. Oba byli hladoví, ale jídlo počká. Ben zkoumal její obličej pronikavým pohledem; byla sinalá, ale v očích se jí zračilo odhodlání. Dokáže to.

To ráno se změnilo v nekonečný sled děsivých snů a úprk džunglí ke skalní římse byl jen dalším v pořadí. Žasla nad rozmanitými podobami hrůzy, které i přes značné rozdíly pořád zůstávají nočními můrami. Nejprve Rick. Nevýslovný strach o Bena. Pak tunel a panický pocit. A teď vytrvalostní závod o hladu, únava a otupělost po všem, co se seběhlo. Druh a podstata děsu byly různé, všechny se však podobají zlým snům.

Po dalších několika hodinách pochodu se zastavili, aby se napili a snědli trochu konzervovaného ovoce. „Zítra si uděláme pořádnou pauzu na jídlo,“ slíbil Ben.

„Já vím,“ řekla a vstala, připravená pokračovat. „Jsem v pořádku.“

Jen letmo se dotkl jejích vlasů a znovu vyrazili.

Za pochodu přečkali každodenní příděl deště, i když vlhko je sklíčilo a rozrazilo zimou. Urazili značnou vzdálenost, ale i tak došli až před soumrakem k římse, která vzala Martimovi život a málem o něj připravila i Ricka. Uvědomila si, že zachránila bratrovi život, jen aby o něj o necelý týden později přišel. Snažila se na to nemyslet.

Na okamžik se zastavili. „Nezapomeň, že se máš držet u stěny,“ nabádal ji Ben.

„Za chvíli budeme muset rozsvítit baterky,“ upozornila ho. „Ale jestli za námi někdo jde, uvidí nás.“

„To riziko musíme podstoupit. Tím zatraceným tunelem jsem běžel po tmě, ale tudy poslepu jít nemůžeme.“ Do ukrytého batohu dal i baterku, neměl jej však s sebou, když se hnal temnou chodbou. Všechny jejich baterky byly vybavené silnými bateriemi, ale neměl tušení, jak dlouho ještě vydrží. Na cestu po římse jim bude svítit jen jedna, ostatní ušetří jako rezervu.

Vyrazili. Šlapali od svítání, a teď se stmívalo. Tma houstla, Jillian se však nastupující tmě nepoddávala. Rozsvítila baterku a doufala, že mezi nimi a ústím tunelu se trasa dostatečně klikatí, takže jejich případní pronásledovatelé nezahlédnou paprsek světla, který by ji a Bena mohl prozradit.

Nohy se jí třásly vypětím. Malá konzerva ovoce jí moc energie nedodala. „Nemáš kousek čokolády?“ zeptala se přes rameno.

„Ne, ale zato mám trochu vařené rýže.“

„Dostaneš se k ní?“

Za chvíli jí podával sáček. Sáhla do něho rukou, nabrala hrst rýže a smáčkla ji do koule. Sáček mu vrátila. „Díky.“ Pustila se do studené rýže. Nechutnala nijak skvěle, ale bylo to jídlo a její tělo potřebovalo dodat energii.

Ben se obsloužil stejně. Studená lepkavá rýže ho nenadchla, ale držela pohromadě a dala se dobře zformovat do koule.

Světlo baterky zachytilo záři žlutých očí. Jillian se zastavila a naskočila jí husí kůže.

„Pomalu,“ šeptal Ben. Vytáhl pistoli a odjistil ji. „To je koati. Nejsou nebezpeční, ale mají pěkně dlouhé drápy. Nesmíme ho zahnat do úzkých.“

Paprsek přejel po zvířátku s dlouhým čenichem a pruhovaným ocasem jako mýval. „Myslela jsem, že žijí na stromech.“

„Obvykle ano. Nevím, kde se tady vzal. No tak, uteč.“ Zvedl kámen a hodil jej po koatim. Zvíře se přikrčilo, ale nehnulo se z místa.

Ben hodil další kámen a zasáhl tlapu. „Uteč!“

Koati zůstal sedět, omámený jasným světlem, které mu zářilo do očí. Ben vzdychl a sehnul se pro větší kámen. „Nerad ti působím bolest, kamaráde, ale musíš nám uhnout.“

Třetí kámen zasáhl zvíře do boku. Koati pronikavě zapištěl na znamení údivu a bolesti. Rychle se přehoupl přes okraj římsy a zmizel jim z očí. Šustění větví a listů napovídalo, že útes není v tomhle místě kolmý.

S úlevou spěchali dál. Přemítala, co by dělali, kdyby potkali jaguára nebo ocelota. Kdo by v takovém případě uhnul?

Římsa se zdála nekonečná. Za celý den se seběhlo tolik věcí, které musela vypudit z mysli, a tohle byla další nepříjemnost. Věděla, že nesmí myslet na konec úseku ani hádat, jakou část z něho už urazili. Nezbývalo jí než jít. Jednou přece musí dospět na konec, a obtížný den skončí.

Benova přítomnost jí dodávala pocit klidu a bezpečí a šlapala dál. Věděla, že při prvním přechodu strávili na římse několik hodin, ale zastavili se kvůli bouřce, zdržel je Martimův pád a Rickova nehoda, při které se zranila. V rameni ji tu a tam zacukalo, ale stačil týden, aby se uspokojivě zahojilo. Při zpáteční cestě nemuseli překonávat žádné překážky a postupovali rychleji. Konec cesty nemůže být daleko.

Byla tak zabraná do úvah, že si ani nevšimla, kdy sešli z římsy a znovu je obklopila džungle.

Ben zastavil její automatickou chůzi, jeho ruka jí vklouzla pod vlasy a masírovala šíji. „Dokázali jsme to,“ řekl tiše. „Bude to v pořádku. Najdu místo, kde dneska v noci přespíme.“

„Jak jsi získal batoh a ostatní věci?“ zeptala se Jillian zmateně a ukázala na stan, který Ben rychle a zručně stavěl.

„Stan i batoh patřily Martimovi,“ vysvětloval. „Krátce po příchodu do Kamenného města jsem většinu zásob propašoval z tábora. Považoval jsem to za rozumné bezpečnostní opatření a nakonec se nám vyplatilo. Kdyby k ničemu nedošlo, nevyužili bychom je. Schoval jsem batoh mezi kameny před východem z tunelu, protože jsem věděl, že až to vypukne, rozhodně nebudu stát o to, aby mi při útěku chodbou brzdil v pohybu batoh.“

Malý stan jí připadal jako zázrak, bezpečné místo, kde se může natáhnout a poprvé za uplynulý den si odpočinout. Noclehu pod širým nebem se děsila, a když zjistila, že Benovi se podařilo ukořistit jeden ze stanů, málem omdlela úlevou.

„Máš hlad?“ zeptal se. „Nechci zakládat oheň, ale mám s sebou jídlo, které nemusíme ohřívat.“

„Ne, momentálně nemám vůbec hlad.“ Rýžová koule a strach zahnaly chuť k jídlu. Měla žízeň, i když při každé přestávce v pochodu svlažili hrdlo.

Při stavění stanu svítila Benovi na práci. Objevil mělký převis, skýtající přiměřenou ochranu, a ještě nařezal větve a liány, kterými jejich příbytek zamaskoval.

„Až po tobě,“ ukázal na stan a Jillian vděčně zalezla dovnitř. Vsoukal se za ní, zapnul zip a odřízl je od džungle.

„Ulož se, miláčku. Nemůžeme si dovolit plýtvat bateriemi.“

S jistým úsilím si zula boty a svlékla ponožky a natáhla se na pěnovou podložku do rohu stanu, aby zbylo dost místa pro Bena. Zasunul batoh do rohu, pistoli si položil vedle hlavy a zbavil se bot a ponožek. Zhasl baterku a ihned je obklopila neprostupná a tak hutná tma, že by se doslova dala krájet. Ben ulehl vedle ní a Jillian ucítila konejšivý závan jeho pevného, horkého těla.

Jakmile se uvolnila, zaútočily na ni veškeré myšlenky, kterým se během dne bránila. Rick je mrtvý.

„Řekl mi, abych utekla,“ zašeptala. „Rickovy nedostatky jsem si uvědomovala. Nikdy jsme se nesblížili. Vesměs jsem měla pocit, že mě nenáviděl. Když ale uviděl Dutru s pistolí a uvědomil si, co se děje, jeho poslední slova byla, abych utíkala.“

„Když jsi ho držela nad propastí a vlastně mu zachránila život, vzpamatoval se a začal přemýšlet,“ odpověděl Ben hlubokým tlumeným hlasem. „Od té doby nebyl takový trdlo.“

„Ne,“ souhlasila a vzpomněla si na krátký rozhovor, který mezi nimi proběhl. „To nebyl.“ Po chvíli ticha řekla: „Když jsem ještě byla malá, ukradl mi panenku. Zničil ji. Rozřezal ji na kusy. Jednou jsem mu slídila v pokoji a našla jsem ji. Nevím proč, ale nikomu jsem se o tom nezmínila.“

„Bála ses ho?“

„Ne. Prostě mi připadalo, že nějak do rodiny nepatří. Hodně jsem si rozuměla s tátou a teď vím, že Rick po takovém vztahu strašně toužil. Jenomže já jsem zdědila tátovu povahu i jeho zájmy a chudák Rick neměl šanci. Táta se mu věnoval jen povrchně. Není divu, že mě nenáviděl.“

„Nebyl by jiný, ani kdybys nebyla jeho sestra,“ mínil Ben. „Lidi jsou takoví, jací se narodí. Choval by se stejně, nehledě na okolnosti.“

„To ale už nikdy nezjistíme,“ řekla smutně. Po krátké odmlce pokračovala. „I Vicente je mrtvý. Dutra ho zastřelil jako prvního.“

Ben zaklel a pak vzdychl. Vicente byl spolehlivý, veselý chlapík, který měl věčně na rtech smích. Ani varování, které Ben pomocníkům kladl na srdce, ho nezachránilo.

Jillian se roztřásla. Ben si nepatrný pohyb uvědomil, obrátil se k ní, vzal ji do náručí a držel v bezpečném objetí, dokud neustoupila reakce na dozvuky šoku. Jeho živočišné teplo bylo konejšivé a ona se snažila stulit co možná nejblíže.

Cítila, jak se dotkl jejích vlasů, odhrnul je z obličeje. Pak jeho ústa zakryla její a ona k němu nastavila obličej. Nehýbala se a přijímala jednak jeho polibek i jeho dominanci, když jí jazykem pronikl do úst. Začala dýchat zhluboka a tělo jí prostoupila těžká malátnost. Po tom, co ten den oba prožili, ho chtěla a potřebovala jeho důvěrnosti. Náhle jí blesklo hlavou, že věčné spory skončily; nastal čas změn. Odtáhl se a ona cítila, jak se nad ní sklání.

„Nemůžu uvěřit, žes mi tak dlouho odolávala,“ řekl hlubokým, zastřeným hlasem. „Pusť mě k sobě, miláčku. Hned teď.“ Jeho tón nezněl prosebně. Vyjadřoval ryzí samčí odhodlanost.

Hrubými pohyby z ní svlékl kalhoty, rozepnul zip i knoflíky a stáhl je přes boky a z nohou; spodních kalhotek ji zbavil stejně plynule. Ležela ve tmě, od pasu dolů nahá a rozechvělá očekáváním. Vycítila, že se také začal svlékat, a zavřela oči, jako by tak měla získat čas na rozmyšlenou.

Jednal příliš rychle a ani na okamžik nezaváhal a ona se nezmohla na protest ani na odpor a ani ji nenapadalo, proč by se měla bránit. Proč ho zdržovat? Znovu se jí zmocnil pocit jakéhosi očekávání, jako by se čas dlouze vlekl a teď konečně chytil dech. Ten akt byl nevyhnutelný. Milovala Bena a na chvíli si myslela, že ho ztratila. Veškeré jejich malicherné hádky byly v tu chvíli nevýznamné. Označil ji za svou ženu a ona teď ležela ve tmě s pocitem definitivního přijetí své pozice.

Roztáhl jí nohy, přesunul se mezi ně a sklonil se nad ni. Jillian popadla jeho silné bicepsy a zaryla mu nehty do kůže. Cítila, jak se vzepřel na jedné ruce, druhou sáhl do klína a vedl k ní svůj penis. Při jeho prvním žhavém doteku sebou trhla a Ben zašeptal: „Jen klid.“

Pokusila se uvolnit, ale zdálo se, že nebude mít na vybranou. Nebyla na něj připravená a před vlastním aktem neproběhla žádná předehra. Vnikl do ní pomalu, s neúprosnou silou a celou délkou penisu. Jillian sebou zazmítala; připadalo jí, že je nesnesitelně roztažená. Pocit hraničil až s bolestí, když se snažila přizpůsobit svou chvějící se měkkou pochvu jeho rozměrům.

„Tiše,“ konejšil ji. Teprve tehdy si uvědomila, že jí z úst unikají tiché kňouravé zvuky. Svlékl jí košili a dolehl na ni svou vahou. Kučeravý porost na jeho rozložité hrudi se otíral o její hebká ňadra. Zaklesla se mu pažemi kolem ramen a zoufale se k němu přitiskla.

Nepatrně se stáhl, znovu pomalu pronikal do její sevřené pochvy a přitom se chvěl rozkoší. Byl silně vzrušený a cítil, že spěje k vyvrcholení. Ten fakt ho udivil, neboť byl zvyklý protahovat milování nejméně na hodinu. Tentokrát však byla úplně jiná situace; nechtěl, aby to tak brzy skončilo. Konečně je pod ním nahá a objímá ho pažemi, jako by ho už nikdy neměla pustit, její pevné, svalnaté tělo ho bez protestů přijímá a Ben zatoužil, aby ten okamžik trval navždy.

Ale vábení neodolatelné rozkoše bylo stále blíž a jeho tělo, jemuž byla tak dlouho odpírána slast, odmítalo čekat. S hlasitým sténáním do ní začal prudce vnikat a cítil, jak uvnitř vlhne a stává se vláčnou. Ovinula mu nohy kolem pasu a Ben podlehl. Orgastické křeče mu otřásaly tělem jako buchar. Neustal v pohybech ani poté, co do jejího lůna vystříkl mocný proud jeho semene.

Bylo po všem. V nastalém tichu zůstala Jillian nehybně ležet pod ním, cítila se omámená a mírně rozbolavělá po náporu jeho prudké vášně. Byl tak úporný a odhodlaný, až se jí roztočila hlava. Chvíli na ní bezvládně spočíval, hruď se mu mocně dmula a po boku mu stékal pot. Když si odpočinul, znovu do ní začal pomalu pronikat.

Tlumeně zasténala. Dlouze ji políbil. „To je v pořádku,“ tišil ji šeptem. Byla zvlhlá jeho spermatem a přijímala ho snadno. Bezděčně k němu pozvedla boky, aby vyšla vstříc jeho pohybům. Tentokrát si mohl dát načas; byl vzrušený a věděl, že vyvrcholí nejméně ještě jednou, možná i dvakrát, ale nebude to hned. Mohl vychutnávat každičký centimetr jejího těla, jemnou, hedvábnou pokožku, hebce žhavou, zvlhlou pochvu.

Prodlužoval milování dlouhými, rytmickými pohyby. Cítil, jak se jí zmocňuje napětí, cítil nepatrné vzrušené chvění jejího štíhlého těla, které se k němu pozvedlo.

„Bene.“ Vyslovila pouze jeho jméno, bylo však naplněné nezměrnou vášní.

Milování s Jillian bylo tak dokonalé, jak si je představoval, ale přesto obsahovalo mnohem víc. Nic ho nemohlo připravit na intenzitu, na obrovskou touhu poznamenat její tělo prostřednictvím žáru své extáze. Žádná jiná žena pro něj tolik neznamenala, nikdy mu tak nevyhovovala ani nebyla tak úžasně dokonalá. Dosud nikdy nebyl tak vzrušený, plný síly a ještě nikdy si tak zřetelně neuvědomoval každý nepatrný pohyb a zvuk, který vydala.

Začala se pod ním svíjet a křičet v tlumených, usilovných, bezděčných stenech. Vsunul pod ní ruce, uchopil její zadeček a zvedl ji, aby do ní mohl pronikat co nejdůkladněji. Cítil kolem penisu jemné záchvěvy, vycházející z jejího nitra, když se mu křečovitě zmítala v náručí.

Ani tehdy se nezarazil.

Den byl pro Jillian nekonečným zlým snem. Noc se stala také nekonečnou, ale v jiném ohledu. Věděl, jak z ní vymámit další vstřícnou odezvu, i když se domnívala, že to je nemožné, a když už netoužila po ničem jiném než po spánku. Šeptal jí slova lásky, líbezná a obhroublá zároveň. Vychutnával laskání jejích prsou a klína.

Když konečně usnuli, zůstal ležet na ní, s penisem dosud v její pochvě. Několikrát v průběhu noci v ní narostl a ztvrdl a znovu se s ní miloval. Nebo snad ani na okamžik nepřestal? Tma propůjčila veškeré činnosti pečeť neskutečna; byla to hra, jejíž pravidla stanovily jen vjemy a pocity.

Poznala jeho tělo. Zjistila, že při mazlení s jeho bradavkami se chvěl vzrušením a líbí se mu, když ho hladila po zádech. Uchopila do dlaní jeho těžká varlata a on jen slastně předl. Ben byl ryzí požitkář, beze studu a bez zábran. Jak zkoumal její tělo, dotýkal se jí způsoby, o kterých jen slyšela, ale dosud je sama neokusila, něžně ji vedl k vrcholu rozkoše, ale byl hrubý a nesmlouvavý, když vycítil, že má být právě takový, aby jí poskytl maximální požitek.

Objala je hustá, intimní tma, která ji zbavila zábran a rozpaků, jež by v denním světle jen stěží překonala. Noc se zdála být nekonečná, jako by se líně vlekla, a jejich milování řídily jen doteky. Jedinou minutu ji nepustil z náručí a nároky svého těla zaháněl její žal. Cítila se bezmezné bezstarostná a žádoucí, hýčkána jeho mohutným tělem a ocelově silnými stehny. Váhou těla jí tlačil do podložky a bylo to tak nádherné, že se málem rozplakala. Místo pláče tedy raději zapomněla na svítání.

Usnula. Nakonec usnuli oba. Procitla, a aniž otevřela oči, uvědomila si, že hustým příkrovem zeleně se dere šedě kalné světlo, obtéká jemné listy kapradin, jimiž Ben zakryl stan, a vniká tenkým nylonem dovnitř, aby navždy ukončilo tuto nezapomenutelnou noc. Ležela bez hnutí a zdráhala se čelit dni. Ben ležel roztažený na ní, částečně na boku, aby vůbec mohla dýchat, ale i přesto ji jeho váha drtila. Hlavu měl odvrácenou a hruď mu zvedal pomalý, bezstarostný rytmus spánku. Stehna měla rozevřená, jeho boky mezi nimi. Jednu nohu pokrčil, takže její noha byla přinucena posunout se výš po jeho boku. Penis měl teď ochablý, ale pořád zabořený v ní. Napadlo ji, že během noci ji pustil z objetí pouze tehdy, když chtěl změnit polohu.

V korunách stromů reptaly opice. Ben se probudil; nepohnul se, ale poznala to podle toho, že mu rychle ztvrdl penis a svalstvo ztuhlo typickým napětím.

Jemně ho pohladila po zádech a ovinula mu paži kolem krku. A on do ní stejně jemnými pohyby začal pronikat. Nechala zavřené oči, aby alespoň chvíli oddálila svítání.

Po milování dopřál oběma jen chvíli odpočinku. „Musíme vyrazit,“ řekl. „Kates se včera večer pravděpodobně zastavil na začátku římsy. Tím získáme pár hodin náskok, ale dlouho otálet nesmíme.“ Přerušil spojení jejich těl, posadil se a prohrábl si vlasy. Jak rád by tady s ní zůstal aspoň týden. Nedělali by nic jiného, než jedli, spali a milovali se.

Jillian otevřela oči, připravená na realitu. Rick byl mrtev, ale ona se přece nemůže bezmocně zastavit na místě. Život jde dál a ona a Ben zůstali naživu a hrozí jim nebezpečí. Jistě, bude pro Ricka truchlit, ale jen v soukromí svého srdce. Zatlačila tedy myšlenky do tohoto tajného koutku, posadila se, připravená na cestu.

Ovšem ne zcela připravená. Okamžitě zhodnotila situaci a prohlásila: „Potřebuju se vykoupat.“

Vleže a s úsměvem si natahoval spodní prádlo a kalhoty. „Hádám, že to potřebujeme oba, ale hygiena bude muset počkat.“

„Zato já moc dlouho nepočkám,“ zahučela a pokrčila nos nechutí, když se začala oblékat. „Jsem celá ulepená. Proč jsi nemohl počkat do Manausu, kde jsou koupelny a sprchy?“

Upřel na ni nevěřící pohled. „Děláš si legraci? Čekal jsem tak dlouho, až jsem měl halucinace. Na pohlavní zdrženlivost jsem alergický. Způsobuje řadu zdravotních potíží.“

Pak zvážněl, uchopil ji za bradu a přinutil, aby na něj pohlédla. „Jsi v pořádku? V noci jsem zapomněl na tvoje rameno.“

„Rameno je prima.“ Zahýbala s ním, aby svá slova dokázala, a suše dodala: „Mám pár jiných bolístek a citlivých místeček, ale ne v rameni.“

Pomalu vytáhl obočí. „Kde, pěkně prosím? Potřebuješ snad promasírovat?“

„Masáž bude, až se umyju.“

To znělo neoblomně. „Do háje,“ utrousil. Zděšený výraz, kterým ji obdařil, prozradil, že její žádost ohledně koupele bere vážně. „Fajn. Když narazíme na pramen, kde budeme v bezpečí, můžeš se vykoupat. Ale rychle. Když nic nenajdeme, až začne pršet, postavíme se na nějakou mýtinu. Bude to stačit?“

Obula si boty. „Cokoli bude lepší než nic.“

K snídani měli instantní ovesnou kaši a kávu, a pět minut poté, co zasedli k jídlu, už Ben balil stan a zásoby a přitom dbal, aby diamant zůstal skrytý před Jillianiným zrakem.

Bože, cítil se báječně. Milování s ní bylo mnohem víc, než si vůbec kdy představoval. Hluboké, nádherné a prosycené nesmírnou pozorností. Tělo měl příjemně uvolněné, ukojené a jakoby omlazené; mohl by si to rozdat s celým světem a vyhrál by. Zmocnil se ho silně majetnický a zároveň ochranářský pocit. Byla jeho a už ji nikdy nepustí.

K řece se vraceli jinou cestou, než jakou postupovali do vnitrozemí, kdy se museli držet orientačních bodů v mapě. Nejenže by bylo nebezpečné vydat se zpět ve vlastních stopách, ale teď bylo moudré zvolit co nejkratší, nejpřímější, a tedy i nejrychlejší cestu. Ben odhadl, že tak ušetří nejméně den pochodu, možná i víc. K lodím se musí dostat dřív, než jim Kates odřízne cestu. Ani na chvíli nepochyboval, že jsou pronásledováni. Jillian byla svědkem dvou vražd a Kates ví, že Ben má diamant. Jistě, mají za zády pronásledovatele, jenom nevěděl, jaká vzdálenost je od nich dělí.

Mačetu používal co možná nejméně, protože nechtěl zanechat zřetelnou stopu, indián by je snadno vystopoval, ale Kates a Dutra nejsou tak zkušení. Katesovi zkušenosti jsou vlastně nulové. Nemělo tedy smysl jim postup usnadňovat a vysekávat pohodlnou stezku.

Přebrodili se několika menšími potoky, ale na koupání byly příliš mělké a zarostlé trávou. Jako každý den se chystala bouře, ale zrovna toho dne, se jim vyhnula a odhřměla do dálky. Ben se otočil a spatřil zatvrzelý pohled, který mu říkal, že Jillian nezměnila názor, ačkoli Ben nemohl za to, že je průtrže mračen minuly.

„Bylo by lepší, kdybychom se vykoupali až pozdě odpoledne,“ poznamenal. „Ani jeden z nás se nemá do čeho převléknout. Takhle si oblečení přepereme a do rána nám uschne.“

„To zní, jako bych do tebe rejpala při každém kroku,“ ohradila se.

„Vždyť taky rejpáš. V duchu.“

Dlouze si ho změřila. „Až do tebe začnu rejpat, spolehni se, že to nebude v duchu.“

Vzdychl. „Nejspíš ne.“ Ve skutečnosti ho ta představa těšila. Jillianin ostrý jazyk se jim postará o zábavu. Co ho však netěšilo, bylo pomyšlení, že jestli se Jillian nevykoupe, nebude se s ní moct v noci milovat, a nebylo pochyb, že tvrdohlavě zkříží paže na prsou a odepře mu jakýkoli kontakt. Proč, proboha, jsou ženské tak zhýčkané? Hygiena je v civilizovaném světě samozřejmostí, ale tady jsou uprostřed džungle, kristepane! Jisté míře nečistoty nelze zabránit.

Jenomže Jillian se chce vykoupat.

Nemělo smysl spoléhat se na to, že najdou vhodný pramen, a tak se bez dlouhých průtahů pustil do hledání ihned.

Potok, který konečně objevil, nebyl nic světoborného a rozhodně se nedal srovnat s vodopádem, pod kterým se myli, ani s tůněmi, na které v průběhu cesty narazili. Byl však bezpečný, i když hluboký jen necelý půlmetr a to jen proto, že posbíral vodu z bouří, které se kolem nich přehnaly na severozápad. Našel kamenitý úsek, kde se oba svlékli a vstoupili do pramene. Ben opatrně položil pistoli tak, aby ji měl na dosah.

Jedna z věcí, které nezabalil, poněvadž ji nepovažoval za nutnou, bylo mýdlo. Museli se tedy spokojit jen s čistou, vlažnou vodou, ale i taková koupel stačila. Jillian si lehla, aby jí proud promýval vlasy, konečky prstů si masírovala pokožku hlavy a cítila, jak potem slepené vlasy nabývají původní kvality. Ben ji pozoroval dychtivýma očima, protože ji viděl nahou poprvé, a jeho tělo okamžitě dalo najevo zájem.

Pobaveně ji sledoval, když se pustila do praní spodního prádla.

„Co si vezmeš pod kalhoty?“ zajímal se. „Nevzpomínám si, že bych přibalil rezervní kalhotky.“

„Dneska už dlouho nepůjdeme,“ odpověděla pohotově. „Tu chvíli bez spodního prádla vydržím. Zítra se budu oblékat do čistého.“

Tolik se mu ulevilo, že měla v úmyslu se večer svléknout, že se zmohl jen na přihlouplý úsměv. Pochopitelně bude muset nějak zajistit, aby se mohli opláchnout i ráno, jinak ho čeká na chlup stejný scénář dne. Ubylo by jim starostí, kdyby měli dostatek pitné vody, aby se jí mohli i umýt, ale zbývalo jen nejnutnější množství dezinfekčních tablet, a tak museli vodou šetřit.

„Křeníš se jako blb,“ podotkla, když vyšla na břeh a sklonila se, aby si vymačkala z vlasů vodu, a pak se začala otírat rukama.

„Jako osel, co žere pcháč,“ připustil vesele.

„Osel sedí, ale nevím, co je pcháč.“

„Já taky ne. To rčení se říkalo u nás doma.“ Uhladil si vlhké vlasy a také vyšel z vody.

Dívala se, jak se obléká, a najednou si uvědomila, že vychutnává každou vteřinu téhle cesty. Ben byl až do morku kostí dobrodruh – cynický, mazaný a nesmírně schopný. Dobře věděla, že jejich situace by byla mnohem vážnější, kdyby předem nepřipravil nutné zásoby a neukryl batoh za tunelem. Už stan sám o sobě jim výrazně zpříjemnil život a v noci je chránil před hady, hmyzem a jinými živočichy. Díky potravinám, které dal stranou, nemuseli lovit a střelivo si mohli schovat na svou obranu. Celkem vzato byl od samého počátku připravený na jakékoli nebezpečí, kterému by museli čelit.

Když se oblékli, snažili se do soumraku urazit co nejdelší úsek cesty. Jakmile se utábořili, Ben založil malý oheň a povečeřeli teplé jídlo, sestávající z konzervovaného rybího masa a další porce rýže. „Víš, po čem toužím?“ zeptala se, když se pohodlně usadila.

„Po mně.“

„Těsně vedle, ale v jiné kategorii.“

„Nejde tedy o zvíře.“

„Ne. Po zelenině. Možná s příměsí nějakého zvířete.“

„Co takhle špagety s mletým masem?“ hádal.

„Skoro ses trefil. Mám nezřízenou chuť na pizzu se šunkou a hromadou sýra.“

Sáhl do batohu a hodil jí malou konzervu ovoce. „Tady máš zatím náhradu.“

„Díky. Až se vrátíme do Manausu… no, pizzerii tam nejspíš nenajdu, ale až se vrátím do Států, objednám si tu největší, na jakou narazím.“

Neřekl nic, ale zničehonic se v jeho ostře řezané tváři objevil hrozivý výraz. Svou plechovku ovoce vyjedl mlčky.

Jillian vrtalo hlavou, čím mu způsobila tak mizernou náladu, ale rozhodla se, že se ho nebude vyptávat. Raději se tedy věnovala ovoci a labužnicky je vychutnávala.

Ben ji pozoroval přimhouřenýma očima a útroby se mu sevřely o něco víc pokaždé, když olízla lžičku se zřejmým potěšením a s bezděčným a elegantním pohybem kočky. Zatraceně, jak může tak lhostejně mluvit o návratu do Států? Ne že by ji pustil, ale štvalo ho, že vůbec uvažovala o odjezdu z Manausu. Bylo milování z předcházející noci něco tak běžného, že pro ni vůbec nic neznamenalo? On si běžného sexu užil až až a věděl, že minulá noc byla výjimečná. A ona by si to měla uvědomit taky.

Vstala a zívla. Celodenní pochod džunglí měl jeden nesporný rys: po soumraku se necítila na dlouhé ponocování. Navíc ji Ben většinu včerejší noci zaměstnával, a i promilované hodiny se podepsaly na její únavě. „Jdu si lehnout. Ty ještě zůstaneš venku?“

S dosud zasmušilým výrazem se postavil na nohy a přitáhl ji k sobě. Okolnosti je nutily jít celý den a kontakt s ní si odpíral, i když touha se jí dotýkat ho nelidsky stravovala. Možná že právě proto jí nedošlo, že mu patří. Jakmile svíral v náručí její štíhlé tělo, pocítil nesmírnou úlevu, téměř na hranici bolesti, jako by trýznivá prázdnota, o které netušil, že vůbec existuje, byla náhle vyplněna. Sklonil se k ní a zmocnil se ho divoce triumfální pocit, když se vytáhla na špičky a přitiskla se k němu, ovinula mu paže kolem krku a pozvedla hebká ústa k jeho. Cítil, jak jí pevnými svaly projíždí vzrušení.

„Nejspíš ne,“ zamumlala.

Souvislost mezi jejími slovy mu unikla. „Co ne?“

„Nezůstaneš venku.“

Krátce se zasmál. Vzal ji za ruku, položil si ji do klína a ovinul její prsty kolem své erekce. „Co myslíš?“

Jillian na něj dolehla, omámená očekáváním. Celý den toužila po jeho dotecích, smířila se však s faktem, že musí jít dál. Chvěla se při pomyšlení, že za chvíli bude dychtivě přijímat jeho vášnivé milování. „Možná bych ten dotaz potřebovala objasnit.“

„Neřekl bych.“ Znovu ji nedočkavě políbil. „Oba víme, co chceme.“

Po čtyřech vlezla do stanu, Ben zatím uhasil oheň a než se vsoukal za ní, byla už napůl nahá. Nechala baterku rozsvícenou, když se svlékal, a opájela se pohledem na jeho svalnaté tělo. I on na chvíli vychutnal její nahotu, pak lítostivě zhasl světlo a pod ochranným baldachýnem noci ulehl do jejího sametového klína.

Dny a noci postupně získaly svůj obvyklý běh, i když „obvyklý běh“ nebyl výstižný výraz pro něco, co obvyklé vůbec nebylo. Celý den pochodovali a za chůze většinou i jedli. Ben se jí během dne jen málokdy dotkl a nevyhnutelný kontakt s ní omezil na letmá, samozřejmá gesta, Jillian však porozuměla. I ona cítila jakousi křivdu a každé ráno při vstávání bojovala s ochromující nechutí a nejraději by utopila naléhavost jejich nuceného pochodu ve vášnivém milování. Teď to bylo snad horší než dříve, jako by skutečnost byla mnohem nádhernější než tušení.

Někdy jí dlouhé hodiny rozkoše uprostřed noci navozovaly jakýsi stav otupění. Veškeré chvástavé, škádlivé poznámky, jimiž ji celé dlouhé týdny Ben dráždil a popichoval, se ukázaly být pravdivé. Jeho sexuální výdrž byla neuvěřitelná a Jillian zároveň pochybovala, že zná význam slova „zábrany“. Ben totiž žádné neměl. Podle nálady ji bud zcela ovládal, věznil ji pod sebou, tiše se smál jejím pokusům oplácet mu milostnou pozornost a pronikal do ní v mocném, nekonečném rytmu, až už nedokázala oddalovat vyvrcholení a bezmocně se pod ním chvěla. Jindy byl hravý jako kočka. Obrovská kočka. Lépe řečeno tygr, jenž bedlivě krotí svou sílu. Tehdy se změnil v lenivého labužníka, ležel na zádech, posadil si Jillian do klína a nechal ji, aby si užívala podle libosti.

Jako milenec byl neodolatelný. Upřímně ho rozčílilo a zmátlo, že si ho tak dlouho držela od těla. Jak o tom teď přemítala, i jí připadala její zdrženlivost nepochopitelná. Mohla prohlásit jedině to, že nevěděla, oč přichází. Pokaždé, když se na něj podívala, zaplavila ji tak silná směsice lásky a touhy, že ze sebe chtěla strhat oblečení a lehnout si před něj na zem. Ben by bezpochyby radostně zavýskl a vrhl se na ni. To byla lákavá představa.

Avšak oba se přísně krotili, protože věděli, že bude dost času dát průchod svým citům, jakmile se dostanou do bezpečí. Byla pevně odhodlaná dorazit do Manausu, neboť pouze tehdy mohla podat na Dutru žalobu. Neměla tušení, zda se jim podaří dokázat vražedné úmysly i Katesovi, i když střelil po Benovi. Vždyť ani nevěděla, jestli se brazilské úřady budou zabývat obviněním, které vznesl americký občan proti svému krajanovi. Jenomže Dutra byl docela jiný případ. Policie se ho snažila už dlouho zatknout. Jillian nevylučovala, že oběma ničemům se podařilo utéct, žalobu na ně však podá stejně.

Když si vzpomněla na Ricka, stáhlo se jí hrdlo. Ráda by ho řádně pohřbila, ale jak Ben jednou poznamenal, prales si s jeho tělem poradí. Možná že mrtvoly odtáhli Kates s Dutrou a někde je svrhli ze skály, aby zahladili stopy.

Upnula se tedy ke skutečnosti, že alespoň vraždy ohlásí.

Zatím odmítla uvažovat o tom, co podnikne pak. Objevila Kamenné město, avšak nepodařilo se jí odtud přinést důkazy o jeho existenci. Všechny poznámky a nevyvolané filmy nechala v táboře. Neměla ani střepy. Umínila si, že se tím nesmí trápit, protože fňukáním nic nezmění; přesto se denně potýkala s prázdnotou, kterou způsobila ztráta.

Nevěděla, jakým způsobem by se mohla vrátit do Kamenného města. Archeologové ji budou ignorovat stejně jako předtím a sama nemá tolik peněz, aby mohla financovat expedici; vždyť právě nedostatek financí byl důvod, proč se dala dohromady s Rickem a Katesem. Napadlo ji, že by o pomoc mohla požádat Bena, ten nápad však vzápětí zavrhla. Ben nebyl žádný boháč. Byl to dobrodruh a říční průvodce. Tolik peněz určitě neměl, a i kdyby měl, rozhodně by je nehodlal investovat do takového podniku. Navíc Jillian ani nečekala, že by se zachoval tak velkoryse jen proto, že spolu spí. I kdyby jim vláda zaplatila odměnu za archeologicky cenný nález, částka by pravděpodobně nestačila pokrýt náklady na expedici. Prohrála na celé čáře a musela se s porážkou smířit.

Nakonec jí nezbyde než nastoupit do letadla a odjet. Možná se s ní přijde rozloučit Ben, dá jí pusu a plácne ji po zadku. Co znamená jedna ženská pro chlapa Benova typu, který může mít na každém prstě deset jiných? Osud je náhodou svedl dohromady a Ben je vášní rozžhavený do běla, ale po návratu do Manausu se všechno změní. Nemohla mu to mít za zlé; jeho síla jí otřásla v okamžiku, kdy ho poprvé spatřila. Copak teď mohla trucovat a žádat po něm, aby se změnil?

Prostě bude jeho přízeň vychutnávat, dokud to půjde. Muže, jako byl Ben, potká žena jen jednou za život… bohudíky. Do poměrně spořádaného života dokázal vnést nemalý zmatek. Její život se rozhodně nedal nazvat spořádaným, ale od chvíle, co poznala Bena, připadala si, jako by se ocitla na vrcholu kypící sopky. Bylo to zajímavé a nesmírně vzrušující, ale jak dlouho to mohlo vydržet?

Po návratu do reálného světa se bude muset rozhodnout, co dál. Věděla, že v rámci Frostovy nadace nemá naději na odborný postup, a v žádném případě nehodlala zapomenout, jak pohrdavě s ní jednali. Neměla v úmyslu pověsit archeologii na hřebík; své povolání k smrti milovala. Možná by mohla sehnat místo na univerzitě, i když představa, že by měla učit, se jí příliš nezamlouvala. Mnohem raději by se v rámci oboru věnovala skutečné aktivitě. Ale to všechno se týkalo budoucnosti; zatím tady byl Ben a džungle – a v patách za nimi nebezpečí.

Pátý den pochodu se Ben při prvním zarachocení hromu zastavil a zvedl hlavu. „Zdá se, že tentokrát nás bouřka zasáhne přímo. Najdeme mýtinu a osprchujeme se,“ navrhl. „Postavíme stan, kam schováme oblečení, aby zůstalo suché.“

Pokrčila nos. „Neuškodilo by mu, kdyby se namočilo.“ Pokaždé, když se oblékala, překonávala značnou nechuť. Jejich šatstvo bylo doslova uzené špínou. Kdyby neměla příležitost několikrát vyprat spodní kalhotky, byla by hygienická situace neudržitelná.

Vrhl po ní svůj známý lenivý úsměv. „K lodím bychom měli dojít zítra nebo následující den dopoledne. Pak oblečení vypereš. Jen si představ, jak ležíme nazí na palubě, zatímco se na sluníčku suší šaty.“

„Zahrnuješ do kategorie toho, co vyperu, i svoje oblečení?“ zeptala se mírně zvědavým tónem, který si žádal upřesnění.

Věnoval jí pohled plný naděje, ale pak si hluboce povzdechl. „Nejspíš ne.“

Objevili malý, dočasně nezarostlý plácek, kde hustý příkrov zeleně proklestil jeden z obrovských padajících stromů, který nejspíš udolala vlastní váha. Padlé stromy rychle podléhaly rozkladu a jejich místo brzy zaroste novou vegetací, ale do té doby zkrápěly s divokou nevázaností podlahu pralesa slunce a déšť.

Ben vztyčil stan a vysekal pučící výhony podrostu, zatímco se dunění hromu neustále blížilo a vrchní patro lesa začal bičovat chladný vítr. Obyvatelé korun stromů se vzrušeným štěbetáním a křikem prchali do úkrytu, kde přečkají zátopu.

Svlékli se, oblečení schovali do stanu a postavili se na nevelkou mýtinu právě ve chvíli, kdy na zem dopadly první velké kapky deště. Zabodly se Jillian do pokožky s překvapivou silou, až zděšeně poskočila. Pak se rozpoutala bouřka, otevřelo se nebe a zasáhla je hustá opona deště.

Bylo to téměř stejné jako koupel pod vodopádem. Bubnoval do ní déšť a každá krůpěj se jí štiplavě vpalovala do kůže. Nastavila přívalu obličej, pevně zavřela oči a nechala déšť promývat vlasy. Hořce litovala, že nemá kousek mýdla. Tohle byla snad ta nejočistnější koupel, jakou dosud okusila, svěží a prudká. Bradavky se jí vlivem studené sprchy napřímily.

Báječný pocit svobody narůstal stejně jako okouzlení z ohromující krásy, jež ji zasáhla, když pozorovala Bena pod vodopádem, kde se vyjímal jako nějaký skvělý a nádherný jeskynní muž. Zničehonic stála nahá uprostřed největšího deštného pralesa na světě a přitom na ni z nebe padal mocný, životodárný pramen tohoto lesa. Stromy nad hlavou bičoval déšť; blesk stíhal blesk a obklopila je ozvěna dunění hromu. Jejich počínání bylo nebezpečné; všichni ostatní tvorové zalezli do úkrytu. Ale zároveň to bylo nevýslovně vzrušující a Jillian měla chuť křičet radosti. Zvedla paže nad hlavu, aby jí déšť mohl snáze omýt každou píd těla. Zmocnil se jí omamný pocit, že žádná, ani sebepřepychovější lázeň, se téhle nevyrovná.

A pak, s tlumeným stenem, který slyšela i přes burácení hromu, k ní přistoupil Ben. Objal ji tak pevně, že stěží dýchala, zvedl ji a přisál svá ústa na její. Zavřela oči, uchopila ho za ramena a zabořila mu nehty do kluzké, chladné kůže. V místě styku jejich nahých těl však záhy pulsoval žár.

Popadl ji za zadek a zvedl výš. Bezděčně mu ovinula nohy kolem pasu, aby se stabilizovala. Hladově se sklonil k jedné její bradavce a jazykem ji nejprve nedočkavě obkroužil, než ji vsál do úst. Jillian bez dechu vykřikla, krev zrychlenou vzrušením.

Pak ji začal pomalu spouštět na svůj naběhlý penis. Otřel se o její rozevřený klín a Jillian zasténala. Zprudka otevřela oči a jejich pohledy se setkaly. Déšť jim stékal po tvářích a po těle. Ben měl černé řasy zmáčené vláhou, zřítelnice rozšířené, modré duhovky získaly kobaltovou barvu moře.

„Podívej se,“ vybídl ji ochraptěle. „Sleduj, jak do tebe vnikám.“

Chvějíc se téměř bolestnou touhou ho poslechla. Spustil ji ještě o něco níž a špička penisu se zabořila do jejího hebkého klína. Ten pocit prožila v posledních několika dnech už tolikrát, ale pořád ji silně vzrušoval. Jeho žár jí sežehl útroby. Centimetr po centimetru klesala níž, jeho penis pronikal hlouběji a roztahoval její sametovou pochvu až k hranicím pružnosti. Cítila, jak v ní ještě narůstá a bobtná a naráží do ústí její dělohy. Pozorovala, jak v ní jeho penis mizí, cítila intenzivně jeho pomalý pohyb a spojení obou vjemů ji přivedlo k vyvrcholení. Pevně ji svíral, když se mu křečovitě zazmítala v náručí a útočila proti němu boky.

„Ještě jednou,“ zašeptal. „Chci to ještě jednou.“

Znovu ji popadl za zadek a začal ji zvedat a spouštět. Pocit, jenž ho zaplavil, byl téměř k nesnesení nádherný. Zaťal zuby a zaklonil hlavu. Pokaždé, když na něj dosedla a objala jeho mohutný penis žárem a hebkostí své pochvy, celé tělo se mu otřáslo rozkoší. Prudký déšť neustával.

Jillian se k němu přimkla. Jakmile každý pohyb začal zvyšovat nádhernou agónii, začala sténat. „Prosím,“ řekla hlasem sotva slyšitelným v šumění deště. „Prosím.“

„Ještě ne, miláčku,“ oddychoval. „Ještě ne. Je to příliš krásný.“

Cítila, že navzdory studenému dešti má rozžhavené tělo. Snažila se Benovi vyprostit a přiblížit okamžik vyvrcholení, který se vznášel na dosah, avšak proti železnému sevření jeho těla byla bezmocná. Zasmál se, ale ne pobaveně jako spíše ryze triumfálně.

Z mraků vyklouzlo slunce a ozářilo mýtinu, ačkoli pořád pršelo, a obklopilo je jiskřivou svatozáří světla, jako by byli uvězněni uvnitř diamantu. Náruživě ho políbila a kroutivými pohyby se mu svíjela v náručí, protože se nechtěla smířit s porážkou.

Zabořil jí prsty do zadečku. Procítěně zaklel, jak cítil, že se neodvratně blíží jeho vyvrcholení. Několikrát ji rychle za sebou zvedl a zase spustil a Jillian vykřikla, pohlcená orgastickými křečemi. Její chvějící se vnitřní svalstvo ho líbezně sevřelo a on s bezdechým výkřikem zaklonil hlavu, otřásaje se pod mocným výronem svého semene.

Třásly se mu nohy a musel vynaložit veškerou vůli, aby pod ním nepodklesly. Jillian mu bezvládně visela v náručí, hlavu složenou na rameni, nohy ještě ovinuté kolem jeho pasu. Slunce je téměř oslepovalo. Déšť přešel se vzdalující se bouřkou; jediný zvuk, který v okamžiku pozastaveného času slyšeli, byl nepravidelný rytmus kapek padajících z listů na zem kolem nich, který zněl jako potlesk přírody.

Po chvíli ospale řekla: „Vypařujeme se.“

Vypařoval se celý les a k příkrovu zeleně stoupaly obláčky vlhkosti. Spirály páry se vznášely i nad jejich přehřátými těly. Ben ji přesto nepustil a Jillian byla se svou polohou spokojená.

„Nemůžu se pohnout,“ zamumlal do jejích mokrých vlasů. „Když to udělám, spadnu.“

Stěží potlačila zahihňání.

„Tak tobě je to k smíchu?“ Začal jí lenivě hladit zadeček.

„Pokud přistanu na tobě.“

„Hmm,“ zamručel spokojeně a kromě hlubokého, postupně se zklidňujícího dechu to byl jediný zvuk, který po několik dalších minut vydal. Jillian napadlo, že by takhle možná i usnula.

Konečně řekl: „Kdyby se mi podařilo udržet se na nohou, mohla bys vyháknout kotníky?“

„Možná.“

„Jaká je šance?“

„Jedna ku jedné.“

„Což znamená, že bud můžeš, nebo nemůžeš.“

„Správně.“

„Jestli nemůžeš, nejspíš si to budeme muset ještě jednou zopakovat.“

Benovi by to pravděpodobně nečinilo potíže, ale Jillian měla pocit, že by další kolo milování nezvládla. Nevzpomínala si, že by kdy v životě byla tak dokonale nasycená láskou. Nejraději by se někde stočila do klubíčka a pořádně se prospala. Poněkud lítostivě rozpojila nohy a nechala je sklouznout po jeho bocích, čímž současně přerušila spojení jejich těl.

Opatrně ji postavil na zem a podpíral ji, dokud si nebyl jistý, že ji unesou nohy. Chvíli měla problémy s udržením rovnováhy a pak, dosud v objetí, zamířili ke stanu, vzdálenému jen několik kroků. Ben byl ještě omámený doznívající vášní, jež vyústila v tak silnou rozkoš, o které ani netušil, že může existovat.

Osušili se jednoduše tak, že si otírali tělo. Ben podržel kapesník pod stromem, ze kterého odkapávala voda, a Jillian se jím omyla. Rychle se oteplovalo a než na sebe začali natahovat oblečení, měli jen nepatrně mokrou pokožku.

Jillian byla už skoro hotová s oblékáním, když Ben vedle ní náhle znehybněl. „Nelekni se,“ řekl tiše.

Prsty na knoflících u košile jí ztuhly a vyděšeně zvedla hlavu. Necelé tři metry od nich, sotva viditelná v hustém podrostu, stála skupinka indiánů, kteří si je prohlíželi s nečitelnými výrazy ve snědých obličejích. Všichni byli ozbrojeni luky a šípy, na sobě jen bederní roušky a rovné černé vlasy měli sesekané do tvaru jakési helmice. Stáli bez hnutí, ale pohledu černých očí nic neuniklo.

„Jsou z kmene Yanomami,“ řekl Ben stejně tlumeně jako předtím.

„To je nepřátelský kmen?“

„Záleží na tom, jak často se setkali s bělochy a jaké s nimi mají zkušenosti. Normálně se nepřátelsky nechovají.“

„Jak se máme chovat my?“

„Zjistíme, co chtějí.“ Dbal, aby se nedotkl pistole. Tuhle skupinku tvořili lovci; jejich téměř dvoumetrové šípy měly špičky napuštěné jedem, pravděpodobně kyanidem, což byla látka, s níž by si nerad zahrával. Promluvil s nimi v jejich jazyce a nejstarší z indiánů, důstojný prošedivělý muž, mu odpověděl.

Po několikaminutovém rozhovoru viděla, že se indiáni uvolnili a přísné rysy ve tváři roztály úsměvem. Šedovlasý muž něco řekl, při tom několikrát tleskl dlaněmi a jeho společníci se rozesmáli.

Pochechtával se i Ben.

„Co je k smíchu?“ zeptala se.

„Ale nic.“

Žádná jiná odpověď by v ní nevzbudila takové podezření ani zvědavost. „Cože? Radím ti, abys to vyklopil.“

„Jenom se divil, proč jsme dělali plesk-plesk v dešti místo v našem malém směšném moloca – to je pro ně ‚obydlí’, pro tebe ‚stan’.“

Jillian cítila, jak jí obličej polilo horko, když si uvědomila, že jejich milování přihlíželo se zájmem, i když poněkud zmateně několik svědků, ale zároveň měla co dělat, aby potlačila téměř neovladatelný smích. „Plesk-plesk?“

Benovi vesele zajiskřily oči. „Tohle, víš?“ zlehka zatleskal, čímž s ďábelskou přesností napodobil zvuk dvou mokrých těl, narážejících do sebe v rychlém rytmu. „Plesk-plesk.“

Zakryla si ústa rukou, smích se jí však zdusit nepodařilo. Indiáni se znovu rozesmáli a bodře se připojili k jejímu veselí.

Ben se tvářil samolibě. „Řekl bych, že na ně mimojiné zapůsobily… moje, řekněme, vystupování a technika.“

„Mlč,“ zajíkla se, jak se snažila polknout hihňání. „Jinak ti udělám plesk-plesk do tvého ksicht-ksicht.“

Jeho výraz se změnil v ryzí nadšení. „Kristepane,“ vydechl. „To bys vážně udělala?“

Skupina indiánů jim s radostí nabídla pohostinnost a Ben usoudil, že by bylo mnohem nebezpečnější, kdyby je urazili odmítnutím, než aby s nimi šli a riskovali, že Kates a Dutra se dostanou k lodím dříve než oni. Indiáni je dovedli k moloce, společnému obydlí, kde žili všichni členové tlupy. Byla to velká kruhová budova s krytinou z palmových listů, z ptačí perspektivy nerozeznatelná od svého okolí. Ben vysvětloval, že skupinka je poměrně malá, má sotva padesát členů; podobné komunity jen zřídka převyšovaly počet dvou set.

Z domu se vyvalili všichni vesničané, aby přivítali návštěvníky; nahaté, čokoládově hnědé děti s ostýchavým chichotáním a ženy, které okamžitě oddělily Jillian od Bena, jehož muži pobízely opačným směrem.

„Co mám dělat?“ volala Jillian, zvědavá, ale mírně vyděšená.

Ben se ohlédl přes rameno a zazubil se na ni. „Usmívej se a snaž se vypadat hezky.“

„Díky za radu,“ ucedila, ale pak ho poslechla a usmála se na své průvodkyně. Jejich věkový průměr kolísal od bezzubé seschlé náčelnice po graciézní mladé dívky s pučícími ňadry. Ženy měly obnažená prsa, a vlastně žádný z vesničanů nenosil oděv, který by připomínal halenu nebo košili. Muži měli na sobě smotaný kus látky, který se zavazoval přes hýždě, kdežto ženy byly vybaveny bederními sukničkami, ozdobenými množstvím provázků zakrývajících klín, zatímco zadek zůstal obnažený.

Jillian neuměla jediné slovo v jejich mateřštině, ale s úlevou shledala, že pár žen trochu ovládá portugalštinu, takže se s nimi mohla aspoň primitivně domluvit. Očividně byly vyrušeny při přípravě společného oběda a s radostí uvítaly při práci její společnost. Zanedlouho seděla na zemi s miminem v náručí a přes nohy se jí plazila dvě batolata.

Vzápětí se dostavili muži i s Benem, všichni ve skvělé náladě. Ben na ni zamrkal, ale naobědval se s indiány. S miminem v náručí spořádala prosté jídlo, sestávající z rybího masa, manioku a čerstvého ovoce. Maniok znala. Hlízy, podobné bramborám, byly skvělým zdrojem uhlovodanů a základem jídelníčku domorodých indiánů. Právě z nich získávali kyanid, jímž napouštěli hroty šípů. Maniok se musel k jídlu správně upravit, jinak by se jeho konzumace mohla stát osudnou, ale protože se nikdo nesvíjel ve smrtelných křečích, Jillian usoudila, že zdejší kuchařky přípravu hlíz ovládají.

Po jídle přišel Ben a dřepl si vedle ní. „Zdá se, že to s dětmi umíš,“ poznamenal a pošimral mimino na chodidle.

Věnovala mu líbezný úsměv. „To jsem ráda, že to říkáš, protože antikoncepční pilulky jsem musela nechat v Kamenném městě.“ Neprozradila mu, že její cyklus se blíží ke konci, a tudíž je pravděpodobnost otěhotnění nepatrná. Menstruaci čekala každým dnem a jen se modlila, aby do té doby došli k lodím.

K jejímu údivu se na ni Ben jen dlouze, zkoumavě zadíval, místo aby zpanikařil, jak předpokládala. „Tobě by nevadilo, kdybys se mnou měla dítě?“

Úsměv se jí vytratil z tváře a bezděčně se změnil v mnohem měkčí výraz, když se sklonila ke kroutícímu se a broukajícímu miminu v klíně. Pak vzhlédla k Benovi. „Kdyby se to stalo, promluvíme si o tom,“ řekla nakonec.

Krátce přikývl a změnil téma. „Přes noc zůstaneme tady. Nelíbí se mi, že ztrácíme čas, ale indiáni se momentálně tváří přátelsky a nerad bych, aby se jejich postoj změnil. S nimi jsme v bezpečí.“

„Ale co když se Kates a Dutra dostanou k lodím dřív?“

„Náčelník slíbil, že nás zítra s několika muži doprovodí k řece. Jsme o něco blíž, než jsem odhadoval. Zdá se, že dokážou najít místo, kde jsme schovali lodě; mám tušení, že nás pozorovali, když jsme přirazili ke břehu. Vylíčil jsem jim, co se stalo, a že máme možná v patách lidi, kteří nás chtějí zabít. Náčelník Datta Dasa slíbil, že nás budou chránit, dokud neodjedeme. Pak se o sebe musíme postarat sami.“

„Jako předtím,“ vzdychla.

„Jo. Pobyt v jejich vesnici musíme riskovat, a tak nemá smysl snažit se plout proti proudu. Aspoň se umyjeme mýdlem jejich výroby a vypereme si oblečení.“

„Ale co si oblékneme, než se šaty usuší?“ zeptala se.

Ben se lišácky zašklebil. „Přesně to, co nosí domorodci.“

Jestli si myslel, že bude vyvedená z míry, tak se šeredně spletl. Ve své profesi se často musela sžívat s odlišnými kulturami, a tak neměla námitky. Spokojeně se vydala s ženami k lesní tůni, kde denně plavaly, ten den podruhé se svlékla a skočila do vody. Neuplynulo ani pět minut, když se na břehu objevilo děcko nesoucí známý balíček: Benovo oblečení. Jillian pobavilo, jak nenápadně ji zmanipuloval, neboť věděl, že mu před celou vesnicí nemůže odmítnout vyprat prádlo, když ji o to požádal. Kdyby odmítla, indiány by její jednání šokovalo, protože v jejich kultuře má každé pohlaví, a dokonce každý člen skupiny předem stanovené povinnosti, kterým se nesmí vzepřít. Tak to prostě u primitivních společenství chodí.

Než se pustila do praní, dopřála si přepychovou koupel s použitím rosolovitého mýdla, které jí ženy podaly; svěže vonělo, bylo světle zelené, báječně pěnilo a Jillian se jím namydlila od hlavy k patě. Pocit čistoty byl k nezaplacení.

Stejným mýdlem vyprala oblečení, a když vylezla na břeh, přátelská mladá žena jménem Alcida, která zřejmě přišla do styku s civilizací, vybídla Jillian, aby si do vlasů vetřela jakýsi kondicionér a prostředek proti zcuchání. Tekutina voněla sladce a svěže po čerstvých květinách. Po její aplikaci jí dřevěný hřeben, který jí ženy půjčily, hladce projížděl vlasy.

Natáhla si provázkovou sukni, která jí zcela odhalovala hýždě, neboť sestávala pouze z řady spletených tkanic, zakrývajících klín. Ve společnosti ostatních, stejně oděných žen, si však nepřipadala tak trapně, jak očekávala. Možná že jí nahota vyhovovala víc, než se předtím domnívala, avšak pocit uspokojení z nedostatečného, či naopak zcela patřičného oblečení – přijde na to, kdo jeho vhodnost posuzuje – přičítala samolibému vědomí, že Benu Lewisovi způsobí horké chvilky. To má za to, jakým pokoutným způsobem ji přinutil, aby mu vyprala oblečení.

Indiánští muži nebudou její nahotě věnovat zvláštní pozornost, i když zpočátku je možná udiví její bledá pokožka, avšak Ben zareaguje odlišně. Ačkoli dbal, aby na žádnou indiánku necivěl déle, než bylo zdrávo, a tím nepopudil jejich nové přátelé, její nahota bude něco zcela jiného.

Cestou k moloce si uvědomila, že jí mnohem víc vyhovuje volná chůze v provázkové sukničce než normální oděv. Když měla obnaženou pokožku, horko a vlhko na ni doléhaly méně citelně; až doposud si ani neuvědomovala sotva patrný vánek, jehož letmé doteky na své kůži teď vnímala zcela zřetelně. Bradavky se jí napřímily v hrdé odezvě na jeho mírné hlazení.

Tak ji poprvé uviděl Ben. A když veselá skupinka žen vešla na mýtinu kolem moloky, měl pocit, jako by mu neviditelná pěst zasadila prudkou ránu do žaludku a málem ho poslala k zemi. Zmítaly jím dvě stejně naléhavé potřeby: první ho nutila, aby na Jillian hodil přikrývku a skryl ji před pohledy všech ostatních mužů, druhá ho ponoukala, aby se na ni hladově vrhl.

Druhý podnět byl citelně nepohodlný, protože těsný pruh látky, omotaný kolem nohou a klína, bránil přirozené mužské reakci.

Ben z ní nespustil oči. Její bledá pokožka měla krémově nazlátlý nádech a Jillian zářila mezi snědými indiánkami jako kamej. Hladké, silné svalstvo jejího nádherně pružného těla se pohybovalo s ladností, obvyklou u šelem. Byla štíhlá, ale ne hubená; její postava neměla stejnou uhlazenost jako těla modelek nebo hereček, které Ben označoval jako „kostnaté“. Jillian byla spíše elegantní a pružná a oblinky na správných místech jí dodávaly ženskou měkkost, kterou zbožňoval. Při pohledu na její oblá a pevná ňadra a malé vzpřímené bradavky – sakra, co to asi způsobilo? přemítal v duchu – se mu sbíhaly sliny. Pohupování jejího zadečku bylo silně vzrušující a Benův zrak přilákala ženská křivka jejích boků. Pronikavě civěl na spleť provázků, které jí splývaly přes břicho, a snažil se mezi nimi spatřit aspoň náznak jejího hebkého klína.

Zmocnil se ho téměř stravující vztek. Jak to, že se tak nenucené producíruje před tolika muži? zuřil v duchu. A na něj se ještě ani jednou nepodívala; vždyť se chová, jako by tam nebyl. Její přezíravý postoj ho doháněl k zuřivosti. Vůči žádné jiné ženě dosud neuplatňoval majetnický pocit, a proto ho jeho primitivní reakce zaskočila. Jillian patří jemu, jen a výhradně jemu. Žádný jiný muž nemá právo vidět ji takhle.

Když se na něj konečně podívala, věnovala mu nevinně andělský pohled, až málem vyletěl z kůže. Jillian se tvářila líbezně pouze v případě, kdy se chystala mu nějak znepříjemnit život, a ten zářivý úsměv svědčil o tom, že Ben je v pořádném maléru. Blesklo mu hlavou, že za všechno může špinavé prádlo. Buď mu oblečení rozcupovala na kusy, nebo mu do něj nasadila nějaký kousavý hmyz. Ne, to by bylo moc jednoduché, protože mu ve skutečnosti bylo jedno, jestli měl po světě chodit oblečený, nebo nahý. Kus látky, omotaný kolem beder, mu udělá stejnou službu jako kalhoty. Bezpochyby ji napadlo něco mnohem ďábelštějšího, něco, čím mu skutečně pěkně zavaří – do prdele, nejspíš mi dá košem! zděsil se.

To není fér. Tohle prostě není fér. Seděl na zemi a dusil se vztekem. Proč příroda vytvořila ženy takové, aby jim žádný chlap neodolal, ale opomněla zakódovat stejnou reakci u žen? I kdyby se chlap stavěl na hlavu – tumáš! ženská sáhne rovnou k zásadní odvetě. Zvedne nos, nasadí nezúčastněný výraz – a chlap okamžitě pochopí: žádný sex, dokud jí nepadne k nohám a nebude žadonit o smilování. Ben si připadal jakoby ošizený, ale zároveň se ho zmocnila panika. Napadlo ho, že by jí mohl padnout k nohám a plazení dokončit před soumrakem. Možná by se dala obměkčit.

Tak snadno mu to neprojde. V duchu se proklínal, že ho vůbec napadlo poslat jí balík prádla k vyprání a navíc tak veřejně, že nemohla jeho žádost odmítnout, protože byla natolik chytrá a vnímavá, aby věděla, že kultura jejich hostitelů něco takového vyžaduje. Bude ho ignorovat nejméně jednu noc, i kdyby se před ní plazil sebeschlípleji.

Datta do něho šťouchl loktem a Ben se střetl s jeho pobaveným pohledem. „Ta tvoje žena je nová?“ zeptal se Datta a ukázal na nespokojenou bouli v Benově klíně, protože tak prudkou reakci by u něj Jillian nevyvolala, kdyby spolu byli déle.

Ben polkl. „Ano, je nová.“

„Třeba by se s tebou šla projít.“

To pochybuju, pomyslel si Ben pochmurně.

Když se nepohnul, Datta do něho znovu strčil. „Promluv s ní,“ řekl. „Jak to může vědět, když jí nic neřekneš?“

Jenomže ta potvůrka to ví zatraceně dobře a Ben své šance předem pohřbil, i když k ní poslušně přistoupil. Co na tom, že každá z žen se pokradmu podívala do jeho rozkroku a pak se zdvořile odvrátila.

Jillian k němu vzhlédla s líbezným úsměvem.

„Pojď se projít,“ navrhl, doufaje v nemožné.

Sklouzla mu pohledem do klína a usmála se ještě líbezněji, pokud to ještě vůbec bylo možné. „Procházeli jsme se pět dní,“ zašeptala. „Jsem ráda, že si na chvíli můžu odpočinout, když jsem konečně vyprala naše prádlo.“ Pokynula hlavou k místu, kde se sušilo jejich oblečení.

Nejraději by zasténal nahlas. „Tímhle mě nemůžeš držet v šachu.“

Měla oči jako křišťálově průzračné tůně. „Neměla jsem v úmyslu držet tě něčím v šachu.“

„Já to věděl,“ zahučel polohlasně. „Sakra, Jillian, nemyslíš, že to přeháníš? Vím, že to byl podraz, když jsem ti poslal svoje oblečení, ale přece jsem je nemohl prát sám! Zdejší muži si neperou. Vážně bych porušil jejich zásady, kdybych si pral prádlo sám.“

„Já vím,“ odpověděla.

„Ty to víš?“

„Samozřejmě.“

Zhluboka se nadechl. „Ale projít se nepůjdeš?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Usmívala se jako sluníčko. „Protože i když ty jsi možná v právu, já střežím dveře do ráje.“

Neklidně si prohrábl vlasy. „Chceš říct, žes to udělala i přesto, žes věděla, že jsem v právu?“

„Ano.“

„Proboha, proč?“ Měl pocit, že vybuchne vztekem.

„Proto.“

Napadlo ho, že by si ji měl hodit přes rameno a odnést ji pryč; během pěti minut by ji přiměl žadonit o milování. Už už se na ni chtěl vrhnout, ale pak se vzpamatoval. Mohl by to udělat, ale ublížil by jí. Jistě, prohřešil se, ale ne tím, co udělal, ale jak to udělal. A účty budou vyrovnané jen tehdy, až Jillian bude cítit, že si jsou rovni. Tyhle vztahy dokážou být zatraceně složité, pomyslel si.

Několikrát se pokusil navázat konverzaci, ale pokaždé vyšla jeho snaha naprázdno, protože nedokázal vymyslet důvod, který by pro ni byl dost pádný. Nakonec se vrátil k Dattovi, jemuž připadala jeho porážka směšná.

„Tvoje žena se s tebou nechce projít?“ zeptal se pobaveně.

„Říkala, že tak brzo po tom předcházejícím milování nemůže,“ lhal Ben. Nemělo smysl ztratit respekt.

„Aha,“ přikývl Datta. „Muž musí dávat pozor, aby své ženě neublížil.“

Podle toho Ben usoudil, že Datta si myslí, že byl k Jillian moc hrubý, když se milovali v džungli, a proto si teď zaslouží, že s ním nechce jít na procházku. Celá situace ho značně skličovala.

Indiáni jim zavěsili visutá lehátka v moloce, kde spala celá vesnice. Jillian se vděčně uvelebila ve své síti a udivilo ji, jak je unavená, ačkoli místo pochodu strávila skoro celý den ve společnosti indiánů. Psychické vypětí měla téměř za sebou; k řece dojdou zítra. Vybavila si dlouhé monotónní dny na palubě lodi, o kterých cestou proti proudu ani nesnila. Uloží se do houpačky a stráví dny v mírném pohupování a v polosnění spíše než v dřímotě. Než doplují do Manausu, bude dokonale odpočinutá.

Ben se uložil do sítě vedle ní. Po zbývající část dne kolem ní kroužil se psím výrazem a Jillian měla co dělat, aby nevyprskla smíchem. Napadlo ji, že by mu mohla dát něco hořkého do jídla, protože věděla, že zdravý rozum a slušné chování by mu nedovolilo, aby sousto vyplivl, a tím urazil hostitele, ale když se k ní předtím přitočil, a ona poznala, že pochopil, že mu bude odpírat sex kvůli neslavnému triku s prádlem, nedokázala odolat pokušení přistoupit na jeho zoufalou hru. Pochopitelně to byla nejhorší msta, která ho mohla napadnout, a proto přirozeně usoudil, že je to i ta nejhorší msta, která mohla napadnout ji. Ve skutečnosti by na takový trest ani nepomyslela, protože nechtěla uškodit sobě, ale zábavná stránka celé situace posloužila jako skvělé zadostiučinění.

Bylo to vlastně mnohem zábavnější, neboť o několik hodin později byl zahájený známý útok.

„Ten chlapík, s kterým ses milovala v houpací síti,“ zahučel Ben tlumeně. „Pořád se s ním vídáš?“

Spokojeně zívla. „Nikdy jsem se v síťové houpačce nemilovala.“

Plných deset vteřin bylo ticho. Pak se ozval jeho hlas prosycený hněvem a záští. „Jak to myslíš, že ses nikdy v houpačce s nikým nemilovala? Říkala jsi, žes to dělala. Mluvili jsem o tom nejmíň dvakrát. Chceš říct, žes mi celou tu dobu lhala, jen abych žárlil?“

„Nesvěřovala jsem se ti, že bych se někdy milovala v houpací síti.“

„Ale ano. Říkalas to tu první noc, kdy jsme spali na lodi.“

„Ptal ses, jestli jsem to někdy ‚dělala’ v síti. Protože jsme se právě uložili ke spánku a tys nezdůraznil, co přesně máš na mysli, vyložila jsem si to po svém a domnívala jsem se, že máš na mysli spaní. Pak ses ptal, kde jsem to dělala v houpací síti, a já jsem odpověděla, že u sebe na balkoně. Tečka.“

„Zatraceně dobře víš, co jsem myslel. Víš, že mě nezajímalo, kde spíš. A když jsme se myli u toho vodopádu, ptal jsem se tě, jestli máš ve zvyku spát s chlápkem, kterýho sotva znáš, protože jsi říkala…“

„Vím, co jsem říkala. A taky vím, že není moje chyba, že jen výjimečně myslíš na něco jiného než na sex. Tenkrát jsem ti řekla, že se nikdy nemiluju na balkoně s neznámými muži, což je pravda, protože jsem se nikdy s nikým na balkoně nemilovala. Dáš mi teď pokoj a necháš mě spát?“

„Ne,“ řekl. „Teď tě uškrtím.“

„Klídek, klídek,“ chlácholila ho a usmívala se do tmy.

Zato Ben se neusmíval; doslova vřel vztekem. Udělala to schválně. Celou dobu ho mučila samou lží, i když věděla, že je nevýslovně žárlivý. Není pochyb, že při jednání s takzvaným něžným pohlavím jsou muži ve značné nevýhodě. Ženy drží všechna esa. Ovšem většina žen není tak ďábelská jako Jillian Sherwoodová, která zkrátka ví, jak zasáhnout slabé místo.

Natáhl se a zatřásl její houpací sítí. „Fajn. Ale tentokrát žádný vytáčky a dvojsmyslný odpovědi. Chci slyšet ryzí pravdu. Jsi zamilovaná, nebo jinak zapletená s někým u sebe doma?“

„Holou, ryzí pravdu?“

„Jo. Pravdu.“ Zatajil dech.

„Naposledy jsem měla rande před půl rokem.“

„Kristepane, proč?“ Ben byl šokovaný do morku kostí.

„Protože jsem raději byla sama, než abych musela být slušná, když ve skutečnosti jsem byla k smrti otrávená. A do sexu jsem nikdy nebyla zvlášť žhavá.“

„Kecy!“ vybuchl. „Ani na chvíli mi nedáš pokoj.“

„To bude nejspíš tím, že jsi neodolatelný,“ poznamenala jízlivě. „Dobrou noc. Chci spát.“

Benovi se vrátila dobrá nálada; lehce rozhoupal svou síť. Jillian po něm doslova šílí.

Následující ráno opustili moloku v doprovodu Datty Dasy a dalších čtyř mužů z kmene a o tři hodiny později dorazili k řece. Indiáni je neomylně vedli k místu, kde byly schované lodě. Bena ani nepřekvapilo, že jeden ze člunů chybí; nedivil by se, kdyby zmizela obě plavidla. Spíše mu dělalo starostí, že Dutra a Kates je nějakým způsobem předstihli a číhají na ně v záloze za ohybem řeky. Bylo by rozumnější, kdyby na ně čekali u člunů; možná že je odněkud pozorují, ale v přítomnosti indiánů se neodváží zaútočit. Kdyby se podařilo utéct jen jedinému indiánovi, oba ničemové by byli v pěkné kaši, protože domorodým kmenům se v pralese nemohou rovnat zkušenostmi ani znalostmi.

Ukryté nafukovací čluny a zásoby zůstaly nedotčené, a tak si Ben připadal bezpečněji. Jestli na jedné z lodí odplul Kates, jistě by s sebou vzal i zásoby.

Naložili část zásob a jeden z nafukovacích člunů. Zbývající potraviny si možná vezmou Kates a Dutra, ale na druhou stranu je mohou využít i Pepe nebo jiní nosiči. Nedalo se odhadnout, kdo k řece dorazí dřív. Když se konečně rozloučili, Ben nastartoval motor, pozpátku vyjel ze zátoky a vplul do proudu. Jillian mávala, dokud jí indiáni nezmizeli z dohledu.

Dutra se skrčil hlouběji pod chůdovité kořeny, které mu o několik stop přečnívaly nad hlavou, a v obavách, že ho uslyší indiáni, neodvažoval se ani hlasitě dýchat. Kdybych neztratil pistoli, pomyslel si zlostně, všechno by bylo jinak. O pistoli přišel před dvěma dny, kdy sklouzl po bahnitém srázu do rokle. Takhle se musel schovávat v podrostu, aby ho ti malí scvrklí opičáci neobjevili. Hravě by je přepral, ale díky otráveným šípům byli ve výhodě a on nebyl ozbrojený.

Překonal sám sebe, aby se dostal ke člunům první, a skutečně se mu to podařilo. Avšak bez pistole nemělo smysl číhat na Lewise v záloze a uprostřed džungle si jinou pistoli neopatří. Zmocnil se tedy jednoho z plavidel, ukryl je o kus dál proti proudu a pak počkal, až se objeví Lewis s tou ženskou. Už se chystal naložit nějaké zásoby, ale včas si uvědomil, že by se tak prozradil, a Lewis by byl mnohem opatrnější.

Teď stačilo, aby je sledoval po proudu a čekal na příležitost, kdy si bude moct opatřit zbraň. Jakmile vpluje do civilizovanější oblasti, přepadne nějakého říčního obchodníka a ukradne mu pistoli. Do té doby se Lewis bude cítit v bezpečí a přestane dávat pozor. Dutra pak už jen dvakrát vystřelí – a diamant změní majitele.

Vyčkal ještě hodinu, dokud si nebyl jistý, že indiáni odešli a že se mezi ním a první lodí vytvořil dostatečný odstup. Hodina není tolik, aby Lewise nemohl dostihnout, až nadejde vhodná chvíle.

Navzdory ztrátě pistole byl Dutra s vývojem situace spokojený. Od okamžiku, kdy mu Kates prozradil, že Lewis má diamant, nemyslel Dutra na nic jiného. Kdyby drahokam získal, mohl by se oblékat jako pán a ověsit se zlatem, jako to vídal v televizi. Koupí si obrovskej americkej bourák, v kterým se bude projíždět po Manausu a všichni z něho budou mít strach. Už nikdy se nebude muset skrývat na řece, když po něm půjdou policajti; jednoduše je podplatí a oni mu dají pokoj.

Diamant se stal ztělesněním jeho snů. Neviděl jej, avšak neustále si promítal v mysli jeho vybájený obraz. Jistojistě vypadá jako kus ledu a má tvar diamantu, co nosí bohatý paničky vsazený v prstenu, uvažoval, jenomže je mnohem, mnohem větší. Když se na něj podívám proti slunci, jeho záře mě oslní. Nikdy po ničem tolik netoužil jako po tomhle drahokamu. Lewis si ho nezaslouží. Dutra totiž Lewise s chutí zabije.

Nejdřív ze všeho si Jillian zavěsila do stínu ploché střechy houpací síť a uvelebila se v ní.

Ben se po ní úlevně otočil; konečně jsou zase sami. Setkání s indiány uvítal, ale zároveň měl pocit, že bylo narušeno jeho soukromí. S Jillian byl nejspokojenější o samotě.

„Kapitán očekává od posádky větší výkon,“ řekl.

„Posádka podá výkon až zítra,“ odpověděla a zavřela oči.

„Proč ne dneska? Včera ses přece vyspala dost.“

„První den menstruace jsem vážně moc unavená a není mi dobře,“ vysvětlila, aniž otevřela oči.

Rozhostilo se dusné ticho. Pak Ben řekl: „Začínám se učit. Tys vlastně neřekla, že máš menstruaci. Prostě jsi prohlásila, že první den menstruace jsi vážně moc unavená a není ti dobře. Pořád mě trestáš, co?“

„Mám menstruaci,“ prohlásila zřetelně. „A nevím, jak bych mohla zařídit, aby splývala s tvými mnoha prohřešky.“

Ben se na ni znovu zadíval a tentokrát si všiml kruhů pod očima. Nevymýšlela si. Na okamžik se vyděsil, ale pak projevil starost. „Máš nějaké pilulky? Jak bych ti měl ulevit?“

Otevřela oči a usmála se na něj. Byl to upřímný úsměv, ne ten její andělský, při kterém ho mrazilo. „Jsem v pořádku. Není mi špatně, jsem jen unavená. Kdybys mě potřeboval, vzbud mě. Slibuju, že zítra to bude lepší.“

V tomhle úseku řeky nemohl pustit kormidlo, ale jinak by ji objal, přitiskl k sobě a držel v náručí, zatímco by spala. Chtěl ji neustále hýčkat, což bylo absurdní, neboť patřila k nejhouževnatějším a nejschopnějším lidem, které vůbec kdy poznal, ať šlo o muže nebo ženu.

„Jak dlouho to obvykle trvá?“ zeptal se.

„Co? Moje menstruace, nebo tvoje podivná představa, že všechno, co dělám, ti brání milovat se se mnou tak často, jak bys chtěl? Moje menstruace potrvá čtyři nebo pět dní. S tvými falešnými představami to ale nejspíš nepohne.“

Zazubil se, k smrti zbožňoval, když s ním mluvila takhle líbezně. „Nechápu, proč se domníváš, že se při menstruaci nemůžeš milovat.“

„Protože na to nemám chuť, nechci a nedovolím ti to.“

„To je vyčerpávající důvod.“

Lítostivý tón v jeho hlase ji pobavil; uvelebila se pohodlněji v síti. „Mimochodem, nenapadlo mě, že bych ti měla odmítnout ‚procházku’, dokud jsi nedal zřetelně najevo, že odmítnutí očekáváš. Díky za inspiraci. Původně jsem ti jen chtěla přidat do jídla něco hnusnýho.“

Na okamžik strnul. Pak se rozesmál. „Příště se nech vést vlastním úsudkem, miláčku.“

„Přesně to jsem udělala,“ pronesla samolibě a zavřela oči. „Poznám dobrý nápad, když ho někdo vysloví.“

Ben se otřásal smíchem. „Dobře se vyspi, miláčku.“

„Díky.“

Po několika minutách se na ni znovu podíval: její pravidelné oddychování oznamovalo spánek. Ben se usmál. I když byla ďábelská a hašteřivá, bavil se přímo královsky. Umínil si, že musí přijít na nějaký způsob, jak ji zdržet v Manausu.

Tu noc mu spala v náručí. Čekala, že se zase vyspí v houpací síti, ale Ben rozložil na palubu matraci, nad kterou vytvořil z moskytiéry jakýsi stan, protože věděl, že Jillian nerada spí bez ochrany proti zatoulanému hmyzu. Položila mu hlavu na rameno a vyspala se zdaleka nejlíp za poslední dny. Jakmile měli hory za zády, začalo je sužovat vedro, a i když by jim bylo příjemněji, kdyby se vyspali odděleně, ani jeden nenavrhl, aby se přemístili. Jillian byla spokojenější, když se ho mohla dotýkat. Ačkoli ho s oblibou škádlila a popouzela, byla nejšťastnější, když ji držel v náručí.

Jejich společné dny byly sečteny. Zbýval jim zhruba týden. Vzpomněla si, že říkal, že zpáteční cesta do Manausu bude kratší, protože poplují po proudu místo proti němu. A tak dokud mohla, chtěla každý okamžik s Benem vychutnat. Po návratu do Manausu se její život od základu změní. Udělá, co měla v plánu, a pak se vrátí domů.

Ale zatím je v jeho náručí.

Na palubě lodi bylo všechno snazší a několik následujících dní si připadala jako na dovolené. Záchod, který před tím považovala za primitivní, jí teď připadal jako hotový přepych. Vaření na lihovém vařiči bylo ryzím potěšením. Dokonce i omezené zásoby surovin jim bohatě stačily, protože každé jídlo mohli sníst v klidu a beze spěchu. Oba měli rezervní oblečení, které nechali u člunů pro případ nouze, a Jillian měla i své osobní věci. Zkrátka vedli primitivní, ale veskrze příjemný život.

Začaly se objevovat plechové chatrče a obydlí z kartónových krabic, vybudovaná na pilotech při okraji řeky, jež byly známkami blížící se civilizace. Zatím jich nebylo mnoho, ale dál po proudu bude domků přibývat, až budou lemovat břehy po obou stranách. Zanedlouho osamělé stavby vystřídají skupinky chatrčí, spojených s vnějším světem pouze prostřednictvím obchodníků, kteří brázdí řeku.

Z osamělého domku vyběhly dvě děti a zuřivě mávaly, snad v domnění, že Ben a Jillian by jim mohli něco prodat, anebo jen z pouhé radosti, že po dlouhé době spatřily loď. Jillian jim taky zamávala; jejich život byl sotva poznamenaný vzrušením.

„Jak často jezdíš na výpravy po řece?“ zeptala se bez jasnějšího důvodu a představila si dlouhé měsíce strávené na řece a v pralese.

„Jak často chci. Rád si mezi jednotlivými cestami odpočinu a délka dovolené závisí na délce výpravy. Když jde jen o týden s turisty, kteří chtějí vidět ‚opravdovou Amazonku’, stačí mi volný víkend. Ale většina výprav trvá déle. Ta poslední se táhla několik měsíců. Před další zakázkou jsem si chtěl udělat měsíc volna.“

„Pročs to neudělal?“

„Byl jsem zvědavý. Věděl jsem, že Kates má za lubem nějakou ničemnost, a chtěl jsem zjistit, oč mu jde. A zaplatil mi předem.“

Opřela se o sloup podpírající střechu a zkoumavě se na Bena zadívala. „Co se stalo to poslední ráno v Kamenném městě? Proč po tobě Kates střílel? Mělo to vyprovokovat Dutru?“

„Nejspíš ano.“ Zmocnil se ho neklid. „Určitě se dohodli předem. Výstřel z Katesovy pistole měl být znamením pro Dutru.“

„Ale proč k tomu vůbec došlo? Vždyť jsme žádný poklad nenašli. Neměli důvod střílet.“

Mohl tušit, že když Jillian bude mít čas přemýšlet, bystrým úsudkem poskládá kousek ke kousku a neujdou jí hluchá místa. „Vstal jsem brzo a odešel jsem z tábora. Kates si patrně myslel, že něco chystám, protože mě sledoval. Těžce nesl, že diamant někdo dávno vzal a že chrám není plný zlata.“

„Když jsem vylezla ze stanu, Dutra po mně nevystřelil. Jen se na mě podíval a usmál se.“

„Pravděpodobně si tě chtěl nechat na konec,“ zavrčel Ben a při té představě v něm vzkypěl vztek. „Doslova.“

„Škoda že jsem místo baterky nepopadla pistoli. Nechápu, jak jsem mohla být tak pitomá.“

„Jsem rád, že ses s ním nedostala do přestřelky,“ řekl a v duchu se zachvěl. „Udělalas přesně to, co jsem ti nařídil, a kdybys neposlechla, pořádně bys mě naštvala.“

„Ale kdybych měla pistoli, Rick mohl zůstat naživu.“

„A možná taky ne. Jakmile začnou svištět vzduchem kulky, není čas na přemýšlení. Mohla bys ho zasáhnout omylem. Nikdy neuvažuj, co by bylo ‚kdyby’. Je to ztráta času.“

Jeho drsná logika ji pobavila, i když poněkud ponuře. Ben nemarní čas pozdní lítostí; jednoduše si bude razit cestu vpřed, cílevědomě a s nelítostným odhodláním. Jeho hravost a drsný smysl pro humor tuhle vlastnost někdy zakrývaly, avšak Jillian ji považovala za jeho základní charakterový rys, na který ani na okamžik nezapomínala. Kdo Bena podcenil, jednal na vlastní nebezpečí; i ona ho zpočátku podcenila, ale velice rychle si svůj omyl uvědomila. Ben byl zvláštní typ člověka, dobrodruh a cestovatel. Měl svá vlastní pravidla a byl odhodlaný je za každou cenu prosadit. Varování a nařízení během cesty byla tak účinná proto, že nikdo nepochyboval, že by udělal přesně to, čím varoval.

Život bez Bena bude nudný a nezajímavý. V jeho přítomnosti to doslova jiskřilo vzrušením; byl energický, nebezpečný a vitálnější než sám život. Copak se mu vůbec může rovnat nějaký jiný muž?

„Zpočátku jsem tě považovala za opilého povaleče,“ poznamenala s jiskřičkami v očích.

Svraštil obočí. „A já měl pocit, že zoufale potřebuješ chlapa.“

„To byl ovšem tvůj prvořadý zájem.“

„Ano, madam,“ protahoval lenivě. „Tehdy stejně jako teď.“

„Aspoň si stojíš za svým.“

„A neslevuju ze svých nároků. Dneska by to nešlo?“ Jako už několik dní předtím se usmála a zavrtěla hlavou. „Až zítra.“

„Když zítra, tak proč ne dneska?“

„Protože na tom trvám.“

„Nemyslíš, že ti chuť moci trochu stoupla do hlavy?“

S úsměvem mu poslala vzdušný polibek. Stáhly se mu útroby a cítil, jak mu tvrdne penis, ale uvědomil si, že se usmívá i on. Stíny pod očima se jí vytratily a vypadala spokojeně. Přál si, aby ten výraz z její tváře nikdy nezmizel. Chtěl, aby se každé ráno probouzela s úsměvem, upřela na něj oči naplněné ospalou spokojeností a položila mu ruku na prsa.

Tropické polední slunce se mu vpalovalo do mozku, ale zničehonic jeho zář zastínil pocit, který Bena zasáhl silou blesku. Rozšířily se mu zřítelnice, slunce ho ostře bodlo do očí a téměř ho oslepilo. Křečovitě sevřel kormidlo, jako by v tu chvíli držel v rukou nit svého života. Snažil se ovládnout dech, snažil se vrátit zeměkouli na svou oběžnou dráhu.

Byl odhodlaný zadržet Jillian v Manausu a vytvořit s ní „vztah“, ať už to mělo znamenat cokoli. Bylo to jasné a jednoduché: chtěl být s ní. Chtěl s ní spát každou noc. To logicky znamenalo, že by spolu museli žít. Ačkoli takhle nikdy nepřemýšlel, to pomyšlení mu bylo docela příjemné, ba dokonce se mu zamlouvalo. Avšak v tom letmém okamžiku uvědomění nabyla představa konkrétní obrysy a pouta zvyku byla rozbita.

Chtěl mít Jillian navždy.

„Žít spolu“ mu najednou připadalo jaksi nedokonalé a nespolehlivé. Toužil po legálním svazku. Nikdy mu na mysli nevytanul pojem „manželství“ ve vztahu s konkrétní ženou, ale s Jillian to bylo jediné možné řešení. Je jeho, nadosmrti jeho.

Třesoucíma se rukama ubral rychlost a zamířil ke břehu.

Zvědavě se ohlédla. „Co to děláš?“

Viditelně se chvěl. Náhle se vyděsila, natáhla ruku, aby ho uklidnila, a ovinula mu paži kolem pasu. „Bene, co se děje? Stalo se něco?“

„Nestalo se nic,“ cedil skrz zaťaté zuby. „Musím tě mít. Hned.“

To bylo něco docela jiného než fňukavé, žertovně naléhavé žadonění, jímž ji zahrnoval posledních několik dní. Jeho oči postrádaly pobavení; jeho výraz byl hrozivě odhodlaný. Pořád se třásl a mohutné svaly pod obnaženou pokožkou byly tak napjaté, že viděla, jak se vlní.

„Neodmítni mě. Prosím. Teď ne.“ Sotva dokázal tvořit slova. Celé jeho tělo stravovala ochromující touha.

Několik vteřin zůstala nerozhodně stát, zmatená a trochu poplašená. Vzápětí však věděla, co má dělat. Letmo ho políbila na potem se lesknoucí rameno a zašla pod střechu, aby se svlékla.

Než byla loď ukotvená, ležela nahá na matraci a čekala na něj. Přistoupil k ní ještě s oním zvláštním zaslepeným výrazem v očích, stáhl si kalhoty a vrhl se jí do náručí. Okamžitě do ní pronikl a hned prvním pohybem se dostal hluboko do její pochvy; bolestí sebou trhla, ale sevřela ho ještě pevněji ve snaze ulevit jeho zoufalé vášni.

Jakmile do ní vnikl, nepříjemné napětí v těle se vytratilo a svalstvo se mu uvolnilo mocnými otřesy, jako by intimní spojení s ní zahnalo jakousi nesnesitelnou bolest.

Zlehka mu hladila ramena a šíji a zabořila mu prsty do tmavých vlasů. Po chvíli se nadzvedl na loktech. Modré oči měl tmavě kobaltové. Zasypal jí ústa a hrdlo žhavými, smyslnými polibky a pak, s téměř úpěnlivou něhou, se s ní začal milovat.

Protahovali minuty žhavého poledne a vychutnávali báječné soukromí. Předcházející nezkrotné milování bylo jen jakousi přípravou na pozvolna narůstající extázi, která je uvěznila ve svém omamném objetí. Jillianiny smysly byly až bolestně zjitřené. Při každém letmém doteku Benových rukou sténala slastí; jazykem jí lenivě dráždil bradavky a její nevázané výkřiky vyplašily ptáky, kteří zděšeně vzlétli k obloze. Toužila, aby tahle chvíle trvala věčně.

Jenomže nic netrvá věčně. Skončit musel i jejich výbuch citů, který byl příliš silný, aby se dal protahovat donekonečna.

Poté ležel Ben vedle ní, uvolněný a otupělý a rukou jí zlehka přejížděl po břiše, jako by, jak Jillian jízlivě napadlo, byla aligátor, který se má ukolébat k spánku.

Nechtěla mluvit, ani se na nic ptát. Kdyby promluvila, bála se, že by se rozplakala. Na prsou ji tížil nesmírný tlak citů, který ji dusil a stěžoval dýchání. Tolik Bena milovala.

Zdálo se jí, že oba usnuli; propadla se do hlubokého bezvědomí, ze kterého se probrala s pocitem, že se zastavil čas, i když věděla, že ve skutečnosti tomu tak není. Slunce se sklonilo k obzoru a jeho žhavé paprsky se draly pod střechu. Ben se pohnul a protáhl se, pak se překulil na kolena a oblékl si kalhoty.

Očekávala nějakou provokativní, prostořekou poznámku nebo aspoň jistou dávku samolibosti, ale jeho výraz, třebaže už tvrdé rysy v obličeji roztály, zůstal zasmušilý. Zvedl ji na nohy s onou nenucenou silou a dlouze ji svíral v náručí, tvář položenou na temeni její hlavy. Pak ji políbil a řekl: „Obleč se, než tě někdo uvidí.“

„Od chvíle, co jsme minuli tu chatrč, jsme za celý den nepotkali ani jednu loď.“

Konečně mu tváří přešel známý úsměv. „Já věděl, že máš sklony k exhibicionismu, když jsem tě viděl poskakovat před všemi těmi indiány.“

Rozesmála se. „Vždyť to byl tvůj nápad.“

„Jasně, ale myslel jsem si, že si necháš aspoň spodní košilku.“

„Tu jsem taky musela vyprat.“

Za vzájemného škádlení se Jillian oblékla a pak si oba uvědomili, že mají hlad. Připravila rychlý rybí guláš, který jednoduše vznikl smícháním konzervovaných potravin přivedených k varu. V posledních dnech nebyli v jídle vybíraví, protože si zvykli na prostou, nenáročnou stravu. Pokrm v normální restauraci by jim nejspíš způsobil zažívací potíže; i jejich žaludky si budou muset znovu zvykat na civilizaci.

Ben nastartoval motor a vycouval s lodí od břehu, pak ji opatrně obrátil a vyplul ze zátoky do středu proudu. Blížila se k nim jiná loď a tak ubral rychlost, aby ji nechal projet.

Jillian si zastínila oči a dívala se na blížící se plavidlo. „Je zkonstruovaná stejně jako naše čluny,“ poznamenala. „Vypadá přesně jako naše druhá loď.“ Přimhouřila oči a zaostřila zrak na lodivoda. Měl široká ramena a nepřirozeně malou hlavu. „Dutra!“ vyjekla se směsicí hrůzy a překvapení.

Ben zařadil plný výkon a loď s burácejícím motorem poskočila dopředu. V tu chvíli si Dutra zřejmě uvědomil, koho se snaží předjet, protože i jeho člun zrychlil.

„K zemi,“ nařídil jí Ben automaticky. „A pošli mi pistoli.“ Na řece téměř nikdy pistoli neodkládal, ale tohle byl bohužel jeden z nečetných případů, kdy ji neměl na dosah. Zoufale zatoužil po pušce.

Dutra vystřelil, ale protože byl dost daleko, kulka jim jen hvízdla nad hlavou.

Jillian našla pistoli a po čtyřech, bezpečně pod horním okrajem boku člunu, se připlazila k Benovi a vtiskla mu zbraň do natažené ruky. „Vrať se zpátky. Bude střílet po mně, protože nikoho jiného nevidí.“

„Tak se taky přikrč, ty pitomče,“ odsekla vztekle a zatahala ho za kalhoty.

Oba čluny se k sobě blížily pod ostrým úhlem a plným výkonem. Ben stočil kormidlo ostře doprava ve snaze získat pár drahocenných vteřin, a možná by se mu to i podařilo, kdyby nenarazili na jeden z mnoha plovoucích kmenů. Po srážce ztratila Jillian rovnováhu a překulila se do beden se zásobami. Dutra znovu vystřelil a tentokrát se kulka zaryla do dřevěného zábradlí.

Ben zvedl pistoli a vypálil, avšak Dutra uskočil stranou. Ben vystřelil ještě jednou a snažil se mířit. Byl by zázrak, kdyby ho zasáhl, protože jak cíl, tak paluba pod jeho nohama se povážlivě kymácely, ale výstřelem aspoň přinutil Dutru, aby se držel při zemi.

Jillian se vztyčila na kolenou. Vtom dřevěný bok lodi zasáhly dvě kulky a ona se po břiše vrhla na palubu.

Ben oplatil Dutrovi výstřely, které se s třesknutím nesly nad vodou. Chřípí jí podráždil pach střelného prachu.

Vpluli do středu řeky necelých dvacet metrů před Dutrou. Ben klekl na koleno a obrátil se k zádi, která byla prázdná, s výjimkou dřevěného záchodu, který zabíral zhruba tolik místa jako telefonní budka. Dutra se držel za nimi a byl tak blízko, že se ocitl ve zpětném proudu vytvořeném lodním šroubem a na volné hladině je snadno doháněl. Benův další výstřel zasáhl kormidlo, ale Dutra se dráze kulky zase vyhnul.

Ben se otočil právě ve chvíli, aby se stačil vyhnout obrovskému plovoucímu kmeni; Dutra, který plul v těsném závěsu, neměl s řízením problémy, protože zpětný proud mu kládu odstranil z cesty, a teď se k první lodi ještě přiblížil.

Ben zlostně zaklel. Nebylo možné řídit loď v plném chodu a současně pálit z pistole. Uvědomil si, že musí Dutru dostat dřív, než mu šťastnou náhodou pošle kulku do zad a Jillian zůstane proti němu sama.

„Jillian, budeš muset kormidlovat. Zvládneš to?“

Bez váhání se připlazila ke kormidlu. „Dávej pozor!“ snažila se překřičet řev motoru.

„Ty dávej pozor! Drž se co nejníž a ke straně, aby tě neměl rovnou na mušce.“

Zařídila se podle jeho pokynů. Dřepla si ke straně, jednou rukou držela kormidlo a zvedla hlavu jen natolik, aby viděla přes příď. Ben se rychle doplazil na záď a skryl se za záchodovou budkou.

Výstřel ho přiměl, aby padl na břicho. Cítil, jak se člun pod ním otřásl. Vztyčil se na kolena a třikrát rychle vystřelil. Dutra zaječel a padl ke straně, avšak instinkt Benovi napověděl, že ho nezasáhl vážně; kulka ho jen škrábla. Čekal s nervy napjatými k prasknutí, a když se Dutra po několika vteřinách zase objevil s pistolí v natažené ruce, Ben byl připravený. Výstřely z jeho pistole třeskaly současně s Dutrovými. Dutra vykřikl podruhé, chytil se za rameno a padl na palubu.

Člun se mocně otřásal a motor zakolísal. Ben si vztekle uvědomil, že ten parchant místo na ně mířil do motoru. Dutrův člun se k nim blížil plnou rychlostí a se zajištěným kormidlem, takže neměnil směr.

„Drž se!“ zařval Ben a vrhl se k přídi. „Chce do nás narazit!“

Jillian vrhla zděšený pohled přes rameno. Když motor zakašlal a zasekl se, měla pocit, že se jí kormidlo vytrhne z ruky. V zoufalství se na ně pověsila celou svou váhou a snažila se uhnout z Dutrovy dráhy. Člun se lenivě stočil na bok a téměř vzápětí do něj prudce narazilo druhé plavidlo. Náraz ji srazil na palubu a hlavou tvrdě narazila do boku lodi. Viděla, jak se Ben v poslední chvíli zachytil sloupku, čímž zabránil, aby přepadl do vody.

Podařilo se jí stočit loď tak, že se vyhnuli přímé srážce. Druhý člun jim narazil zprava do zádi a prudce je otočil. Zád Dutrovy lodi se smýkla dopředu, motor dosud v chodu. Ozval se zvuk tříštěného dřeva; příď druhého plavidla se jim zaklínila do zádi a oba čluny se do sebe zabořily jako dva kusy modelovací hmoty. Zpětný náraz se přenesl do kormidla a škrticího ventilu druhého člunu, jehož motor vypověděl službu.

Ticho bylo tak ohlušující a nervy drásající, že si Jillian teprve tehdy uvědomila, jak byl náraz hlasitý.

Ještě omráčená se pokusila vstát, ale zatočila se jí hlava a ona sklesla na kolena.

Po palubě se válely zásoby potravin. Ben po nárazu pustil pistoli, která však naštěstí nespadla přes palubu. Chňapl po ní a prudce se otočil k zádi člunu, tělo napjaté a připravené k akci. „Jsi v pořádku?“ zjišťoval úsečně.

„Ano,“ odpověděla, ačkoli si nebyla jistá. Věděla, že se musí vzchopit.

Doplazil se na záď k místu, kam do nich narazila druhá loď a rozsekala jejich člun na třísky. Přes okraj lodi se začala valit tmavá voda; oba čluny se potápěly.

„Nafoukni člun,“ volal Ben přes rameno.

Jillian překonala závrať a doklopýtala po skloněné palubě k nafukovacímu člunu. Připadalo jí, že náklon se každou vteřinou zvětšuje. Loď musí opustit nejvýše do dvou minut.

Benovi se přes boty přelila voda. Odsunul kus rozlomené přídě. Kde je Dutra? přemítal. Jestli zůstal na přídi, byl mrtvý, protože z ní zbyly jen úlomky. Dvakrát ho zasáhl. Všiml si kusu dřeva se stopami krve.

Ale Dutra nikde nebyl, ani živý, ani mrtvý. Žádné známky pohybu, všude vládlo ticho rušené jen skřípotem dřeva, jak se do sebe zakousnutá plavidla pohupovala na vlnách.

Bena napadlo, že Dutra mohl přepadnout přes palubu. Jestli byl přitom omráčený, určitě nepřežil. Je možné, že by za tu chvíli doplaval ke břehu? uvažoval. Pozorně se zahleděl na břeh a pátral po nápadněji se pohybujících listech kapradin. Ničeho neobvyklého si však nevšiml; motýli dál nerušeně poletovali nad vegetací.

Otočil se k vraku a vzápětí usoudil, že obě plavidla jsou do sebe důkladně zaklíněná a za těch několik minut, jež mu zbývají do opuštění jejich potápějícího se člunu, nestihne druhou loď prohledat. Počítal s možností, že Dutra se drží vraku z druhé strany, ale prostě mu nezbýval čas to zjistit. Musí co nejdříve nafouknout člun, naložit zásoby a opustit loď.

Voda mu teď sahala do poloviny lýtek. Brodil se po sklánějící se palubě k Jillian, která přetáhla člun na příď, kde byl prostor pro jeho nafouknutí. K tomu účelu byla k boku člunu připevněná bomba se stlačeným vzduchem. Už ji odjistila a nasadila trysku.

Ben jí pomohl člun přidržet a Jillian otevřela ventil. Vzduch se vtlačil do člunu s mocným sykotem a za necelých třicet vteřin vyplnil jeho baculaté proporce. Do člunu se pohodlně vešlo šest lidí a oba měli co dělat, aby ho zvládli. Jillian rychle zatáhla ventil a Ben ho uzavřel. Rychle připevnil lano ke střešnímu sloupu a dostrkal člun na vodu.

„Nastup,“ řekl. Jillian přelezla zábradlí a po čtyřech nastoupila do člunu.

Ben jí podal pistoli. „Dávej pozor,“ nabádal ji. „Dutru jsem nenašel. Možná se utopil, ale s jistotou to nevíme.“

Přikývla a levou rukou se chytila zábradlí, aby přidržela člun u lodi; v pravé držela pistoli.

Ben popadl svůj batoh a hodil ho do člunu; diamantu se v žádném případě nevzdá, a stejně budou potřebovat stan. Podal jí přes zábradlí malý motor. Vážil pětadvacet kilo, ale udržela ho, aniž dala z ruky pistoli. Fortelná ženská, ocenil ji Ben uznale. Naložili ještě bomby s plynem a začal přetahovat přes zábradlí bedny se zásobami. Jillian zatím vsadila motor do držáků na zádi člunu.

Loď se pohnula a ostře se sklonila. „To stačí,“ řekla. „Nastup si.“

„Ještě pádla,“ řekl Ben a hodil je do člunu.

Nazlobeně se na něj podívala. „Motor a pádla jsi měl naložit jako první. Nastup, ihned.“

Usoudil, že by měl poslechnout, odvázal lano, přehodil nohy přes zábradlí a nasedl do člunu.

Přesunul se na záď, připevnil k motoru plynové bomby a spustil přívod plynu. Přes rameno řekl: „Vyndej mi z batohu nový zásobník. Pistole je skoro prázdná.“

Jillian se opatrně přesunula k batohu, aby nerozhoupala člun.

„Je v přední kapse, v té na suchý zip,“ upřesnil. S tichou modlitbou zatáhl za startér a motor zakašlal. Zatáhl tedy ještě jednou, třikrát rychle po sobě. Malý motor vystřelil, znovu zakašlal a naskočil.

Jillian našla zásobníky a jeden vyndala, ale její hledající ruka nahmatala ve středním oddělení kapsy cosi zvláštního.

Oba vraky se s hlasitým bubláním potápěly pod hladinu. Ben odrazil od boku lodi a kormidloval člun do bezpečné vzdálenosti. Než odpluli, ještě bedlivě prohlédl palubu, ale po Dutrovi jako by se slehla zem. Pro jistotu objel potápějící se vraky, ale bezvýsledně. Dutra je možná na dně řeky a už se zařadil do potravinového řetězce.

Ben se usadil ke kormidlu a soustředil se na úkol, který měl před sebou, totiž dopravit Jillian i sebe v bezpečí do Manausu.

Všiml si, že Jillian ještě hledá v jeho batohu. V duchu zaklel, když s popleteným výrazem vyndala předmět zabalený v kapesníku. Kapesník sklouzl dolů a slunce se roztříštilo v tisíci krvavě rudých paprscích.

Zvedla k němu omámený zrak. „To je Císařovna,“ vyhrkla. „Tys ji našel.“

„Proč jsi mi to neřekl?“ blekotala. „Chápu, žes ji chtěl schovat před ostatními, ale proč i přede mnou?“

Snížil rychlost a zajistil kormidlo. Jillian seděla bez hnutí, diamant v klíně. I přes své hrubé tvary byl nádherný. Jeho velikost ho stále ohromovala; Jillian očividně taky, protože z něho nespouštěla oči.

Rychlými pohyby si od ní vzal pistoli a zásobník, zbraň si zasunul za pás a zásobník do zadní kapsy kalhot. Vzal jí diamant z neochotných rukou a než jej uložil do batohu, zase ho ovinul kapesníkem. Mlčky odnesl batoh ke kormidlu a usedl na své původní místo.

Jillian však nebyla hloupá. Vrhla pohled nejprve na batoh, pak na Bena a přimhouřila oči. „Co to znamená?“ zeptala se.

„Dobře víš, co to znamená. Našel jsem diamant,“ odpověděl suše.

„To ráno tě s ním Kates viděl, vid? Proto po tobě vystřelil.“

„Ano.“

Otevřel regulátor plynu a člun nabral rychlost. Hluk motoru znemožňoval hovor. Jillian seděla na přídi a chvíli mlčky sledovala řeku. Ben už začínal doufat, že nechá věci tak, jak jsou, ale pak se pohnula a posadila se k němu tak blízko, aby ji slyšel.

„Musela jsem tam nechat poznámky i filmy,“ řekla. „O Kamenném městě ani o Anzarech nemám jediný důkaz. Ten diamant by mohl všechny přesvědčit, že kmen Anzarů skutečně existoval. Přinutil by je, aby mě vyslechli. Archeologové vyšlou další expedici a tátovo jméno bude očištěno. Možná bych při té příležitosti mohla odnést Rickovo tělo.“

„Já tě tam vezmu,“ řekl netrpělivě. „Diamant k důkazu nepotřebuješ.“

Zpříma se na něj podívala. „A ty tu výpravu budeš pochopitelně financovat.“

„Ano.“ Trhl hlavou směrem k batohu. „Ta věcička mi vynese balík peněz.“

„Ne, díky,“ odmítla. „O takové peníze nestojím.“

Vzkypěl v něm vztek. „Co myslíš tím ‚takové peníze’? To nejsou špinavý peníze. Císařovna sama o sobě nic nedokazuje, možná jenom to, že se v Brazílii dají najít zatraceně velké diamanty. Ze zisku můžu financovat expedici do Kamenného města a ještě mi dost peněz zbyde. Ty chceš prostřednictvím diamantu přesvědčit bandu naškrobených panáků, aby uspořádali výpravu, a očistit tátovo jméno. Možná jsem hloupej, ale nevidím v tom žádný rozdíl, až na to, že ten můj nápad je mnohem lepší.“

„Diamant patří brazilskému lidu,“ řekla, „stejně jako pyramidy patří Egypťanům. Nebo si snad myslíš, že bylo správné, když vykradači hrobů zplenili pohřební síně v pyramidách a zničili tak část dějin?“

„Tohle je trochu jiný případ, miláčku. Diamant je nejméně důležitá součást Kamenného města. Hlavní je chrám a ty zatracený přízračný sochy. Samotný město, možná i celý to místo, kde to všechno stojí – to je důležitý a to budou lidi jako ty zkoumat příštích sto let. Diamant nemá význam.“

„Je to drahocenný artefakt!“

„Artefakt!“ Nevěřícně se na ni zadíval. „Je to jen lesklý kámen, který se nosí jako šperk. Kdybys do výklenku nad hrobkou dala granát, výsledek by byl stejný. A klidně to můžeme udělat. Ani granát velikosti pštrosího vejce by nevynesl zlomek toho, co za diamant dostanu.“

Měla obličej jako vytesaný z kamene. „Je to krádež.“

„Do prdele,“ odplivl si znechuceně. „Sakra, Jillian, snad si nemyslíš, že jsem tohle všechno podnikl jen proto, abych ten diamant předal někomu, kdo pro jeho získání nehnul prstem? Vždyť jsme riskovali život, abysme to místo našli.“

„Za to, cos udělal, jsi dostal zaplaceno,“ zdůraznila. „Ale beze mě bys nic nenašel. Vlastně bych Císařovnu našla já, kdybys mě nepřemluvil, abych se hrabala ve smetí, zatímco ses vypařil.“

„Nečekal jsem, že něco najdu.“

„Jak to že ne? Všechno ostatní probíhalo přesně podle mých instrukcí.“

„Ten diamant nikomu nedám,“ pronesl mrazivě. „Vzdej to.“

„Chceš mě snad hodit přes palubu?“ útočila. „Stačí, když po návratu do Manausu uvědomím příslušné úřady.“

„Jak dokážeš, že ho mám u sebe?“ Modré oči byly studené jako led.

Jillian se zmocnil marný vztek. Věděla, jak by to dopadlo, kdyby se obrátila na úřady. Sehnali by si informace, vyšlo by najevo, že její otec byl potrhlý vědec a že v tomhle případě nepadlo jablko daleko od stromu. Nikdo by ji nebral vážně. Usoudili by, že si celou tu historku vymyslela, aby upoutala zájem veřejnosti k marné honbě za senzačním objevem, která, jako všechna dobrodružství jejího otce, by skončila naprostým fiaskem.

Ben je natolik chytrý, že diamant nebude prodávat v Brazílii. Jeho kontakty nebudou legální, ale vsadila by se, že Císařovna se vynoří někde v Antverpách. Přiláká pozornost celého světa, její původ však zůstane navždy nejasný, což jí přidá na tajemnosti i na ceně. A co když ji rozřežou na kousky a pro posílení pocitu důležitosti nějakého nadutého milionáře ji promění ve šperky? Představa, že by takový osud Císařovnu potkal, byla děsivá; drahokam byl srdcem určité kultury a měl zůstat nedotčený.

„Přestaň trucovat,“ napomenul ji. „Co jsem řekl, myslím vážně. Chtěla jsi důkaz o Anzarech a ten mít budeš.“

Odešla od něho na příď, odkud pozorovala řeku. Vzdálenost mezi nimi znovu bránila v rozhovoru, teď ho to však popouzelo. Chtěl s ní pořádně zatřást a přimět ji, aby se na celou záležitost podívala z jeho pohledu. On uvažoval logicky, kdežto ona ho krmila idealistickými řečičkami. V duchu se proklínal, že nebyl opatrnější. Nečekal, že začne prohledávat batoh potom, co najde nový zásobník.

Zmítal jím hluboký pocit zklamání. Kdyby ji teď požádal, aby se za něj provdala, myslela by si, že ji chce jen umlčet. Vypadá to, že nemá nejmenší šanci ji přesvědčit, že si ji skutečně chce vzít. Jestli to celé není k vzteku: poprvé v životě začal myslet na manželství, a teď nejen že by mu Jillian neuvěřila, ale nejspíš by mu i vrazila pár facek, kdyby s tím na ni vyrukoval.

To je ale všivej den, pomyslel si. Nejdřív po něm střílel Dutra, pak šla jeho loď ke dnu, uvědomil si, že se chce ženit, a ke všemu je na něj Jillian naštvaná. Jeho trpělivost byla u konce.

Navíc se nedokázal zbavit dojmu, že se měl přesvědčit, že Dutra srážku lodí nepřežil. Chtěl Jillian co nejdřív dostat odtud a usoudil, že by se zachoval stejně, kdyby se v téže situaci octli ještě jednou. Její ochrana byla prvořadá.

Kates se neukázal a Ben dospěl k názoru, že je jen málo pravděpodobné, že zůstal naživu. Udělal osudovou chybu, když najal Dutru, který by pro pár babek zastřelil vlastní matku. Kates Dutru potřeboval, avšak Dutra nepotřeboval Katese. Jak prosté, milý Watsone.

Ale i kdyby Dutra přežil, byl zraněný a nemohl se pustit za nimi, pokud se mu vůbec podařilo doplavat na břeh a pokud mu zranění nezhnisá. V tropech je infekce běžná, ledaže Dutra zná léčivé účinky jistých rostlin a sám se ošetří, což bylo značně nepravděpodobné. Proč se tím tedy pořád znepokojuje?

Jednoduše proto, že se vyplatí nenechat nic náhodě.

Dutra se křečovitě držel vraku, a jakmile slyšel, že se člun vrací, ponořil se pod hladinu. Děsil se, že krev prýštící z rány přiláká dravce, a čekal, že každou chvíli se do něho zakousnou tisíce ostrých zubů. Když se zvuk motoru vzdálil, vyplul na hladinu. Avšak lodi se rychle potápěly a bylo třeba, aby se dostal do bezpečí. Jiná možnost nezbývala. Utrhl pruh látky z košile, pevně jím převázal zranění na pravé paži a pustil se člunu.

Zraněnou rukou sotva pohnul, ale díky své síle doplaval ke břehu a vyčerpaně se vyšplhal na suchou zem. Chvíli zůstal ležet a častoval Bena Lewise všemi nadávkami, které znal. Proč ten idiot zastavil uprostřed bílého dne a navíc na tak dlouhou dobu? Předtím nic takového neudělal, až dneska. Nejspíš si užíval s tou kurvičkou. To nemohla držet nohy u sebe aspoň do večera?

Proto nebyl Dutra připravený. Útok neprobíhal podle jeho plánu. Chtěl se k nim přikrást v noci, kdy budou spát. Jak by to bylo snadné! Místo toho byl zaskočený on a Lewis ho málem zastřelil.

Jenomže Dutra zůstal naživu. A má výhodu na své straně, protože oni si myslí, že je po něm. Bude je sledovat dál. I kdyby se jim podařilo doplout do Manausu, než by je dostihl, výsledek bude stejný.

Když načerpal sílu, namáhavě se postavil na nohy a po chvilkovém zamyšlení se vydal proti proudu řeky. Nedaleko odtud míjel chatrč. Tam najde jídlo, téměř určitě nějaké plavidlo a možná i zbraň.

Ben by raději strávil noc pod střechou, ale vzhledem k časové ztrátě bylo zřejmé, že do večera k žádnému stavení nedoplují. Vyjel z proudu a zamířil k chráněné mělčině. „Vypadá to, že se ještě jednou vyspíme pod stanem,“ poznamenal.

Promluvil poprvé od chvíle, kdy se Jillian přesunula na příď, kde zůstala po zbývající část dne. Neodpověděla a uhnula před povislými větvemi, když se blížili ke břehu.

Ben ukryl člun co nejlépe, neboť pašeráci by mohli považovat dvě osoby, z nichž jednou je žena, za mnohem snazší terč než skupinku dvanácti lidí. Budou se muset prodrat dál do vnitrozemí, z dosahu hustého podrostu, lemujícího břehy řeky, a najít místo vhodné k postavení stanu. Jillian vybalila zásoby a pustila se do přípravy jednoduché večeře.

Ben vztyčil stan a věnoval jí podrážděný pohled. Dřepl si vedle ní, rozhodnutý zažehnat období mlčení. „Přestaň být uražená. Možná se ti to nebude zamlouvat, ale už jsi někdy slyšela o výrazu ‚ukončit činnost, která zhoršuje situaci’? Diamant nedostaneš, ale budeš mít, cokoli si zamaneš: důkaz o Anzarech a rehabilitaci svého otce.“

„Nebudu,“ řekla.

Zpočátku se mu ulevilo, že promluvila, a tak mu chvíli trvalo, než si uvědomil, co odpověděla. „Co tím chceš říct?“

Pokrčila rameny. „Chci tím říct, že nechci mít nic společného s expedicí, financovanou prodejem diamantu. Nezabráním ti, abys udělal, co udělat chceš, ale nepřeju si být do toho zapletená. Bezprostředně po návratu do Manausu nastoupím do letadla a zmizím ti ze života.“

Už toho měl dost. Jeho trpělivost překročila své meze a teď visela jen na tenounkém vlásku. Popadl Jillian za paži a přiměl, aby se k němu otočila. „Nic takovýho neuděláš,“ prohlásil se zřetelnými pomlkami mezi jednotlivými slovy.

„Že ne? Jak mi v tom chceš zabránit? Uneseš mě?“ Hlas měla poznamenaný směsicí vzteku a posměchu.

„Ano, když to bude třeba.“

„To je ti podobné.“ Vytrhla se mu. „Ale raději by ses měl řídit svou vlastní radou a přestat zhoršovat situaci. Co kdybys prostě zapomněl na spásu svého svědomí organizováním další expedice a raději šetřil energii, protože mě žádným způsobem nepřinutíš, abych se na té akci podílela.“

„Nechci spasit své svědomí,“ odsekl. „Řekl jsem, že ti obstarám důkaz a udělám to, i kdybych tě měl celou cestu vléct násilím.“

„Vidím, že mě chceš proslavit proti mé vlastní vůli. Myslíš, že to tak odčiníš? Krádež je krádež. Ten fakt nic nezmění.“

„Komu jsem, sakra, co ukradl? Brazilskému lidu? Jmenuj mi jediného člověka, který bude mít nějaký užitek z diamantu, zavřeného v muzeu, a z bezpečnostních důvodů se na něj nebude ani moct podívat. Devadesát procent lidí se o něm vůbec nedoví, a i kdyby se o něm doslechli, bude jim to úplně jedno. Co kdybych ten diamant vykopal? Byl by to ten samý kámen, ale patřil by mi právem. Nálezce si jej smí ponechat!“ Při posledních větách už křičel. V životě neměl větší vztek.

„Okradl bys dějiny.“

„Kecy! Místo Císařovny můžeš dát do chrámu kus skla a dějiny Anzarů se nezmění!“

„Jenomže to nebyl kus skla, ale Císařovna. Celý život se mi tlouklo do hlavy, abych si vážila minulosti, opatrovala sebemenší zlomek dějin, který se mi podaří odkrýt, protože je naší součástí, vypovídá o tom, kdo jsme a jakou cestu jsme urazili až do současnosti. Probděla jsem víc nocí, než ty si vůbec umíš představit, a s pistolí v ruce jsem chránila naleziště před zloději. Snad si nemyslíš, že se teď stanu jedním z nich?“

Pochopil, že takhle se nikam nedostane. Měl pocit, jako by narážel hlavou do zdi. Jestli po světě chodí ještě tvrdohlavější ženská, rozhodně by se s ní nerad setkal. Tahle ho totiž doháněla k šílenství.

Pro ten den se vzdal. Řekl všechno, co říct chtěl. Ať o tom Jillian popřemýšlí. Nakonec u ní přece musí zvítězit zdravý rozum. Chce očistit svého otce a on jí nabídl způsob, jakým to provést. Jistě dospěje k závěru, že něco je lepší než nic.

Po zbývající část noci se mezi nimi rozhostilo hluboké mlčení. Když dojedli a uklidili nádobí, prudkým pohybem ruky ukázal na stan a ona do něj beze slova zalezla. V tak omezeném prostoru to nebylo snadné, ale podařilo se jí vyhnout se kontaktu s ním. To ovšem Bena navztekalo víc než kterákoli z událostí uplynulého dne.

Následující den pokračoval ve stejném duchu. Jako by ho vymazala z mysli, jako by už neexistoval, nebo ho přinejmenším ignorovala do chvíle, kdy na ni promluvil a na okamžik upoutal její letmou pozornost – totiž zatraceně letmou pozornost. Ta trvala ovšem velmi krátce, po dobu, než pokud možno jen několika slovy odpověděla. Svým chováním dávala jasně najevo, že reaguje jen ze zdvořilosti.

Schválně plul pomaleji, aby prodloužil společně strávený čas a poskytl jejímu zdravému úsudku více prostoru. Jen se modlil, aby to tak dlouho vydržel i on, protože si neuvědomil, jak bude obtížné, aby se krotil. Její záměrná rezervovanost ho pekelně hnětla. Jillian je jeho; nikdy jí nedovolí od něho odejít. Udělá cokoli, aby ji k sobě připoutal, včetně únosu, o kterém se jízlivě zmínila. Jestli si myslí, že se před tím zastaví, pak ho vůbec nezná.

Je to nad slunce jasnější. Ona je jeho a on patří jí. Jak se tuhle skutečnost opovažuje ignorovat? Jak se opovažuje tak lehkomyslně snažit zpřetrhat vzájemná pouta? Bůh ví, že on něco takového nedopustí.

Slunce stálo ještě vysoko, když dopluli k prvnímu stavení. Byla to chatrč na spadnutí, ale díky stařičkému generátoru byla vybavená elektřinou. Když příď člunu narazila na polorozpadlé molo, rozběhla se k nim skupinka dětí. Na břehu stálo asi patnáct chatrčí a jedna větší stavba, která se s trochou dobré vůle dala nazvat domem, třebaže její stav nebyl o nic lepší než u ostatních příbytků. Usedlost neměla žádné prosklené otvory a všechny střechy včetně té, jíž se honosil „největší dům“, byly pokryté rákosem a palmovými listy.

„Proč tady zastavujeme?“ zeptala se Jillian. Poprvé porušila pravidlo a promluvila první.

„Jestli se najde místo, kam nás uloží, budeme tady ve větším bezpečí. Po tomhle úseku řeky se potuluje spousta pašeráků a nerad bych, aby nás zbytečně ohrozili.“ I on odsekával slova. Měl na ni stejný vztek jako ona na něj.

Některé z dětí vzrušeně štěbetaly, jiné stály ostýchavě opodál. Starší usedlíci byli také zvědaví, avšak méně přátelští, a postávali na zápraží nebo vyhlíželi z oken svých ubohých příbytků. Z velkého domu vyšla vysoká, vyzáblá stařena a rázovala k přístavnímu můstku. Měla na sobě kalhoty a košili bez rukávů, která jí volně plandala kolem boků. Hlavu jí chránil před sluncem potrhaný slamák a z koutku úst jí visel doutník.

„Kdo jste?“ zjišťovala nevlídným, téměř mužským hlubokým hlasem.

„Já jsem Ben Lewis. To je Jillian Sherwoodová. Naše loď šla včera ke dnu a dál jsme museli pokračovat ve člunu.“

Stařena pokrčila rameny. „To je štěstí, že jste měli loď a navíc člun. Co tady hledáte?“

„Místo pro přespání, nic víc. Střecha nad hlavou je bezpečnější než nocleh na břehu řeky. Jídlo máme svoje.“

Žena si ho prohlédla od hlavy k patě. Byl bez košile, protože o ni přišel, když se potopila loď. Jeho mohutné obnažené tělo na ni zřejmě udělalo dojem, protože se usmála. Bylo to znepokojující, až netypické gesto, jako by byl svědkem něčeho, co se příčilo přirozenosti. „Jsem Maria Sayadová. Tohle je moje obchodní stanice. Místo nemáme, ale mám pár volných houpacích sítí. Můžete se vyspat u mě na verandě.“

„Díky, seňoro Sayadová.“

Tím však její pohostinnost nekončila. „Najíte se se mnou. Tenhle tejden se tady neukázala ani noha a ráda vidím nový tváře.“

„Díky, seňoro,“ opakoval.

Seňora dodržovala zvyk, jenž Jillian nazývala latinskoamerické hodiny; večeře se podávala nejdřív o deváté a protáhla se na několik hodin, ačkoli sestávala jen ze tří prostých chodů. Velké stavení mělo elektřinu, i když žárovky byly tak slabé, že by lepší osvětlení poskytly petrolejové lampy. Pod stropem se lenivě otáčel větrák.

Jillian zůstala vzhůru jen s obtížemi. Zúčastnila se zdvořilé konverzace a skrývala zívání, ale když se blížila půlnoc, sledovat rozhovor bylo stále těžší. Ben se choval naprosto přirozeně a povídal si se seňorou, jako by se znali roky. Jillian nepochybovala, že existuje jen málo žen, které se mu nepodaří okouzlit.

Jillian byla celý den zabraná do úvah. Bolest, kterou jí Ben způsobil pošlapáním jejích snů a samozřejmostí, s níž očekával, že přistoupí na jeho plány, byla tak silná, že ji musela zatlačit hluboko do podvědomí. Kdyby jí podlehla, zničila by samu sebe. A tak se raději snažila vypořádat se s realitou. Od začátku věděla, že tohle dobrodružství má jen jedno řešení, totiž návrat do Los Angeles. Zda se rozejdou v dobrém či ve zlém výsledek neovlivní.

Zbývalo rozhodnout jediný detail: co bude s Císařovnou. Ben má své plány, ale ona s nimi nemusí souhlasit a ani nemusí nečinně přihlížet, jak je uskutečňuje. Celý den si lámala hlavu, jak by získala diamant, utekla Benovi a vrátila se s Císařovnou do Manausu. Zatím ji nic konkrétního nenapadlo. Batoh měl neustále u sebe a ani na okamžik jej nenechával o samotě s ní. Bude muset být v pohotovosti a chopit se příležitosti, až se naskytne. Možná neuspěje, ale musí se aspoň pokusit.

Bylo po půlnoci, když seňora vstala a popřála jim dobrou noc. Jillian vděčně zamířila s Benem na otevřenou verandu, kde byly pověšené sítě. Vlezla do jedné a s vyčerpaným povzdechem zavřela oči.

Ben se uložil do druhé sítě, ale ještě dlouho zůstal vzhůru a zíral do tmy. Toužil po ní. Měl však dost rozumu a milování jí nenavrhl. Její chování postrádalo onu známou hravost a nevšiml si jediného náznaku, že by se dala obměkčit. Ale ani zloba neotupila bolest a touhu držet ji v náručí a vychutnávat vědomí, že mu patří.

Konečně usnul i on. O pár hodin později ho probudila bouřka, dunění hromu a blesky, protínající tmavé mraky. Seňora mu vnutila košili, takže mu chladný noční vzduch nevadil. Jillian se neklidně pohnula, a když ji rozrazila zima, ve spánku si objala tělo pažemi.

Déšť se hnal nad střechami stavení v mocných stříbřitých plachtách, co chvíli ozařovaných blesky.

Po břehu řeky se k přístavišti neslyšně blížila mohutná postava. Dutra si všiml člunu a rychle plul dál po proudu řeky. V kradené lodi se přikrčil, aby vypadal menší. Zcizil ještě slamák s širokým okrajem, který mu zakrýval obličej. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

V tichých hodinách po půlnoci se vrátil k usedlosti. Spustil se déšť, jenž přehlušil případný hlasitější zvuk, který by způsobil. Nejprve slídil ve člunu, nenašel však nic kromě několika beden se zásobami. Neočekával, že najde diamant, ale nechtěl nic nechat náhodě, a tak člun důkladně prohledal. Zásoby vezme s sebou; po dnešní noci je Lewis už nebude potřebovat.

Usoudil, že oba jsou určitě v domě. Když v dešti obcházel dům a hledal své oběti, v ruce se mu vlhce zaleskla mačeta.

Jillian se zachvěla v chladném vlhkém vzduchu a Ben se vyhoupl ze sítě. Začal si rozepínat košili a chtěl ji přes Jillian přehodit. Jakýsi slabý zvuk, který dost možná vycítil instinktivně, ho přiměl zvednout hlavu, když ze stínů verandy vyrazila býčí postava se zlověstně napřaženou mačetou. Jillian se ocitla mezi ním a Dutrou. Ben varovně a zároveň zděšeně vykřikl a prudce ji strhl ze sítě, zatímco uskočil dozadu a snažil se nahmatat pistoli.

Podařilo se mu ji uchopit, ale při tom ztratil rovnováhu a bokem padl na síť. Aniž věnoval pozornost Jillian, Dutra přeskočil její divoce se houpající síť i Jillianino tělo roztažené na zemi a s ďábelským šklebem se vrhl na Bena. Ben uhnul, čepel mačety prosekla síť, přeťala ji ve dví a Ben dopadl na zem. Při pádu stačil bleskurychlým pohybem nohou zachytit Dutru za kolena a odhodil ho stranou, nestrhl ho však k zemi.

Pád otřásl Benovým ramenem a on pustil pistoli. Chňapl po ní s vědomím, že ztrácí drahocenné vteřiny. Dutra se vzpamatoval a znovu zaútočil s mačetou zdviženou nad hlavou.

Ben se vztyčil na jedno koleno a vedle něho se na nohy škrábala i Jillian. „Uteč!“ zařval a strčil do ní. Na nic jiného už neměl čas. Dutra se rozmáchl, Ben se vymrštil a pronikl pod blyštivým obloukem čepele. Vší silou vrazil Dutrovi do ramene a zároveň uvěznil zápěstí jeho ozbrojené ruky v pevném sevření, aby se nemohl rozmáchnout. Dutra, překvapený útokem, hněvivě zavrčel, měl však medvědí sílu. Jeho tělo vydávalo nepříjemný, zatuchlý pach. Ben se pokoušel využít pistole, ale Dutra si jeho snahy všiml, chňapl ho za ruku a držel ji v bezpečné vzdálenosti od svého těla.

Nastal boj na život a na smrt. Vítězem bude ten, komu se jako prvnímu podaří osvobodit ruku se zbraní.

Dutra byl protřelý rváč. Věděl, že kdyby padl na záda a Lewise si přehodil přes hlavu, poskytl by mu možnost vystřelit, pokud by mu současně nevyrazil pistoli z ruky.

Narazil tedy Bena zády k jednomu z dřevěných trámů, podpírajících střechu verandy; jeho hrbolatý, neopracovaný povrch se zaryl Benovi do zad. Dutrova drobná hlava vyrazila dopředu ve snaze zasadit Benovi úder do obličeje. Ben prudce uhnul hlavou dozadu, zapřel se o trám, zahákl nohu kolem Dutrova kotníku a trhl. Dutra ho však nepustil a oba se v jednom klubku vykutáleli z verandy do deště.

Jillian se postavila na nohy. Když spatřila Dutru a slyšela, jak člověk, kterého milovala, na ni volá „Uteč!“ a bere nebezpečí na sebe, aby ji ochránil, připadala si jako v zlém snu. Na několik vteřin strnula a civěla na oba muže, kteří se váleli v bahně, bičovaní přívalovým deštěm a ozařováni oslnivými blesky. Kolem nich burácel hrom.

Za zády v domě se rozsvítilo a verandu zalilo kalné světlo. Hluk probudil seňoru Sayadovou.

Světlo v Jillian cosi vzburcovalo, jako by byla nějakým způsobem propojená s elektrickým proudem. Projela jí vlna zuřivosti, nápor tak žhavé zloby, že doslova cítila, jak v ní narůstá a kypí nezměrná síla, jež musí být uvolněna. Neuvědomila si, že vydala nějaký zvuk, ale hrdlem jí stoupal téměř zvířecí sten. Viděla jen Dutru. Jeho ohyzdná, primitivní hlava zaplnila její zorné pole, okolí utonulo v černé tmě. Bezmyšlenkovitě a bez sebemenší námahy se pohnula a vrhla se do deště.

Skočila Dutrovi na záda, obě ruce zabořila do jeho mokrých, mastných vlasů, divoce do nich zapletla prsty a vší silou zatáhla. Dutra zavyl bolestí a napjal silný krk ve snaze vzepřít se síle, která mu táhla hlavu dozadu.

Slyšela, jak Ben řve, ale vnímala jen bezdeché, neartikulované výkřiky a nerozlišila slova. Zapřela o Dutrova záda nohy a vrhla se dozadu, ruce dosud zapletené do jeho vlasů. Z temene se vytrhly mohutné chomáče. Jillian dopadla do bahna, mezi prsty jí po rukou splývaly dlouhé černé prameny.

Dutra řičel bolestí, která ho zbavovala smyslů. Seděl obkročmo na Benovi a svou váhou ho tlačil do bahna. Ben se ocitl v nevýhodné pozici a rozzuřenému Dutrovi vzdoroval jen vůlí. Nedokázal ho setřást. Jako šílený začal Dutra bušit Benovou rukou s pistolí o zem. Ben zoufale odolával a veškerou vůli soustředil na udržení pistole, která byla jeho jedinou nadějí.

Jillian vyskočila na nohy. Za ní něco křičela seňora. I v ostatních příbytcích se probudili lidé a sbíhali se k velkému domu, kde stanuli v dešti a mlčky sledovali výjev.

Dutra se skláněl nad Benem, kolena zapřená vedle jeho pasu, tedy příliš vysoko, aby ho Ben mohl nabrat nohou. Jillian se zcela jasným úmyslem postoupila kupředu a s pohledem zkušeného fotbalisty se zaměřila na svůj cíl. Ani na okamžik nezaváhala a vykopla nohu přesně do místa, které zvolila. Zasáhla Dutru do rozkroku vší silou, kterou vydolovala ze svého nitra, posílenou prudkým švihnutím nohy.

Dutrův řev přešel v nelidský skřek. Prohnul se jako luk a svezl se ke straně. Ben vyrazil dopředu a v jeho ruce se mihla pistole. Výstřel zasáhl Dutru do spánku a obrovský muž klesl k zemi.

Ben ze sebe odvalil Dutrovo bezvládné tělo a postavil se na nohy. Jillian stála několik kroků od něho. Po tváři jí stékal déšť a oblečení měla přilepené k tělu. Nespouštěla zrak z Dutry; ruce měla sevřené v pěst a hruď se jí dmula vzrušením, jako by čekala, že každou chvíli znovu zaútočí.

„Jillian?“ Opatrně k ní přistoupil. „Je mrtvý.“

Neodpověděla. Rozpomněl se na tlumený, děsivý zvuk, který vydala, když se vrhla na Dutrova záda jako malá fúrie. Zněl jako zavrčení zvířete. Zlehka se dotkl její paže, aby ji vytrhl z omámení. „Je mrtvý, miláčku. Zastřelil jsem ho.“

Zaváhala a pak trhaně přikývla.

„Zachránilas mi život,“ pokračoval tichým, klidným hlasem. „Čím jsi ho trefila? Rozhodně ho to poněkud vyvedlo z míry.“

Chvíli nepromluvila. Pak k němu zvedla skelný zrak. Setkala se s Benovým pohledem a zdvořilým tónem člověka, který je v šoku, řekla: „Rozkopla jsem mu koule.“

Ben sebou bezděčné trhl. „Pojd, miláčku, schováme se před deštěm.“ Vzal ji kolem pasu.

Vyklouzla mu z objetí, posadila se do bahna a ignorovala ho. Užuž se ji chystal vzít do náručí, ale něco v jejím pohledu ho zarazilo. Věděl, jak jí je, protože prožíval totéž. Na okamžik ji ovládl vražedný vztek; musí se vzpamatovat. V tu chvíli potřebovala být sama.

Z verandy na něj pokřikovala seňora Sayadová. Měla na sobě dlouhou bílou noční košili a v pravici třímala mačetu.

Zadíval se na Jillian. Seděla na zemi se svěšenými rameny a skloněnou hlavou a nedbala deště, který jí zkrápěl hlavu. Byla promočená až na kůži. Neochotně ji opustil a přistoupil k paní domu.

„Můžete mi to nějak vysvětlit?“ zavrčela hlubokým, zastřeným hlasem. „Co je to za člověka?“

„Všechno vám povím,“ slíbil. „Mohla byste uvařit kafe, prosím vás? Nebo čaj. Jillian bude potřebovat něco teplého do žaludku.“

Napřímila se a zabodla do něho popuzený pohled, jako by dal najevo, že jí chybí pohostinnost. „Jistě. A přinesu vám ručníky.“ Upřela pronikavý pohled na Dutrovo tělo. „Musíme se ho zbavit.“ Prakticky všichni obyvatelé usedlosti už byli na nohou, shlukli se kolem mrtvoly a civěli na ni. Křikla na ně: „Odneste ho do kůlny!“ Několik mužů vystoupilo z hloučku, uchopilo silné paže a nohy a odtáhlo Dutru pod střechu, kde zůstane do rána.

Seňora zašla do domu. Ben se vrátil k Jillian a dřepl si vedle ní. „Pojď, miláčku. Seňora ti přinese ručník. Osušíme se a vypijeme kafe. Co tomu říkáš?“

Zvedla k němu oči. „Normálka,“ řekla.

Pokusil se o úsměv. „Jistě. Přesně to následuje po každé krizi. Normální věci vracejí obvyklý pohled na svět.“

„Tak dobře.“ Vzdychla a postavila se na nohy. Pohybovala se pomalu a velmi opatrně, jako by jí svalstvo odpíralo poslušnost. Cestou k verandě ji znovu vzal kolem pasu. Déšť ustával, bouřka se vzdalovala a mezi potrhanými mraky probleskovaly hvězdy.

Seňora se vrátila s několika ručníky. Jillian si od ní jeden vzala, otřela si obličej a pak si začala vytírat mokré vlasy. Neměli rezervní oblečení, takže pro své pohodlí už nemohla nic víc udělat.

Seňora se na oba zachmuřeně zadívala. „Snad tady najdu nějaké šatstvo,“ řekla. „Můj manžel byl stejně velkej chlap jako vy, seňore, Bůh opatruj jeho prohnilou duši. A vám přinesu košili a sukni, chudinko malá.“

Jillian si jako malá chudinka opravdu připadala. Byla promočená, zablácená a vyčerpaná. Seňora přinesla šatstvo a Jillian s Benem zašli do domu, kde se převlékli v relativním soukromí. Sukně byla Jillian dlouhá a velká, spadala jí do poloviny lýtek, ale stařena jí podala barevnou šerpu a Jillian si ji uvázala kolem pasu a stáhla na uzel. Promočené boty si zula, náhradní ovšem neměla. Ben byl také bosý.

Ale seňora vyřešila i tenhle problém a obstarala dva páry starých kožených sandálů. I ty menší byly Jillian velké, ale přesto obuv vděčně uvítala.

Usadili se ke stolu a popíjeli horkou, sladkou kávu. Kofein okamžitě zmírnil účinky adrenalinové injekce. Jillian seděla mlčky a s pobledlým obličejem poslouchala, jak Ben líčí senhoře v hrubých obrysech situaci. Většinu faktů vynechal, o Císařovně se vůbec nezmínil, a jen vysvětloval, že Dutra zastřelil na výpravě Jillianina bratra a teď se pokusil zabít i je, protože byli svědky vraždy. Jeho vysvětlení mělo sice slabá místa, ale seňora nevyzvídala.

Místo toho prohlásila s téměř ohromující ledabylostí: „Moji lidé ráno odnesou mrtvolu do vnitrozemí. V okolí domu ho nemůžeme pohřbít. Ten smrad, chápete…“

Ben si nebyl jistý, zda mrtvý Dutra může zapáchat hůř než živý, ale nechal si ten postřeh pro sebe. O vyrozumění úřadů nepadla zmínka. Obyvatelé odlehlých usedlostí si s podobnými případy poradili sami.

„Seňoro,“ řekla Jillian. „Smím použít vaše hygienické zařízení?“ Promluvila poprvé od chvíle, kdy poděkovala za kávu.

Stařena přikývla a nasměrovala Jillian do zadní části domu. Jillian vstala od stolu. Benovi neuniklo, že má sklopenou hlavu.

„Dostane se z toho,“ prohlásila seňora. „Je silná; zaútočila na něho bez váhání a nemarnila čas pláčem a lomením rukou.“

„Já vím,“ přikývl Ben a usmál se. „Má odvahy za deset.“

Deset vteřin nato se mu rozbřesklo. „Sakra!“ Vyběhl na verandu, kde spali. Jeho batoh byl pryč.

„Copak je?“ ptala se seňora, která spěchala za ním.

Řítil se k přístavišti a při každém kroku klel. Viděl, jak Jillian nastupuje do člunu, její tmavá postava se rýsovala na pozadí řeky postříbřené hvězdami. Když začala tahat za šňůru startéru, křikl na ni. Spolehlivý malý motor naskočil na druhý pokus a člun odrazil od mola. Než vběhl na dřevěný můstek, byla padesát metrů od břehu a každou vteřinou se vzdalovala. Ben se bezmocně zastavil a díval se, jak se ztrácí ve tmě.

Se zaťatými pěstmi procítěně klel, když vedle něho stanula seňora. „Proč utekla?“ chtěla vědět.

„Pohádali jsme se,“ řekl Ben. Prohrábl si vlhké vlasy. Nemohl uvěřit, že byl tak neopatrný. Ještě před chvílí pěl chválu na Jillianinu odvahu; mohl tušit, že se tak snadno nevzdá, a čekat nějaký podraz.

„To muselo být zásadní nedorozumění,“ mínila seňora.

„Jo, je to dost vážný,“ zahučel.

„Co uděláte, až ji dostihnete?“ ptala se seňora podezíravě.

Benovi prolétlo hlavou pár tělesných trestů, ale vzápětí je zavrhl. „Dám jí pusu,“ odpověděl nakonec. „A pomiluju se s ní.“ Kolena měl jako z rosolu. Ztěžka dosedl na prkna můstku. „Já ji mám totiž moc rád,“ řekl otupěle s pohledem upřeným na černou hladinu.

„Aha!“ zasmála se seňora. „Přece jen nejste takové trdlo, jak jsem si myslela. Za chvíli svítá. Za necelou hodinu se můžete vypravit za ní.“

„Nemám loď, seňoro.“

„Proč se zdržovat s lodí?“ vybuchla. „Mým letadlem to bude rychlejší. Osobně vás odvezu.“

Ben k ní vzhlédl. V očích mu bleskla zřetelná jiskra naděje. „Mám letecké zkoušky, seňoro.“

„Tak to můžete pilotovat sám, ale jestli mi letadlo nevrátíte, najdu si vás a příkladně vás potrestám. Cha! Měl byste se přichystat na cestu. Kolik je ve člunu paliva?“

„Určitě jí vydrží k příští usedlosti, ale tam bude muset doplnit zásoby.“

„A vy už tam na ni budete čekat.“

Jillian se držela ve středu řeky a sledovala širokou jasnou stuhu. Útěk se jí zdařil, necítila však ani náznak vítězství, ani nadšení. Byla nevýslovně unavená. Měla za sebou vyčerpávající noc. Věděla, že plavba po řece je pro osamělou ženu nebezpečná, ale jiná možnost ji nenapadla. Po příjezdu do Manausu by se už Císařovny nedokázala zmocnit. Tohle byla pravděpodobně její poslední šance, a tak ji využila.

Možná že Bena už nikdy neuvidí. Mohla by se s ním setkat jen v případě, že by ji dostihl, ale to nepředpokládala. Viděla, jaká plavidla kotví u chatrčí; všimla si několika starých lodí s motorem, žádná z nich by však rychlý člun nedohonila. Představila si Bena, jak stojí na rozpadlém molu a kleje jako pohan.

Netušila, kolik dní cesty zbývá do Manausu. Jídla měla dostatek; zásoby nechali ve člunu. Problém bude s palivem, protože neměla peníze. Bude muset vyměnit jídlo za pohonné hmoty. Hladovění jí neublíží. A když se jí nepodaří obstarat palivo, bude pádlovat. Tím sice poskytne Benovi šanci ji dostihnout, ale tuhle záležitost začne řešit, až nastane.

Obloha na východě zbledla a během příštích několika minut se tma jakoby kouzlem rozplynula. Džungle se rozzářila pestrými, živými barvami, jasnějšími než v severních šířkách, a ty definitivně zahnaly jednobarevnou noc na ústup. Možná že za pár týdnů se do vnitrozemí vrátí s další expedicí, tentokrát financovanou vládou. Ponesou s sebou přístroj na určení polohy a jakmile dojdou do Kamenného města, pomocí družice stanoví přesné souřadnice. To jim umožní napříště na místo doletět, vybudují přistávací plochu pro helikoptéru, nebo dokonce krátkou rozjezdovou dráhu. Amfiteátr je rozlehlý dost. Kamenné město už sice nebude stejné jako dřív, avšak archeologové a jiní vědci zachovají k jeho tajemstvím patřičnou úctu.

Hruď jí drtila bolest, přesto věděla, že jedná správně.

Nad hlavou jí přelétlo malé letadlo. Zrovna přemýšlela o vrtulnících a letadlech, ale pouze teoreticky. Tolik týdnů se nesetkala s vymoženostmi civilizace, že jí zvuk motoru připadal rušivý.

Zastavila, aby zkontrolovala palivo. Zbývalo ho na dně v jediné bombě. Když se jí nepodaří doplout k příští usedlosti, pokusí se smlouvat s obyvateli říčních chatrčí. Tak jako tak se do Manausu dostane. V tomhle bodě se nehodlala vzdát.

Neměla hodinky, ale naučila se odhadnout čas podle slunce a několik hodin před polednem se objevily zchátralé příbytky trůnící na kůlech a lemující břeh. Zbývalo jí zoufale málo paliva, a tak musela chtě nechtě zastavit.

Výjev z předešlého dne se opakoval: z domků vyběhly děti a za nimi vyšli jejich rodiče. Tentokrát ji však přivítal důstojný tělnatý muž v šortkách, sandálech a širokém slamáku. Obnaženou hruď měl porostlou hustými šedivými chloupky.

Podle očekávání zněla jeho první slova: „Seňorino, vy jste sama?“ Nesouhlasně svraštil huňaté obočí.

„Shodou okolností ano,“ odpověděla. „Chci se dostat do Manausu.“

„To není dobrá situace. Je to nebezpečné. A musíte mít klobouk.“

„Potřebuju palivo…“

„Jistě, jistě,“ přikyvoval. „Pojďte dovnitř. Moje žena vám dá klobouk a připraví něco studeného na osvěžení.“

Váhala jen chvíli. „Díky, to je od vás milé. Ale nemám peníze, seňore…“

„Moraes,“ odvětil. „Bolivar Moraes. Moje žena se jmenuje Angelina a je to opravdu učiněný anděl. Uvidíte sama. S penězi si nelámejte hlavu, seňorino. Jste sama; potřebujete pomoc. My vám ji poskytneme. Ale teď už pojďte, pojďte.“

Jednomu z dětí nařídil, aby uvázalo člun, a zdvořile natáhl ruku, aby Jillian pomohl na můstek. Vzala batoh a přijala nabízenou ruku.

Na verandu domu vyšla přitažlivá žena, zhruba o dvacet let mladší než seňor Moraes. „Bolivare?“ zavolala.

„Máme hosta, andílku,“ zaburácel v odpověď. „Naši pomoc potřebuje půvabná mladá žena.“

Seňor Moreas by měl nosit brýle, pomyslela si Jillian, pobavená proti své vůli. Krásná? V obličeji je ztrhaná únavou a vypětím a už dva dny se nečesala.

Angelina Moraesová jim přišla naproti a obratně osvobodila Jillian od svého nadšeného chotě. „Drahoušku, pojďte dál. Vevnitř je chládek. Mám udělaný led. Napijete se něčeho?“

Při představě ledového nápoje se jí téměř zatočila hlava očekáváním. „Když vás to nebude obtěžovat,“ vypravila ze sebe.

Seňora Moraesová ji vedla do báječně chladného domu; v každé místnosti se u stropu otáčely lopatky větráků, okna se sítěmi zakrývaly okenice. „Jak se jmenujete, drahoušku?“ zeptala se Angelina, zatímco jí nalévala průzračnou nazelenalou tekutinu, do které vhodila několik kostek ledu.

„Jillian Sherwoodová.“ Upíjela chladnou limonádu; chutnala po citronu, sladce a ostře zároveň, a byla jednoduše báječná.

„Musíte mít klobouk,“ mínila Angelina jako ozvěna po svém manželovi. „Chcete si odpočinout, než vám nějaký najdu? Máme supermoderní kanalizaci. Bolivar trval na jejím zavedení ještě než jsme byli svoji. Já pocházím z města a on nechtěl, abych trpěla nepohodlím.“

Supermoderní kanalizace? Jillian otupené následovala svou hostitelku, která ji doprovodila do malé ložnice se zavřenými okenicemi. „Pro hosty,“ vysvětlila Angelina. „Má i vlastní koupelnu. Nechám vás o samotě a zatím se poohlídnu po tom klobouku. Udělejte si pohodlí.“

Jillian osaměla v pokoji, jehož prostředí jí připadalo cizí. Předtím už mnohokrát zažila kulturní šok a věděla, že postupně pomine, jak si zase začne zvykat na věci, které pro ni před časem byly běžné, ale teď se chovala téměř ostražitě. Složila batoh na podlahu a nesměle zamířila do koupelny. Objevila splachovací záchod, umyvadlo a vanu. Žádný velký přepych, avšak účelně zařízené.

Ohromilo ji, jak si připadá nepatřičně.

Tekoucí voda byla příjemná. Opláchla si obličej a ruce, půjčila si hřeben, položený na kraji umyvadla, a pročesala si rozcuchané vlasy. Nechtěla se zbytečně zdržovat, aby nemusela bojovat s touhou vykoupat se ve vaně. Vyšla z koupelny a pohled jí padl na postel.

Nepatrně se usmála. Bude si muset na postel postupně přivykat, nebo do ní zapadne jako do bavlnky?

Doufala, že seňora Moraesová nebude mít námitky, a usadila se na kraj postele. Vzápětí ji málem přemohla únava. Jenom na chvilku, umínila si, opřela se o pelest a natáhla nohy na přikrývku. Matrace byla na její vkus příliš měkká a krapet hrbolatá, ale Jillian slastně zavřela oči. Proti vlastní vůli cítila, jak se jí z těla vytrácí napětí…

Najednou cítila, že není sama. Naskočila jí husí kůže a bleskurychle otevřela oči. Po dlouhém pobytu v džungli byly její reakce dosud pohotové, i když věděla, že Angelina se přijde podívat, jak se jejímu hostu daří. Nepřišla však Angelina. Ve dveřích stál Ben, ramenem se opíral o zárubeň a mlčky na ni upíral zlověstně zadumaný pohled.

Srdce jí málem vyskočilo z hrudi, vyschlo jí v ústech. Nezmohla se na slovo ani na sebenepatrnější pohyb. Zůstala ležet opřená o pelest, zaskočená podivným ochrnutím a strachem, a hleděla mu do očí. Ani ve snu by ji nenapadlo, že by mohla mít z Bena Lewise strach, ale teď ho měla. Myšlenky jí vířily hlavou jako vyplašení ptáci, prchající do všech stran.

Ve tváři měl zatvrzelý výraz a semknuté čelisti. Vzpomněla si na batoh na podlaze. Stačilo, aby ho vzal a odešel a ona by ho žádnou mocí nedokázala zastavit. On se však na batoh ani nepodíval; nespustil oči z Jillian. Takový pohled v jeho očích ještě neviděla; jeho syrové odhodlání se jí vpíjelo až do mozku.

„Be-Bene?“ vypravila ze sebe.

Odlepil se od zárubně, vešel do pokoje a neslyšně za sebou zavřel dveře. Dvěma kroky stanul u postele. Obrysy jeho mohutné postavy jakoby vyplnily celý prostor ložnice. Dýchala krátce a povrchně. V sebeobraně zvedla ruce, ačkoli věděla, že je to marné gesto.

Nedbaje jejího jednání se sklonil a vklouzl jí rukama pod sukni. Pevné prsty zaklesl za pásek u kalhotek a stáhl jí je z nohou. Závan chladného vzduchu způsobil, že si zřetelně uvědomila svou nahotu a zranitelnost. Tělem se jí šířil šok, když si uvědomila, co má Ben v úmyslu. Rozevřel jí nohy a na okamžik spočinul pohledem v jejím klíně. Pak zvedl zrak a zadíval se jí do očí. Přemístil se mezi její roztažené nohy, jedním kolenem klekl na postel, druhou nohu nechal na zemi. Mlčky si rozepnul kalhoty a osvobodil z nich ztopořený penis. Jednou rukou se vzepřel na matraci vedle ní a posunul se blíž k jejímu klínu.

Neubránila se napětí, způsobenému předtuchou. Vnikl do ní hrubě a nesmlouvavě, otřásl jí a veškeré její vnitřní svalstvo se sevřelo reakcí na nečekaný vpád. Obklopil ji žár jeho těla, který jí pronikal pokožkou. Znehybněl hluboko v ní, dokud nepřekonal vnitřní odpor, který se postupně měnil v přilnavé pohlazení, o němž věděla, že je Ben neomylně rozezná.

„Obejmi mě,“ vybídl ji chraplavě a ona slepě poslechla.

Jakmile mu ovinula paže kolem širokých ramen, cítila, jak se zachvěl, snad úlevou. Sklonil se k ní a ona mu zabořila tvář do prsou a zatajila dech, když se v ní začal pomalu a mocně pohybovat.

Byla omráčená a ztratila orientaci. Vnímala jen ochromující lačnost jeho milování a pronikavě si uvědomila, co jí dává najevo. Nechtěl se jí vzdát.

Volnou rukou jí zvedl obličej a pohledem se jí vpíjel do očí, zatímco sílila intenzita a rychlost jeho pohybů. Pelest duněla o zeď. Křečovitě se ho držela, zatímco jí vynášel k výšinám rozkoše a svaly jí ovládlo známé napětí, dovádějící k šílenství. Cítila, jak v ní jeho penis ještě více zmohutněl, slyšela své tiché výkřiky, když k němu pozvedla boky, aby ho pojala hlouběji.

Neustále jí hleděl do očí, a když dospěla k vyvrcholení, když do ní jeho tělo naráželo v uvolněné slasti, vášnivé modré oči, vpalující se do jejích, ji přiměly, aby uznala, že patří jemu.

Poté ji něžně postavil do vany, pustil sprchu a stoupl si k ní. „Ale co Angelina?“ mumlala a opřela se o něj, protože pod ní podklesávaly rozklepané nohy.

„Nebudou nás rušit.“ Hladově ji zlíbal. Ani na chvíli nedokázal přerušit kontakt jejich těl. „Čekal jsem tady na tebe. Pochopí to. Připadá jim to strašně romantický.“

„Tys tady na mě čekal?“ přesvědčovala se otupěle. „Ale jak…“

„Letadlem,“ odpověděl stručně. „Půjčila mi ho seňora Sayadová. Copak jsem ti neříkal, že mám letecké zkoušky?“

„Ne.“ Nedokázala reagovat na jeho jemně škádlivý tón. Stála pod proudem vody, ruce svěšené podél těla. Vlažná lázeň dělala divy; Jillian byla tak slabá a ochablá, až měla dojem, že možná odteče s vodou odpadním kanálkem. Polkla. „Proč jsi prostě nevzal batoh a neodešel? Víš, že bych ti v tom nemohla zabránit. Nemusel ses se mnou…“ Měla hrozný strach, že se s ní miloval jen proto, aby uspokojil svou ješitnost, zraněnou po jejím útěku s Císařovnou.

„Mám dojem, žes nic nepochopila. Hnal jsem se přece za tebou.“ Vytvořil z mýdla bohatou pěnu a začal přejíždět rukama po jejím těle. „Teď už mi neutečeš.“

„Ale proč nemáš vztek?“ zeptala se bezmocně, v marné snaze pochopit.

„Mám vztek. Mám tak strašlivý vztek, že se s tebou možná pomiluju ještě jednou.“

Vyprskla smíchem; pak na ni ale dolehl šok a vypětí a rozplakala se. Ben ji k sobě přitiskl, kolébal ji v náručí, zatímco je smáčel vlažný proud sprchy. Konejšivě jí šeptal, hlavu skloněnou k její. Nakonec mu připadalo, že jediný způsob, kterým ji může uklidnit, je milování, a tak se s ní začal milovat. Zvedl ji a vklouzl do ní. Její vzlyky přerušilo zajíknutí a za okamžik slastně zasténala.

Ryzí sexualita jejich milování uchlácholila i jeho. Po několik hodin si bolestně uvědomoval, že může Jillian navždy ztratit dokud ho její tělo nepřijalo s onou povolnou strnulostí a dokud ho neobjala, byl snad nejvystrašenějším chlapem na celém světě. Umínil si, že nejméně rok ji nespustí z očí. Tak dlouho totiž potrvá, než se vzpamatuje.

Atmosféra Manausu ji doslova zdrtila: všude spousta lidí a pekelný rámus. Malým letadlem seňory Sayadové byli ve městě zázračně brzy. Místo několika dní jim trvala cesta pár hodin.

Ben zařídil, aby se letadlo vrátilo ke své majitelce a rovnou z letiště odjeli taxíkem do hotelu, kde byla Jillian ubytovaná předtím. Zaplať pámbu, že vypadáme celkem přijatelně, napadlo ji. Díky senhoře Sayadové a manželům Moraesovým byli umytí a jejich oblečení čisté. Angelina Moraesová zářila jako sluníčko, že spolu s manželem dali dohromady dva rozhádané milence, a dokonce trvala na tom, aby si od ní Jillian půjčila mejkap.

Ben ji k sobě přitáhl, zatímco se zapisovali v recepci. „Apartmá?“ zašeptala. „Na takový přepych nemám peníze.“

„Zato já ano. Nestarej se.“

Převzali věci, které si v hotelu uložil Rick, a ředitel Jillian s úlevou vrátil dopisy, které mu svěřila. Radostně jí blahopřál ke šťastnému návratu a zajímal se o dva pány, kteří ji doprovázeli. Za Jillianinými zády vrtěl Ben varovně hlavou. Ředitel pochopil a rychle změnil námět hovoru, aniž poskytl Jillian čas odpovědět. Pak je osobně doprovodil do jejich apartmá.

Ben odstranil Rickovy věci z dohledu, a zatímco Jillian si vybalovala v ložnici oblečení, zatelefonoval řediteli a tlumeným hlasem ho zasvětil do situace; s Katesovými věcmi prý může naložit podle libosti. Pak zajistil, aby mu do hotelu poslali pár osobních věcí.

Jillian slyšela, jak s někým telefonuje, ale nepřešla ke dveřím, aby zjistila, co říká. O Císařovně mezi nimi nepadlo ani slovo. Byla k smrti unavená. Ben změnil pravidla hry a ona nevěděla, co by měla podniknout dál. V první řadě se chtěla pořádně vyspat, a možná, že až se probudí, vrhne se do boje znovu.

Do ložnice vešel Ben. „Dneska večer si necháme přinést jídlo do pokoje. Musíš si odpočinout.“

„Co obvykle děláš první den po návratu z výpravy?“ zeptala se bezdůvodně.

„Koupím si láhev whisky a pomiluju se.“

„Že bys porušil tradici?“

„Jsi unavená. Počkám,“ řekl.

Málem omdlela, když tahle slova vypustil z úst Ben Lewis. Zamračil se jejímu přehnaně dlouhému vedení, zvedl ji do náručí a položil na postel. „Necháme to na později,“ mínil. Zul jí boty, stejně obratně a nenucené ji svlékl a uložil pod přikrývku. „Vyspi se. To je rozkaz.“

„Sama?“ zeptala se ohromeně.

Nasadil bezmocný výraz. „Jestli se chceš vyspat, musíš být sama,“ přiznal, zatáhl záclony a nastavil termostat. „Budu ve vedlejším pokoji.“

Jillian se uvelebila v obrovské posteli a doslova zapadla do podušek. Ještě než se propadla do hlubin spánku, napadlo ji, že Ben bezesporu bude v takové velké posteli báječně vynalézavý. Třeba to záhy zjistí…

O půl hodiny později nakoukl Ben do ložnice, aby se ujistil, že spí. Oddychovala pravidelně a zhluboka. Potichu zavřel dveře, sedl si a začal žhavit telefon.

Následující ráno právě dojedli přinesenou snídani, když někdo zaklepal na dveře. Ben šel otevřít a převzal od poslíčka velkou krabici a kufr.

„Co je to?“ zeptala se Jillian a vypravila se za ním do ložnice, kde krabici i kufr složil na postel. Taková postel by se měla pořádně vyzkoušet, pomyslel si. V noci držel Jillian v objetí, ale trval na tom, aby se vyspala.

„Kufr je můj,“ oznámil. „Nechal jsem si poslat oblečení. Krabice je tvoje.“

Zadívala se na ni. „Není moje,“ prohlásila rozhodně.

„Ale je.“

„V životě jsem ji neviděla.“

„Tak otevřeš už tu zatracenou krabici?“ vybuchl podrážděně.

Spokojená s reakcí, již vyvolala, zvedla víko. V krabici byl kostým. Takový, které si velmi bohaté ženy oblékají pro významné společenské příležitosti: úzká sukně do poloviny lýtek a dlouhé, elegantně ušité sako. Sukně byla světle růžová, jednoduchá halenka bílá a sako mělo svislé, úzké růžové a bílé proužky. Žádný póvl, napadlo Jillian. Všechno hedvábné. Cenu obleku odhadla na pět set dolarů. Nechyběly hedvábné punčochy a střevíce odpovídající barvy.

Nechápavě na kostým civěla. „Na co to je?“

Rozložil na postel i svůj slavnostní oblek a řekl. „Chodí se v tom. Oblíkni se. Omlouvám se za punčochy, ale v takových šatech nemůžeš jít naboso.“

„Ale kvůli čemu jsou?“ dožadovala se.

„Kvůli mně.“ Podíval se na hodinky. „Máš na to dvacet minut.“

„Na co?“

„Aby ses oblíkla.“

„A co se stane, když to neudělám?“

„Kristepane, prostě to udělej!“ vykřikl. Každou minutu byl neklidnější.

Komandoval ji při svlékání i při oblékání nového modelu. Trval na tom, aby se Jillian nalíčila, a když se krášlila, stál v koupelně vedle ní.

„Znervózňuješ mě,“ postěžovala si.

„Já že znervózňuju tebe?“ hučel.

„Co máš za lubem, Bene Lewisi? Znám tě. Chováš se úskočně a tajnůstkářsky.“

„Souhlasím. Tahle rtěnka se mi nelíbí. Červená bude lepší. Zkus červenou.“

Obdařila ho netrpělivým pohledem do zrcadla. „K růžovému obleku se nehodí.“

„Aha. Tak fajn. Jak tohle ženský vědí?“

„Jednoduše. Jednou se namaluješ červenou rtěnkou k růžové halence a zjistíš, že je to příšerný. Vyzkoušíš světlejší odstín a hned je to lepší. Snad sis nemyslel, že schopnost sladit barvy je vedlejším účinkem ovulace?“

Moudře mlčel.

Jakmile si nanesla rtěnku, vyvlekl ji z koupelny.

Ve výtahu ho zpražila pohledem. „Co se děje? Nemám ráda, když nevím, co mám očekávat. Nezvládám překvapení. Nesnáším překvapení. Bude lepší, když mi řekneš, co chystáš.“

„Kristepane,“ zahučel.

Dveře výtahu se otevřely a vyběhl proti nim ředitel hotelu. „Jste spokojený, seňore Lewisi?“

„Ovšem, seňore Jobime. Hotovo?“

„Ano, seňore. Všichni už čekají.“

„Kdo jsou všichni’?“ zavrčela Jillian.

„Uvidíš.“ Pevně ji objal kolem pasu a tlačil před sebou.

Seňor Jobim, ředitel, je odvedl do velké společenské místnosti a otevřel dveře. Jakmile ji Ben vtlačil dovnitř, vrhla se k nim skupinka asi třiceti lidí, z nichž většina byli muži. Ben si stoupl před ni, aby je zastavil, a odváděl Jillian k pódiu na opačné straně místnosti.

Rozsvítily se reflektory a zaplavily je vlnou horka a oslepující září.

Létaly k ní otázky ve směsici angličtiny a portugalštiny. Zaslechla slova „Anzarové“ a „Amazonky“ a věnovala Benovi vražedný pohled. Způsobil, že bude vypadat jako blázen. Je hezké, že sem všechny ty lidi pozval, ale bez důkazu se jí nanejvýš vysmějou.

Na pódiu stály dvě židle a stůl, na kterém byl připevněný svazek mikrofonů. Ben usadil Jillian na židli a sám se posadil na druhou.

„Sedněte si,“ řekl do mikrofonů hlubokým hlasem, který se odrážel od stěn místnosti. „Čím dřív se posadíte, tím dřív dostanete odpověď na svoje dotazy.“

Za relativně krátkou dobu místnost ztichla.

„Někteří z vás zastupují Brazilský odbor historických památek,“ pokračoval Ben, „jiní jste novináři. Slečna Sherwoodová krátce promluví o svém objevu a pak zodpoví dotazy nejprve od zástupců vlády. Jsem přesvědčený, dámy a pánové novináři, že tak získáte mnohem cennější materiál, protože odborníci vědí, na co se mají ptát. Oceníme vaši zdrženlivost.“

Otočil se a pokynul Jillian. Pod stolem ji vzal za ruku a povzbudivě ji stiskl.

Byla zvyklá hovořit před větším počtem posluchačů, přesto však musela překonat pocit nejistoty. Stručně vylíčila, jak objevila otcovy záznamy o ztraceném městě a neznámém kmenu Anzarů a připomněla dávnou báji. Vysvětlila, jak spolu se svým bratrem a ještě jedním společníkem uspořádali expedici, která se vydala do pralesa podle pokynů v poznámkách jejího otce. Její bratr a druhý společník zahynuli ve vnitrozemí.

Videokamery tiše předly.

„Dospěli jsme k cíli. Našli jsme Kamenné město kmene Anzarů. Je doslova vytesané ve skále a pravděpodobně je obývaly tisíce lidí. Neobjevili jsme mnoho předmětů každodenní potřeby, a podle toho usuzuji, že když Anzarové město opustili, osobní majetek odnesli s sebou. Zanechali však po sobě úchvatný chrám. Uvnitř je jediná hrobka, na jejímž víku je reliéf muže. Stěny chrámu lemují postavy žen válečnic…“

Dál se nedostala, protože v místnosti to najednou hučelo jako v úle. Podle jejího očekávání novináři nerespektovali Benovu prosbu, aby první dotazy přenechali odborníkům.

„Chcete říct, že jste objevila Amazonky, slečno Sherwoodová?“ zeptal se zpravodaj telegrafní tiskové agentury.

„To posoudí historikové. Prozkoumání Kamenného města potrvá dlouho. Říkám jen, že jsme objevili sochy žen válečnic.“

„Jak velké jsou ty sochy?“

„Kolem deseti stop včetně podstavce.“

„Kód, který váš otec použil,“ křikl jiný redaktor, „souvisel s vojenskými tajnými informacemi?“

„Ne. Můj otec byl profesor archeologie.“

„Cyrus Sherwood?“

„Ano,“ řekla a připravila se na nejhorší.

„Neříkalo se mu všeobecně Cvok Sherwood?“

„Ano. Ale tohle právě dokazuje, že cvok nebyl. Nemýlil se.“

„Jaký to byl kód?“

„Ten kód vymyslel, když jsem ještě byla dítě. Vychází z modlitby Otče náš.“ Cítila, jak na ni Ben vrhl nevěřící pohled.

„Seňorino Sherwoodová,“ oslovil ji vousatý muž v dvouřadém obleku; okamžitě ho odhadla na člena odboru historických památek. „Přivezla jste s sebou nějaký důkaz o svém úžasném nálezu?“

V místnosti se rozhostilo ticho. „Snad fotografie?“ naléhal onen pán. „Ukázky?“ Když neodpovídala, vzdychl. „Seňorino, mám silné podezření, že tohle je právě jeden z takových… žertíků, které proslavily vašeho otce.“

„Obávám se,“ vložil se do toho Ben, „že slečně Sherwoodové i jejímu otci dlužíte omluvu. Máme důkaz.“

Jillian zbledla. V tu chvíli uhodla. Obrátila užaslý zrak na Bena, který se sklonil a zpod stolu vylovil balíček.

Uhnula hlavou z dosahu mikrofonů. „Bene…“ řekla tiše.

Mrkl na ni a s uličnickým výrazem v jasných očích položil předmět na stůl a začal jej rozbalovat.

Látka sklouzla a rudý kámen se v oslepujících světlech žhavě rozzářil. „Císařovna,“ řekl Ben. „Červený diamant, jeden z nejvzácnějších drahokamů na světě.“ Fotoaparáty zuřivě cvakaly a novináři pokřikovali jeden přes druhého. Pánové z odboru zírali s otevřenými ústy. „V duchu vzpomínky na moje peníze,“ dodal Ben, „navrhuji, aby se přejmenoval na Jillian Stoneovou.“

„Pořád nemůžu uvěřit, žes to udělal,“ prohlásila omámeně. Byli zase zpátky v pokoji poté, co se mu konečně podařilo vymanit ji z blázince, který vypukl ve společenské místnosti. Císařovna se ocitla v milující a fanatické péči odboru historických památek, okamžitě byla vyvinuta zběsilá snaha o uspořádání další expedice a telefonní linky byly přeplněné, jak archeologové usilovali o účast na výpravě. Ještě to odpoledne se Císařovna stane hlavním bodem zpravodajství všech televizních a rozhlasových stanic světa.

„Bylo to poněkud dramatické,“ připustil. „Ale zato dokonalá šou. Zapůsobilo to na ně víc, než kdyby tam ten diamant ležel už při jejich příchodu.“

„To jsem neměla na mysli,“ řekla. Dívala se na něj rozšířenýma očima a tvářila se, jako by se každou chvíli měla rozbrečet. A to Ben nechtěl. Rychle ji vzal do náručí a hodil přes postel, dopadl na ni a uvěznil ji pod sebou svým mohutným tělem.

„Nebylo to tak těžké rozhodování,“ přiznal se. „Když jsi mě tak vyšachovala, věděl jsem, že se musím rozhodnout mezi tebou a tím zatraceným šutrem. A tak jsem se rozhodl pro tebe. Tečka.“

„Ale ty peníze…“

„Jistě. Na diamantu bych vydělal spoustu peněz, ale zdaleka nejsem na mizině. Odhaduju, že mám v bance kolem čtvrt milionu.“

Vykulila oči. „Dolarů?“ zeptala se nesměle.

„No jasně. Měl jsem s Císařovnou ohromné plány, ale raději budu dělat dál průvodce. Stejně bych se brzo začal nudit.“

Ovinula mu paže kolem krku. Zastřený výraz z jejích očí už se vytratil a Benovi se ulevilo. Aspoň částečně.

„Tentokrát si nemůžu udělat mezi výpravami měsíc volna,“ řekl. „Jak myslíš, že dlouho potrvá, než se všichni ti odborníci dají dohromady?“

„Nejvýš týden,“ usoudila.

„Cítíš se na další expedici?“

„Zvládnu to.“

„Ale tentokrát budeme mít společný stan.“

„To zní lákavě.“

Podíval se na hodinky. „Máme další schůzku. Sakra, nechtěl jsem ti zmačkat šaty.“

„Co se zase děje?“ zakvílela. „Další překvapení nepřežiju.“

„Budeme se brát,“ oznámil, vstal a vytáhl ji s sebou. „Možná ne hned dneska. Ještě jsem se neženil, tak nevím, jak dlouho trvá zařizování obřadu. Ale aspoň to rozjedeme.“

Strnula. „Máme se brát?“

Něžně ji objal. „Jo. Jsem stejně šokovaný jako ty. Chtěl jsem ti to navrhnout už dávno, ale pak jsi našla ten diamant. Vím, že bys mě odmítla, když mezi námi stála Císařovna, a tak jsem se jí vzdal.“ Pak se mu do tváře vloudil ustaraný výraz. „Ale vezmeš si mě, viď? Vím, že nejsem nejideálnější manžel na světě – a možná ani v tomhle patře hotelu –, ale je se mnou zábava.“

„To teda jo,“ souhlasila chabě. Měla dojem, že se jí podlomí kolena. Položila mu hlavu na prsa.

„Jak tedy zní odpověď?“

„Ano.“

Cítila, jak se mu nadmula hruď, když se zhluboka, úlevně nadechl, a ona řekla: „Vždyť víš, že tě miluju.“

„Já vím.“ Hladil ji po zádech a políbil ji do vlasů. „Já tě taky miluju. A nejspíš tě miluju dost, když jsem se kvůli tobě vzdal Císařovny. Nezapomeň mi příště za podobnou hloupost pořádně vynadat.“

Zazvonil telefon. Jillian seděla se zkříženýma nohama na posteli, na klíně stoh novin. Ben ležel rozvalený vedle ní a zaníceně sledoval v televizi zápas v kopané. Brazilský hlasatel řičel nadšením. Natáhla se pro sluchátko.

„Jillian Sherwoodová… Lewisová,“ dodala v poslední chvíli. Dosud si na nové jméno nezvykla, protože byla vdaná teprve den. Uvažovala o tom, že si nechá svoje příjmení, ale pak se rozhodla, že k němu připojí i Benovo. Benovi to bylo upřímně jedno. Získal, oč usiloval; mohla se jmenovat, jak chtěla. Napadlo ji, že Jillian Sherwoodová-Lewisová zní docela hezky.

Chvíli naslouchala volajícímu a pak řekla: „Snažila jsem se nadaci na expedici zainteresovat, ale sklidila jsem posměch.“

Poslouchala dál. „Já tady ale nezastupuji Frostovu nadaci. Musela jsem si vzít dovolenou a podniknout expedici sama.“

Jillian trpělivě poslouchala. Brazilci právě dali gól a fanoušci šíleli. Řekla: „Okamžik. Promluvím s manželem.“

V očích jí uličnicky zajiskřilo, když oddálila sluchátko od úst a řekla: „Bene, to je ředitel Frostovy archeologické nadace. Protože jsem technicky ještě její zaměstnanec, chtějí, abych prohlásila, že jsem expedici podnikla pod její záštitou. Oplátkou mi prý zajistí závratný odborný postup. Co si o tom myslíš?“

Protože přesně věděla, jaká bude jeho odpověď, nastrčila mu mikrofon ještě blíž. Ben jej však neviděl; ani na chvíli nespustil zrak z obrazovky. „Řekni jim, ať jdou do prdele,“ ucedil.

Potlačila smích a přiložila si sluchátko k uchu. „Manžel to nepovažuje za dobrý nápad,“ odvětila smutně. „Sbohem, pane Etchsone. Pošlu vám oficiální žádost o rozvázání pracovního poměru… Ano, myslím, že to je nezbytné. Na shledanou.“ Spokojeně zavěsila a zase se začetla do novin.

Když se později uložili ke spánku, Ben se zeptal: „Lituješ, žes dala výpověď?“

„Ani trochu. Archeologii miluju a nikdy se jí nevzdám. Brazilský odbor historických památek mi nabídl místo a já ho přijmu. Měl bys zájem vyrazit na další expedici?“

„Proč ne? Ta moje první byla doslova trhák.“

„Budeme jezdit i na průvodcovské výpravy.“

„Jo,“ zamumlal. „Abysme si odpočinuli.“ Zívl a vzpomněl si na něco, co mu už dávno vrtalo hlavou. „Tak šifra tvého táty byla založená na otčenáši, jo?“

„Prozradím ti, jak se luští,“ slíbila a zabořila mu obličej do ramene. Když nasála jeho teplou mužskou vůni, zatoužila se k němu přitulit co nejblíž, a tak to udělala. Jeho objetí ihned zesílilo. „Až ráno. Je to trochu obtížné k zapamatování.“

„Otče náš? Tu modlitbu znám od dětství.“

„Tahle verze je poněkud odlišná.“

„V jakém směru?“

„Je ve starém skotském dialektu.“

„Ve skotském dialektu?“ opakoval užasle.

„Zní takhle.“ Ve zšeřelém hotelovém pokoji, ležíc Benovi v náručí, začala odříkávat: „Uor fader quhilk beest i Hevin, Hallowit weird thyne nam. Cum thyn kinrik. Be dune thyne wull as is i Hevin, sva po yerd. Uor dailie breid gif us thilk day. And forleit us uor skaiths, as we forleit themquha skaith us. And leed us na untill temptatioun. Butan fre us fra evil. Amen.“

„Panebože,“ zamumlal.

Usmála se do tmy. „Přesně tak.“

Epilog

„Seňore Lewisi!“

Ben se otočil a pátral v zalidněném přístavu po tom, kdo ho zavolal jménem. Jillian byla na lodi, kterou připravovali na zpáteční cestu do Kamenného města, a dohlížela na nakládání vlastních zavazadel. Vzhlédla, vykřikla, vyskočila z lodi a s otevřenou náručí proběhla kolem Bena. Nerudně svraštil obočí, když se vrhla na jakéhosi muže a nadšeně ho objala. Ale pak poznal nejen toho, kdo byl uvězněný v Jillianině objetí, ale i muže, který postával opodál, a po tváři se mu rozlil úsměv.

Jillian pustila Jorgeho a objala Pepeho, který se tvářil vyděšeně. Ale to už k nim došel Ben a oběma nosičům srdečně potřásl rukou. „Kdy jste se vrátili?“

„Včera v noci,“ hlásil Jorge, dosud zrudlý Jillianiným bouřlivým uvítáním. „V přístavu se mluví jen o seňoře a o vás. Zjistili jsme, že tahle loď je vaše, a tak jsme věděli, že vás na ní dneska najdeme.“

„Pojďme někam, kde budeme mít klid a při pivu všechno probereme,“ navrhl Ben a dokud se neusadili ve zšeřelém baru, o prožitém dobrodružství nepadlo jediné slovo.

„Podařilo se utéct všem?“ zeptala se Jillian.

Jorge přikývl. „Až na Vicenta. Než jsme odešli, pohřbili jsme ho s vaším bratrem, seňoro. S tím druhým, Katesem, jsme se nešpinili.“

„Co se stalo s Katesem?“ zajímal se Ben.

„Dutra ho zastřelil ještě v táboře.“

„Napadlo mě to. Dutra byl sám, když nás dostihl, a tak jsem si domyslel, že Kates je bud mrtvý, nebo raněný a že Dutra utekl. Rozhodně jsem si s ním hlavu nelámal.“

Jorgeho černé oči zvážněly. „A co Dutra, seňore?“

Ben pokrčil rameny, pohled modrých očí jasný a klidný. „Ani s ním už si nemusím lámat hlavu.“

Z jeho slov Jorge správně pochopil, že Dutru už nikdy neuvidí, a ta představa mu připadala velice příjemná.

„Nakládáme zásoby na zpáteční cestu,“ řekla Jillian tiše. „Myslela jsem si, že se pokusím přivézt Rickovo tělo zpět, ale teď jsem se rozhodla, že ho raději nechám odpočívat, kde je.“ Až v Kamenném městě k ní bratr konečně nalezl cestu a poprvé ve svém životě jí projevil náklonnost. Profesor do Kamenného města nedošel, avšak jeho děti ano; svým způsobem bylo případné, aby tam byl pohřbený jeden z jeho potomků, jenž se tak stal součástí legendy, která je všechny zvábila.

Benova paže byla přehozená přes opěradlo její židle a teď cítila, jak jí povzbudivě hladí po zádech jemným, automatickým pohybem, který nepotřeboval slov. Poslední dny plynuly v horečnaté činnosti při přípravě nové expedice. Organizace se zdála mnohem obtížnější, když byla do celé záležitosti zapletena brazilská vláda, ale kdykoli Jillian přemohla únava či zklamání, nebo když podlehla pochopitelnému smutku, Ben to instinktivně vytušil a doteky jí dal najevo, že není sama.

„Rozhodl jsem se, že svou aktivitu o něco zpestřím,“ řekl Ben. „Když budete mít zájem, můžete být mými stálými zaměstnanci.“ Zazubil se. „Většina výprav nebývá tak rušná jako tahle poslední.“

„Děkuju, seňore,“ řekl Jorge. Nabídka ho očividně potěšila. „Řeknu to ostatním.“

Pepe skoro nepromluvil, a až teď Benovi něco tlumeně říkal ve své mateřštině. Pak tiše vstal a odešel z baru.

„Co říkal Pepe?“ ptala se Jillian.

Ben se opřel v židli. „Pepe už pro mě párkrát pracoval. Svěřil se, že se raději bude držet řeky. Jestli prý ti chci pomáhat hledat opuštěná místa, on se s radostí té pocty vzdá.“

Všichni tři se rozesmáli a rozhovor se stočil k zážitkům z dobrodružné výpravy. Pak se omluvil i Jorge a Ben s Jillian se museli vrátit na loď.

„Mám pro tebe překvapení,“ oznámil Ben, když došli do přístavu.

Jillian se zmocnilo podezření. „Víš, že nesnáším překvapení.“

„Copak jsem tě někdy zklamal? Jen mi věř.“

Hurónsky se rozesmála a její výbuch veselí si vysloužil letmý polibek. Ben ji k sobě přitáhl a pokračoval: „Už jsi to někdy dělala v síťové houpačce?“ zeptal se lišácky.

Nehodlala se chytit do léčky. „Upřesni to,“ opáčila suše.

Upřesnil. Názorně.

„Odpověd už znáš.“

Tvářil se nadmíru spokojeně. „Tak dneska to dělat budeš.“

„Jo?“ Protože právě odpoledne naložili sítě do člunu, zarazila se a zkřížila paže na prsou. „Dneska v noci na lodi nespím.“

„Ovšem že ne. Mám ji doma.“

Doma teď bylo u Bena; Jillian usoudila, že bydlení v hotelu je příliš drahé a Ben mínil, že tam stejně není klid. Jeho byt se nemohl srovnávat s přepychovým apartmá, měl však všechno, co potřebovali: kuchyň, postel a hygienické příslušenství.

„Chci zcela konkrétní odpověď,“ vymínila si. „Co přesně máš doma?“

„Přece síť. Dneska jsem si ji nechal poslat.“

„Aha.“ Už se nechávala unést vlastní fantazií. Stačil pohled na Bena, aby poznala, že cítí to samé. „Ale proč síťová houpačka, když máme prima velkou postel?“

Objal ji a znovu políbil. Tentokrát byla jeho pozornost důkladnější. „Začneme v síti,“ řekl. „Kdo ví, kde skončíme?“

Rozesmála se čirou radostí. S Benem ji čeká dobrodružství doslova na každém kroku.