Hannah Howell

Anděl z Vysočiny

„Jsi sir Payton Murray?”

Skutečnost, že hlas za jeho zády byl ženský, uklidnil Paytonovu prvotní obavu, že ho zaskočil manžel, kterého právě hodlal podvést. Pak ho napadlo, že ať ho nachytal kdokoli pod oknem ložnice lady Fraserové, může mu to způsobit problémy. Rychle uvažoval a zároveň potlačoval touhu, která ho zachvátila při pomyšlení na několik hodin strávených v buclatých pažích krásné lady. Už dávno si vyvinul určitou pohotovost, s níž se dokázal vymluvit v mnoha situacích. Teď bylo na čase ji použít.

Otočil tvář k možné Nemesis a otevřel ústa, aby začal s vysvětlováním. Ale nechal je otevřená a překvapeně zíral na bytost před sebou. Žena byla velmi malá a úplně mokrá. Přes živůtek promočených šatů jí visely v dlouhých slepených provázcích husté vlasy. Payton tušil, že bledost delikátního srdcovitého obličeje nezpůsoboval jen měsíční svit. Tmavé šaty zplihle visely na velmi štíhlém těle, jež však mělo znatelné ženské křivky. Payton by rád věděl, jestli ten přelud ví, že na malých nožkách má místo bot hroudy bláta. A že jí z jednoho rukávu trčí list rákosu.

„Pane? Jsi sir Payton Murray? Ten obdivovaný sir

Payton?”

„Ano,” odpověděl a ptal se sám sebe, zda se zachoval moudře. „Ten galantní a statečný sir Payton?”

„Ano, já…,” začal a přál si, aby už nechala těch ód, neboť se cítil trochu stísněně.

„Ten sir Payton, který je postrachem všech manželů? Sir Payton, který je rychlý jako blesk a s mečem v ruce velmi nebezpečný? Ten sir Payton, po němž vzdychají všechny dámy a jehož opěvují všichni trubadúři?”

V jejích slovech zaznívala utajená škodolibost.

„Co chceš?”

„Tak jsi tedy sir Payton?”

„Ano, jsem ten uctívaný sir Payton.”

„Vlastně by mi vůbec nevadilo, kdybys byl ošklivý jako prasečí zadek. Potřebuji ctihodného, galantního a nebezpečného sira Paytona, který je ochoten pomoci člověku v nouzi.”

„Trubadúři přehánějí,” odsekl, ale když uviděl, jak sejí hubená ramena svěsila, zalil ho provinilý pocit.

„Jistě. Všiml sis, že jsem mokrá jako myš, ne?” zeptala se dívka a oběma rukama chytila mokrou sukni.

„Ano, všiml jsem si toho.” Payton se kousl do rtu, aby se neusmál.

„Nejsi zvědavý, proč jsem mokrá? Vždyť neprší.”

„Řekl bych, že docela zvědavý jsem. Proč jsi mokrá?” „Můj manžel se mě pokusil utopit. Ten idiot zapomněl, že umím plavat.”

Ačkoli její slova Paytona šokovala, nedal to najevo. Setkal se už s mnoha ženami, které se pokoušely různými triky vetřít do jeho blízkosti. Chtěly, aby uvízl v jejich tenatech a ony ho pak mohly přinutit jít k oltáři. Přesto, pomyslel si Payton, když se na dívku znovu podíval, ještě žádná se nenamočila do špinavé řeky. Žádná, uvažoval a znovu si vybavil její slova, za nimiž se skrývalo tolik sarkasmu. Jestli ho chce vlákat do pasti, používá opravdu velice zvláštní postup.

„Proč se tě pokoušel manžel utopit?” zeptal se Payton.

„Paytone, můj sladký miláčku, jsi to ty?” zavolala tiše lady Fraserová a vyhlédla z okna.

Payton v duchu zaklel. Vzhlédl a uviděl nad sebou její hezkou tvář a dlouhé světlé vlasy, které visely přes okraj

římsy. Pohlédl na druhou ženu, ale ta už byla pryč. Zmizela stejně tiše, jak se objevila.

„Ano, jsem to já, moje holubičko,” odpověděl a v duchu se divil, proč cítí takové zklamání nad tím, že dívka odešla.

„Pojď ke mně, můj statečný rytíři. Teplo mé komůrky tě očekává.”

„A je to sladké pokušení, má lásko.” Ve chvíli, kdy Payton přikročil k šikovně naaranžovaným sudům, uslyšel tichý smích. Rozhlédl se a očekával, že uvidí promočenou dívku, ale neviděl nic. Stísněně se otočil k sudům a napadlo ho, že lady Fraserová není žádnou novickou v intrikách zaměřených na podvádění manžela. Před ním bylo chytře zamaskované schodiště sestávající ze sudů a několika silných prken, která byla zručně přibitá ke stěně domu. „Máš v plánu nechat mě prostě čekat?” Chraptivé zašeptání ho tak polekalo, že sebou trhl a znovu se rozhlédl.

„Mám schůzku,” zašeptal a doufal, že její odpověď mu pomůže zjistit, kde je.

Ze spleti šlahounů břečťanu, které obrůstaly stěnu po jeho levici, se ozval těžký povzdech. Payton se zahleděl pozorněji a konečně si všiml dívky, umně ukryté ve stínu u stěny domu. Bylo zvlaštní, jak dobře dokázala využít stín a jak rychle a tiše se v něm skryla. Payton ani nechtěl uvažovat nad tím, proč se žena naučila této dovednosti.

„Tak tedy běž,” rozkázala tichým šepotem. „Počkám tady. Užij si své dobrodružství. Doufám, že nenastydnu.” „O tom pochybuji.”

„Samozřejmě,” pokračovala, jako by vůbec nepromluvil. „Můj chraplavý kašel určitě zamaskuje tvoje výkřiky bezuzdné vášně a tak tě ochrání před objevením. Jsem vždy připravena pomoci. Kdyby se náhodou vracel domů manžel, mám se na něho vrhnout, abys získal čas k útěku?”

„Už začínám chápat, proč tě tvůj manžel chtěl utopit,” zamumlal Payton.

„Ale kdepak. To bys nikdy neuhodl.”

„Paytone, můj rytíři, jdeš už?” zavolala lady Fraserová.

„Tolik jsem se snažil!” Payton vzhlédl k oknu a náhle věděl, že dnes v noci k němu šplhat nebude.

„Ach, o tom pochybuji, ačkoli jí se líbí hrát si na roztouženou,” řekla dívka. „Jen běž. Schoulím se tady a počkám, přestože pochybuji, že mi budeš schopen pomoci, až se od ní vrátíš. Říkají, že je nenasytná… “

Tohle Payton ještě neslyšel. Přestože si nemyslel, že je první, kdo svede lady Fraserovou, netušil, že je to tak známá nevěrnice. Nenasytná, to zní svůdně, říkal si. Pak si vzdychl. Jen doufal, že lady Fraserová nebude příliš uražená, když odejde, aniž by využil její laskavosti.

„Hovoříš s někým, mé statečné srdce?” zeptala se lady Fraserová a vyklonila se z okna trochu víc, aby viděla dolů.

„Jen s pážetem,” odpověděl Payton. „Bohužel musím odejít.”

„Odejít?” V hlasu lady Fraserové zaznívala zloba. „Přikaž tomu chlapci, aby řekl, že tě nenašel.”

„Obávám se, že hoch není dobrý lhář. Pravda by vyšla najevo a ty by sis určitě nepřála, aby se tvůj manžel dozvěděl, kde mě ten hoch našel, nebo ano?”

„Ne. Asi se už nevrátíš, co?”

„Bolí mě z toho srdce, má milá holubičko; ale ne. Tento problém vyžaduje hodiny, možná dokonce dny, než bude vyřešen.”

„Chápu. No, možná ti dovolím, aby ses mi omluvil. Možná později.”

Payton sebou trhl, protože lady Fraserová zavřela okenice s pořádným bouchnutím. Pak se otočil k postavě ve stínu. „Pojďme. Musíš se usušit a zahřát. Ale budu rád, když se budeš držet ve stínu, dokud jí nezmizíme z dohledu.”

Nebylo to snadné, a když Payton odcházel, měl tísnivý pocit. Věděl, že dívka jde vedle něho, ale neviděl ji, ani neslyšel. Chvíli uvažoval o duších a dalších nadpřirozených bytostech, které se mohou objevovat v noci, ale pak takové

myšlenky zaplašil. Ta dívka se prostě umí skrývat, ujišťoval sám sebe.

Sotva vyšli na úzkou ulici, která vedla k jeho domu, zastavil se a ohlédl. Vybral si místo, kam dopadalo světlo z oken a kde mohl dívku dobře vidět. „Už můžeš vyjít ze stínu.”

První, čeho si všiml, bylo, že je bledá a chvěje se zimou. Rychle si svlékl plášť, a když ji do něho zabalil, pocítil zvláštní úlevu. Byla skutečná. Mohl se jí dotknout. Objal ji paží kolem úzkých ramen a spěchal s ní k domovu. Rozhodl se, že lépe si ji prohlédne až v teple. Pobaveně si všiml, že dívka musí plášť jednou rukou nadzvedávat, aby se do něho nezamotala, protože mu sahala s bídou pod paži.

Když vešli do domu, ignoroval Payton překvapený výraz na zjizvené tváři svého sluhy Silného Iana. Stav ženy, kterou přivedl, byl dostatečně výmluvný, ale Payton věděl, že muže vyděsilo víc, že jí vůbec dovolil vstoupit dovnitř. Žádné z milenek nebylo dovoleno přejít přes práh v kterémkoli z jeho domů. Bylo to staré pravidlo, jež vždy dodržoval. Když se ho na tento zvyk vyptávali členové rodiny nebo přátelé, vždycky říkal, že si nechce zaneřádit vlastní hnízdo.

„Ale já s tebou potřebuji mluvit,” protestovala dívka, když Payton nařídil Ianovi a jeho ženě Wee Alici, aby rozdělali onen, připravili horkou koupel a vysušili šaty nočního hosta.

„Až budeš čistá a suchá, sejdeme se ve velkém sále,” ujistil ji Payton. „Jak se jmenuješ?”

„Kirstie, ale bratři mi přezdívají Stín.”

Při pomyšlení na to, jak tiše se pohybovala a jak snadno se dokázala schovat, nebyl Payton vůbec překvapený. Postrčil ji k Alici a šel si nalít pivo a poohlédnout se po jídle. Byl zvědavý na její vyprávění i na to, jak bude vypadat, až bude vymydlená a slušně oblečená. Doufal, že aspoň bude stát za to, čeho se pro ni vzdal, protože lady Fraserová mu dnes mohla umožnit ukončit dlouhé období celibátu.

Kirstie sebou cukala, když jí Wee Alice rozčesávala mokré vlasy. Čistá a zahřátá horkou koupelí před krbem se cítila lépe. Ted’ bylo snadnější ignorovat modřiny a škrábance, způsobené bojem o život. Na mnohé z nich blahodárně zapůsobila koupel a příjemně vonící mýdlo, roztírané jemnýma rukama Wee Alice. Kirstie by ráda věděla, odkud pocházejí suché dámské šaty, ale potlačila zvědavost. Dokonce se cítila skoro klidná, přestože ji čekal rozhovor se sirem Paytonem.

„Tak, děvče,” zamumlala Wee Alice a na kulaté tváři se jí objevil úsměv, jenž ji na chvíli rozjasnil. „Teď jsi připravena na rozhovor se sirem Paytonem. Já se půjdu ujistit, že je nachystáno dost jídla.”

Za touto větou se jistě skrývala narážka na to, že Kirstie by potřebovala trochu přibrat. Kirstie si v duchu vzdychla a následovala Wee Alici do velkého sálu. Věděla, že dnes je mnohem štíhlejší a vyhublejší než kdysi, protože manžel ji s oblibou trestal hladověním. Bylo to jen pár střípků marnosti, k nimž se Kirstie přimkla, aby si nemusela otevřeně přiznat svoji smutnou existenci. Protože teď bojovala o život, pochybovala, že se něco změní. Pravidelná a výživná strava byla vzácná a jídlo tak tak stačilo k udržení života jejího i životů nevinných, které chránila.

Kirstie se trochu zpěčovala předstoupit před sira Paytona, Wee Alice ji však něžně, ale rázně uvedla do velké síně přímo k židli sira Paytona. Payton vstal, mírně se uklonil a Wee Alice Kirstii rychle usadila po jeho boku. Pak před ni položila velkou porci jídla a odešla. Kirstie se cítila téměř oslněna tím, jak rychle se podařilo přejít od uvažování nad důležitým rozhovorem k rozhovoru samotnému.

Napila se piva a pozorně se zadívala na sira Paytona. Ačkoli toho muže už jednou dvakrát viděla, nikdy si ho neprohlédla pořádně. Když ho následovala ve stínu k jeho domu, nemohla si ho řádně prohlédnout. Teď se dívala, jak pohodlně sedí ve velké dubové vyřezávané židli, a pochopila, proč po něm touží tolik žen.

Byl hezký a elegantní, od štíhlých paží s dlouhými prsty až po špičky drahých bot. Šaty měl honosné jako dvořan, jako anglický nebo francouzský džentlmen, ale bez výstřelků, které byly příliš často k vidění u dvora. Kalhoty neměl nevhodně krátké, špičky bot neměl přehnaně zahnuté a černá barva s tmavě zelenou se k sobě dobře hodily. A pod šaty měl tělo, nad nímž plesala mnohá dívčí srdce, pomyslela si Kirstie, podivně touto úvahou rozrušená. Payton nebyl moc vysoký, ale byl štíhlý a vyzařovala z něho graciézní síla pružné kočky. Nebo spíš jaguára, opravila se Kirstie, když si vzpomněla na jeho pověst.

Jeho tvář byla krásná, ale přesto neodolatelně mužná. Měla dokonalé rysy. Zejména plnost jeho úst probouzí touhu, uvědomila si Kirstie a snažila se mu raději nedívat na rty. Jeho oči, zajímavě zlatohnědé a protkané nitkami smaragdové zeleně, byly určeny k tomu, aby upoutaly ženský pohled. Nad nimi se klenulo mírně obloukovité hnědé obočí a lemovaly je husté řasy, které byly zcela jistě výborným nástrojem ke svádění. Jeho husté, ru-dozlaté vlasy, pečlivě sčesané dozadu a stažené do ohonu, se zdály tak měkké, že Kirstie cítila touhu dotknout se jich. Musela si připustit, že jeho slavná prostopášnost může být zaviněna spíš tím, že ho příroda obdařila takovou krásou, než bezohlednou dobyvačností.

„Tak, má paní,” řekl Payton, „teď mi můžeš sdělit, proč jsi cílila nutkání vyhledat mě.”

Payton počkal, až Kirstie dožvýká sousto chleba, který si právě vložila do úst. Její hubenost mu napověděla, že přezdívku Stín nedostala pouze kvůli své schopnosti dobře se ukrývat. Husté havraní vlasy, po koupeli ještě mokré, jí Alice spletla do silného copu, který končil u pasu. Oči měla šedé a chvílemi se zdálo, jako by v nich svítalo a pak zase potemněly jako končící den. Byly to krásné oči. Ke koutkům se mírně zužovaly, byly velké a tajuplné ve své proměnlivosti a lemovaly je husté černé řasy. Nad nimi se klenulo černé obočí. Pleť měla Kirstie nádhernou, bílou a bez kazu. Obličej

srdcovitého tvaru měl jemné, téměř éterické rysy a malý nos byl mírně zvednutý. Nevinná a éterická, tato slova vystihovala její vzhled, dokud se člověk nepodíval na plné a smyslné rty…

Payton se přinutil sklouznout pohledem z úst, která si žádala polibek, a prohlížel si její tělo. Šíji měla krásnou, dlouhou a velmi štíhlou, až se podivoval nad tím, jak dokáže unést bohatství vlasů. Byla hodně štíhlá, ale její malá ňadra a štíhlý pás dostatečně provokovaly jeho představivost. Ačkoli měla jemné způsoby, Payton vycítil dlouho potlačovaný hlad, který se snažila zakrýt. Pochyboval, že byla někdy buclatá, ale tušil, že asi bývala kulatější.

Zatoužil po ní tak silně, že ji chtěl hned teď. Jeho přátele by asi překvapilo, že ho přitahuje tak drobná a jemná žena. V minulosti dával přednost ženám vyvinutým a vnadným. Pochyboval, že by mohl vysvětlit, co ho nutí sevřít ji do náruče, ale nemohl se pocitu zbavit.

„Říkáš, že se tě tvůj manžel pokusil utopit?” zeptal se a doufal, že rozhovor mu zchladí rozbouřenou krev.

„Ano. Když mi bylo patnáct, provdali mě za sira Rodericka Maclyeho. Brzy to bude pět let. Pokusila jsem se změnit otcovu volbu, protože jsem v přítomnosti sira Rodericka měla tísnivý pocit, ačkoli pohled na něho není nepříjemný. Ale když jsem nedokázala rozumně vysvětlit, proč ho odmítám, a neuvedla jsem žádný důvod, proč nechci svolit ke sňatku, otec mě nerespektoval. Nakonec jsem se vzdala, protože jsem věděla, že moje rodina nutně potřebuje peníze, které jim sir Roderick slíbil. Chudobné žně a další nedostatky v hospodaření nás vystavily nebezpečí hladové zimy. Tak jsem samu sebe přesvědčila, že moje svatba přinese dobro našemu klanu, rozhodla jsem se velkodušně pro mučednictví a provdala jsem se za toho šílence.”

„Vaše manželství nebylo šťastné?”

„Ne. Nikdy jsme neměli šanci.” Kirstie si přidala masového koláče. Stále měla ještě velký hlad a nestarala se o to, že její hostitel netrpělivě očekává další informace.

„Kvůli tobě nebo kvůli němu? Anebo jsi neplodná?”

Dívka se zhluboka napila piva a odpověděla: „Kvůli němu. A děti jsme nemohli mít.” Vzdychla si a zavrtěla hlavou. „Doufala jsem, že je mít budu, a to byla moje jediná naděje, kvůli níž jsem chtěla vytrvat v manželství. Ale můj muž nebyl upřímný ke mně ani k mým příbuzným. Bylo velmi málo příležitostí k tomu, aby mi dal děti. Souvisí to s tím, proč mě chtěl zabít.”

„Protože je impotentní? Nemohu pochopit, že by chtěl šlechtic zabít kohokoli, aby udržel tajemství, ať je jakkoli trapné.”

„Ach, Roderick není impotentní. Aspoň ne vždy. Myslím, že byl impotentní jen se mnou.” Ušklíbla se a začala krájet jablko. „Jsem hubená a v patnácti jsem byla ještě hubenější. Ale byla jsem mladá a říkala si, že muž asi chtěl pozemky, které jsem zdědila po matce. Trvalo celou věčnost, než jsem získala dost vědomostí, abych pochopila, že to, jak vypadám, pro něho není rozhodující. To bylo v době, kdy jsem se začala trochu víc starat o to, co se kolem mě děje. Stydím se pomyslet na to, jak jsem byla slepá téměř tři roky, kdy jsem trucovala jako nějaký rozmazlený fracek.”

„Byla jsi příliš mladá,” řekl Payton, ale ona jen pokrčila rameny nad jeho pokusem uchlácholit ji. „Proč ses nevrátila k rodině a nepožadovala anulování sňatku?”

„Abych vyhlásila do celého světa, že mě můj manžel nemůže snést v posteli? Je to bláznivé, ale pýcha mi zacpala ústa. Nicméně téměř po třech letech jsem o tom začala přemýšlet, protože můj manžel byl mladý a zdravý. Pochopila jsem, že bych mohla být odsouzena k životu v tomto nenaplněném manželství a pak už budu příliš stará na to, abych měla děti. Pochopila jsem, že bych mohla být celý život svázaná s mužem, který se o mě zajímá, jen když mě může trestat za každou malichernou, často i vymyšlenou chybu. Teprve až jsem nad tím začala přemýšlet, zjistila jsem pravdu.”

Payton sledoval, jak dojedla jablko a sáhla po dalším kusu chleba. „A co je pravda? Má rád muže?”

„Ne. Děti.”

Payton seděl vzpřímeně a celým tělem mu procházel chlad. Tohle nechtěl slyšet. Probudily se v něm smutné a děsivé vzpomínky. Byl roztomilé dítě a pak krásný mladík. Ačkoli skutečnému zneužívání unikl, bolestně se seznámil s temnou stránkou některých lidí už v útlém věku. Jedna část jeho mysli chtěla Kirstie nechat jít a netoužila nechat se vtáhnout do zvláštního dobrodružství, ale její daleko větší část byla připravena bojovat proti takovému zlu za každou cenu.

„Měl rád chlapečky?” zeptal se.

„I děvčátka,” odpověděla. „Ale většinou ho více přitahují hoši. Víš, ve mně často viděl dítě, přestože mám mírné ženské křivky. Před svatbou se asi domníval, že by se mnou mohl něco mít a udělat mi jedno nebo dvě děti. Když jsem odhalila pravdu, stávala jsem hodiny v kapli a děkovala Bohu, že mě Roderick nechce do postele, protože by určitě přenesl svoji nemoc na moje děti.” Kirstie si všimla, jak je Payton najednou ve střehu, a náhle si uvědomila, že ten hezký muž byl pravděpodobně krásným dítětem a taky hezkým mladíkem. „Po pravdě řečeno, kdyby dával přednost mužům, přijala bych to. Církev a některé zákony takové vztahy odsuzují, ale aspoň se jedná o dva dospělé lidi. Snažila jsem se s Roderickem dohodnout, že uchovám jeho tajemství, ale získám svobodu, abych mohla vstoupit do nového manželství.”

„Jsi si jistá, že děti zneužívá? Opravdu jistá?”

„Ano, úplně jistá.” Kirstie se napila. „Začala jsem chápat, co se o něm šeptalo, a rozhodla jsem se zjistit pravdu. Přemýšlela jsem o zamlklosti a smutku dětí, které byly nuceny snášet jeho bezohlednou brutalitu. Pak jsem si všimla, že Roderick drží ty nejslabší stále u sebe, že všechny děti jsou hezké a někdy se u nás objeví některé dítě jen na krátko a pak zmizí. Brzy jsem si všimla, že dotyky a pohlazení,

kterými častoval ty maličké, nebyly jen otcovské. Chvíli jsem ho špehovala a jednou jsem ho přistihla, když si myslel, že ho nikdo nevidí. Viděla jsem ho v soláriu a taky v jeho ložnici.” Rychle se znovu napila. „Nemohu ti popsat, co jsem spatřila. Pronásleduje mě to ve snech. Ani nevím, jak to, že jsem se udržela a nevtrhla tam a toho bastarda nezabila. Ale neudělala jsem to. Nemuselo by se to podařit a já bych byla velmi rychle umlčena.”

„Zachovala ses správně. Nemohla sis být jistá, že by se ti ho podařilo zabít a dostat sebe a dítě do bezpečí. Máš nějaký

důkaz?”

„Nic než své slovo a svědectví několika dětí. Někteří z jeho lidí vědí všechno, jiní se jen dohadují. Jsou mu však všichni podřízeni a příliš se bojí o své životy, než aby jednali proti němu. Dva zaměstnanci z jeho sídla mi občas pomohli, ale jen když byl ohrožen život dítěte. Snažila jsem se sehnat podporu mezi prostými lidmi, protože on krade nebo si kupuje jejich děti. Ale nikdy jsem neměla tolik svobody, abych mohla udělat něco zásadního. Těch pár lidí, kteří se zajímali o osud zneužívaných dětí, mohlo udělat velmi málo. Rozšířila jsem o něm všechno, aby co nejméně lidí posílalo své chlapce k němu do služby. Zdá se, že majetnější pochopili. Ale o to více se zajímá o děti chudáků ze svého panství nebo z města, kde je královský dvůr. Děti chudých trpí nejvíc. A Roderick se nebojí trestu za to, jak s nimi zachází. Když je má jednou v rukou, jsou zapomenuty a on je zneužívá k ukojení svých dalších chorobných tužeb.”

„A jaké choroby ještě má?”

„Má radost a potěšení z toho, když působí někomu bolest a taky smrt. Čas od času cítí nutkání zabíjet.”

Payton dopil pivo a rychle si doplnil pohár. Nebylo mu zatěžko uvěřit, že sir Roderick má zálibu v sexu s mladými chlapci, vždyť on sám kdysi prožil něco podobného. Ale to, co mu řekla Kirstie, přesahovalo hranice chápání normálního člověka. Zdálo se mu nemožné, aby muž neustále zneužíval a zabíjel děti, a nikdy nebyl odhalen.

„Pochybuješ o mém vyprávění?” zeptala se Kirstie, když viděla jeho změněný výraz.

„Je obtížné tomu věřit,” řekl Payton. „Můžu docela pochopit, že někteří muži jsou strženi krásou dětí. Pocit studu ze strany dětí naopak pomáhá udržovat temné tajemství sira Rodericka pod pokličkou. Ale věřit tomu, že Roderick může tato neviňátka zabíjet? A že nikdo z jeho lidí nepromluví, aby dětem pomohl?” Vzdychl si a zavrtěl hlavou. „Ptáš se mě, jestli věřím neuvěřitelnému bez důkazů.”

„Proč bych ti měla lhát?”

„Třeba aby ses zbavila nechtěného manžela?”

„Tak pojď se mnou. Možná potřebuješ slyšet víc než můj

hlas.”

Payton přikývl a za pár okamžiků už se proplétali zadními uličkami města. Opět musel obdivovat její schopnost pohybovat se rychle, tiše a tajemně. Měl co dělat, aby s ní udržel krok, a navíc získal pocit, že nepoužívá veškeré zkušenosti a zručnost, aby ho neuvedla do rozpaků nad tím, že on to nedokáže.

Nakonec se zastavili u ruiny malého domku, dobře ukrytého mezi podobnými ošklivými příbytky, v nichž přežívali chudí lidé. Kirstie náhle zmizela a Payton už sahal po meči, když tu ucítil ťuknutí do kotníku. Podíval se dolů a zjistil, že Kirstie na něho hledí z otvoru v drolících se základech domu. Opatrně se protáhl dovnitř, ačkoli otvor byl velmi těsný. Když byl konečně uvnitř, zakryla Kirstie otvor deskou, zapálila louč a světlo ozářilo vlhký a dlouhou dobu nepoužívaný sklad. Z kouta na ně hleděly vystrašené obličejíčky pěti dětí.

„Všechno je v pořádku,” zašeptala Kirstie a vytáhla zpod pláště, který jí půjčil Payton, malý pytlík. „Mám pro vás trochu jídla.”

Payton Kirstii podezříval, že zatímco hledal pláště a zbraň, vzala všechno, co zbylo na stole. Navzdory hrubé rohoži, která měla děti ochránit před chladnou podlahou, a několika pokrývkám, to bylo smutné a nezdravé místo. Fakt,

že se Kirstie o děti stará, a jejich zřejmá nechuť opustit nehostinnou skrýš dodal pravdivosti jejímu temnému vyprávění.

Payton se díval na děti — na čtyři hochy a jednu dívku. Všechny byly krásné. Navzdory svému zájmu o jídlo, které jim Kirstie dala, se na něho stále dívaly. V obličejích měly strach a obezřetnost. Udělal krok k nim a největší hoch okamžitě vstal a postavil se mezi Paytona a své malé přátele. Ve tváři měl zuřivý výraz. Malá holčička se tiše rozplakala.

„To nic, drahouškové,” uklidňovala je Kirstie. „On není nepřítel.”

„Je to muž,” řekl nejstarší hoch.

„Je to sir Payton Murray a nehrozí vám od něho žádné nebezpečí, Callume. Přísahám. Nemohl uvěřit tomu, co jsem mu vyprávěla. Přivedla jsem ho sem, abyste potvrdili, že jsem mluvila pravdu, a on vám mohl pomoci.”

„Je ochoten zabít toho netvora?” zeptala se holčička. „Zabije toho zlého muže, který mi tak ublížil, abych mohla jít zase ven? Uvidím zase bratříčka?”

„Ach ne, Moiro. Tvůj bratr už je mezi anděly.”

„Ano, ten bastard mu prořízl…,” sykl Callum.

„Malý Robbie je mezi anděly,” opakovala Kirstie a přerušila tiše, ale rozhodně chlapcovu větu.

Callum se podíval na Paytona. „Chceš, abych ti řekl, co ta svině dělala?”

V chlapci vřel takový vztek a nenávist, že Paytona překvapilo, že se vlivem emocí netřese. „Ne. Říkají o mně, že jsem byl velmi hezké dítě.”

„Takže ty víš, co bych ti mohl vyprávět?”

„Ano, ačkoli já jsem byl díky Boží milosti ušetřen.”

„Zachráníš nás, pane?” zeptala se Moira.

„Zabiješ toho bastarda?” dožadoval se Callum.

„Callume,” řekla Kirstie, „sir Roderick je silný a bohatý muž.

Říkala jsem ti, že ho nemůžeme jen tak zabít, třebaže si to zaslouží. Je potřeba podat důkaz o jeho zlu — a to potřebuje čas a zkušenosti.”

Callum stále upíral pohled na Paytona. „Takže, pane?”

Payton vydržel Callumův pohled, ačkoli sám téměř cítil utrpení a bolest, které chlapec zažíval. „Ano, zabiji ho.”

„Sire Paytone,” zaprotestovala tiše Kirstie.

„Může to trvat dny, týdny i měsíce,” pokračoval Payton, „ale objevím všechna ošklivá tajemství, která ten muž skrývá. Připravím ho o všechny přátele, o všechny skrýše. Vykřičím jeho zlo do světa. Zlomím ho, zatlačím do kouta, budu ho pronásledovat na každém kroku.”

„A potom?” zeptal se Callum.

„Zabiji ho. Od této chvíle je sir Roderick chodící mrtvola.”

Malý Alan se třásl v Kirstiiných pažích, když kráčela temnými ulicemi zpět k Paytonovu domu. Payton a další čtyři děti ji následovali. Kirstie si přála, aby mohla udělat víc, než jen hladit Alana po vyhublých zádech, ale museli se chovat tiše. Taky si přála, aby si mohla promluvit o přestěhování dětí s Paytonem o samotě, protože temná díra, kde je poslouchalo pět vyděšených dětí, nebyla pravým místem pro takový rozhovor. Snažila se uklidnit rozrušenou mysl tím, že si říkala, že vždy mohou najít jiné místo, kde děti schovají.

Kirstie si uvědomila, že již procházejí místy, která Payton zná, protože rychle převzal vedení. Překvapilo ji, jak snadno ho Moira přijala, dokonce se nebránila, když ji vzal do náruče. Chlapci mu spíš prokazovali nedůvěru. Callum Paytona bedlivě pozoroval a byl připraven vytrhnout mu Moiru z náruče při sebemenším náznaku špatného úmyslu. Payton je dovedl až k zadnímu vchodu svého domu. V kuchyni seděli Wee Alice a Silný Ian u večeře. Callum zůstal stát napjatý u dveří a mračil se. Kirstie věděla, že hoch potřebuje trpělivé a jemné zacházení.

„Kdo je to, pane?” zeptala se Wee Alice, rychle vstala od hrubého kuchyňského stolu a zavěsila nad ohniště konvici s vodou.

„Tyto děti potřebují bezpečný úkryt,” řekl Payton. „Tahle vyhublá holčička je Moira, zamračený chlapec u dveří je Callum a moje dáma drží v rukou Alana. Po její pravici stojí David a po levici William. Připravte pro ně koupel, čisté šaty, jídlo a postel. Pěkně po pořádku.”

„Ano,” přitakal Silný Ian a vstal. Upadl do rozpaků, když všechny děti ustoupily o krok dozadu. „Najdu jim šaty a pak ustelu postele. Budou všechny spát v jednom pokoji?”

„Ano,” odpověděly děti mnohohlasně.

„Dobře,” zamumlal Ian a odešel.

„Myslím, že Callum se bude chtít umýt v soukromí.” Payton pohlédl na napjatého chlapce a ten krátce přikývl. Pak se Payton podíval na ostatní. „Vy ostatní můžete zůstat s ním, nebo můžete použít našich služeb.”

Po dlouhé debatě bylo rozhodnuto, že děti se vykoupou v kuchyni za pomoci žen a po ruce budou mít velký meč.

Když Silný Ian přinesl čisté šaty, Payton ho odvedl do hodovní síně a nalil jemu i sobě pivo. Pak mu pověděl všechno, co se dozvěděl od chvíle, kdy potkal Kirstii.

„Ty tomu všemu věříš?” zeptal se Ian po dlouhém tichu.

„Věděl jsem, že muž může ukájet chtíč s dítětem,” odpověděl Payton. „Ale protože její vyprávění bylo ještě úděsnější, všemu jsem nevěřil. Teď však věřím. Viděl jsem černou pravdu v jejich očích.”

„Takže toho muže zabiješ.”

„Mám to v úmyslu. Bohužel to nemůžu udělat hned, pomalu a bolestivě. Nemůžu ukončit jeho mizerný život tak, jak bych si přál.”

„Bude to obtížné.”

„Ano… Potřebujeme důkaz — nestačí jen slovo nespokojené ženy a pěti ubohých dětí.” „Svědectví sluhů? Jeho mužů?”

„Ti se budou buď bát, nebo se na jeho zločinech podílejí. Myslím, že mohu počítat s pomocí jen mála z nich, a to jen v případě, až si budou jisti, že jejich zvrhlý pán padne a bude příliš slabý, než aby jim ublížil.”

Silný Ian si přetřel prstem rozeklanou jizvu na levé tváři. „Budeš žádat o pomoc svou rodinu?”

Payton vzdychl a opřel se o opěradlo židle. „Ještě ne. Potřebuji zjistit, kolik zločinů má ten surovec na svědomí. Několik MacIyeů má velmi dobré postavení a mohou mi pomoci. Jsou taky spojeni sňatky s dalšími mocnými lidmi. My, Murrayové, se svými spojenci, nejsme úplně bez moci, ale nevidím možnost úspěchu, pokud budu žádat o pomoc bez důkazu. Udělal však už jednu chybu.”

„Nepřesvědčil se, zdaje jeho žena mrtvá.”

„Pravda,” souhlasil Payton a krátce se usmál. „Ale já jsem myslel spíš to, že rozšířil svoje prostopášnictví na chlapce z dobré rodiny. Protože nic neproniklo na veřejnost a on se těší dobrému zdraví, je zřejmé, že ubohé hochy nutí hanba nebo strach mlčet. Musíme se pokusit najít jednoho nebo více takových, jejichž smysl pro spravedlnost nebo touha po pomstě pocity studu překoná. Bude potřeba je přesvědčit, protože strach z toho, že rodinní příslušníci odhalí pravdu, jim svazuje jazyk, zvlášť pokud pocházejí z lepších rodin.”

„Možná bychom měli příbuzným zjevit krutou pravdu, aby se pustili do boje proti zlu, které Maclye uplatňuje vůči chudým.”

„Ach tak, prostě dovolit, aby maskovali svoji potřebu msty praporcem spravedlnosti a morálky. Dobrá myšlenka… Ach, už jsi tady, má paní,” pozdravil Payton Kirstii, která tiše vešla do velké hodovní síně. Vstal a pomohl jí zasednout ke stolu. „Děti už jsou v posteli?” zeptal se, když se taky posadil. Silný Ian seděl proti Kirstii.

„Ano. Protože už se trochu najedly předtím ze zásob, které jsem jim přinesla, pojedly teď velmi rychle,” odpověděla. „Koupel je unavila?”

„Ano. A taky to, že se ocitly zase v teple. Wee Alice jim odnesla jídlo a pití do pokoje pro případ, že by se někdo z nich v noci probudil a pocítil hlad. Trvala na tom, že si ustele blízko dveří, což děti uklidnilo. A Callum spí pod oknem a má po ruce velký nůž.” Kirstie si vzala kousek chleba a sýr a Payton jí nalil víno.

„Kolik let je Callumovi?”

„Jedenáct. Měl přijít o život, protože rychle vyrostl z věku, kdy o něho měl Roderick zájem. Ano, a taky rychle dosáhl zdatnosti a určité výšky a představoval pro Rodericka opravdové nebezpečí. Jednou jsem zaslechla, jak Roderick plánuje jeho odvoz. Pomohla jsem Callumovi ukrýt se. Myslím, že tehdy mě Roderick začal podezírat. To, že jsem schovala Moiru, zpečetilo můj osud.”

„Jak dlouho jsi to dělala?” „Asi dva roky.”

„A to jsi byla schopna zachránit jen pět dětí?” Viděl, jak sebou trhla, a rychle dodal: „Já tě nekárám. I kdybys zachránila jen jediné dítě, bylo by to chvályhodné. Ale snažím se přijít na to, jak těžké bude to skončit.”

„Velmi těžké. V krátkém období dvou let jsem zachránila deset dětí. Dvě se vrátily zpět do svých rodin, protože rodiče o ně opravdu stáli a předtím si bláhově mysleli, že dávají svým dětem šanci na lepší život. Vrátila jsem je zpět na otcovo panství. Můj bratr Eudard pomohl dětem dostat se do vesnice tak, aby si toho nikdo nevšiml. Na našem panství našli přístřeší i ostatní.”

„Ach, takže tvoje rodina ti pomáhá?” „Jen Eudard. Souhlasil, že zatím bude lepší, aby to ostatní nevěděli.” Mírně se pousmála. „Jsou příliš vznětliví, a kdybych jim o problému pověděla, chtěli by ho řešit s mečem v ruce. Moje rodina a celý můj klan by byl rychle zničen, kdyby na sebe obrátil hněv Roderickových příbuzných. Eudard a moje teta Grizel mi pomáhali s dalšími třemi dětmi. Měli z domku odvést také tyhle, ale Eudard si zlomil nohu. Když jsem si uvědomila, že Roderick tuší, že vím příliš mnoho, poslala jsem mladého Michaela Campbella za Eudardem. Vyřídil mu, aby sám nic nepodnikal, a až budu moci, ozvu se mu. Taky jsem Michaelovi řekla, aby zůstal u mých příbuzných nebo se někde schoval. Byl mi blízký a často byl mým poslem, takže bude taky v nebezpečí. Budou ho podezírat, že ví příliš mnoho.”

„Ale on je z dobré rodiny,” namítl Payton. „Bude Roderick riskovat, že by se chlapcova rodina vyptávala?”

„Chlapci taky umírají,” odpověděla Kirstie smutným hlasem. ,„Alc myslím, že když Michael ví, že je jeho život v ohrožení, nakonec se na svoji rodinu obrátí. Strávila jsem mnoho dlouhých měsíců pokusy přesvědčit ho, aby promluvil, ale strach z Roderickova trestu, pochybnosti, že mu doma neporozumí, a navíc strach z toho, že se od něho vlastní rodina odvrátí, protože ho bude považovat za pošpiněného, mu stále brání promluvit. Věřím,že už se mi

skoro podařilo zmírnit chlapcův pocit viny. Byl přesvědčen, že je to jeho vina. Eudard ho bude dál přemlouvat, aby promluvil. Je to nespravedlivé, ale Michaelovo slovo bude mít větší váhu než Callumovo nebo ostatních.”

Payton přikývl a dlouze se napil vína. Musel od ní odvrátit pohled, získat nad sebou kontrolu a vymanit se ze zajetí jejích koutově šedivých očí. Když se díval na její svůdná ústa, nemohl se I ii hec soustředit.

„Může některé z těchto dětí najít přístřeší u svých příbuzných?” zeptal se nakonec.

„Ne,” odpověděla Kirstie. „Alan, David a William jsou sirotcia a lidé, kteří se starají o opuštěné děti, považují Rodericka za laskavého a velkorysého muže. V sirotčincích si vybírá jako v soukromých stájích. Kdyby někdo z těch, kteří mu svěřují opuštěné sirotky, něco nekalého tušil, Roderickova plná peněženka by utišila veškeré jeho pochybnosti. Moiru a jejího bratra Robbiho prodala matka. Muž, s nímž žila, pochází z Roderickova rodu a ona věřila, že děti prodejem zachránila. Chtěla jsem ji vyhledat, ale zemřela. Ubil ji k smrti její milenec, když se dozvěděl, co udělala. Callum je dítě ulice, nalezenec. Jestli měl nějaké příbuzné, opustili ho velice dávno, takže už by se k nim nemohl vrátit.”

„A viděl Callum, jak zemřel malý Robbie?”

„Ne. Ví toho však víc než já — některým dětem Roderick ublížil a pak zmizely. Víme, kde jsou některé pohřbeny. Malý Robbie se snažil odvrátit Roderickův zájem od Moiry. Byl za to krutě zneužíván. Jednou jsem ho našla v malé temné komůrce. Ještě žil, ale já jsem ho musela na chvíli opustit, abych mohla připravit útěk. Když jsem se vrátila, chlapec byl pryč.”

„Mohl utéci?” zeptal se Silný Ian.

„Možná,” odpověděla Kirstie, ale pak zavrtěla hlavou. „Neodvažuji se v to doufat ani dávat Moiře naději. Byl slabý, podvyživený, bylo mu teprve sedm a měl strašná zranění. Jediná cesta ven vedla tunelem, který jsem použila, abych se

k němu dostala, ale neumím si představit, jak by mohl vědět, že tam tunel je. A navíc je to už asi čtrnáct dní, co zmizel.” Snažila se potlačit zívnutí.

„Skoro spíš vsedě,” řekl Payton tiše. „Jdi do postele. Odpočiň si.”

„Ale neměli bychom sestavit nějaký plán?” „Měli. Ráno.”

Kirstie přikývla a vstala. „Ano, myslím, že už toho teď moc nezmůžu. Kde mám spát? S dětmi?”

„Ne. V pokoji přes chodbu. Myslím, že Wee Alice ti tam nachystala lůžko.”

„A kde jsi vzal všechno to oblečení? Chápu ty ženské šaty, ačkoli když si vzpomenu, jak vypadá lady Fraserová, překvapuje mě, jak jsou úzké a jak dobře mi padnou. Ale proč máš tolik dětského oblečení?”

Payton se téměř usmál nad přísným tónem jejího hlasu, když mluvila o ženských šatech. „Moje rodina tento dům občas používá. Všechny ty šaty jsou od příbuzných — nechali je tady, ať už schválně nebo je tu prostě zapomněli. Už jsem si myslel, že je věnuji chudým, ale jsem rád, že jsem s tím počkal.”

Byla to trochu opovážlivá otázka, ale Kirstie byla prostě příliš unavená, než aby se cítila trapně. „Ještě poslední slovo. Asi ti to nemusím zdůrazňovat, ale v přítomnosti dětí se musíš chovat obezřetně. Bude ještě dlouho trvat, než dokážou uvěřit nějakému muži. Zejména Callum.”

„Ano,” souhlasil Silný Ian. „Připomíná zvířátko zahnané do kouta. A teď má nůž.”

„Ach bože,” zamumlala Kirstie. „Promiň. Jen jsem myslela, že bude odpočívat ve větším klidu.”

„To bude. Je dobře, žes mu ho dala. Možná mě nechá, abych mu ukázal, jak ho má používat.”

„Myslíš, že je to rozumné?”

„Ano. Neznám jiného hocha, který by potřeboval víc vědět, jak se má bránit.”

Kirstie o tom ještě uvažovala, když si o chvíli později vlezla do postele. Zachumlala se do teplých pokrývek a

blaženě pohladila noční košili z jemného lnu, kterou jí dala paní Alice. Skutečnost, že děti spaly ve stejném pohodlí, ji výjimečně těšila.

Uvolněná před příchodem spánku myslela na to, co řekl nakonec Silný Ian. Měl pravdu. Je malá šance, že by se dítě jako Callum dokázalo ubránit dospělému muži, a tušila, že Callum to taky ví. A to, že se naučí bojovat, mu dá naději na záchranu. Může mu to pomoci, aby se necítil tak bezmocný. To poslouží jedině pro jeho dobro. Nakonec se Kirstie poddala únavě. Ještě si pomyslela, jak by si oddechla, kdyby se tak mohla sama zbavit děsivého pocitu bezmoci.

„To je tedy smutný případ,” poznamenal Silný Ian, když Kirstie odešla.

„Ano. Bohužel není žádná snadná a rychlá cesta ke spravedlnosti,” řekl Payton. „Je mnoho možností, jak ho zabít, ale existuje taky mnoho způsobů, jak zjistit, že jsem ho zabil já. Bez prokázání jeho zločinů by to mohlo uvrhnout moji rodinu do velmi špatné situace. To nemohu riskovat. Něco takového by mohlo taky vážně ohrozit lady Kirstii.” „Statečná dívka.”

„To ano. A jak se stará o ty děti! Je k nim velmi něžná a láskyplná.”

„Což znamená, že má vrozenou lásku k dětem — ke všem. Když zjistila takovou zvrhlost, muselo ji to hluboce ranit.”

Payton přikývl a pak se mírně zamračil. „To ano. Myslíš, že potřebuje hlídat? Myslím hlídat před sebou samotnou?”

Silný Ian pokrčil rameny. „Je to možné. Bude dlouho trvat, než učiníme přítrž tomu, aby sir Roderick dál páchal svoje zlo. Zdá se, že lady Kirstie jedná moudře, používá spíš rozum než srdce. Ale může se stát, že její emoce zvítězí nad rozumem.”

„Tomu rozumím,” zamumlal Payton. „Musíme ji tedy bedlivě hlídat. Když už nic jiného, aspoň je v bezpečí, protože její manžel si myslí, že je mrtvá. Nemůžeme dovolit,

aby propadla emocím, jednala unáhleně a pak třeba ztratila tohle přístřeší.”

„Jistě se naše snaha nakonec zúročí a darebáka stihne spravedlivý trest.”

„To je pravda, ale musíme jednat uvážlivě. Ona je jeho žena. Ve chvíli, kdy se sir Roderick dozví, že je naživu, mohl by chtít, aby se k němu vrátila, a nikdo ho nezastaví. Snadno by si mohli ostatní myslet, že lady Kirstie je jen nešťastná žena a že všechno, co říká, se má ignorovat. Fakt, že se mi svěřila, může všechno jen zhoršit. Pro sira Rodericka by bylo velmi snadné hrát poníženého muže, kterého podvedla nevěrná manželka a ublížila mu.”

„Samozřejmě,” dodal Silný Ian, přetřel si rukou čelo a zívl. „To byl dlouhý večer. Jen mi řekni, jaký bude tvůj první krok, a pak už půjdu do postele.” Zamračil se. „Bez své paní. Vím, že děti ji potřebují, ale doufám, že se snad brzy bez ní obejdou.”

Payton se mírně usmál. „Promiň. Já doufám, že to nebude trvat dlouho, než se tady děti budou cítit bezpečné — v mezích možností, přestože ten bastard ještě žije. A můj první krok bude opatrné očerňování jeho jména, stejně jako to dělala Kirstie. Sem tam něco utrousím, budu někoho varovat. A samozřejmě budu hledat důkaz, který potřebuji, abych ho zničil. Ale prostřednictví klevet a podezření k němu obrátím pozornost ostatních. Mohu ho začít deprimovat skrze jeho oběti a přinutit ho, aby začal pociťovat váhu podezření a možná taky odsouzení.”

Silný Ian přikývl a vstal. „Pak i nepřátelé poznají, že tvoje slova jsou pravdivá. Stačí jen zašeptat určité varování, a všechno se pronese. To bude dobrý začátek.”

Sotva Ian odešel, Payton si vzdychl a poklesla mu ramena. Ian pněl pravdu: je potřeba dohlížet na Kirstii, aby náhodou neprohrála boj s rozumem a nepodlehla emocím. Chystá se bitva, kterou bude on sám svádět každý další den, dokud nebude sir Roderick mrtev. Payton si nikdy nemyslel, že ho potká něco podobného. Bude těžké neodhalit

Roderickovy činy okamžitě, hlasitě a veřejně; a ještě těžší bude nevzdat se prudké touze okamžitě ho prohlídnout. Payton doufal, že potřeba zabránit Kirstii, aby jednala neuváženě, mu dodá sílu, aby ovládl sám sebe.

Bude taky těžké, aby jeho rodina nic netušila. Byla to křižácká zpravá, do které se nemohou Murrayové zapojit. Payton věděl, i siráví mnoho dnů mírněním projevů nevole a raněných citů, až h ho příbuzní zjistí, o jaký boj jde. Ale bude je muset vyloučit do té doby, kdy už nebude hrozit, že se na rodinu snese hněv mocného Maclyeho. Jeho klan je možná větší a má větší moc než klan Kirstie, ale Payton měl stejný strach z odplaty. Příbuzní Maclyeho by možná nezničili celý klan a všechny spojence, ale mohli by jich vyvraždit mnohem víc, než si Payton odvažuje představit.

Payton se napjal, protože dveře velké síně se otevřely. Když plaše vešla Moira, uklidnil se. Bylo to úchvatně krásné dítě s hus-i vmi tmavými kudrnami a velkýma hnědýma očima. Usmál se na in I )ošla až k němu a vyšplhala se na židli po jeho pravici. Čistá noční košile sejí obtočila kolem těla. Payton k ní přisunul talíř s chlebem a sýrem. Usmála se na něho a její úsměv ho chytil za srdce. Stále si ještě přála důvěřovat lidem. Siru Roderickovi se nepodařilo ukrást tomuto dítěti důvěru v dospělé.

„Měla bys být v posteli, děvče,” řekl a nalil jí do poháru chladnou vodu.

„Měla jsem trochu hlad,” řekla.

„Paní Alice vám dala do pokoje jídlo.”

„Ale ona spí.” Děvčátko se napilo vody a pak se tiše zeptalo: „Kde je Kirstie?”

„Taky spí. Je v ložnici přímo proti vašemu pokoji.”

Paytona nepřekvapilo, že do síně vešel Callum a okamžitě kráčel k Moiře. V bílé noční košili, která mu sahala až po vyhublá lýtka, vypadal ještě jako dítě. Ale zamračený pohled s podezřením v zelených očích a nůž, který držel v ruce, ho připravovaly o chlapeckou nevinnost.

„Nemusíš si nosit nůž, Callume,” řekla Moira. „Tady mají nůž na chleba.”

„Nechci krájet chleba, děvče,” vyštěkl Callum. „Neměla bys být tady s tímhle mužem.” „Není to špatný muž.” „Sakra, jak to můžeš vědět?”

Moira se chvíli dívala na Paytona, pak se otočila ke Callumovi a pokrčila rameny. „Podle očí. Nevypadají jako oči muže mé matky nebo sira Rodericka.” Znovu se podívala na Paytona. „Moje matka je taky mezi anděly — stejně jako bratr. Ale mě si andělé nevezmou, že ne?”

„Ne, děvče,” odpověděl Payton. „Já to nedopustím.” Pokývl hlavou směrem ke Callumovi, který nedokázal odolat pohledu na jídlo a ukousl si velký kus chleba. „A máš dobrého ochránce v Callumovi.”

„Ano.” Moira se na Calluma usmála. „Má velký nůž.”

„To má,” souhlasil Payton. „Možná by se rád naučil, jak ho používat,” řekl a upřel na hocha pronikavý pohled.

„Vím moc dobře, jak ho použít,” sykl Callum.

„Aha, pak tedy nepotřebuješ výcvik od Silného Iana.” Payton se napil, aby skryl úsměv nad jiskrou zájmu, která se objevila v Callumově tváři.

„Dobře, může mi ukázat jeden dva triky.” „To může.” „Promyslím si to.” „Velmi moudrý postoj.”

„Mám tady ty malé a musím je chránit, však víš.” „To ano, chlapče, ale abys tento důležitý úkol mohl řádně plnil, musíš si odpočinout.” Payton vstal a s pohledem upřeným na snažitého Calluma pomohl Moiře seskočit ze židle. „Já už jdu taky spát.” Překvapilo ho, jaké pocítil dojetí, když mu Moira sama podala drobnou ručku. „Takže honem zpátky do postelí. Ukážu vám, kde spí lady Kirstie.”

Payton na sobě téměř cítil Callumův číhavý pohled, jímž sledoval jeho a Moiru, když před ním stoupali nahoru po schodech k jejich ložnici. Fakt, že Kirstie Paytonovi důvěřovala, zažehl jiskříčku důvěry zřejmě i v Callumovi. Bude to vyžadovat mnoho trpělivosti, ale Payton byl rozhodnut tuto jiskru rozfoukávat. Věděl, že jednou z cest,

vedoucích k cíli, bude přijmout chlapcovu roli ochránce mladších a slabších dětí. To, že Callum potřebuje být důležitým členem skupiny zachráněných, mu může pomoci uzdravit šrámy na duši. Už navždycky na ní bude mít jizvy, ale Payton si byl jistý, že znovu nastolená hrdost pomůže chlapci víc než cokoli jiného. Callum přežil. Byl to bojovník a Payton doufal, že si jeho náklonnost získá.

Zastavil se před Kirstiinou ložnicí a pootevřel dveře, aby obě děti viděly, že jejich paní spí v blízkosti jejich pokoje a že je v bezpečí. Kirstie ležela na břiše a její štíhlé tělo se pod pokrývkou sotva rýsovalo. Tváří byla obrácená k nim a jednu malou pěst měla sevřenou u úst. Payton si pomyslel, že vypadá jako dítě. V duchu se divil, proč měl sir Roderick problém vidět to dítě v ní. V patnácti musela vypadat ještě dětštěji, a ten muž se přesto nedokázal přinutit, aby s ní spal. Někteří příbuzní sira Rodericka, jež Payton znal, měli děti a manželky a zřejmě byli schopni chovat se jako muži navzdory démonům, kteří je ovládali. Možná že sira Rodericka démon porazil. Payton v duchu nad hádankou zavrtěl hlavou, pak tiše zavřel dveře a doprovodil děti do jejich pokoje.

„Budeš zítra bojovat se sirem Roderickem?” zeptal se Callum šeptem Paytona. Moira už šla po špičkách do své postele.

„Zahájím boj,” odpověděl Payton stejně tiše. „Zdá se, že to bude dlouhý boj. Musím začít pomalým a opatrným útokem.”

„Proč?”

„Protože my jsme jediní lidé, kteří jsou schopni proti němu vystoupit. A to nestačí. Jeho rodina je velmi mocná.” „Mohli by nás zabít.”

Paytona potěšilo, že chlapec má dost rozumu, aby chápal obtížnost situace, a přikývl. „Moji rodinu ani tvoji paní nemůžeme vystavit nebezpečí. Ano, sir Roderick musí zemřít, ale chceme si být jisti, že kvůli němu nezemřou

nevinní. Pak jeho jméno nebude ničím jiným než vzpomínkou nahánějící hrůzu.” Callum přikývl. „A to chce čas.”

„Ano, chlapče. Zejména proto, že vy děti a vaše paní musíte být dobře ukryti. Sir Roderick okusí chlad oceli spravedlnosti, ale musíš být trpělivý.”

„Budu. A vyrostu a budu silný.” Callum se podíval na nůž ve své ruce. „Potom se naučím bojovat.” Pohlédl na Paytona. „Až ta zrůda zemře, vyrostu, zesílím a stanu se zkušeným a neohroženým mužem.”

„O tom nepochybuji.”

„Pak budu schopen chránit slabší před takovými zvrhlíky. Budu pronásledovat zlo a skoncuji s ním. To přísahám.” Prudce se uklonil a vydal se k posteli.

Payton zamířil do své ložnice a cestou přemýšlel o tom, co mu řekl Callum: v srdci přísahal, že bude chránit děti. Payton si taky něco slíbil. On a jeho klan poskytnou chlapci všechno, co potřebuje, aby mohl svoji přísahu splnit. Než Callum dosáhne mužného věku, bude mít zkušenosti, zručnost i zbraně, které bude potřebovat, aby se mohl stát ochráncem nevinných. Payton věděl, že to bude odkaz, na který bude moci být hrdý.

„Kde jsou děti?” zeptal se Payton Silného Iana, když se setkali před prázdným pokojem, kde děti v noci spaly. „Vstaly už před hodinou,” odpověděl Ian. „Ježíši, to jsem musel spát pěkně tvrdě, když jsem si nevšiml, že vstalo pět

dětí.”

„Ne. Je smutné, jak se chovají tiše. Jako malí duchové.” Ian potřásal hlavou a scházel dolů po úzkých schodech. „Moje Alice spala vedle nich a probudila ji až Moira. Ta ubohá dívenka si neuměla obléci šaty.”

„Moira nám už asi věří,” řekl Payton, který šel po schodech za Ianem.

„Alice si myslí, že ostatní děti nás také rychle přijmou. Moiru asi matka milovala, takže ví, že dospělí mohou být laskaví. Mladší hoši pravděpodobně nežili s tím bastardem tak dlouho, aby úplně zničil jejich nevinnost a důvěru. Callum bohužel ztratil většinu důvěry a nevinnosti už dávno předtím, než byl proklet pozorností sira Rodericka. Jako malý městský tuláček měl těžký život, nežil o nic lépe než toulavá

kočka.”

Payton vzdychl a přikývl. „Ale přežil. Je to silný hoch. Chce se stát ochráncem nevinných.”

„Pravděpodobně bude dobrým ochráncem, pokud ho někdo naučí, že nejde jen o proříznutí hrdla.”

„Ano, to by mohl být problém,” souhlasil Payton a tiše se zasmál. „Špatné začátky by mu teď mohly sloužit jako příklad. Je tvrdý, zná zlo a brutalitu — a znal je ještě předtím, než na něho Maclye položil své špinavé ruce. Jak říkáš, v Callumovi už asi nezbyla žádná něžnost a nevinnost, která by mohla být zničena.” Payton se zamračil. „Aleje na něm něco podivně známého.” Pokrčil rameny. „No nevadí. Teď před námi stojí jediný úkol: zbavit svět Maclyeho.” „Dáš vědět svým příbuzným?”

„Ne, ještě ne. Pokud je požádám, aby mi pomohli proti klanu tak mocnému, jako je klan sira Rodericka, bude to, až získám dost důkazů, abych se vyhnul zbytečnému sváru rodin. Anebo když nebezpečí hrozící Kirstii a dětem dosáhne takové míry, že už je sami neubráníme.”

„Souhlasím s tebou,” řekl Silný Ian. Vešli do velké hodovní síně. „Zatím se můžeme zabývat pošpiněním pověsti toho lumpa.”

Payton přikývl a vykročil ke své židli. Kirstie nachystala snídani dětem a právě si brala na talíř jídlo pro sebe. Payton usedl vedle ní. Žvýkající Callum ho bedlivě pozoroval, ale ostatní děti ho stydlivě pozdravily a pak obrátily veškerou pozornost k jídlu. Paytonovi bylo čím dál zřejmější, že mladší děti nebyly tak hodně zasažené zlými zážitky jako Callum. Byly obezřetné a snadno se polekaly, ale neznaly Callumův vztek a nedůvěru.

„Vyspala ses dobře, má paní?” zeptal se Payton a naložil si na talíř ovoce a chléb.

„Ach ano,” odpověděla Kirstie. „Už dlouho jsem si neužila teplé měkké postele. Natož abych měla před spaním ještě teplou koupel a jídlo. Cítím se jako v nebi.”

„Byla jsi přece provdána za zemana,” zamumlala Wee Alice.

Nalila Paytonovi velkou mísu vločkové kaše oslazené medem a pak ji začala servírovat dětem.

,„A taky ho pořád rozčilovala,” dodal Callum, když si Wee Alice sedla vedle Moiry.

„To ne,” zaprotestovala Kirstie.

„Ba ano. Přesně tohle řekl, když tě naposledy zavřel skoro na týden do klece. Říkal, že ho rozčiluješ jako vyrážka na

kůži.”

„Do klece?” zeptal se Payton.

„Můj muž má pocit, že manželku je občas záhodno přísně potrestat,” odpověděla Kirstie. Letmý pohled na sira Paytona ji přesvědčil, že bude třeba podat přesnější vysvětlení. Vzdychla si i pokračovala. „V Thanescarru měl na stěně

zavěšenou kovovou klec!, Thanescarr je jeho sídlo asi půl dne cesty na jih. Občas mě v ni uvěznil, abych mohla přemítat nad svými omyly. Nejdéle jsem tam pobývala týden. Nemělo by tě překvapovat, že můj manžel uměl být krutý.”

„Ne, jen jsem zděšený, jaké formy může krutost dosáhnout. Tys to nikdy neřekla příbuzným?”

„Ne. Jsem majetkem svého manžela, ne? Nezmohli by skoro nic. Rozzlobili by se a napadli by ho. Kdybych je zatížila břemenem pravdy, neúměrně by za to zaplatili. Já bych získala dočasnou úlevu, ale moje rodina by velice utrpěla.”

„Přesto jsi vyhledala moji pomoc. Nenapadlo tě, že bych taky mohl utrpět?”

„Ty máš výhodu klanu, který se podílí na vládě. Máš příbuzenstvo a spojence mnohem početnější než já a doprovází tě pověst ochránce bezmocných. Je mnoho důvodů, proč jsem si tě vybrala, ale všechny vedou ke stejnému závěru: můžeš se opřít o silné spojence a nebude tě to stát život. Moji příbuzní nemají tuto výhodu. Navíc je tady fakt, že nikdo neví, že jsme se setkali.”

Payton se opřel o opěradlo židle a chvíli se na ni díval. „Ty jsi tohle všechno plánovala delší dobu?”

„Měsíce,” odpověděla. „Chtěla jsem ještě nějaký čas počkat, než tě vyhledám. Za předpokladu, že by se mi podařilo odvést děti do bezpečí a kdyby můj manžel nedošel k závěru, že pro něho představuji příliš velkou hrozbu, než aby mě nechal žít.” Odstrčila prázdný talíř, propletla si prsty a podívala se na něho. „Tak. Máš nějaký plán?”

„Zatím zůstaneš s dětmi tady. Nejlepší bude, získá-li tvůj manžel pocit, že se tě úspěšně zbavil. Já půjdu ke dvoru. Pokud tam už mají nějaké zprávy o zavrženíhodném chování sira Rodericka, které se rozšířily od tebe nebo někoho jiného, přileju oleje do ohně. Jestli ne, začnu s tím sám.”

„To je všechno?” zeptala se Kirstie, třebaže věděla, že musí postupovat opatrně a nemůže prostě veřejně prohlásit, že Roderick je zvíře, a na místě ho probodnout.

„Zatím. Jak už jsem řekl Callumovi, bude to trvat týdny, měsíce, možná roky. Sir Roderick musí nejprve získat špatnou pověst, a k tomu potřebujeme čas. Musíme doufat, že má málo přátel a spojenců a ti že se od něho odvrátí, když se o něm začne šeptat, co páchá. Můj plán se může kdykoli změnit. Záleží to na tom, jak mnoho lidí bude věnovat pozornost šeptandě, která se brzy rozšíří u dvora, ale v základě zůstane stejný. Až bude Roderick zcela osamocen, bez podpory přátel, pak zemře.”

„To je dobrý plán a jediný, který může mít úspěch. Jen se mi zdá, že v něm nehraji žádnou roli.”

„Ty nemůžeš. Opravdu je pro tebe dobré, domnívá-li se tvůj manžel, že jsi mrtvá. Kdyby zjistil, že jsi naživu, všechno by se zkomplikovalo a ty bys byla vystavena nebezpečí. Pak bychom museli rozdělit svůj čas a sílu mezi dva úkoly: abychom tě udrželi naživu a abychom ho zničili. Děti taky musí zůstaj ukryty, aby se o nich nikdo nedozvěděl. Roderick možná netuší, že jsi jim umožnila útěk — takže pro něho rovněž představují hrozbu. Kdyby se dozvěděl, že jsou u mne, ztratil bych možnost pomalu ho oslabovat. Získal by podezření, že jsme spojenci, a obával by se, že jsi mi svěřila příliš mnoho z jeho temných tajemství. Pak bych se musel více snažit, abych tebe a děti ochránil. Zejména

Callum musí být opatrný, aby ho nikdo nespatřil. Sir Roderick ho už označil za nepohodlného a hrozí mu smrt. Chlapec je možná mladý a nezkušený, ale sir Roderick v něm vidí hrozbu.”

„Umím se o sebe postarat!” vykřikl Callum. „Nejsem žádné dítě, které musí někdo chránit!”

Payton na chlapce pohlédl a uvědomil si, že musí být opatrný a nesmí snižovat chlapcovu hrdost. „Nepochybuji, že se o sebe dokážeš postarat. Moudrý je ten muž, který zná svoji sílu, ale také sílu svých nepřátel. Tvůj nepřítel je zkušený rytíř a další zkušené válečníky má po boku. Všichni jsou větší a silnější než ty. Jsi nepochybně velmi zdatný ve schopnosti uniknout, schovat se, vyklouznout a vidět a slyšet

i to, co bys neměl. Čeká tě nerovná bitva. Máš srdce a duši dospělého rytíře, ale tvé tělo je ještě tělem chlapce — snadno by tě někdo chytil, unesl a třeba zabil.”

Callum se podíval na své vyhublé tělo. „Musím víc jíst.”

„To pomůže. A taky bude dobré, když dovolíš Silnému Ianovi, aby tě naučil zacházet s nožem. Možná tě naučí i dalším dovednostem, které muž potřebuje znát, aby přežil bitvu a zvítězil v ní. Když se nad tím zamyslíš, můj statečný hochu, zjistíš, že kdyby tě našli, mohlo by to velmi ohrozit lady Kirstii a ostatní děti.”

„Nikdy je nezradím.”

„Ne, já vím, že ne. Ale pouhá skutečnost, že jsi stále ještě naživu, by možná stačila, aby ten darebák začal přemýšlet. Řekl by si, proč mu zůstáváš nablízku, když tě chtěl zabít. To je první otázka, kterou by si položil. A nepotřeboval by tvoji odpověď. Přišel by na ni sám: pomáháš ostatním, aby zůstali v bezpečí úkrytu, chlapče. Snaž se zesílit a vycvičit se v umění boje. Neboj se, jednou na tebe přijde řada a ty se jako moudrý muž pustíš do boje.”

Trvalo ještě půl hodiny, než se Kirstie ocitla s Paytonem o samotě. Silný Ian odvedl Calluma, aby mu dal první lekci, a ostatní děti odešly s Wee Alicí. Kirstie se podívala na Paytona a tiše si přála, aby se výraz jeho tváře změnil. Potřebovala bojovníka, a ne milence. Potřebovala ochránce dětí, a ne romantického svůdce.

„To, co jsi řekl Callumovi…,” začala.

Payton zvedl ruku, aby ji zarazil. „Callum má svoji hrdost. Potřebuje ji. Taky musí vědět, že není ostuda, jestliže se útlý chlapec nemůže rovnat dospělému rytíři, který se účastnil mnoha bitev. Callumova bojechtivost to možná zakrývá, ale my oba víme, že jeho zloba se zrodila ze studu. Pokud přijde na to, že nemohl nic dělat, že není jeho vinou, co ho potkalo, může jeho pocit hanby vyprchat. A jakmile ho Ian naučí zacházet se zbraní, pochopí, že svému nepříteli se nemůže rovnat. Uvědomí sis že hanba je na straně sira

Rodericka a že jen bezectný muž může použít svoji větší sílu a moc, aby zneužíval ty, jimž slíbil ochranu.”

„Děkuji ti, že jsi s ním nemluvil jako muž s chlapcem, ale jako muž s mužem. On trpěl nejvíc z dětí a myslím, že jeho trampoty začaly ještě dřív, než se dostal do špinavých rukou sira Rodericka.” Vzdychla si a zavrtěla hlavou. „Nemyslím si, že se zacelí všechny jizvy jeho ubohého, mladého srdce.”

„To možná ne.” Payton se mírně usmál. „Ale ještě stále se může stát silným a dobrým mužem, Kirstie. Má dobré srdce i duší a chce vyrůst v siláka, který bude umět bojovat, aby mohl chránit děti. Už jen to, že mluví o ochraně, a ne o zabíjení, nám dává naději.”

„Mám podezření, že míní chránit za cenu zabíjení.”

„Ano, ale ještě je mladý. Sebekontrole a jasnému posuzování věcí se lze naučit.” Payton vstal, chytil Kirstii za ruku a zcela ignoroval její překvapený pohled. Políbil ji na prsty. „Teď musím jít ke královskému dvoru, abych tam zašeptal do několika uší pár informací a zjistil, jak je to s Roderickem.”

„A já se mám odplížit do nějakého temného kouta, že?” „Ano. Bude velmi moudré, když v něm zůstaneš, dokud ti neřeknu, abys ho opustila.”

Payton se usmál, protože zeman s povislým břichem, s nímž před chvílí hovořil, spěchal najít svého malého syna. Zeman nebyl nijak zvlášť chytrý, ale Paytonovy jemné narážky na sira Rodericka Maclye pochopil velice rychle. Asi musel mít povědomí o zločinu na dětech, když Paytona tak rychle opustil. Zatvářil se vyděšeně a rozběhl se přeplněnou hodovní síní, aby našel své dítě. Nejspíš si představoval, že už mu někdo tiskne na hrdlo ostří. Bylo docela možné, že sir Roderick již někdy o jeho chlapce projevil nezdravý zájem.

„Zdravím tě, můj milý rytíři,” zavrněl mu do ucha známý hlas a následovalo krátké olíznutí lalůčku špičkou teplého jazyka.

Když se Payton otočil k lady Fraserové, překvapilo ho, že nepocítil ani tu nejmenší jiskřičku zájmu. Věděl, že touží po Kirstii, ale v minulosti dokázal toužit po více ženách. Byl sice delší dobu bez sexu, ale svůdný pohled jejích očí a přitlačení plného těla na jeho bok ho vůbec nevzrušily. Payton byl zaskočený, a dokonce trochu vyděšený. Neměl chuť na hrátky se ženou, jako byla lady Fraserová, anebo ho poprvé v životě fyzicky zaujala pouze jedna žena? Pokud ano, co si s tím počne a jak dlouho to bude trvat?

„Mého manžela povolali k loži jeho otce,” řekla a pohladila ho po paži. „Bude pryč několik dní. A nocí. Mnoho dlouhých, osamělých nocí.”

„Ach, má sladká holubičko, jak dokážeš trápit ubohého slabého muže,” zamumlal, uchopil její ruku, spočívající mu na paži, a políbil ji na prsty. „Pláču, když si pomyslím, jaký poklad si musím nechat proklouznout mezi prsty.”

„Proklouznout?” Lady Fraserová mu vytrhla ruku a zadívala se na něho. „Ty mě odmítáš?”

„Má nejsladší, musím, ačkoli mi to trhá srdce. Královi muži mě vzácně o něco žádají,” začal.

„Ha! Starý král a teď jeho dědic regent — a ty jsi jim vždycky k službám.” Zamračila se směrem, kterým odešel předchozí Paytonův společník. „A co má ten hlupák společného s králem?”

„Můj roztomilý holoubku, přece víš, že muž nemůže o takových věcech hovořit. Ale mohu ti říct, že s tím mužem jsme mluvili o jeho mladším synovi. Hledá pro chlapce rytíře, který by ho naučil boji a rytířským ctnostem. Chtěl slyšet můj názor na několik urozených mužů.” Payton si uvědomil, že lady Fraserová je proslulá taky jako velmi živá sběratelka a šiřitelka klepů. „Byl zvědavý na sira Lesleyho MacNicola a sira Rodericka Maclyeho. Bojím se, že jsem mu moc nepomohl. Neznám Maclyeho moc dobře, ale povídá se o něm cosi podivného.”

„Je divný,” zamumlala lady Fraserová a rozhlédla se po přeplněné místnosti, jako by ho hledala. „Dost často pobývá u

královského dvora, ale i kdyby ses hodně snažil, pochybuji, že by ti kdokoli dokázal říct jméno jediné ženy, které by se dvořil. Přistihla jsem ho při flirtování, ale bylo to jen lehké a prchavé.”

„Slyšel jsem, že je ženatý.”

„A že dodržuje slib věrnosti daný manželce?” Lady Fraserová se zasmála, ale její smích obsahoval hořkost. „Slyšela jsem, že ve tvé rodině se dodržuje věrnost, ale pokud je to pravda, je to opravdu velice vzácné. A jestli byl sir Roderick tak hodně zamilovaný do své ženy, že jí zůstával věrný, proč je zde den poté, co se utopila?”

„Ona se utopila?”

„Ano. Mluví o tom s každým, kdo je ochoten ho poslouchat, ale nezdá se, že by to dělal proto, aby získal sympatie a soucit nějaké ženy. Je to jen proto, aby to každý věděl, protože ona tu nebyla dobře známá. Možná chce, aby mu pomohli najít její tělo, ale nikoho o to nepožádal. Prý se procházeli u řeky a ona si chtěla ochladit nohy ve vodě. Zašla příliš daleko a strhl ji proud. Nebylo možněji zachránit.” Zamračila se. „Zní to divně a já jsem si úplně jistá, že ji nehledal. Opravdu nevidím žádné známky truchlení.” Kývla směrem k hezkému, robustnímu muži, který stál vedle dvou rozložitých společníků. „Tamhle je — a opravdu se nechová jako muž, který právě ztratil ženu. Dokonce i ti, kteří žili ve špatném manželství, předvádějí aspoň na nějaký čas smutek. Většinou,” zamumlala a krátce ukázala na obtloustlého šedivého džentlmena, který před týdnem pohřbil svoji třetí ženu.

„Někteří muži prostě nevidí, proč by měli něco předstírat,” zamumlal Payton.

Payton pozoroval sira Rodericka a chvíli bojoval s nutkáním předstoupit před něho a ukončit jeho život — tak pomalu a bolestivě, jak by to jen bylo možné. Docela ho překvapilo, že cítí silnou chuť po jeho krvi. Sir Roderick byl muž, který nestál za takovou intenzivní nenávist a vztek. Paytona taky překvapilo, že není nijak poznamenán, jeho zlo

se nijak nepodepsalo na jeho vzhledu. Mělo by tu přece být něco, co by ostatní před ním varovalo.

Když Payton ovládl vztek, s chladnou hlavou si prohlížel člověka, jehož chtěl zničit. Nebylo na něm nic unikátního nebo imponujícího. To jeho dva nohsledi vypadali mnohem hrozivěji. Payton věděl, že Roderick nebo jeho muži nebudou bojovat čestně. Věděl, že v případě ohrožení zvolí Roderick zákeřnou ránu nožem do zad. Taky si všiml, že nepřestával pozorovat pážata, která procházela mezi lidmi. Jeho úchylka byla velmi silná, a přestože se neovládal dlouhé roky, bylo zvláštní, že jeho spády zůstaly tak dlouho utajeny. Způsob, jakým ten muž sledoval chlapce, byl natolik znepokojivý, až z něho mrazilo, a Payton nabyl přesvědčení, že Roderick je na lovu.

„Zajímáš se o sira Rodericka z nějakého určitého důvodu?” zeptala se lady Fraserová. „Sleduješ ho velmi

bedlivě.”

„Jen se dívám, jestli u něho neuvidím náznak smutku nebo hněvu nad tím, že si teď musí hledat novou nevěstu,” odpověděl Payton. „Jeho žena musela být pro něho prokletím.”

„Možná. Viděla jsem ji jen párkrát Byla malá, černá, skoro ještě dítě. Vypadala vedle něho spíš jako útlý stín ženy. Mluvila málo, a když se přece jen ozvala, sir Roderick nebo jeden z jeho mužů ji rychle odvedl od společnosti nebo se záměrně postavil tak blízko, že hovor začal váznout. Když teď na to dítě pomyslím, musím se ptát, zda byla její smrt opravdu nešťastná náhoda. Možná skočila do řeky schválně.”

„Ano, to je možná smutná pravda.”

„Ach, čtyřikrát běda! Fraserova sestra.”

Než mohl Payton zareagovat, byla lady Fraserova pryč. O chvíli později se před ním vynořila tlustá šedivá žena a zamířila směrem, kde zmizela lady Fraserova. Když ho míjela, zamračila se na něho a Payton se málem rozesmál. Bylo jasné, že alespoň jeden člen Fraserovy rodiny se pokouší udržet chování manželky příbuzného v mezích

slušnosti. Bylo skoro jisté, že Fraser sám pověřil sestru, aby se pohybovala v blízkosti jeho ženy. To by mohlo Paytonovi pomoci. Protože však lady Fraserovou přesvědčil, nemusel přemýšlet o laskavém a smysluplném vysvětlení, proč se o ni už nezajímá. Pokud lady Fraserovou pronásleduje tento drak v čepci, nebude sejí zřejmě muset vymlouvat a odmítat její pozvání. Opravdu si nepřál lady Fraserové ublížit. Jeho náhlá posedlost malou ženou s kouřově šedivýma očima se třeba ukáže jako přechodná a on pak znovu získá zájem o to, co mu lady Fraserova tak nadšeně nabízela.

Payton obrátil pozornost k siru Roderickovi. Napjal se a musel bojovat s naléhavou chutí rozběhnout se k němu s taseným mečem. Sir Roderick měl ruku na rameni malého pážete. Bylo zřejmé, že chlapec si nepřeje, aby ho tak držel. Pohled, jímž si ho sir Roderick prohlížel, vyvolával v Paytonovi mrazení v zádech. Věděl, že nemůže hocha najednou odtáhnout z Roderickovy blízkosti, teď ještě ne, ale mohl udělat něco jiného. Chlapec byl jeho příbuzný z rodu MacMillanů. Když Payton kráčel k siru Roderickovi, obezřetně skryl svůj vztek a znechucení.

Pokývl siru Roderickovi na pozdrav, sevřel chlapci rameno a jemně ho odstrčil. To, jak se mladý Uven otřásl a pak uvolnil, vzbudilo v Paytonovi zvědavost. Cítil se chlapec vedle sira Rodericka ohrožený? Uven byl vnukem lady Maldie a Payton věděl, že Maldie má zvláštní dar předvídání, stejně jako pár dalších členů jeho klanu. Payton doufal, že Uven ho má taky a že zlo hrozící ze strany sira Rodericka vycítil a nestane se jeho obětí. Při pouhé myšlence na tuto možnost Payton chlapce objal kolem útlých ramen a držel ho těsně u sebe.

„Jsou tady tvoji rodiče, Uvene?” zeptal se chlapce, když pomalu odcházeli od sira Rodericka. „Už dlouho jsem neviděl bratrance Morna a starého Iaina.”

„Jsou ještě na Dunncraigu,” odpověděl chlapec. „Bratranec James se tam brzy stane zemanem. Dostal hezký kus půdy a velký kamenný dům.”

„To je opravdu pocta, a dobře zasloužená. A u koho jsi teď pážetem?”

„Sloužím siru Bryanu MacMillanovi, jednomu z urozených bratranců mého otce.” Vrhl krátký a nervózní pohled na sira Rodericka. „Jsem rád, že jsi mě odvedl. Nemám toho muže rád.”

Uven se mírně zachvěl a přistoupil blíž k Paytonovi.

„Udělal něco, co tě zneklidňuje?”

„Ne, vlastně ne. Jen se vedle něho špatně cítím, víš? Vyhledává mě, a když se mě dotkne, je mi zle. Máma mi řekla, abych tyto pocity neignoroval, protože spousta Murrayů má dar vytušit nesnáze. Raději se snažím držet se od něho dál.”

„Dobře. Jen v tom pokračuj. A řekni siru Bryanovi to, co jsi řekl mně. Zná Murraye dobře. Bude respektovat tvá slova a pomůže ti vyhýbat se siru Roderickovi.”

Když chlapec vzhlédl na Paytona a usmál se, Payton strnul. Vypadal jako Callum. Pravda, Callum se neusmíval, ale měl stejné oči, stejné rysy a stejné vlasy. Uvenovi bylo osm, ale jeho tvář už postrádala dětskou něžnost a rysy připomínaly tvář Callumovu. Není divu, že si předtím stále říkal, že je na Callumovi něco známého. Callum byl celý MacMillan, musel být. Jediným problémem bude sehnat dost důkazů, které by to doložily.

„Něco se stalo, strýčku Paytone?” zeptal se Uven.

„Ne, chlapče. Jen jsem se na chvíli podivil, jak hodně připomínáš muže z MacMillanovy rodiny.”

„Ano, máma říká, že jsem celý MacMillan. Prý by si mohla myslet, že po ní nebo po Murrayových nemám nic — kromě toho, že mám určité schopnosti vnímat myšlenky jiných lidí.” Zamračil se. „Je to trochu děsivé. Máma říká, že musím navštívit tetu Elsped a bratrance Averyho a Gillyho, aby mi pomohli pochopit ten dar.”

Payton souhlasil, a než vyhledali sira Bryana, pověděl mu několik příhod o ženách z rodiny jeho matky. Když předával hocha siru Bryanovi, zadíval se na něho. Znovu si připomněl

Callumovu podobu, když pozoroval rysy a barvu vlasů staršího muže.

Opustil MacMillanovy, aniž se o Callumovi zmínil. Nejenže bude bezpečnější, když o Callumovi nebude nikdo vědět, ale potřeboval důkaz. Payton věděl, že si o tom nebude moci promluvit s nikým jiným než se Silným lanem. Ten mu pomůže vyhledat důkaz, který potřebuje. Někdo někde musí vědět, kdo byla chlapcova matka a kdy a jak byl ponechán svému osudu. Jeden pohled na Calluma bude dostatečným důkazem pro mnohé a u dvora se vždycky vyskytují nějací MacMillanové. Ale Payton chtěl víc. Chtěl přinutit Calluma, aby svému původu uvěřil. Bude třeba sehnat dost důkazů, aby si byl chlapec jistý, do kterého klanu patří. Payton byl přesvědčen, že když dá chlapci rodinu a jméno, pomůže mu to mnohem víc než jiné věci. Bude-li mít jméno a stane se součástí malého, ale hrdého a ctěného klanu, získá potřebné sebevědomí a sílu k překonání bolesti, kterou trpěl.

Kirstie nemohla věřit, jak snadno vyklouzla z Paytonova domu. Rozhodla se k tomu poté, co se týden chovala klidně a poprask kolem jejího zmizení ustal. Připadala si chytrá a úskočná, dokonce odvážná, a cítila se mnohem lépe.

Zabalila se těsně do jednoduchého černého vlněného dubletu a vydala se do úzkých uliček. Neoblékla se jako bohatá žena, aby nepřitahovala nebezpečí, ale jako páže z bohaté rodiny. Vypadala dost blahobytně, aby byla schopna poskytnout minci nebo dvě za určitou službu. Protože pomalu a těžce roky shromažďovala peníze, měla dost, aby rozvázala pár jazyků. Když Roderick mohl použít peníze k páchání svých zločinů a kupovat si mlčenlivost, ona je zase mohla použít na to, aby ho zastavila. Neměla nikdy tolik svobody, aby se dostala mezi lidi z města, aby si s někým promluvila tak dlouho, jak chtěla. Teď konečně měla příležitost sehnat svědectví proti Roderickovi, říct o jeho zločinech lidem a tak mu překazit zneužívání nevinných dětí.

Kirstii trvalo pět dlouhých hodin, v nichž se rozhodla utratit své peníze a čas. Hlava ji bolela z toho, jak bojovala s lidskou nedůvěrou a nerozhodností. Srdce se jí málem rozskočilo bolestí, když narážela na hluboce zakořeněnou apatii. Myslela si, že lidi umlčuje strach, a u některých tomu tak opravdu bylo, ale mnozí se o problém spíš nezajímali. Nebo předstírali nezájem, protože měli příliš mnoho jiných starostí.

Ten muž dává chlapcům příležitost k lepšímu životu. Nebudu o něm mluvit špatně.

Mám jedenáct svých dětí. Nemám čas a sílu starat se o druhé.

Konečně je tu někdo, kdo vyčistí ulice od těch zlodějských krys. Jsou hanbou města.

Tato slova a další podobná sejí zarývala do mysli. Byla to slova nevšímavých lidí a lidí bez srdce. Horší bylo mlčení ustrašených. Prolomila by je jen větší hrozba, než jakou představoval sir Roderick. I kdyby Kirstie na nějakou přišla, pochybovala, že by jí někdo naslouchal a uvěřil jí. Když se opravdu hodně snažila, našla chabé omluvy pro necitelné muže, ale ne pro matky. Dokonce i v případě, že byly příliš unavené životem, měly se obávat alespoň o vlastní potomky. Cožpak jsou tak slepé, že si myslí, že jen nechtěné děti jsou v nebezpečí?

Když se zezadu blížila k Paytonovu domu, snažila se pozvednout si náladu tím, že existují ještě stovky lidí, s nimiž si může promluvit. Stále ještě může existovat někdo, kdo bude ochoten promluvit, někdo, kdo si uvědomí, že zlo může být poraženo jedině pochopením a bojem. Bude se muset snažit víc. Byla naivní, když si myslela, že to půjde snadno.

Jakmile vešla do kuchyně, Wee Alice na ni překvapeně pohlédla a Kirstie v duchu zaklela. Vplížit se dovnitř nebylo tak snadné jako vyplížit se ven, zvláště když se ztrácela ve vlastních nešťastných myšlenkách. Wee Alice se však zabývala dětmi, a když za sebou Kirstie zavřela dveře, usmála se na ni. Možná že přece jen získá v této domácnosti spojence.

„Co jsi to udělala?” zeptala se Wee Alice a v jejím tónu znělo podezření.

„Snažila jsem se v tomhle zkaženém městě najít někoho, kdo by byl ochoten vystoupit proti mému manželovi,” odpověděla Kirstie.

„A to ses musela obléknout jako chlapec?”

„Lidé promluví spíše s chlapcem než s dámou a já jsem považována za mrtvou, ne?”

Wee Alice se posadila ke stolu, dala si bradu do dlaní a zamračila se na Kirstii. „Je to nebezpečné.”

„Ano. Nebezpečné bylo i žít se sirem Roderickem. Někdo v tomhle prokletém městě musí něco vědět. Muž nemůže jen tak krást děti, aniž by o tom někdo slyšel nebo si toho všiml.”

„Nejsou ochotni cokoli říct, že?”

„Nejsou.” Kirstie si vzdychla a posadila se na lavici u stolu. „Jak jsem si mohla myslet, že to bude snadné! Musím říct, že nedůvěra a nezájem, s nimiž jsem se setkala na každém kroku, mě sklíčily. Roderick o tom ví své. Ví, že lidé řečem nebudou věřit nebo se nebudou zajímat o jeho spády. Hlavně ne v případě, že se jedná o lidi velmi chudé a opuštěné. Měla jsem podezření, že to tak bude, ale myslela jsem si, že se s takovým přístupem setkám jen u některých lidí. Obávám se však, že takto uvažují všichni.”

„To je krutá a hořká pravda. Mají své vlastní životy a příbuzné, o které se bojí. Nemají čas nebo sílu starat se o někoho jiného. Proto není potřeba, aby ses o to znovu snažila.” V Alicině hlase zazněl jakoby tázací tón.

„Je to velké město, Wee Alice. Tam někde venku musí být alespoň jedna statečná duše. A to, co dělá sir Payton mezi bohatými a mocnými, bych měla dělat já mezi chudými a bezmocnými. Ano, možná mi nepomohou a neobviní otevřeně sira Rodericka, ale já cítím, že budou brát v úvahu, co jim říkám. Moje varování se usadí v jejich srdcích a myslích. Šepot o zlu se rozšíří po městě tak rychle jako u královského dvora.”

„To ano.”

„Bude to zdlouhavé, ale krůček po krůčku dojdu k cíli a ukončím Roderickovu zvůli. Už si nebude moci vzít kterékoli dítě z našeho města. Tento lovecký revír bude brzy bez lovné zvěře. Pravda, někteří hned neuvěří temným zvěstem, ale kdykoli bude Roderick hledat další dítě, lidé si na ně vzpomenou, zaváhají a pojmou podezření. To postačí. A jestliže sir Payton zabije Rodericka dřív, než moje snažení přinese ovoce, nevadí. Aspoň pár lidí pochopí, že člověk musí být velmi opatrný, svěřuje-li své dítě někomu cizímu — ať už bohatému, nebo chudému.”

Wee Alice přikývla. „Ano, to je možné. V tom, co děláš, děvče, vidím smysl, ale pánovi se to líbit nebude.”

„Ne, nebude.”

Kirstie sebou trhla a pomalu se podívala na Paytona, stojícího ve dveřích kuchyně. Znepokojilo ji, že vypadá tak úžasně, až jí to bralo dech, třebaže se tvářil přísně. Paže zkřížil na široké hrudi, dlouhé, pěkně tvarované nohy měl rozkročené a jeho hezké oči na ni rozzlobeně hleděly. Napadlo ji, že Payton nemůže vypadat zle, ať se snaží jakkoli.

„Šlo to u dvora hladce?” zeptala se příjemným hlasem.

Payton pomalu zavrtěl hlavou. Riskovala život, neposlechla ho a teď se chová, jako by se nic zlého nestalo. Věděla to moc dobře. Přišel k ní, chytil ji za ruku a přinutil vstát.

„Musíme si pohovořit,” řekl a táhl ji z kuchyně.

Kirstie přišlo docela úsměvné, že dotek jeho ruky v ní roznítil vnitřní teplo. Zlobí se na ni. Táhne ji na jakési místo, kde ji chce pokárat, až jí budou uši hořet hanbou. Měla by si připravovat argumenty, a ne myslet na to, jak je příjemné, že se jí dotýká.

„Co se děje, Kirstie?”

Přinutila se odvrátit pohled od Paytonových svalnatých zad a podívala se na Calluma, před kterým se Payton zastavil. „Chce mě pokárat,” řekla.

„Je rozzlobený,” řekl Callum, ale už nebyl tak agresivní, protože viděl, že se Kirstie nebojí.

„A ty si myslíš, že bych ji mohl uhodit, že?” zeptal se Payton.

„To rozzlobení muži dělají,” odpověděl Callum. „Tento ne.”

Z pohledu do hochovy tváře bylo jasné, že jí moc nevěří. „Možná bych měl jít s tebou.”

„Je od tebe laskavé, že se o mě staráš,” usmála se Kirstie. „Ale myslím, že se raději nechám pokárat v soukromí. Neuhodí mě,” dodala tiše.

„Zdá se, že jsi si tím jistá.”

„To jsem.”

Po chvilce rozmýšlení ustoupil Callum stranou. Payton se chlapci mírně uklonil a vtáhl Kirstii do malé pracovny, kde měl ve zvyku vyřizovat účty. Setkání s Callumem otupilo ostří jeho hněvu. Zaslouží si pokárání, řekl si a něžně, ale rozhodně usadil Kirstii do velké, ozdobně vyřezávané židle. Jeho rozhněvaný výraz ji však ani trochu neděsil.

Payton si musel přiznat, že síla hněvu, který pocítil, jakmile se dozvěděl o jejím výletu, ho překvapila. Ještě víc ho překvapilo poznání, že jeho zlost má kořeny ve strachu o ni. Když se blížil ke kuchyni a vyslechl její rozhovor s Wee Alicí, mísil se v něm slrach s hněvem. I kdyby jí nehrozilo, že ji chytí Roderick, bylo její toulání ulicemi nebezpečné. Na mysli mu vytanula veškerá nebezpečenství, která ji mohla potkat. A on by jí nemohl být nápomocen, dokonce by ani nevěděl, kde je. Takové myšlenky mu způsobovaly mrazení kolem páteře.

Nalil víno do dvou pohárů a začal si ji prohlížet. Její maskovací oděv byl dobrý, možná by zmátl i jeho, kdyby ji neznal a nevěděl, že je žena. Na malou ženu měla překvapivě dlouhé nohy a pážecí punčochy vystavovaly na odiv, jak jsou štíhlé a hezky tvarované. Paytonovi se nelíbilo pomyšlení, že odhaluje jejich krásu lidem, přestože je všichni považovali za nohy chlapce. Payton se nikdy dřív nestaral o to, kdo se kochá půvaby žen, po nichž toužil nebo s nimiž spával, a teď se cítil svými pocity zaskočen. Bylo zřejmé, že ať se Kirstii vyhýbá jakkoli, touha po ní ho neopouští.

Když se napila trochu vína a olízla si plné rty, pocítil opět nával touhy. On, který se považoval za rezervovaného ve věcech citů, zjistil, že pohled na ženu, která s ním stoluje, v něm může vzbudit chtíč a smyslné představy. Dokonce ani fakt, že s nimi u stolu sedělo pět dětí, Wee Alice a Silný Ian, mu nezchladil krev. Když včera večeřel u královského dvora, zjistil, že mu jeho spolustolovníci chybí. A co hůř, zjistil, že pozorování jiných žen při jídle ho neláká. Tak na něho působila jen Kirstie. A teď se zdálo, že se na ni nemůže dívat, ani když pije víno, aby se necítil vzrušený.

Payton se raději zaměřil na svůj vztek. Pouhé pomyšlení, že chodí sama po nebezpečných ulicích a myslí si, že ji ochrání chlapecké šaty, stačilo, aby jeho touhu nahradila upřímná zlost. „Třeba mi vysvětlíš, jakou hru to hraješ?” zeptal se a opřel se o opěradlo její židle.

„Chceš říct, že jsi neslyšel všechno?” zeptala se.

Výraz zloby, který se mu objevil ve tváři, ji málem přinutil k úsměvu. Chvíle napjatého ticha jí posloužily k tomu, aby si připravila argumenty a přestala se dívat na určité části jeho štíhlého těla. Musí ho přesvědčit, že mu chce pomoci, že se snaží udělat něco, aby dostala svého manžela před spravedlivý soud. Byl to i její boj. Její život závisel na tom, zda bude Roderick poražen.

„Máš vůbec představu o nebezpečí, jemuž ses vystavila, když jsi chodila sama po ulicích?”

„Roderick si myslí, že jsem mrtvá, a v přestrojení by mě nikdy nepoznal.”

„Možná ne, ale on není jediné nebezpečí, které ti hrozilo, ty pošetilé děvče.”

„Pošetilé děvče?” zamumlala a napila se zhluboka vína, aby odolala touze hodit mu pohár na hlavu.

„Hezký štíhlý chlapec není venku o nic bezpečnější než osamělá dívka. Oblékla ses dost nákladně, aby si tě vyhlídl nějaký zloděj. A kde jsi vzala kalhoty?”

„V jedné truhlici nahoře. Myslela jsem, že se převleču za chudého otrhaného hocha, ale nic vhodného jsem nenašla.”

„Ty ses chtěla převléci za chudého otrhaného hocha? Takového, jaké si bere sir Roderick z ulice?”

Kirstie se v duchu zachvěla. Nenapadlo ji, že v převlečení za chlapce nebude před Roderickem bezpečná. Rozladilo ji, že Payton objevil trhlinu v jejím dobrodružném pokusu.

„Myslela jsem si, že vypadám jako starší chlapec, který by ho nezajímal.”

Payton tiše zaklel, vstal a začal přecházet po místnosti. Bylo nemožné, aby ho přestala pozorovat. Každý krok, který udělal, byl plný elegance a síly. Bojovala, aby jí opět nepadl

zrak na nevhodnou partii jeho těla. Zatímco jí vypočítával, co všechno jí hrozilo v ulicích města, pozorovala jeho napínající se lýtkové svaly. Oblečení, které nosil ke dvoru, měl bohatě zdobené. Krátká tunika odhalovala pevné hýždě. Kirstii se zdálo podivné, že celkem lehce odtrhne zrak od vybouleniny na přední části kalhot, ale nemůže ho odtrhnout od jeho nohou a zadku. Možná proto, že při tom ji nemůže přistihnout, říkala si. A samozřejmě proto, že jí působilo potěšení pozorovat ho v pohybu. Vtom se Payton najednou otočil, podíval se jí do tváře a Kirstie rychle vzhlédla.

„Ty si z toho nic neděláš, že?” zeptal se a tón jeho hlasu byl zvláštní směsicí zloby a pobavenosti.

„Ale ano,” zalhala a ignorovala nevěřícné odfrknutí. „Musím něco dělat. Nemůžu jen tak sedět, modlit se a čekat, až ty a Silný Ian vyřešíte moje problémy. A ty to taky sám nedokážeš.”

Dřepl si před ni, takže si teď hleděli do očí. „Jsi žena, kterou chtěl Roderick zabít.”

„To vím, ale jsem nanejvýš opatrná. Znám všechny, kdo mu pomáhají a slouží, nezapomněla jsem. Vím, komu se mám vyhnout.”

„Nebudeš se muset vyhýbat nikomu, když prostě zůstaneš v tomto domě,” štěkl na ni, vstal, přešel ke krbu a opřel se o kamennou římsu.

Kirstie postavila pohár na stůl a přistoupila k němu. „Snažím se být opatrná a krýt si záda. Protože vím, ze které části města pochází většina dětí, mohu tam hledat svědky a spojence. Zároveň vím, jaké příběhy mám komu povídat, abych vzbudila zájem.”

„Což ti moc nevychází, že?” Otočil se k ní.

„Ne tak, jak jsem doufala. Vždyť tvoje práce u královského dvora postupuje také pomalu, že?”

S ňal jí čepičku a usmál se, když spatřil podivnou šošolku z vlasů sepjatých na temeni. „Klepy se šíří pomalu, ale jistě. U dvora je však spousta jiných pletich a intrik, které odvádějí zájem od muže, jenž má rád chlapce. Mnozí nemají čas na tak

podružné záležitosti. Hlavní je teď boj o moc, který se strhl mezi královskou radou a regenty kvůli našemu slabému králi. Boydo-vé rychle získávají moc. Povídá se, že lord Boyd a jeho bratr, sir Alexandr, mohou získat kontrolu nad mladým Jakubem.”

Kirstie si vzdychla a zavrtěla hlavou. „Jediný hoch, o kterém ostatní chtějí slyšet nebo za něho bojovat, je tedy náš mladý král.”

„A to, zda se Anglii podaří z veškerého toho sváření a boje o moc vyjít bez následků.” „Myslíš, že hrozí válka?”

„Modlím se, aby k ní nedošlo, ale když je v sázce vláda v zemi, výsledkem je většinou válka.” Payton nedokázal odolat a rozpustil jí vlasy. Probíral je prsty jako hedvábná vlákna. „Ale my musíme vybojovat vlastní bitvu a nemůžeme se starat o ty, kteří se snaží uzmout moc mladičkému králi, jenž nemá sílu si ji udržet.”

„Co to děláš?” zeptala se a věděla, že by mu neměla být tak blízko, ale jeho hra s vlasy se jí líbila.

„Upravuji ti vlasy. Už nebudeš chodit sama po městě.”

„Co? Nebudu? Myslím, že jsem tě žádala, abys byl mým ochráncem a spojencem, nikoli mým otcem.”

„Jako tvůj ochránce a spojenec zodpovídám za tvoji bezpečnost.” Sevřel jí drobné rameno. „Není pro tebe bezpečné, abys chodila sama po ulicích.”

„Tak si vezmu někoho s sebou.”

„Sakra, vždyť jsi nedávno málem přišla o život. Proč znovu pokoušíš osud?”

„Sir Roderick věří, že mě zabil, takže mě nehledá. Ani nikdo z jeho lidí. Potřebuji to. Nemůžu jít s tebou ke dvoru a pomáhat ti tam. Nemůžu jít ani za těmi, které znám, protože se domnívají, že jsem mrtvá. Bojovala jsem za záchranu dětí tak dlouho, že teď nemohu náhle přestat. Předtím jsem byla taky v nebezpečí, ne? Ten bastard se mě pokusil zabít. Nemohu to nechat jen tak, nemohu jen tak sedět a modlit se, aby mě nenašel. A jestli budeš schopen působit na něho, aby

odtáhl své špinavé ruce od urozených dětí, obrátí se více na chudé, na ty ubožáky z města. Míním mu v tom zabránit.”

Payton jí rozuměl a souhlasil s jejími důvody. Pokud bude někdo šířit po městě klepy a hledat spojence a svědky, bude to určitě k dobru věci. Silný Ian se o to snažil, vzbuzoval však spíš strach než důvěru. Payton uznával, že její plán je dobrý. Emocionálně však toužil zamknout ji doma a obklopit strážemi, dokud nebude Roderick mrtvý a pod zemí. Nemínil se jí s tím svěřovat, bojoval však o kompromis.

„Můžu si vzít Calluma,” řekla a snažila se překonat rozechvění, protože ji hladil po pažích.

„Roderick a jeho muži by Calluma snadno poznali.” Hleděl na její plná ústa a bojoval s touhou políbit ji.

„Nepoznají ho, když bude se mnou. Dva hoši jsou v menším nebezpečí než jeden a ty víš, že se umím velice dobře skrývat. Callum je skoro tak dobrý jako já. Přísahám, že při prvním náznaku, že je moje maskování nedokonalé nebo kdybychom vzbudili zájem mého manžela, vrátím se sem a nevyjdu, dokud nebude mrtvý.”

Kirstie nedokázala úplně potlačit příjemné rozechvění, když vzal něžně její obličej do dlaní. Zelené stíny ve zlatohnědých očích jako by mu zářily a to ji fascinovalo. Nechtěla, aby ji tolik přitahoval; přitahoval příliš mnoho žen. Stát se jednou z dlouhé řady jeho milenek, bylo to poslední, co potřebovala. A přesto, napadlo ji s vnitřním povzdechem, být svedena takovým mužem musí být pro každou ženu zážitkem, který ji obohatí.

„Necháš toho při prvním náznaku nebezpečí?” zeptal se a nevěděl, proč se jí vzdává.

„Dokonce i při podezření na náznak.” Lehčeji hladil po tváři, a to v ní vzbuzovalo téměř nepříjemný žár.

„A nebudeš chodit sama.”

„Ne.” Skoro to slovo vyjekla, protože jí přitiskl rty na čelo. „Nikdy v noci.” Políbil ji na vnější koutky očí. „Ne, nikdy v noci.”

Kirstie slyšela, že mluví, ale nebyla si zcela jista, co vlastně říká. Její mysl a tělo jako by se rozpouštěly v horké lázni. Doufala, že neslibuje nic, čeho by mohla později litovat. S každým něžným polibkem na tvář se méně starala o to, co říká. Vlastně v ní vzrůstala touha strhnout z jeho svůdného těla elegantní šaty a stáhnout ho na zem. Ale nebyla si jistá, co by s ním pak dělala, a považovala svoji touhu za podivnou. Když se dotkl rty jejích úst, ucítila, jak se celá chvěje, a přimkla se k němu.

„Musíš mi dát vědět, kde přesně se budeš pohybovat,” řekl tiše a jeho ústa byla tak blízko, že se jeho rty dotýkaly

jejích.

„Ach ano.”

Payton ponořil prsty do jejích měkkých hustých vlasů a podepřel jí hlavu dlaní. Druhou rukou ji objal kolem útlého pasu a přitiskl ji těsně k sobě. Už dlouho nebyl tak něžný, aby se přivinul k ženě a ukradl jí polibek, ale potěšilo ho, že to ještě dokáže. Kirstie reagovala nebezpečně vstřícně. Věděl, že by se měl cítit provinile, když dělá něco takového, ale necítil se tak. Zdálo se mu, že po jejích plných rtech touží většinu života.

Okamžik poté, co Payton přitiskl rty na její, ho Kirstie objala pažemi kolem krku. Když ucítila jeho jazyk, rozevřela ústa. Roderick ji o svatební noci políbil několikrát, ale když jí vsunul jazyk do úst, málem se pozvracela. Paytonův polibek se nedal popsat slovy. Každý dotek jeho jazyka ji rozpaloval a probouzel v ní stále silnější touhu. Zmítaly jí tak silné pocity, že málem omdlela. Jak ji hladil rukama po těle, měla chuť shodit ze sebe šaly, aby je cítila na kůži.

Jakmile jí položil dlaň na zadeček a přitiskl ji k sobě, zajíkla se. Uvědomila si, že se k němu vine se slepou touhou, a konečně našla ztracené sebeovládání. Existovala stovka důvodů, proč si nemohla vzít, co jí Payton nabízel. Fakt, že si najednou nemohla vzpomenout ani na jediný, ji přesvědčil o tom, v jakém je nebezpečí. Rychle se mu vytrhla z objetí a

pozorovala, jak se snaží zklidnit dech. Potěšilo ji, když viděla, že oddechuje stejně rychle iako ona.

„Tohle už se nesmí stát,” řekla a přála si, aby její slova nezněla lak nepřesvědčivě.

„Chceš mě.” Natáhl k ní ruku. Kirstie začala couvat ke dveřím.

„Chci hodně věcí, ale to neznamená, že je mohu nebo musím mít.”

„Můžeme to mít.” Payton by rád věděl, co se to stalo s jeho opěvovanou výmluvností, a pak si uvědomil, že každý nerv v jeho těle prahne po ní, a tedy není divu, že má mysl zatemněnou louhou. Prostě nedokáže formulovat žádná známá slova vhodná pro tuhle situaci.

„Ne. Nechci se stát jednou z mnoha,” řekla a pevně sevřela kliku dveří.

„Nebudeš.”

„A myslím, že je moudré zachovat si panenství. Konec konců, když selže všechno ostatní, mohu stále ještě požádat o anulování sňatku.”

Zmizela, než dokázal cokoli říct. Nemohla přece opravdu věřit tomu, že existuje šance na anulování manželství. Roderick chtěl její smrt, už jednou se ji pokusil zabít. Protože Kirstie nebyla hloupá, Payton ji podezíral, že její prohlášení bylo jen zoufalým pokusem, aby ji nechal běžet.

Nalil si víno a jediným dlouhým lokem vyprázdnil pohár. Víno trochu zchladilo žár v jeho žilách. Ještě žádná žena ho nevzrušila tak jako Kirstie. Až do této chvíle se snažil ze všech sil být dokonalým džentlmenem, nechtěl ji svádět. Ale žhavý polibek ukončil jeho ušlechtilý plán. Doufal aspoň, že jeho pověst svůdníka neselže, a hodlal použít všech zkušeností, aby Kirstii získal jako milenku. Věděl, že nebude mít klid, dokud ji nepoloží do své postele.

„Chce se ti dostat pod sukně.”

Kirstie se mírně zapotácela, ale rychle se vzpamatovala a přidržela se rukou hrubé kamenné zdi budovy, u které stáli. Dívala se na zamračeného Calluma. Byl dobře zamaskovaný, měl velkou čepici, která skrývala jeho světlé vlasy a zastiňovala mu zelené oči, přesto bylo snadné vidět v nich vztek. Ráda by věděla, jak dlouho ho v sobě zdržoval. Chodili po městě osm dní, pak si vyměnili informace s Paytonem a Ianem a Callum ani jednou nedal najevo, že by věděl, že seji Payton snaží svést.

A ten to opravdu dělal důkladně, uvažovala a pomalu se uklidňovala. Stále se jí něžně dotýkal, kradl jí polibky a říkal slova, která ji rozpalovala. Kirstie se ušklíbla, protože si uvědomila, že na to měla být připravena. Callum byl velmi chytrý a protřelý a vnímal, co se mezi nimi odehrává.

„To, co chce, a to, co dostane, nejsou dvě stejné věci,” řekla a vykročila.

„Říká se o něm, že by dokázal svést i kamennou sochu.” „Přehánějí. Je to hezký muž, líbí se ženám a ovládá umění flirtu a svádění. Jestli to umí lépe než jiní muži, to opravdu nedokážu posoudit. Ale mohu tě uklidnit. Jsem vdaná žena a dodržím slib, který jsem dala.” „Roderickovi?”

„Jistě, není to člověk, kterého bych chtěla mít za manžela, a zaslouží si skončit v pekle a smažit se v největších plamenech, ale skutečnost, že je můj manžel zvrhlý lump, nemění fakt, že jsem mu přísahala věrnost před Bohem. Payton je zřejmě zvyklý na to, že ženy sliby nedodržují. Pohybuje se už příliš dlouho u královského dvora.”

Callum kráčel po jejím boku a se skloněnou hlavou si prohlížel nové měkké boty. Po chvíli řekl: „On s tebou nespal. Mám na mysli Rodericka. Takže nejsi vdaná.”

„Já jsem ještě manželství neukončila.”

„On ano, když tě nechal pět let pannou. Nic tě nenutí udržovat takové manželství — stačí zajít do kostela a uvědomit kněze, že nedošlo k naplnění manželství, a podepsat jeden dva papíry. Myslím, že to víš, a sir Payton to ví taky. Tak proč mu odoláváš?”

„Není mým manželem.”

Callum si odfrkl a zavrtěl hlavou. „Na tom nezáleží. Já vím, že ho chceš.”

V jeho hlase zazníval vzdorovitý tón a Kirstie by ráda věděla, jestli Callum nebojuje s prvním zamilováním — do ní. Pokud ano, musí být velmi opatrná. Jestliže k ní chová nějaké city, nemůže je otevřeně odhalit, ale taky je nesmí surově ignorovat. Musí se chovat opatrně.

„Sir Payton zná mnoho žen. Dokonce kdyby člověk věřil jen polovině toho, co se o něm povídá, je ještě dlouhá řada žen, k nimž bych se nechtěla připojit.”

Přes Callumův obličej přelétl krátký, velmi mužský úsměv. „Je to svůdník. Ale myslím, že tebe nechce svádět jako každou jinou.” Pokrčil rameny. „Já nevím. Znám muže a ženy a vím, co spolu dělávají, ale ještě nikdy jsem nebyl svědkem takové hry, jakou spolu hrajete vy dva. Tam, kde jsem vyrůstal, pokud chtěl muž dívku a dostal ji, buď jí zaplatil za potěšení, nebo jí jednu vrazil, aby ji umlčel, anebo šiji vzal. Vy dva se líbáte a děláte narážky a červenáte se a hádáte. To mě mate.”

Pro Kirstii bylo těžké zůstat klidnou. Naplnila ji hrůza nad životem, který právě krátce popsal, a chtělo sejí smát tomu, jak vylíčil jejich podivné námluvy. Sžírala ji touha po Paytonovi, která v ní často mohutně vzplanula, a často ji holívala hlava z vnitřních rozporů a úvah o tom, co je správné a co špatné. Paytonova špatná nálada vypovídala o tom, že i on trpí, což ji těšilo. Taková situace opravdu musela být matoucí, zvláště pro chlapce, jako byl Callum.

„Jsou určitá pravidla, Callume. Říkají, že vdaná žena by měla být věrná svému muži. Přikazují zároveň dívce, aby věnovala svoji nevinnost pouze právoplatnému manželovi.

Můžu přiznat, že sir Payton mě svádí, abych se k těmto pravidlům otočila zády, ale pak bych nebyla lepší než kterákoli cizoložnice, kurtizána nebo prostopášná vdova, jež míval v posteli dřív.”

„Hm.” Callum přikývl. „Hrdost.”

Kirstie pokrčila rameny. „Taky bych řekla.”

„A co myslíš, že zvítězí? Hrdost, nebo touha?”

„To nevím,” připustila tiše.

„Byla bys s ním šťastná?”

Zaváhala a pak vzdychla. „Ano, myslím, že ano.”

„Pak bys měla udělat, co si přeješ. Zasloužíš si být šťastná.”

„Možná. S mužem, jako je Payton, by však mohlo být štěstí velmi pomíjivé. Mohla by následovat bolest srdce.” Vklouzla do stínu u zdi, obklopující nalezinec, a Callum ji rychle následoval.

„Dobře, řeknu k tomu už jen poslední věc,” zašeptal Callum. „Jestli se rozhodneš, že si chceš užít trochu radosti a potěšení, nebude mi to vadit. Zabiju ovšem každého, kdo by se opovážil mluvit o tobě špatně.”

„Děkuji ti, Callume.” Ignorovala jeho odmítavé nahrbení útlých ramen a políbila ho na tvář. „Náš rozhovor značně ovlivní jakékoli rozhodnutí, které udělám.” Dívala se na velký dům s děravou střechou, který Roderick tak často používal k ukojení svých temných vášní. „Je tu tak ticho. Ráda bych věděla, jestli sem dnes ten darebák přijde. Payton říká, že stále více lidí drží své chlapce mimo jeho dosah. Roderick bude potřebovat nové oběti a tady byla vždycky velmi úrodná půda.”

Callum najednou uviděl vyhublého otrhaného chlapce, který se vlekl ke studni se dvěma těžkými vědry. „Myslím, že toho kluka znám.”

Kirstie ho chytila za rameno, protože chtěl vykročit k hochovi. „Tvé maskování je sice dobré, ale nesmíš riskovat, že by tě uviděli lidé z nalezince. Jsou to Roderickovi poskokové.”

„Neuvidí mě, Kirstie. Věř mi.” Nečekal na odpověď a vyklouzl z jejího sevření. Plížil se ke studni, kde chlapec zápasil s vědry.

Kirstie se uvolnila, neboť si uvědomila, že i ona ho stěží vidí. Pak jí úplně zmizel z dohledu, ale chlapec u studny strnul a začal se rozhlížet. To jí prozradilo, že Callum je u něho. Snažila se nepřehánět naději a čekala; pokud se Callumovi podaří získat v nalezinci aspoň jednoho spojence, bude mnohem snazší pomoci tamním dětem. Možná by se jí mohlo podařit zabránit Roderickovi brát si chlapce odtud.

Kirstii se zdálo, že uplynuly hodiny, než se k ní Callum opět vrátil. Byly to napjaté chvíle naplněné strachem, že ho někdo chytí. Kirstie neodolala, a jen co se vrátil, stiskla mu ruku a podržela ho těsně u sebe, aby se ujistila, že je v bezpečí. Potěšilo ji, že Callum neučinil žádný pokus osvobodit se.

„Ten chlapec je Simon, syn tkalce,” řekl jí Callum. „Právě sem přišel. Zemřel mu otec a nikdo jiný se o něho nemohl postarat.” Zamračil se. „Myslím, že bude před Maclyem bezpečný, protože není moc hezký. Má velký nos a kůži posetou pupínky.”

„Asi je o něco starší než ty, že?”

„Ano, je mu dvanáct. Řekl mi, že sir Roderick tady nebyl už týdny. Říkal, že muž, který s ním vždycky jedná, se poslední dobou chová nervózně a ustrašeně. Slyšel, jak si povídá se svojí ženou o nějakých klevetách a podezřeních a nabádal ji, aby byli nějakou dobu opatrní.”

„Ach, dobře. Naše zvěsti začaly působit.”

Callum přikývl. „Simon říká, že ta žena tím není moc nadšená, naříká kvůli penězům, o které přijdou, pokud nebudou moci Roderickovi vyhovět. Ježíši, ve chvílích, jako je tahle, si přeji, abych byl veliký a chlupatý mužský, který by mohl vpadnout do jejich domu a vyvléct ty zloduchy do bláta.”

Ignorovala Callumův tichý smích, ačkoli jí zlepšil náladu. „Může nám ten chlapec pomoci?”

„Ano. Prý udělá, co bude moci. Řekl jsem mu, že přijdeme podle možnosti každý den v tuto dobu, protože tehdy chodí pro vodu na večerní ovesnou kaši. Bude-li pro nás něco mít, pokývne hlavou. Neřekl jsem mu, kde by nás mohl najít, protože si nejsem jistý, zda by nás neprozradil, kdyby na něho někdo uhodil.”

„To je asi lepší,” souhlasila a oba se začali plížit podél zdi, vklouzli do nejhlubšího stínu a minuli několik domů. Pak se přestali skrývat. „Zatím můžeme pokračovat podle tvého plánu.”

„Simon je dobrý kluk. Udělá všechno, co bude v jeho silách, aby nám pomohl. Ví, co je Roderick zač. Řekl mu to otec chvíli předtím, než zemřel.”

„Jak zemřel jeho otec?”

„Probodli ho v pivnici. Chodil tam každou sobotu večer na skleničku a pak si zaskotačil s jednou z těch holek. Právě se vrátil od sira Rodericka, kterému dodal pár štůčků jemného plátna, a měl plnou peněženku. Řekl svému synovi, že se k Roderickovi nemá přibližovat, šel do hospody a tam ho zabili.” Callum se zamračil. „Určitě viděl, co vidět neměl.”

Nebyla to otázka, ale Kirstie přesto odpověděla: „Taky si to myslím. Byl umlčen. Roderick umí velmi dobře umlčovat lidi, buď penězi nebo nožem vraženým do zad. Roderick musel vědět, že tkadlec se nedá penězi umlčet. Myslím, že bychom o tom měli říct Silnému Ianovi. Možná bude schopen sehnat pár lidí, co by mu pověděli, jak tkadlec zemřel. Třeba získá dokonce další informace, které by nám pomohly Rodericka obvinit.”

Chvíli šli mlčky. Proplétali se městem po úzkých zastíněných uličkách. Bylo načase vrátit se do Paytonova domu, ale museli být opatrní, aby je nikdo neviděl vcházet. Ve chvíli, kdy se opatrně proplétali uličkou plnou odpadků, zaslechla Kirstie jakýsi zvuk. Chytila Calluma za paži, zastavila ho a pozorně naslouchala.

„Slyšel jsi to?” zeptala se ho. Mluvila tiše, že jí tak tak rozuměl.

„Zní to jako pláč,” zašeptal Callum a napjatě hleděl před sebe.

Kirstie neprotestovala, když vykročil k hromadě špinavých hader u vlhké zdi pokryté plísní. Opatrně ho následovala a viděla, jak se s nožem v ruce sklání a začíná odhazovat hadry. Pod posledním cárem se choulil malý chlapec. Kirstie k němu poklekla a začala ho uklidňovat. Něžně otočila jeho tvář k sobě. Když na ni dopadl paprsek světla, který sem pronikl mezi střechami domů, Kirstie se nadechla tak prudce, že se málem rozkašlala. Hleděla na uslzený a špinavý obličejík plný modřin, ale přesto ho poznala.

„Robbie?” vyjekla. Nemohla uvěřit, že malý chlapec dokázal přežít, zraněný a osamocený. „Lady Kirstie,” zamumlal chlapec. „Ty jsi Robbie, že?” „Ano, má paní. Kde je Moira?”

„Ta se má dobře,” odpověděla Kirstie. Svlékla si plášť, a co nejněžněji mohla, zabalila do něho vychrtlého hocha. „Vezmeme tě k ní.”

„Je v bezpečí?”

„Ano. Odvedla jsem ji pryč od toho muže. Měl jsi na mě počkat, chlapče, já jsem se tehdy pro tebe vrátila.” „Musím najít Moiru.”

Sotva ho Kirstie zvedla do náruče, zajíkl se a omdlel. Kirstie se snažila nemyslet na to, kolik zranění zůstalo možná skryto jejímu pohledu. Callum rychle převzal vedení a zamířili k Paytonovu domu.

„Ježíši, děvče,” vykřikla Wee Alice, když Kirstie s Callumem vešli do kuchyně. „Koho jste to našli?”

„Moiřina bratra,” odpověděla Kirstie. „Vůbec nevím, jak mohl přežít nebo jak se dostal tam, kde jsme ho objevili. Teď ho však musíme umýt, abychom viděli všechny jeho rány.”

Příští hodina minula v napjatém tichu. Obě ženy omývaly chlapcovo tělíčko, ošetřovaly mu podlitiny a pak mu ovázaly trup. Rozhodla tak Wee Alice, ačkoli neměl zlomená žebra. Každá rána, jimiž bylo drobné a zbídačené tělo malého Robbieho poseto, probouzela v Kirstii vztek. Pro člověka, který takhle mohl ublížit dítěti, neexistovala omluva.

Moira seděla na kraji postele, dokud Robbie neotevřel oči.

„Moiro!” zvolal chlapec.

„Jsem u tebe, Robbie,” zašeptala Moira a uchopila jeho ruku do své. „Myslela jsem, že si tě vzali andělé.” „Ne, ještě

ne.”

„A taky si ho nevezmou,” řekla Kirstie pevně a podala chlapci pití. Byl to léčivý nápoj, který přinesla Wee Alice. „Bolí tě ty rány?” zeptala se Moira.

„Ne, není to tak hrozné. Ty staré už mám skoro vyléčené. A nové, které jsem získal před pár dny, mě trochu pálí.”

„A co se stalo před pár dny?” zeptala se Kirstie.

„Ten zloduch mě málem chytil,” odpověděl chlapec překvapivě hrubým hlasem. „Chytil mě a přehodil přes hřbet koně. Ale sklouzl jsem z něho, padl na záda, a když jsem se posbíral ze země, běžel jsem rychle do města, kde jsem se schoval.”

„Jsi statečný hoch.”

„Chtěl jsem najít Moiru.” Navzdory nateklému rtu se mu podařilo trochu se na sestru usmát. „Musím se o ni postarat. Slíbil jsem to matce.”

„Jsem si jistá, že její srdce se dme pýchou, když se shůry dívá na svého srdnatého syna,” řekla Wee Alice, posadila se na kraj postele a něžně pobídla Robbieho, aby se napil nápoje, který měl zmírnit jeho bolest a uspat ho. „Co se

stalo?”

Kirstie se otočila a v dveřích uviděla Paytona a za ním zamračeného Iana.

„Zdá se, že Moiřina bratra si přece jen nevzali andělé.”

Payton tiše zaklel a přistoupil k posteli. Uviděl zmláceného chlapce, jenž se snažil udržet oči otevřené.

Přestože trpěl bolestmi, dokázal uklidňovat malou Moiru. Robbie měl stejně tmavé vlasy, ačkoli ne tak kudrnaté, a stejně tmavé oči. Payton nemohl uvěřit, že tak zraněné, teprve sedmileté dítě mohlo přežít několik týdnů samo ve městě. Pak si připomněl, že Callum tak přežíval roky.

„Postarám se o Moiru, pane,” řekl hoch a hlas mu najednou zeslábl, protože Alicin lektvar začal účinkovat.

„Ano, tím jsem si jistý,” přitakal Payton, kterého hluboce dojalo, že tak malý chlapec myslí jen na svoji mladší sestru, navzdory utrpení, které asi prožil.

„Nejdříve nechej ženy, ať ti pomohou. Aby ses mohl postarat o sestru, musíš se uzdravit a zesílit.”

Chlapec zavřel oči. „Jsem moc unavený.”

„Usnul,” šeptem řekla Moira a vyšplhala se na postel vedle bratra, ale hlas sejí chvěl strachem.

Payton ji pohladil po vlasech. „Opravdu jen spí, děvče. Wee Alice mu dala medicínu, aby mohl odpočívat bez bolesti.”

„Děkuji ti, Wee Alice,” usmála se mírně Moira a lehla si vedle Robbieho. „Zůstanu u něho.”

„Ano, děvče. Bude se cítit lépe.”

Payton vzal Kirstii za ruku a vyvedl ji z místnosti.

Odvedl ji do pracovny, kde jí ukradl několik polibků. Kirstie bojovala se vztekem na Rodericka. Payton jí bude klást otázky a ona musí mít čistou hlavu, aby na ně mohla odpovídat. Později se může zabývat tím, jak odplatí poslední krutost, kterou Roderick spáchal na ubohém chlapci. Přijala od Paytona pohár s vínem a vypila ho do dna. Pak byla připravena odpovídat na jeho otázky.

Payton poslouchal Kirstiino vyprávění o tom, co s Callumem objevili, a byl čím dál stísněnější. Byla napjatá jako struna loutny. Říkal si, že je to projev šoku, možná i žalu. Žádný člověk, který má srdce v těle, nemohl zůstat při pohledu na Robbieho lhostejný.

„Okamžitě pošlu Iana, ať se vyptá na toho ubodaného tkalce,” řekl Payton. „Určitě zjistí pravdu. Tak získáme pořádný klacek, jímž budeme moci Rodericka přetáhnout.”

„Ale asi to nebude stačit k tomu, aby ho pověsili, že ne?”

„Ano. Pokud on sám nedržel nůž a jestli to všechno vypadalo spíš jako hospodská rvačka, pak za zločin zaplatí opravdu jen ti, kteří ho provedli. Ovšem jen v případě, že si muži vzpomenou, o koho šlo. Ale sir Roderick se aspoň může bát jejich zrady.”

„Jestli se Roderick něčí zrady obával, pak už jsou ti lidé mrtví a nemohou odpovídat na žádné otázky.”

Hovořili o tom, jak by mohli využít mladého Simona, ale Kirstie se nedokázala soustředit. Věděla, že rychle ztrácí kontrolu nad myšlenkami, a omluvila se. Nepřála si před Paytonem propadnout hysterii. Mohla se mu svěřit se svým úmyslem, ale zatím nechtěla, aby o něm věděl.

Sotva přišla do své ložnice, nalila si další pohár vína. Trochu jí pomohlo v rozhodování. Emoce, které se v ní nahromadily, se začaly rozplývat. Přicházela jedna myšlenka za druhou a Kirstie si dala další pohár vína. Nejistota musí skončit. Paytonův plán byl sice dobrý, ale všechno šlo pomalu. Třebaže nahlodávají moc, kterou Roderick má a která ho ochraňuje před potrestáním, děti stále trpí.

Kirstie se posadila na postel. Dům se brzy ponoří do ticha a všichni půjdou spát. Pak půjde a udělá to, co měla udělat už před lety — zabije Rodericka.

Když na to myslela, uklidňovalo ji to. Netrápila ji ani hrozba, že by mohla sama přijít o život. Stále musela myslet na to, jak vypadal malý Robbie, a věděla, že chce učinit Roderickovu řádění konec, ať ji to stojí cokoli.

„Co si myslí tvoje žena o stavu Robbieho?” zeptal se Payton Iana, když vešel do jeho pracovny.

„Jestli nedostane horečku, bude v pořádku,” odpověděl Ian, vzdychl a posadil se na židli proti Paytonovi. „Potřebuje řádně jíst. Málem umřel hlady a je moc slabý.” Zavrtěl

hlavou. „Slabý asi není výstižné slovo. Slabý člověk by nemohl přežít to, co on.”

„Musel mít velmi silnou touhu najít a ochránit sestru.”

„Ano. Takže, máme nějaké nové zprávy?”

„Jejich dost, ale stále nestačí.” Payton pověděl lanovi všechno, co mu řekla Kirstie.

„Zjistím pravdu o smrti tkalce. Zavání to vraždou. Ale asi nebude nikdo, kdo by ji dokázal. Proti Roderickovi nikdo svědčit nebude.”

„To si taky myslím.”

„Naše paní asi ty zprávy moc dobře nepochopila.”

Payton se zamračil a pocítil, že se jeho tíseň vrací. „Myslím, že byla příliš šokovaná chlapcovým stavem a nedokázala přemýšlet o ničem jiném.”

Ian se taky zamračil. „Je mi to divné, podle toho, jak ji znám. Měla by být rozčilená.”

„Možná jí bude trvat déle, než se rozčilení projeví, než vyplyne nade všechno ostatní, co cítí.”

„Řekla, že po svém muži nepůjde?”

„Ano.” Payton se zamyslel nad tím, co mu Kirstie řekla, a pak zaklel. „Vlastně ani ne.” Zavrtěl hlavou a snažil se potlačit rostoucí zmatek. „Vždyť tohle všechno viděla už předtím, dokonce i horší věci. Dokázala si udržet zdravý rozum a plánovat. Nemyslím si, že udělá něco nepředloženého.”

„Možná ne. Je opravdu velmi chytrá.”

„Ale? Slyším ve tvém hlase ,ale’, můj příteli. Proč by měla po tolika letech opatrnosti teď jednat nerozumně?”

„Protože každý z nás jednou dojde k hranici, kdy už nemůže přijmout nic navíc.”

„A ty děti miluje,” řekl Payton, vstal a zamířil ke dveřím.

Ian ho následoval. „Miluje je tolik, že pro starost o ně ignoruje všechno ostatní. Dokonce riskuje i život, aby zabránila jejich trápení.”

„Přišla tedy na to, že nastala vhodná doba, aby se obětovala?”

Payton vešel do Kirstiiny ložnice a strnul. Nemohl uvěřit tomu, co uviděl, nebo spíš co neviděl. Kirstie nebyla schoulená v posteli. Její lože bylo prázdné, pečlivě ustlané a noční košile visela přehozená přes čelo postele.

Ian tiše následoval Paytona, který prohlédl ostatní pokoje. Podíval se dokonce i do své ložnice a doufal, že se Kirstie třeba uchýlila tam, protože potřebovala útěchu. Ale po celou dobu, kdy procházel pokoje, věděl, že zbytečně ztrácí čas. Pravdu si přiznal, když vešel do kuchyně, a našel ji taky prázdnou.

„Není tady, Paytone,” řekl Ian a jeho hlas zněl nezvykle něžně.

„Šla za ním,” vydechl Payton a dal tak průchod strachu, který mu svíral útroby.

Nezanechala po sobě žádnou stopu, kterou by mohli sledovat. Jak Payton znal Kirstiinu schopnost ukrývat se, věděl, že i kdyby vyšel hned za ní, stejně by netušil, kde je. Šla na smrt, a třebaže Payton Roderickem pohrdal, věděl, že jeho smrt nestojí za Kirstiin život.

Zaklel a vjel si rukama do vlasů. „Příliš hodně možností,” zamumlal. „A já mám jedinou šanci. Pokud se rozhodnu špatně a půjdu ji hledat na špatné místo, ztratím možnost ji zachránit. Ježíši, kam mohla jít?”

„Šla ke královskému dvoru.”

Payton se otočil a ve dveřích uviděl Calluma. Chlapec byl oblečený, za pasem měl nůž a v drobném obličeji rozhodný výraz. Bylo zřejmé, že má v úmyslu Kirstii zachránit. „Jsi si jistý?” zeptal se Payton.

„Ano,” odpověděl Callum. „Když jsme se plížili městem, zaslechli jsme, že sir Roderick bude u královského dvora. Má vrátit pozemky, které získal věnem, Kirstiině rodině, protože zemřela bezdětná. Ale ten mizera doufá, že přesvědčí někoho vysoce postaveného, aby rozhodl, že to udělat nemusí. Neřekla ti o tom?”

„Ne, neřekla.”

„Asi na to zapomněla, když jsme našli chudáka

Robbieho.”

„Možná.” „Půjdeme za ní?”

„Ty zůstaň tady,” nařídil Payton chlapci. „Ale… “

„Nemůžeš jít ke dvoru. Snadno by tě poznal. Já bych tě musel pořád hlídat a to by mi v záchraně překáželo.”

Po krátkém váhání chlapec přikývl. Když kolem něho Payton procházel, poplácal ho po rameni. „Přivedu ji zpátky.”

„Zachráníš ji před Roderickem?”

„Ano, zachráním. Ale po tomhle šílenství nebude příliš bezpečná přede mnou.”

Stíny za vysokými svícemi a pod mohutnými loučemi, osvětlujícími hodovní síň královského hradu, poskytovaly Kirstii vhodná temná místa, v nichž se mohla pohybovat. Byla překvapená, jak snadno do hradu proklouzla. Při všem tom zmatku kolem boje o moc očekávala, že stráží bude víc a budou bdělejší. Dokonce i když nenašla místečko, kam by se ukryla, a byla přinucena pohybovat se v otevřeném prostoru, nikdo šijí nevšímal. Štíhlý chlapec nebudil ničí zájem, nebyl důležitý.

Jak tak pozorovala lidi, flirtující a klevetící a hrající hry o moc, všimla si, že mezi dvořany se proplétají hošíci a mladíci, mladší a starší pážata, a čekají na pokyny nebo zavolání. Většinou byli ignorováni. Bylo to smutné. Pokud dítě přežilo první nebezpečné roky života, byl to dar od Boha. Sem tam zachytila Kirstie náznak laskavosti, ale většinu chlapců ignorovali nebo s nimi zacházeli jen o něco lépe než s otroky. Nebylo divu, že z nich vyrůstali tvrdí muži, kteří se chápali meče při sebemenší provokaci. Kde byla ochrana, něžné vedení? Bylo varující, jak málo lidí si všímalo, kde chlapci jsou nebo co dělají. Není divu, že Roderick mohl beztrestně páchat zlo. Kirstie měla děsivé podezření, že Roderick vidí tento dvůr jako další lovecký revír. Nemusel chlapce ani odvádět na Thanescarr, aby mohl provádět svoje zločiny.

Její bratři se sem nedostali díky tomu, že patřili k chudšímu klanu, ale Kirstie tomu teď byla ráda. Bratři byli velcí, hovořili hlasitě, byli temperamentní a dokázali rychle vzplanout hněvem, ale měli taky hodně dobrých vlastností. Znala je všechny velmi dobře a oni znali ji, protože vyrůstali společně až do její svatby. Ráda by věděla, jak se cítí rodina, když je chlapec vytržen v mladém věku z jejího lůna. Kirstie věděla, že hoši se musí vycvičit v boji se zbraní, musí se

naučit, jak přežít ve válce a jak se chovat u dvora, ale měli by být ke svým dovednostem přivedeni jinou cestou. Její bratři uměli dobře bojovat, a ačkoli měli poněkud divoké způsoby, věděli, jak se chovat u dvora, třebaže nikdy neopustili domov. Kdyby ona byla požehnána dětmi, nikdy by své syny neposlala pryč, zejména ne teď, když věděla, že existují nebezpeční lidé, jako je Roderick.

Vtom ho uviděla a veškerý vztek, který cítila, potlačila s takovou silou, že sejí skoro zatočila hlava. Přitiskla se ke zdi, aby zůstala skryta, a pozorovala svého manžela. Jednou rukou objímal kolem ramen mladého hocha a Kirstie poznala výraz v Roderickově hranaté tváři. Byl to chtíč.

Nůž měla v ruce ještě dřív, než na to pomyslela, a zaslepená touhou ochránit dítě vykročila vpřed. Pak se ale objevil další muž a rychle chlapce odvedl. Kirstie uviděla na Roderickově tváři zuřivost, vzápětí ji ovšem vystřídal klidný a vyrovnaný výraz uhlazeného dvořana. Kirstie se rozhlédla a uvědomila si, že v Roderickově blízkosti se nepohybuje žádný chlapec. Dívala se, jak se malé páže přidalo k muži, který přecházel z jednoho konce síně na druhý.

Paytonova slova jsou respektována, uvědomila si. Nestačila sice k tomu, aby Rodericka veřejně obvinila, ale stačila, aby si lidé uvědomili, že nemohou dovolovat chlapcům pohybovat se v jeho blízkosti. A navíc, varovné řeči došly i k chlapcům samotným. Hoši, kteří neměli dospělé ochránce, se drželi blízko jiných chlapců. Pro Rodericka už nebude tak snadné zde lovit. Takže, co teď? ptala se sama sebe a schovala nůž. Důkaz, že jejich kampaň proti Roderickovi funguje, trochu ztlumil její vztek. Teď už viděla nebezpečí svého plánu ukončit život manžela tady a teď. Bylo lu příliš mnoho lidí. Pokus ohrozit Rodericka na životě by mohl přelít sympatie na jeho stranu, což by oslabilo veškeré Paytonovo snažení. Kdyby neuspěla nebo byla chycena, rychle by odhalili její identitu. Spustila by se lavina otázek, které by vedly k Paytónoví a k dětem.

A teď, když žhavý vztek, který ji sem přivedl, trochu vychladl, nebyla si jistá, že to dokáže udělat. Roderick byl odporná zrůda, ale dovedla by k němu jen tak přistoupit a vrazit mu nůž do srdce? Teď měla pocit, že chladnokrevná vražda by byla nad její síly. Což znamenalo, že by ji chytili. Mohla by se znovu ocitnout v Roderickových rukou a nakonec by byla připravena o život.

Trochu se třásla, když si uvědomila, co málem udělala. Začala se plížit z hodovní síně. Snažila se ignorovat vnitřní vzteklý hlas, který ji nazýval zbabělcem a neustále po ní chtěl, aby svůj šílený plán uskutečnila. Sváděla vnitřní boj. Jedna její část chtěla udělat to, proč sem přišla, a ukončit život lotra, který byl jejím manželem, zatímco druhá část ji pobízela k cestě domů a k tomu, aby se držela Paytonova bezpečnějšího a moudřejšího plánu. Pokaždé, když promluvil vzteklý vnitřní hlas, zaváhala. Pak zase převážil zdravý rozum a ona zamířila ke dveřím. Pokud se nepřinutí, bude jí trvat věčnost, než opustí síň, pomyslela si hořce.

Zastavila se ve stinném koutě a znovu se podívala do davu. Proti ní kráčel hoch v pážecím úboru, a když přišel blíž, Kirstie strnula. Jak se sem dostal Callum a kde sebral ty nákladné šaty? Už už na něho chtěla sáhnout, ale vtom se za ní objevila známá elegantní ruka a chytila ji za zápěstí.

„Možná bychom se po ní měli trochu poohlédnout, když už jsme tady,” řekl Ian, když se s Paytonem blížili k hradu.

„To nemá cenu, stejně ji neuvidíme,” odpověděl Payton. „Dokáže se velice dobře skrýt ve stínu.”

„Je opravdu tak dobrá?” zeptal se Ian, jakmile dojeli na nádvoří.

Sesedli z koní a nařídili štolbům, aby se o ně postarali. Pak se vydali bok po boku do hodovní síně. „Ano, opravdu. Je tichá, hbitá a schopná splynout i s nejmenším stínem.”

Když vešli do přeplněné velké hodovní síně, Ian se zamračil a rozhlédl se kolem sebe. „Jestli sem přišla s úmyslem zabít Mac-Iye, jak si myslíš, že ji tady najdeš?”

„Nijak snadno,” pokývl Payton hlavou k Roderickovi, „ale tamhle stojí její oběť, takže bude někde poblíž. Pozoruj ho a pátrej po ní. Musí se někde objevit, než ho napadne. Já prohledám stinná místa.”

Payton nechal Iana, aby pozoroval Rodericka, a modlil se, aby k útoku na něho nedošlo. Rychle se přesunul na druhý konec síně do zastíněného kouta, kde se Kirstie mohla ukrývat. Když se pohyboval podél zdi, uvědomil si několik výhod pohybu ve stínu. Nezastavovaly a nezdržovaly ho ženy, které měly zájem o flirt, ani muži, kteří si chtěli povídat o mocenských bojích nebo stále se měnících spojencích. Jedni sympatizovali s Yorky a druzí s Lancastery. Payton tušil, že nejrozumnější bude neplést se do boje obou rodin o anglickou korunu se Skoty, a pokud se navzájem kompletně nevybijí, připojit se k vítězi. V této chvíli měl menší zájem než kdykoli předtím o to, který Angličan zvítězí a získá korunu. Přál si jen, aby Kirstie byla v bezpečí, mimo tento hrad, zpět v jeho domě, kde ji chtěl pokárat za tohle bláznovství, až ji budou pálit uši.

Náhle si všiml, že kolem kráčí jeho mladý synovec Uven. Šel dál, protože si Paytona naštěstí nevšiml, ale Paytonovi neušel letmý pohyb ve stínu, který chlapec právě míjel. Pln údivu nad tím, že se Kirstie dokázala skrýt v malém tmavém koutě, vklouzl Payton za ní právě ve chvíli, kdy se odlepila od zdi. Chytil ji za zápěstí a strhl k sobě dřív, než se mohla dotknout Uvena.

„To je Callum,” zašeptala, když ho poznala. Payton se snažil odtáhnout ji ke dveřím.

„Ne, to je můj bratranec Uven MacMillan,” řekl Payton a dal Ianovi signál, aby se vrátil ke koním.

„Ale vypadá úplně jako Callum.”

„Ano, já vím. Vysvětlím ti to později, až ti vyčiním za tvůj nerozum.”

Payton zřejmě v rozčilení pozbývá svého proslulého svůdnického umění, říkala si Kirstie. Jakmile ji vyvlekl ven a posadil na koně, chtěla protestovat proti drsnému zacházení,

ale pak si řekla, že bude moudřejší mlčet. Payton vypadal velmi rozzlobeně, a i kdyby mu vysvětlila, že změnila názor na manželovu vraždu, asi by ho neuklidnila. Seděla strnule před ním a v duchu se ptala, jak moc ji bude plísnit, až přijedou domů.

Když se vrátili, odvedl ji Payton do pracovny a vtlačil na židli. Kirstie vyčerpaná z emocionální bitvy, kterou prošla v několika posledních hodinách, se schoulila. Zarazilo ji, že jí Payton podal pohár s vínem. Kdyby ho po ní beze slova hodil a odešel, pochopila by to. Ale on nedokázal zapomenout na dobré způsoby.

Pozorovala ho, jak přechází sem a tam, a bránila se úsměvu. Nevěděl o tom, že kdykoli ji kárá, Kirstie s radostí pozoruje jeho ladné pohyby. Teď uvažovala nad tím, jestli se jí točí hlava vlivem emocionálního vyčerpání.

„Šla jsi ho zabít,” řekl Payton náhle a otočil se k ní.

„Ano,” odpověděla upřímně. „Chtěla jsem mu vrazit do srdce dýku.” Napila se vína. „Na chviličku jsem pomyslela, že bych mu rozpárala břicho, aby umíral dlouho a v bolestech. Pak jsem uvažovala, že ho připravím o mužství, aby už nemohl páchat další zlo.” Znovu se napila vína. „A pak jsem… ” Oči sejí rozšířily, protože.Payton jí vzal z ruky pohár, zamračil se na něj a pak na ni. „Nejsem opilá,” zamumlala a on jí pohár vrátil.

„Ty jsi ta, která měla být zabita.”

„Možná ano. Ale na tom nezáleží. Chci, aby se ten darebák dostal do pekla.”

„A ti dva hromotluci, kteří s ním chodí, by se podle tvého mínění jen dívali, že?”

Kirstie se raději rozhodla pro tanec na tenkém ledě, než aby připustila, že na Roderickovy hlídače úplně zapomněla. Oba muži byli Roderickovi slepě oddáni a byli silní a hloupí. Jeden pohled na nůž v její ruce by stačil, aby jí zlomili vaz nebo usekli hlavu velkým mečem, což byla jejich oblíbená zábava.

„Chtěla jsem být rychlá,” řekla a v duchu se ušklíbla, protože na ni vrhl vzteklý pohled.

„Ty vůbec nepřemýšlíš,” vyštěkl. „Neměla jsi ani plán. Nejen ses tam motala s nožem v ruce, připravená spáchat vraždu nebo zemřít při pokusu o ni. Nebo sis myslela, že až napadneš Rodericka, všichni ustoupí a řeknou „Jen do toho, drahoušku’?”

Postavila pohár s hlasitým klepnutím na malý stolek vedle židle a vstala. Její hněv se teď zaměřil na Paytona. Potěšilo ji, že rychle ustoupil o krok dozadu. Nepotřebovala, aby jí říkal, že jednala ukvapeně, ale mohl jí projevit sympatie a pochopit, co ji vedlo jednat tak nemoudře.

„Měli by,” řekla a stiskla zuby, takže další slova jen procedila. „Všichni by měli být ochotni zvednout meč nebo dýku a prohnat jejich ostří tělem toho šílence nebo ho raději rozsekat na sto kusů. Ne, neměla jsem plán. Musela jsem stále myslet na ubohého, slabého Robbieho a uvědomila jsem si, že Roderick už žije příliš dlouho. Zlo musí skončit. Roderick je chorá, krutá nestvůra — a já chci, aby byl mrtev. Přeji si, aby ležel v hrobě a aby každé dítě, kterému ublížil, mohlo plivnout na jeho hrob a proklít jeho černou duši.”

Odvrátila se od něho a šla ke krbu. Slepě zírala do plamenů. Uvědomila si, že se jí chce plakat, a v duchu se za svou slabost proklínala. Úlevný pláč by jí možná pomohl zbavit se konfliktních pocitů, ale nic by se jím nevyřešilo. Payton přistoupil těsně za ni a objal ji.

„Ti ubozí hoši nebudou na hrob toho darebáka plivat,” řekl jí do ucha. „Budou na něj čurat.”

Kirstie nemohla uvěřit, že ji jeho krutá slova rozesmívají. Našla v nich jak humor, tak pravdu. Tohle by určitě udělali její bratři, dokonce i jemný a něžný Eudard.

„Proč ten chlapec vypadal jako Callum?” zeptala se a doufala, že jí rozhovor pomůže zůstat chladnou vůči jeho objetí a měkkým polibkům, kterými jí poséval ucho a krk.

„Jsem přesvědčen, že Callum je jeho příbuzný,” odpověděl Payton.

Kirstie se osvobodila z jeho sevření a popošla stranou, dál od tepla krbu a od něho, a podívala se na něj. „Určitě?”

„Jsem si jistý jako nikdy, ale dokud nezjistím jméno jeho matky a další informace, neřeknu Callumovi nic. MacMillanové poznají při prvním pohledu na Calluma, že k nim patří. Ale on potřebuje vědět víc, pokud tomu má věřit a přijmout pravdu o svém původu.” Payton se postavil před ni. „Pak bude mít jméno, klan, ke kterému patří. A jestli najdu blízké příbuzné, bude to ještě lepší.”

„Budou ho chtít?”

„Ano.” Všiml si výrazu pochybnosti v její tváři. „Je to rodina mého strýce Erika. Věř mi, vím, jak se zachovají. Přivítají hocha mezi sebou bez váhání a nebudou ho odsuzovat. Krevní svazky jsou pro ně velice důležité.”

„Ach, to bude nádherné. Dají Callumovi jméno, dědictví, dokonce rodinu — moc mu to pomůže.” Trochu se zamračila, protože Payton položil dlaně na její tváře a stál tak blízko, že se jejich těla dotýkala při každém nádechu. „Pusť mě, už mě unavuje svůdnická hra, kterou se mnou hraješ.”

Pokusila se uniknout, přitiskl však své tělo k jejímu a tím ji přikoval ke zdi. Payton jí něžně zvedl bradu a otočil její tvář ke své. „Mě taky,” řekl a jemně ji políbil na ústa. „Začínám být unavený z tvého boje proti žáru, který mezi námi hoří. Jsem unavený z čekání na tvé ,ano’.”

„Ubohý hochu. Nemůžeš pochopit dívku, která ti říká ,ne’, je to tak?”

Sarkasmus, který chtěla vložit do slov, byl velmi slabý. Bylo těžké zůstat chladnou a sarkastickou, když sejí v jeho blízkosti krátil dech. Rozehřívalo ji, jak ji líbal a jemně otíral svoje rty o její i jak jí laskal ušní lalůček. Přitiskl se k ní svým klínem a ona ucítila tlak pevného mužství. Roztřásla sejí kolena. Chtěla ho políbit, zabořit mu ruce do vlasů, objímat ho a taky se k němu toužila přitisknout. Působil na ni tak, že se bála a zároveň hořela touhou.

„To se mi ještě nestalo,” řekl a zasmál se při pohledu na její překvapený výraz. „Ale ty chceš říct ,ano’,” pokračoval a políbil ji. „Řekni ,ano’,” zamumlal s ústy na jejím hrdle.

„Nemůžu.” Chvěla se pod dotekem jeho teplých rtů na pulzujícím místečku na krku. „Jsem vdaná žena.”

„Jsi panenská vdova.”

Payton pokračoval v drobných polibcích a začal jí rozvazovat tuniku. Pak vklouzl rukou pod ni a uchopil prs. Sedl mu přesně do dlaně. Když tiše zasténala a mírně se prohnula, zatoužil po ní ještě víc.

„Proč na mě tak naléháš?”

„Protože po tobě šílím. Jsi vášnivá žena, Kirstie, a já chci tvoji vášeň poznat.”

„Poznávej si ji u jiných žen,” zajíkla se, protože jí poséval hladký prs drobnými polibky.

„Nechci žádnou jinou.” Přitiskl se k ní a palec přitlačil na tuhý hrot ňadra.

„Ale tuhle mít nemůžeš.”

Na chvíli sejí podařilo odolávat jeho polibku, ale pak se s povzdechem vzdala a objala ho pažemi kolem krku. Polibek byl jiný než ten předchozí. Bylo v něm víc žádosti, touhy vlastnit a pokoušení. Když skončil, točila sejí hlava, ale zároveň se cítila podivně živoucí. Přitiskl se k ní a jeho tělo vyjadřovalo, že šiji chce podrobit. Nedokázala potlačit slabý výkřik. Chytila do pěsti jeho tuniku a setkala se s jeho pohledem.

„Ano, mohu,” řekl. „A budu ji mít. Tvoje ne bylo rozpačité, odmítáním se rozhoduješ mučit samu sebe. Je to skoro hřích. Pokusila ses ukrást něco, po čem jsem toužil, ještě než jsem to stačil ochutnat.”

„Nemyslela jsem příliš na to, jestli přežiji proto, abych ti zahřála postel.” Zjistila, že je těžké hovořit pevně a odmítavě, když má žena hlas zastřený touhou. Není divu, že muž její slova ignoruje.

„Chceš to stejně silně jako já, můj malý stíne,” zamumlal. „Chvěješ se žádostí.”

„To je hrůza!” Jeho tichý smích ji zahřál na hrdle a rytmické tepání jeho erekce v ní probouzelo stále větší chtíč.

„Ale ty to chceš. Právě teď myslíš na to, jaké by to bylo, kdybychom se k sobě tiskli nazí.”

„Ne!” Ráda by věděla, jak může znát myšlenky, které jí víří v hlavě.

„Prahnu po tom, vidět tvoji krásu obnaženou, okusit tvoji jemnou kůži. Chci se zabořit hluboko do tvého tepla,” řekl tiše a přitiskl tvář k její. „Pomalu a hluboko.” Sevřel jí zezadu rameno a držel ji těsně u sebe. „Zpočátku. Pak bych byl rychlý a prudký. Chtěla bys to pocítit, že? Ano, chtěla. A tvoje tělo taky. Cítím tvoje ženské teplo, které na mě sálá. Dovol mi to. Nechej se odvést do ráje.”

Trochu se od ní odtáhl, ale jeho ústa si našla její a jazykem naznačoval, co by dělala jejich těla. Kirstie si na chvíli pomyslela, že ji už přestane svádět, ale pak ucítila, jak jí jeho prsty vnikají pod kalhotky. Kdyby ji neobjímal silnou paží, asi by se ve chvíli, kdy jí sáhl mezi nohy, zhroutila. Část její osobnosti, která se chtěla tisknout k Paytonovi, ho chtěla shodit na zem a pomilovat se s ním, zatímco druhá její část, ta klidnější a citlivější, byla vyděšená divokostí pocitů, jež v ní jeho intimní dráždění probudilo.

„Jsi tak teplá, tak horká a vlhká, Kirstie,” řekl vábivě hlubokým hlasem.

Když si uvědomila, že se rytmicky pohybuje proti jeho ruce, ta její část, která byla vyděšená a zaskočená, zvítězila nad toužící polovinou její osobnosti. Rychle se od něho osvobodila a nejisté došla ke dveřím. Přitom si upravovala šaty. Když sáhla po klice, ohlédla se na něho. Roztoužený výraz v jeho tváři málem způsobil, že se mu vrhla zpět do náruče.

„Jsi jako morová rána, pane,” křikla na něho, vyběhla z pracovny a málem narazila do Iana.

„Ta ženská se rozhodla mě zničit,” řekl Payton a nalil si víno. Modlil se, aby mu několik rychlých loků zchladilo rozbouřené city. Ohlédl se na Iana a viděl, že otevírá ústa.

Rychle řekl: „Nemám náladu na tvoje vtipy. Jedna poznámka o tom, jak s přibývajícím věkem ztrácím šarm, a neručím za to, co se stane.” Polkl víno a dolil si pohár.

„Možná tě nechce,” řekl Ian.

„Chce. Dokonce stejně silně jako já ji.”

„Je to dívka a žena, která věří v manželský slib, a nezáleží na tom, komu ho dala.”

„Já vím.”

„Tak proč ji nenecháš na pokoji?” zeptal se Ian a sedl si.

„Nemůžu,” křikl Payton, pak si vzdychl a projel si rukou vlasy. „Myslím, že jsem po ní zatoužil hned, když jsem ji poprvé uviděl. Přísahám, že stačí, abych slyšel její kroky, a jsem okamžitě vzrušený a snažím se ji vyhledat. Budím se uprostřed noci zmámený touhou po ní a musím se držet, abych nevtrhl do její ložnice a neignoroval její ,ne’, dokud bych neuslyšel hlasité ,ano’.”

„Ach ne, to by nebylo dobré. Ona není jako ostatní ženy.” „Já vím.”

Ian natáhl nohy před sebe a chvíli pozoroval špičky svých bot. Pak se podíval znovu na Paytona. „A co bys udělal potom, až bys ji dostal do postele?”

„Dostal bych ji tam znovu.” Nedbal lanová krátkého znechuceného pohledu a posadil se. „Já nevím. Možná kdybych se s ní miloval čtrnáct dní jako blázen, pak bych zase mohl myslet jako ten bystrý chlapík, kterým jsem kdysi býval.” Ian se zasmál. „Pokud je to jenom jakési krátké šílenství, snad se ztratí. Teď je jasné, že když žije tady, myslí si všichni, že jsme milenci. Nemohu ji tedy ochránit jen tím, že ji nechám být. A protože byla pět let vdaná, nikdo si nebude myslet, že jsem svedl dívku. Ať je to jakkoli sobecké, nemám zatím žádné plány do budoucna. Počkám, dokud přesně nezjistím, co mě to posedlo.”

„To bude nejlepší. A možná taky nejlaskavější vůči ní.” Ian uchopil pohár s vínem. „Myslíš, že by toho darebáka dnes zabila?” zeptal se, když si znovu sedl.

„Ne,” odpověděl Payton. „Právě před naším příchodem změnila rozhodnutí a plížila se ke dveřím. Pak uviděla Uvena a myslela si, že je to Callum.”

„Řekl jsi jí, proč ti hoši vypadají jako dvojčata?”

„Řekl jsem jí to málo, co vím. Už jsi-něco objevil?”

„Jeho matka se jmenovala Joan. Byla nejmladší dcerou pasáka vepřů. Ten ještě žije. Velmi brzy si s ním promluvím. Potřebuji se připravit, abych se dokázal udržet a nenamočil mu hubu do bláta. Víš, že když se dozvěděl, že je jeho dcera těhotná, vyhodil ji z domu?” Payton zaklel a on pokývl hlavou. „Pravděpodobně věděl, čí Callum je.”

„Ten parchant! Jak se může člověk obrátit zády k vlastní

krvi?”

„Tohle je větev rodinného stromu, o níž bychom Callumovi povídat nemuseli.”

„To máš pravdu. Je možné, že to ví, ale já to zkoumat nebudu. Dej mi vědět, až zjistíš něco dalšího,” řekl Payton a vstal. „Poptám se, jestli sir Bryan zná pasákovu dceru Joan, protože zítra jdu do hradu. Byl to dlouhý den a podle toho, co jsem zažil za posledních čtrnáct dnů, budu mít asi velice dlouhou noc. Dobrou,” dodal s povzdechem a vydal se do své prázdné ložnice.

Kirstie pevně sevřela pokrývky, protože uslyšela Paytonovy kroky. Váhavě se zastavily před její ložnicí, ale pak pokračovaly dál do jeho pokoje. Zlobilo ji, že dokáže poznat jeho krok. Nechtěla si být tolik vědoma jeho přítomnosti. Nebyla si jistá, zda svírá pokrývky proto, aby se udržela a neběžela za ním, nebo v očekávání, že vstoupí do jejího pokoje. To ji taky rozrušovalo.

Payton je opravdu jako mor. Nechal ji rozpálenou a vzrušenou natolik, že ji košile i pokrývka tížily. Bradavky měla tuhé a citlivé. Skoro se neodvažovala dýchat, protože si při každém doteku vybavovala jeho doteky. Horší bylo, že ještě stále cítila mezi nohama jeho ruce, a přála si, aby to byla pravda. Každé slovo, které jí řekl, jako by se jí uzamklo v mysli a odmítalo zmizet.

Zavřela oči a přinutila se myslet na rozumné důvody, proč musí zůstat pevná a proč si musí uchovat cudnost. Je třeba odolat pokušení, které cítila v Paytonově přítomnosti. S každým polibkem a s každým pohlazením to bylo těžší. Kirstie byla nad svojí slabostí vzteky bez sebe.

Za zavřenými víčky ho stále viděla, ustavičně si vybavovala jeho hezkou tvář plnou touhy. V duchu slyšela zvučný a hluboký hlas, který jí sliboval, že ji zavede do ráje. Zaklela. Tohle bude velmi dlouhá noc.

Kirstie vešla do pokoje, kde spaly děti, a Callum s Moirou vzhlédli. Seděli s nohama zkříženýma na posteli, kde ležel Robbie podepřený polštáři. Jeho stav se rychle zlepšoval. Kirstie se na děti usmála a položila na pokrývku tác s miskou plnou medových koláčků a chlazený mošt.

„Výborně, chlapče,” řekla Robbiemu. „Jestli vypadáš po čtyřech dnech tak dobře, brzy vyskočíš z postele.”

„Chtěl bych z postele už dnes, ale Wee Alice mi to zakázala,” odpověděl Robbie.

Náznak vzdoru v jeho hlase Kirstii potěšil. Bylo to jasné znamení, že chlapec se uzdravuje. Mluvil jako každý jiný malý hoch, který musí kvůli nemoci ležet v posteli.

„Nejlepší je poslouchat Wee Alici. A teď jez, co ti poslala. Musíš se trochu spravit. David, Alan a William mě ujišťovali, že to jsou nejlepší koláčky, které kdy jedli.”

„Zase jsou v kuchyni s Wee Alicí, že?” zamumlal Callum s plnou pusou.

„Ano, mají ji rádi,” odpověděla Kirstie.

„Myslím, že ji mají hodně rádi. I Silného Iana.”

„Ano, jsou to velmi hodní lidé.”

„Ach ano. Ian je ale ještě neučí, jak bojovat. Jsou na to příliš slabí.”

„Ano. Uplyne ještě několik let, než budou schopni učit se umění boje.”

Kirstie se mírně pousmála, neboť Callum vážně přikývl. Žárlil na svoji výsadní pozici lanová žáka. Každé ráno chodili s lanem do překvapivě prostorného sklepa domu a tam probíhal výcvik. Kirstie pozorovala, že Callum už je méně ostražitý a méně rozzlobený na celý svět. Už se neobávala, jaký vliv na něho bude výcvik mít. Tušila, že Ian s chlapcem vede rozhovory jako muž s mužem, nepochybně odmítající jeho vinu a hanbu. Kirstie vycítila, že v Callumovi klíčí hrdost, a to ji potěšilo.

Zůstala s dětmi a povídala si s nimi, dokud nesnědly koláče a nevypily mošt. Callum ji ujistil, že pomůže Robbiemu, kdykoli bude něco potřebovat, takže Kirstie vzala tác a odnesla ho do kuchyně. Vyhlédla z okna a uviděla, že tři ostatní chlapci pomáhají Alici při práci v zahradě.

„Moje Alice má chlapce velice ráda.”

Kirstie se trochu lekla, protože vůbec neslyšela Iana přicházet. Otočila se a podívala se na něho. Byl to velmi vysoký tmavý muž, s nepříliš hezkou, zjizvenou tváří. Kirstie

v něm ovšem rychle objevila laskavost. Teď však vypadal stísněně a nervózně.

„Věřím, že chlapci ji mají taky velmi rádi,” řekla Kirstie.

„Ano.” Ian si prsty přejel velkou rozeklanou jizvu na tváři a vzdychl. „Máš s dětmi nějaké plány? Myslím, až jim nebude hrozit nebezpečí.”

„Ach, zatím ne. Pošlu je k bratru Eudardovi jako ty ostatní.”

Přikývl. „Pamatuji si, že jsi o tom mluvila.’*

„Samozřejmě že teď by to bylo nebezpečné. Žádné z dětí nemá rodinu, takže myslím, že šije nechám. Až se všechno vyřeší, snad mi moje rodina pomůže a najdeme lidi, kteří by je chtěli, nebo je dokonce necháme něčemu vyučit. Zatím není třeba spěchat s rozhodnutím.”

„Ne, ne.” Ian pohlédl oknem na svoji ženu a chlapce. „S Alicí jsem se oženil skoro před patnácti lety. Bylo jí čtrnáct a mně sedmnáct. Brzy otěhotněla, ale o dítě přišla. V následujících dvou letech ztratila další dvě děti. Porodní bába nám řekla, že při tom třetím se něco pokazilo. Alice po každém potratu tak truchlila, že byla blízko smrti. Porodní bába asi měla pravdu. Alice je zřejmě neplodná, protože od té doby už neotěhotněla.”

„To je velice smutné,” zamumlala Kirstie a srdce sejí sevřelo smutkem nad osudem manželského páru.

Cítila taky tíseň, protože věděla, o co ji chce Ian požádat, a chvíli bojovala se sobeckou touhou děti si nechat. K ostatním, které zachránila už dříve, nechovala takové city, ale bylo to asi proto, že je poslala pryč tak brzy. O tyto děti pečovala déle a ony si našly cestičku k jejímu srdci. Stačil však jediný rychlý pohled z okna, aby se pocitu zbavila. Viděla souznění, které panuje mezi třemi malými chlapci a Alicí. Hoši našli domov a ona by byla ta nejhorší necita, kdyby jim ho odepřela. Když se na ni Ian konečně znovu podíval, povzbudivě se na něho usmála.

„No, pokud nemáš s hochy žádné plány, možná bys nám je mohla nechat. Zatím jsem Alici neřekl ani slovo,”

pospíchal s vysvětlením. „Máš děti ve své péči a já si nebyl jistý, co s nimi zamýšlíš nebo co k nim cítíš. Nechtěl jsem dávat Alici falešnou naději, víš? Navíc nejsem bohatý člověk.”

„Iane,” řekla a přerušila jeho nervózní slova. „Byli to otrhaní sirotci a opuštěné děti. Vím, že ty jim můžeš dát mnohem víc, než by jim poskytli v nalezinci, a taky jim zajistíš lepší budoucnost.” Jeho ulehčené vydechnutí bylo tak silné, že to Kirstii překvapilo. „Chceš tedy všechny tři, ano?”

„Ach, my bychom si je vzali všechny. Nabídnu to i ostatním. Nerad bych zranil něčí city.” Podíval se ven na svoji ženu a tři malé chlapce. „Je to tak, že ti tři a moje Alice jsou jakoby… “

„Spojení,” doplnila ho. „Je to vidět. Někdy se to tak podaří.”

„Ano. S ostatními dětmi je to jiné. Moira s Robbiem teď mají jeden druhého. Ale pokud by chtěli zůstat se mnou a s Alicí, budeme rádi a necháme si je. Moje Alice je má hodně ráda. Calluma asi čeká něco lepšího, aspoň myslím.” „Už jsi zjistil něco o jeho rodičích?”

„Něco ano a Payton promluví se sirem Bryanem MacMilla-nem. Není to jeho dítě, ale když mu Payton řekl, že se chlapec podobá mladému Uvenovi tak, že by mohli být dvojčata, sir Bryan poznal, že mluví o někom z MacMillanovy rodiny. Mají typické rodové rysy a málokdo vypadá jako oni.”

„Z matčiny strany mu nezůstali žádní příbuzní?”

„Nestojí za řeč. Spíš by chlapci ublížili, než pomohli. Věděli, že hoch zůstal sám, a nechtěli s ním mít nic společného. Bude lepší, když se k nim nebude hlásit.”

„Dobře.” Zavrtěla hlavou. „Něco takového nepochopím.”

„Mluvil jsem s chlapcovým dědem a strýcem a řekli mi, co jsem chtěl vědět. Pak jsem jim poděkoval a odešel jsem.”

Stačil jediný pohled do lanový drsné tváře a Kirstie pochopila, že Ian dal Callumovým příbuzným najevo, co si o nich myslí.

„Je to jejich chyba. Chceš, abych promluvila s Robbiem, Moirou a Callumem?”

„Jestli můžeš… Myslím, že bude lépe, když jim vysvětlíš, že počkáme, až se rozhodnou. Ujisti Calluma, že s ním budu cvičit dál, ať se rozhodne jakkoli.”

„Jsi na něho hodný.” Kirstie se usmála a Ian se mírně začervenal. „Vidím, jak v něm roste sebeúcta.”

„Ano. Myslím, že řeknu Alici, aby už se nebála si chlapce zamilovat.” Vykročil ke dveřím do zahrady a pak se zastavil. „On o tobě nesmýšlí jako o všech těch ostatních ženách, víš?”

Kirstie cítila, jak jí zahořely tváře, protože nebylo pochyb, o kom promluvil. „Je to záletník.”

„Ano. Hezký muž jako on nemůže být ničím jiným. Ženy po něm vzdychají od chvíle, co mu zhrubl hlas.” Pokrčil rameny. „Svobodný muž může brát, co se nabízí, ne? Tak se muži chovají.”

„Já nic nenabízím.”

„Vím a je mi to hádankou. Nikdy předtím po žádné takhle netoužil.”

„Pravděpodobně nemusel,” odsekla rozzlobená tím, jak snadno ženy Paytonovi podléhají.

„Né,” řekl Ian a krátce se na ni usmál. „Pokud je pro něho snadné najít si lásku, proč ze sebe dělá blázna a pronásleduje slabou dívku, která stále říká ,ne’?”

„Protože říkám ,ne’?”

„Může to tak být. Nevím to a nepokouším se to zjistit. Moje Alice na mě koukla, já na ni, a bylo to. Věděli jsme, že k sobě patříme. Neodvažuji se hádat, co je mezi tebou a Paytonem, ale chci říct jen to, že jestli se bojíš, co si budeme myslet my s Alicí, můžeš s odmítáním přestat. Vůbec nás nezajímá, jestli říkáš ,ne’ nebo ,ano’. Nemusíš se před námi stydět, pokud chceš získat trochu štěstí. Jak říká moje Alice, po pěti letech pekla si je zasloužíš. Dělej, co si žádá tvoje srdce, děvče, a o nic se nestarej.”

„Myslím, že by bylo moudřejší, kdybych se tentokrát vynasnažila nenechat se vést srdcem.”

„Možná. Jen jsem chtěl, abys věděla, že my s Alicí neodsoudíme to, co uděláš nebo neuděláš.”

„Děkuji ti. A teď běž. Udělej Alici šťastnou.”

Sotva odešel, vyhlédla z okna. Bylo příjemné pozorovat, jak se k němu hoši rozběhli, a že to není jen Alice, koho milují. Dívala se, jak Ian odvádí ženu stranou, sklání se k ní a hovoří s ní. Alice rozšířila oči a pak se vrhla manželovi kolem krku. Kirstie viděla výraz lanový tváře a sledovala, jak trochu rozpačitě poplácává svoji ženu po zádech. Měla podezření, že Alice pláče. Otočila se, aby jim poskytla soukromí, a najednou uviděla Paytona, který už byl skoro u ní. Chtěla poodejít stranou, ale Payton ji uvěznil v prostoru mezi stolem a oknem, objal ji oběma pažemi kolem boků a přes její rameno se zahleděl z okna.

„Co se to tam děje?” zeptal se, vsunul jí koleno mezi stehna a v duchu se usmíval nad tím, jak se jí zrychlil dech.

Kirstie slyšela zvenčí nadšené hlásky tří chlapců a odpověděla: „Ian právě řekl Alici, že teď budou i s hochy tvořit rodinu.” Odvrátila hlavu, ale on se na ni nepřestával dívat.

„Ian konečně sebral odvahu a zeptal se tě, že?”

„Ano, ačkoli nevím, proč k tomu potřeboval odvahu. Nejsem přece zlá.”

„Nechtěl slyšet tvoje ,ne’. Chápu, jak se cítil.” Než mohla odpovědět, políbil ji. „Děkuji ti.”

„Za co?” zeptala se a snažila se sebrat poslední zbytky zdravého rozumu, který ji při jeho horkých polibcích opouštěl.

„Za to, že jsi dala lanovi a Alici tak hezký dárek.” „To udělaly děti. Ony si vybraly. Opravdu to nebylo moje rozhodnutí.”

„Ale bylo.” Dotkl se rty teplého pulzujícího místečka na jejím hrdle a ruka mu vyjela od útlého pasu nahoru a uchopila její prs. Cítil tuhou bradavku proti dlani, přestože ji pokrývala látka šatů. Zároveň se k ní silně přitiskl přirozením a mírně se pohyboval a naznačoval tak akt, po němž toužil. Tiché

zaúpění, které vydala, pro něho představovalo rajskou hudbu. Bylo to něco mezi zachraptěním a rozechvělým výdechem a prozrazovalo mu, že po něm touží.

„Víš, co chci, Kirstie?” zamumlal a jazykem jí laskal tepající hrdlo.

„Vysvětlil jsi mi velice jasně, co ode mě žádáš, ale… “

„Chci ti zvednout spodničky, rozevřít ta krásná stehna a zabořit se hluboko do tvého tepla.”

„Ježíši,” zašeptala a uvědomila si, že se skoro zapotácela. Taky jí neuniklo, že jí rukou vklouzl pod sukně, ale nenašla v sobě sílu, aby ho zastavila. „Neměl bys říkat takové věci.”

„Cože? Nemám mluvit pravdu? Nemám ti říkat, že se často probouzím uprostřed noci celý zpocený touhou po tobě? Nemám ti říkat, že sním o všem, co bych chtěl dělat s tvým štíhlým a hladkým tělem?”

Payton by rád věděl, kdy zjistil, že by mohlo být zábavné vydráždit se do úplného šílenství. Podle jejího zrychleného dechu a zamžených očí by řekl, že ji jeho slova zasáhla. Bohužel i jeho touha dosáhla nebezpečné výšky.

V její přítomnosti to nebylo nic neobvyklého. Musel začít nosit delší tuniku, aby skryl nepohodlnou a příliš zřetelnou erekci, ke které došlo vždy, když na Kirstii pomyslel. Nebo když zachytil její vůni. Nebo při zaslechnutí jejího hlasu. Nebo když ji spatřil byť jen koutkem oka. Ano, uvažoval Payton, opravdu se dostal na pokraj šílenství.

Věděl, že ztratí veškerou trpělivost, jestli Kirstie neřekne brzy ano. Toužila po něm, o tom nebylo pochyb. Payton se obával, že brzy vtrhne do jejího pokoje a udělá to, s čím se svěřil lanovi — bude ignorovat její ne, dokud se z něj nestane ano, po němž tak toužil. To by bylo bláznivé, protože pak by následovala lítost a pocity viny. Chtěl, aby mu byla po vůli srdcem, tělem i duší.

Jeho ruka přejela po podvazku, který držel punčochu. Payton se opájel štěstím nad tím, že cítí její měkkou teplou kůži, když vtom uslyšel, jak se otevřely a zavřely dveře. O chvilku později, to právě vytahoval ruku zpod Kirstiiny

sukně, ho udeřilo do hlavy něco tvrdého. Zamumlal nadávku, otočil se a hleděl do přísné tváře Wee Alice, která držela v ruce velkou dřevěnou naběračku. Jednu pěst měla v bok a upírala na něho plamenný pohled. „Proč jsi to udělala?” zeptal se Payton a rukou si třel zraněné místo na hlavě.

„Neměl bys Kirstii svádět v kuchyni,” křikla Wee Alice. „Může vás tady kdokoli načapat. A určitě bys neměl chtít dělat to na stole, kde já hnětu chleba.”

„Dobře, dobře. Chtěl jsem taky něco hníst,” zamumlal Payton a rychle vycouval od okna, protože Wee Alice naběračku výhružně zvedla.

„Dělej něco užitečného. Pomoz Ianovi tak na hodinku na dvě zaměstnat moje chlapce. Jsou celí nadšení a chtějí novinu sdělit ostatním, ale já jim to chci říct sama s Kirstii.”

„A ty myslíš, že to bude trvat hodinu nebo dvě?”

„Ne, ale nejdřív si potřebuji s Kirstii promluvit o samotě.”

Když Payton odešel, Alice se podívala na Kirstii. „Copak jsi ztratila zdravý rozum, děvče?”

„Asi ano,” odpověděla Kirstie a bojovala mezi pobaveností nad tím, jak se Alice zbavila Paytona, a pocitem trapnosti nad tím, že ji přistihla s mužem v choulostivé situaci. „Payton je velmi tvrdohlavý.”

„To ano,” souhlasila Alice. „Vždycky byl. A taky je posedlý touhou, děvče. Uvedla jsi ho do podivného stavu. Dostal se za hranici toho, co poznal s jinými. Aspoň myslím.” Náhle sevřela Kirstiiny ruce do svých dlaní. „Ale nepřišla jsem za tebou kvůli tomu. Chci ti poděkovat.”

„Ne, to nemusíš. Chlapci potřebují rodinu a ty ji jim chceš dát. Oni si to přejí taky. A to je nejdůležitější.”

„Budeme se o ně starat jako o vlastní a vychováme z nich slušné lidi.”

„Já vím.”

Alice položila naběračku a nervózně si uhlazovala zástěru. „Musím vědět, no, jestli ti hoši byli, hm, jestli je zneužil. Jestli jim tvůj manžel opravdu tělesně ublížil.”

Kirstie pochybovala, že malý kulatý obličej Alice by mohl být někdy červenější, ale sama taky cítila stud. „Ne. Ale byly tady ne zcela nevinné doteky a tvrdé tresty, když je děti odmítaly. Roderick nedělal chlapcům nic strašného, dokud jim nebylo aspoň osm. Jako by si sám stanovil nějaká pravidla, která dodržoval. Chtěl je postupně vycvičit v určitých schopnostech. Dotýkal se jich stále intimněji a jakýkoli odpor vůči jeho pozornostem jim přinášel těžké tresty. Všechno směřovalo k tomu, aby chlapci přijímali Rodericka bez protestu, když se pro ně konečně rozhodl. U některých mu to vycházelo, ale ne u všech.”

„Jako by cvičil psy,” zamumlala Alice a zavrtěla hlavou.

„Roderick velmi neomylně nachází slabosti u druhých. Vycítí, čeho se člověk nejvíc bojí. S většinou dětí to neměl těžké. Když našel slabinu, využíval ji znovu a znovu, až bylo dítě schopno udělat cokoli, jen aby proti němu nepoužil to nejhorší trápení.

Callumovu slabinu nikdy nenašel. Několikrát se už zdálo, že ano, ale Callum byl odolný vůči strachu i slabosti a Roderick se snažil marně. Zlomit Callumovu vůli se stalo Roderickovi posedlostí. Proto jsem nemohla Calluma tak dlouho vysvobodit. Roderick ho sledoval, protože věděl, že se nikdy nepřestane pokoušet o útěk. Čím byl Callum starší, tím víc se u něho nutkání k útěku měnilo v nutkání zaútočit.”

„Překvapuje mě, že nikdy nepoužil tebe, když se ho pokoušel zlomit.”

Kirstie vzdychla. „Použil. Krátce předtím, než jsem Callumovi pomohla utéci. Tušili jsme, že by to mohl udělat, a já jsem přinutila Calluma přísahat, že zůstane pevný, ať se děje cokoli. Zůstal. Roderick se přese mne asi třikrát pokoušel chlapce zlomit, ale Callum vždy vydržel. Naneštěstí se pak ukázalo, že vysvobození Calluma je otázkou života a smrti. Roderick byl vzteky bez sebe a nakonec si všiml, jak rychle Callum roste. Pochopil, že chlapec bude velmi brzy tak vysoký, že se mu bude dívat zpříma do očí. Tehdy se Roderick rozhodl, že je načase zbavit se ho.”

Alice znovu zavrtěla hlavou. „Slyším všechno, co říkáš, a věřím tomu, ale nemohu to prostě pochopit.”

„Vím, co máš na mysli, a prožila jsem to taky. Dobře, tvoji chlapci nebyli zneužiti. A ačkoli si myslím, že Callum bude mít navždy jizvy v srdci, teď vidím, že se z toho může vzpamatovat.”

„Ano, je to velmi silný chlapec, v srdci, v duši, i tělesně. A je tvůj.”

„Ach ano, ráda si ho nechám. Ale zdá se, že možná najdeme jeho rodinu, která se ho bude chtít ujmout.”

„Ano, jsou to MacMillanovi. Když jsem jejich jméno uslyšela, hned jsem viděla zcela jasně rodinnou podobu i kdyby s nimi žil. Vždycky se k tobě bude vracet a bude připraven při tobě stát. Víš, co všechno musel prožít, Kirstie, a stále ti na něm bude záležet jako tehdy. Zažila sis kvůli němu mnoho bolesti a vysvobodila jsi ho z hrůzy — riskovala jsi kvůli němu život. Ne, Callum je tvůj. Moira a Robbie si ještě mohou vybrat, ale myslím, že taky patří k tobě. Kdybychom však daly Moiře na vybranou, myslím, že by si zvolila Paytona.”

„Hm, tak jako všechny děti.” Kirstie se usmála a Alice se rozesmála nahlas. „Ještě něco, než si s nimi promluvíme. Snaž se od chlapců vyzvědět, co jim Roderick dělal. Myslím, že by nám pomohlo, kdybys zjistila, jak je trestal, protože objevil jejich slabiny a zřejmě je i prohloubil. Může ti to ušetřit nepříjemné okamžiky a taky ochránit Iana.”

„To udělám. Jsou ještě dost malí a myslím, že jejich špatné vzpomínky vyblednou, ale my s lanem je v nich nesmíme živit, byť nevědomky. Tak tedy běž za nimi. Vím, že jim řekneš správné věci.”

Kirstie si ještě nebyla jistá tím, co chce říct Callumovi, Moiře a Robbiemu, když před ně po chvíli celá rozechvělá předstoupila. Nakonec zopakovala většinu toho, co jí řekl Ian. Čekala na odpověď a dívala se dětem do tváří. Neviděla v nich však žádný náznak dotčení nebo urážky.

„No, mě to nepřekvapuje,” řekl Callum a obě mladší děti přikývly. „David, William a Alan byli od začátku posedlí Wee Alicí. Myslel jsem, že je to kvůli jídlu, ale už jsem změnil názor.”

„Víš, že by si tě vzali taky, kdyby sis to přál,” připomněla mu Kirstie.

„Ale ano. Myslím, že tu budeme chtít nějakou dobu zůstat. Máme rádi teplo, plné žaludky a měkké postele. A jsme tady bezpečnější, než jsme kdy byli.” Callum se podíval na dvě mladší děti a ty rychle něco zamumlaly na souhlas.

Když přiběhli David, Alan a William a mluvili jeden přes druhého, cítila Kirstie v očích slzy radosti. Tři její svěřenci teď mají před sebou jasnou budoucnost a budou vychováváni s láskou. Stejné pocity jako ona měly i další tři děti a ona věděla, že nežárlí a nemají pocit, že jim ublížili. Kirstie by však ráda věděla, co si Robbie, Moira a Callum přejí do budoucna. Zdálo se, že jsou dokonale spokojení s tím, co se nyní domluvilo, ale až bude záležitost s Roderickem vyřízena, bude muset padnout konečné rozhodnutí. Jestli se domnívají, že ona s nimi bude dále žít v Paytonově domě, bude je muset zbavit iluzí. Payton byl ochráncem, jehož si vybrala, a ničím víc, a až porazí nepřítele, odejde z jejího života.

Toto vědomí jí leželo v žaludku po zbytek dne jako studený kámen. Když se na noc uchýlila do své ložnice, zdálo se jí, že jí chlad toho kamene pronikl až do morku kostí. Pochybovala, že ji chladu zbaví teplá lázeň. Nakonec si připustila, že si, stejně jako děti, nedovolila dívat se dopředu. Usadila se v Paytonově životě, plánovala s ním Roderickův pád a vůbec neuvažovala o tom, že jejich společný čas je omezený.

Položila si ruku na srdce, jako by mohla sejmout bolest, která se jí usadila hluboko uvnitř. Náhle jí bylo jasné, že ačkoli byla úspěšná v osobním souboji s Paytonem a odvrátila milostné dobrodružství, nepodařilo se jí vytrhnout ho ze srdce. Taková hloupost, pomyslela si a vzdychla. Muž

jako Payton byl tak vysoko, mimo její dosah, že to bylo až směšné. Byla ještě stále vázaná manželským slibem a teď se vrhla do beznadějné lásky. Jediné, co může dělat, je pokusit se nikomu nedat najevo, jak je bláhová.

Ne, je ještě jedna věc, kterou může udělat. Kirstie šla k truhlicím plným ženských šatů, které jí přinesli do pokoje. V jediném okamžiku našla, co hledala. Zvedla noční košili a začervenala se. Byla z nejjemnějšího lnu a lemovala ji hedvábná stuha a krajka. Některá z Paytonových příbuzných zřejmě ráda sváděla svého manžela.

Pravděpodobně měla to, co je ke svádění muže potřeba, ne jako ty, vyhublé vyžle, pomyslela si.

Pak zavrtěla hlavou a začala si svlékat šaty. Jedním si byla jistá — Payton po ní touží. Důkazem byly všechny jeho pokusy, a zejména ten poslední v kuchyni, který proběhl teprve před několika hodinami. Viděla touhu v jeho hezkých očích, slyšela ji ve svádivých slůvcích, která jí říkal. Nechápala to. Vždyť o jeho přízeň bojovaly ženy zaoblené a dobře vyvinuté, jako byla lady Fraserová. Payton však touží po ní, o tom nebylo pochyb.

„Tak, obléknu si ji,” řekla pevně a začala se mýt. „Pokud je to všechno, co ten rošťák nabízí, pak si to vezmu.” Byla vdaná pět let. Nikdo by jí nevěřil, že je panna, dokonce i kdyby se dozvěděl celou ošklivou pravdu o Roderickovi. Nebylo třeba udržovat si panenství pro anulování manželství, protože nikdy žádné nebude. Na konci této bitvy bude mrtvá buď ona, nebo Roderick. Opravdu chce zemřít, aniž pozná vášeň, kterou jí Payton nabízí? Odpověď na otázku byla záporná. Její láska hladověla. Chtěla všechno, ale zdravý rozum jí říkal, že sahá po hvězdách. Vezme si tedy, co bude moci, co jí Payton poskytne. A až to všechno skončí, bude mít krásné vzpomínky, které jí pomohou unést bolest srdce.

Když si konečně oblékla noční košili a svázala si ještě vlhké vlasy hedvábnou stuhou, prohlédla se v zrcadle a cítila, že ji kuráž opouští. Košile, která ji halila od ramen až k prstům nohou, totiž skrývala velmi málo. Pak se napřímila. Chystá se ke hříchu lásky. Tohle je dokonalý oděv pro její úmysl. Jednala z lásky a tím odsunula stranou veškerá pravidla. Rozhodla se, že se raději rychle vrhne do Paytonovy náruče a ulehne do jeho postele, než ji přemítání o hříchu připraví o veškerou odvahu.

Payton seděl na židli a popíjel víno. Nic se nedařilo. Roderick byl stále na svobodě a těšil se dobrému zdraví. Kampaň o očernění Roderickova jména sice přinášela ovoce, ale do úplného znemožnění bylo ještě daleko. Payton přišel na to, že je mnohem složitější, než by mělo být, přesvědčit lidi, aby respektovali jeho varování. Bylo nesnadné najít svědky, kteří by byli ochotni promluvit. Lidé mu buď nevěřili, nebo nejevili zájem, nebo se příliš báli cokoli udělat. Payton věděl, že v tažení proti zlu je důležitá trpělivost, ale rychle ji ztrácel. Vždy, když sebou některé z dětí polekaně trhlo nebo se mu v očích objevil stín, jenž vystřídal záři

nevinnosti, přál si Payton, aby byl sir Roderick Maclye mrtev.

Ovšem nejdrtivější porážkou byly podle Paytonovy mysli otupené vínem jeho pokusy svést Kirstii: stále neměly odezvu. Už čtrnáct dní minulo od chvíle, kdy se rozhodl, že Kirstii dostane do postele, ale jeho postel zůstávala stále chladná a prázdná. Kirstie ho zcela neodmítala, ale pořád mu odolávala. Z jedné strany ho těšilo, že není snadnou kořistí. Takových už měl spousty. Z druhé strany, uvažoval s pohledem upřeným na pohár vína, ho to netěšilo vůbec. Rád by věděl, jestli může muž onemocnět ze stálé erekce. Navíc ho deprimovala osamělost. Proč se nevrhla do jeho postele jako všechny ostatní?

Najednou ho z myšlenek vyrušil tichý zvuk otevíraných dveří. Doufal, že nepřichází Silný Ian, aby mu uštědřil další lekci. Ian měl příliš velkou radost z Paytonova neúspěchu u Kirstie a zásadně nesouhlasil s Paytonovými pokusy svádět ji.

Když Kirstie vklouzla do pokoje a tiše za sebou zavřela, Payton málem upustil pohár. Nemohl z ní spustit oči. Dopil víno a po několika marných pokusech konečně postavil prázdný pohár na stůl. Rychle si stáhl košili přes kalhoty, aby si nevšimla viditelného důkazu, že s ní nemůže být v jednom pokoji, aniž by po ní nezatoužil. Zejména když tím pokojem byla jeho ložnice a když ona měla na sobě průhledný noční úbor.

„Stalo se něco dětem?” zeptal se a ani ho nepřekvapilo, že jeho hlas zní ochraptěle. Spíš ho překvapilo, že dokáže pronést souvislou větu.

„Ne, děti spí,” odpověděla tichým a trochu nejistým hlasem. „Tak proč jsi přišla?”

Kirstie se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Byla ráda, že dokázala promluvit klidným a silným hlasem: „Chci se s tebou milovat.”

Po jejích slovech nastalo těžké ticho. Kirstie si představovala různé odpovědi, ale určitě nečekala, že Payton bude tiše sedět a zírat na ni, jako by ho někdo uhodil do

hlavy. Nebo, pomyslela si při pohledu na prázdný pohár, je tak opilý, že už ho od bezvědomí dělí jediný hlt? Vůbec nezvážila možnost, že by mohl být opilý. Pak se zamračila. Během tří týdnů, co tady žila, si nevšimla, že by Payton moc

pil.

„Ty jsi pil?” zeptala se.

„Během posledních tří týdnů mnohokrát,” odpověděl a v duchu se podivil, proč ještě sedí na židli a proč už se k ní nerozběhl. „Aha, jsi tedy opilý.” Chtělo sejí plakat zklamáním, protože si nebyla jistá, zda bude schopna najít odvahu nabídnout se mu podruhé.

„Nemyslel jsem si to, ačkoli teď vidím, že asi jsem. Zopakuj mi znovu důvod, proč jsi tady.” „Musím?” „Ano, určitě.” „Chci se s tebou milovat.”

Payton pomalu vstal a přistoupil k ní. Jen co promluvila, pocítil tak silnou touhu, až se podivil, že vůbec může chodit. Konec jeho dlouhých dnů a nocí plných bolestné touhy přišel tak náhle, tak jednoduše a přímo, že tomu nemohl uvěřit. Chytil ji za drobná ramena a vtiskl jí na čelo polibek.

„Ještě,” šeptal. „Řekni to ještě jednou.”

„Chci se s tebou milovat,” zašeptala poslušně, a když ustoupil o krok dozadu a prohlédl si ji, začervenala se. „Nechápu, proč mě žádáš, abych to opakovala. Vždyť to je to jediné, co ode mě chceš posledních čtrnáct dnů. Ježíši, změnilo se snad něco?”

„Ne, to ne. Nic se nezměnilo. Šílím po tobě od chvíle, co jsme se setkali.”

„Ach ano, vzpomínám si. Když jsme se setkali, měl jsi namířeno do postele k lady Fraserové.”

„Dobře, tak od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl na světle, zbavenou bláta a nalepené trávy.”

Mírně se zachvěla. Myšlenka na to, že ten krásný muž po ní touží, byla dostatečným podnětem k tomu, aby rovněž pocítila touhu. Pomalu ho objala pažemi kolem krku a doufala, že začne dělat to, co jí sliboval. Ačkoli nakonec přesvědčila samu sebe, že si vezme to, co jí stále nabízí a co

tak zoufale chtěla, mohlo být takové váhání pro její rozhodnutí ničivé. Existovala spousta důvodů, proč by neměla být v jeho pažích, stejně jako existovaly důvody, proč by tam být měla, a ona si nechtěla znovu připomínat ty negativní. Kdyby příliš přemýšlela, mohlo by se její „ano” lehce změnit v „ne”.

„A co anulování manželské smlouvy?” zeptal se a začal ji hladit po zádech.

„Uvědomila jsem si, že teď není možné.” Začal jí rozvazovat tkanice jemné lněné košile. „Ta bitva může skončit jedině tak, že zemřu já nebo Roderick. On mě nenechá naživu. Naše manželství ukončí jen smrt. Kdybych chtěla anulování sňatku, musela bych nechat vejít ve známost, že jsem naživu.” Rozevřela mu košili a pomyslela si, jak má hříšně krásnou kůži. „Ale mám podezření, že ty jsi to dávno věděl.” Políbila ho na hruď a cítila, jak se chvěje. Objal ji pevněji a přitiskl k sobě. „Tušila jsem, že v plánu je trhlina, už ve chvíli, kdy jsem ho vymyslela. Ty ses však nikdy nehádal.”

Tiskl se k ní a nadšeně si uvědomoval, jak dokonale se k němu hodí. „Myslel jsem, že je to jen taková výmluva, abys mě udržela v určité vzdálenosti.” Zaťal zuby a chvíli bojoval, aby získal kontrolu nad svojí touhou, která pod jejími doteky nebezpečně rostla. „Už ti nevadí, že pácháš nevěru? Teď vidíš, že nejsi jeho skutečná žena a nikdy jsi jí nebyla?”

„Paytone, proč mi vypočítáváš všechny důvody, proč bych tady neměla být?” zeptala se.

„Snad proto, že jsem blázen.”

„No, nikdy nebudu tak nelaskavá, abych tě nazvala bláznem. Přesto… “

„Ano, přesto. Poslední otázka, než ti svléknu tu průsvitnou košili: Jsi si jistá, že sir Roderick ani jednou nesplnil svou povinnost manžela?”

„Mohu být nevinná, ale nejsem hloupá. Ne, nikdy.”

„Proč?”

„Nejsou to náhodou dvě otázky?” „Proč?”

Kirstie si vzdychla, podívala se na zeď a cítila, jak jí rudnou tváře. „Říkala jsem ti, že jsem v patnácti vypadala jako dítě. A byla jsem jím. Ženou jsem se stala pozdě. Všem, kteří to věděli, jsem pohrozila, aby mlčeli. Dospěla jsem právě ve svatební noci. Roderick mi nedal šanci, abych ho varovala, a přišel na to velmi trapným způsobem.” „Chceš říct, že… “

„Ano. Tehdy jsem nevěděla, jak to s ním je. Určitě se obrnil, zaťal zuby a připravil se splnit, co se od něho o svatební noci očekávalo. Vpotácel se do mé ložnice a mumlal něco o manželské povinnosti a o dědicích. Chtěla jsem mu říct, co se mi stalo, ale on mi strčil jazyk do pusy a strhl ze mě košili. V tu ránu zbledl jako stěna a vyběhl z místnosti. Po této noci se pokusil o styk ještě jednou nebo dvakrát, ale bezúspěšně. Nejdřív jsem si myslela, že je to všechno moje vina, že ho odpuzuji.”

„Blázínku.” Začal ji líbat na krk a zhluboka vdechoval vůni její kůže.

„Dobře. Pak se mě dva tři muži pokusili svádět a tehdy jsem si ověřila, že chyba není ve mně, ale v něm. Potom jsem si začala všímat, že na jeho sídle je velmi málo žen a ještě méně jich má přístup přímo k němu. Tehdy jsem pochopila, že ho asi přitahují víc muži. Tím se taky vysvětlilo, proč se ke mně choval stále nerudněji a proč se jeho nepřízeň rychle měnila v brutální pohrdání a nenávist.”

„Možná se domníval, že ho manželství se ženou uzdraví.”

„Možná. Nebo si říkal, že kdybych s ním otěhotněla, mohlo by mu to pomoci skrýt před světem svou pravou tvář.”

Způsob, jakým ji líbal na tvář, na hrdlo, a dokonce na ušní la-lůčky, jí bouřil krev v žilách. Už nechtěla mluvit. Chtěla, aby byli oba nazí, toužila cítit jeho laskající ruce na kůži a chtěla se dotýkat jeho. Kirstie měla pocit, že Payton záměrně postupuje pomalu a něžně, aby ji zbavil panenského strachu, který by mohla cítit, a taky aby z ní sňal jakékoli pochybnosti. Netušila, jak by mu měla dát najevo, že takové

ohledy nepotřebuje, ba ani nechce. Už čtrnáct dní jí sliboval, že ji vezme do ráje, a bylo načase, aby slib splnil.

Jak mu řekla, byla nevinná, ale ne naivní. Možná nevěděla přesně, jak by měli splynout, ale věděla, že touha, kterou cítí, jim v tom pomůže. O svatební noci byla připravena vydržet všechno kvůli rodině a početí dítěte. Teď po spojení toužila. Payton chtěl, aby to cítila, ale nyní, když se mu to podařilo, váhal.

Když ji políbil, objala ho kolem krku a nechala se strhnout žárem, jejž v ní probudil jeho zkušený jazyk. Po skončení polibku chvíli trvalo, než si uvědomila, že jí stáhl noční košili. Chytil ji pod rameny, nadzvedl k sobě a chvíli si ji prohlížel. Kirstie bojovala s nutkáním zakrýt se dlaněmi. Ale vzhledem k tomu, co je čekalo, tu nebylo místo pro stydlivost. Když se znovu setkala s jeho pohledem, zachvěla se, protože uviděla v jeho očích moře touhy.

Payton bojoval s nutkáním hodit ji na postel a okamžitě do ní vniknout. Byla nádherná. Ňadra měla malá, ale dokonalá, růžové bradavky byly teď tuhé a lákavé. Pás měla útlý, břicho ploché a boky štíhlé, ale hezky oblé. Štíhlé nohy měla dlouhé, hezky formované a pevné. Místečko mezi hedvábnými stehny přímo zvalo muže, aby je navštívil. Payton se při pohledu na trojúhelník z černého chmýří, který pokrýval její pohlaví, zachvěl jako nezkušený mladík. Začal se svlékat a doufal, že při této činnosti se mu vrátí aspoň zbytky sebeovládání.

Kirstie sevřela ruce v pěst, protože se svlékal příliš pomalu. Když si stáhl košili, musela bojovat s chutí okamžitě se ho dotknout. Byl štíhlý, svalnatý a hladký a kůži měl nazlátlou. Nebylo divu, že jeho krása byla téměř legendární. Pak si vyzul boty a stáhl si kalhoty a Kirstie skoro ani nedýchala. Nohy měl dlouhé a vypracované a zlatavé chloupky, které je pokrývaly, zdůrazňovaly opálený vzhled kůže. Její pohled zaujalo to, co se objevilo v jeho klíně porostlém kaštanovým ochlupením. Vzpomněla si, že Roderickovo mužství nevypadalo příliš mužně. Teď se ptala

sama sebe, jestli Paytonova pověst skvělého milence nemá kořeny ve skutečnosti, že je obdařen víc než jiní muži. Nemyslela si, že by se úd tak pozoruhodné velikosti vešel do jejího lůna. Když lidé říkají, že ženy pod sirem Paytonem Murrayem křičí, asi to není blahem.

Překvapený výraz v Kirstiině obličeji a náznak úleku v jejích očích hodně pomohly Paytonovi zchladit krev a získat sebeovládání. Vztáhl k ní ruce, uchopil ji do náruče, lehce ji zvedl a odnesl do postele. Lehl si po jejím boku a pak ji políbil. Ke svému ulehčení zjistil, že ji stísněnost nepřipravila o vášeň, protože se k němu vstřícně přivinula. Kirstie byla vášnivá žena a on věděl, že toho může využít, aby jí usnadnil úvod do opojného potěšení, které je čekalo.

Zatímco ji líbal a hladil, Kirstie se k němu tiskla. Veškerá touha, již v ní probouzel celých čtrnáct dní, ji zalila jako vlna, když obrátil svoji pozornost k jejím ňadrům. Jakmile je začal líbat, laskat jazykem a sát, posedla ji podivná divokost. Skoro si nevšimla, že jí vklouzl rukou mezi stehna. Jeho dlouhé prsty ještě zvýšily horkou roztouženost jejího klína. Jako by všechna něžná a svůdná slůvka, ukradené polibky a jemná polaskání a každý vášnivý sen za poslední tři týdny znovu oživly. Poddávala se jeho polibkům a hebkým dotekům a byla rozechvělá touhou. Payton tlumeně šeptal něco o tom, že se chce ujistit, že je na něho připravená, a Kirstie náhle věděla, že je. Zcela a slepě připravená. Byla na něho připravena od chvíle, kdy se na něho poprvé podívala.

„Paytone,” vykřikla a málem nadskočila na posteli, když do ní vnikl prsty.

„Ach, jsi pro mě moc dobře připravená,” řekl a chystal se pokračovat. „Ale může to trochu bolet.”

„To nevadí,” odpověděla ochraptěle a objala ho.

Zasmál se, ale ona v jeho smíchu neslyšela výsměch. A pak v jediném kratičkém okamžiku bolest, která jí projela, ještě znásobila její chtíč.

Kirstie zůstala chvíli bez pohybu a všechny smysly soustředila na spojení jejich těl.

„Kirstie, nebolí tě to?” procedil Payton skrze sevřené zuby, protože bojoval s nutkáním pohnout se. Kirstie mírně pokrčila nohy a cítila, jak vnikl hlouběji. Zachvěla se. „Ach můj drahý.

Nebolí. Abych řekla pravdu, cítím se velmi dobře. Ale myslím, že budeš mít dost práce, abys mi ukázal ten ráj, který mi tak dlouho slibuješ.”

Payton se usmál a pak se začal pohybovat. Když uslyšel zajíknutí prozrazující její rozkoš, řekl: „Děvče, ty jsi zázrak.” Pak se ztratil ve vlastní vášni.

Kirstie se usmála a pohladila Paytona palcem nohy po lýtku. Její tělo bylo ještě rozechvělé, ale obrovská rozkoš, kterou prožila, už minula. Pokud Payton uměl dát ženám tohle, bylo s podivem, že po desítkách neobléhaly jeho dům.

Pohrávala si s loknou jeho hustých vlasů a vychutnávala jeho pravidelné oddechování, které cítila na krku. Zamračila se. Bude rozumnější přestat myslet na ženy, které měl kdy v posteli. Takové myšlenky ji bolely a ona nechtěla, aby jí zničily hezkou chvíli. Bude asi nemožné umlčet všechny pocity viny, že porušila tolik pravidel, ale měla to v úmyslu. Jestli rozkošnický způsob chování, jaký předvedla, má být ukazatelem, měl Payton pravdu, že je vášnivá žena. Kirstie byla odhodlaná plně si milování užít. Ano, říkala si, bylo načase chytit veškeré potěšení, které mohla, protože jí hrozila smrt.

Payton čekal, až se mu zklidní pulz a dech a mezitím si užíval Kirstiino laskání. Doufal, že pak najde sílu k pohybu. Připadal si, jako by vlil veškerou svoji sílu do jejího drobného těla. Jeho vyvrcholení bylo nejsilnější a nejvíc vysilující, jaké kdy zažil. Věděl, že by se nad tím měl zamyslet, a měl to v úmyslu později, protože teď se jen staral o to, jestli se s ní bude moci dnes ještě jednou milovat.

Nakonec našel dost síly, aby jí pohladil bok. Přitulila se k němu. Malá Kirstie Maclyeová byla pravděpodobně nejvášnivější a nejpřizpůsobivější žena, jakou kdy poznal.

Nejenže byla divoká v jeho pažích, ale byla taková, přestože to dělala poprvé. Nebyl v tom žádný klam. Nic nepředstírala, výraz tváře a steny nebyly hrané. Ve chvíli, kdy jí začala v žilách vřít touha, nechala se jí ovládnout, propadla jí celým srdcem a ztratila se v ní. Byla pro něho nádherným zdrojem vyčerpání. Přál šiji srovnat s nějakou jinou ženou, ale žádnou si nedokázal vybavit.

Když se Payton vymanil z Kirstiiny náruče a vstal, pocítila krátký záchvěv úzkosti. Domnívala se, že mlčení mezi nimi zavládlo prostě proto, že byli natolik vysílení, že nemohli mluvit. Teď se začala bát, jestli neudělala něco špatného, když dala průchod své vášni, a jestli se mu tím nezprotivila. Navzdory rozpakům z intimnosti pocítila ulehčení, protože jen přinesl hadřík a umyvadlo s vodou, aby se mohli omýt. Když k ní vklouzl zpátky, vzpírala se nutkání přitulit se k němu.

„Měla bych se vrátit do své ložnice,” řekla nejistým hlasem, protože ji políbil na ušní lalůček a probudil v ní novou vlnu touhy.

„Ne.” Payton ji objal paží kolem pasu a přitiskl ji těsně k sobě. „Teď budeš spát se mnou.”

„Ale pak se všichni dozví, co jsme dělali.”

Vzhledem k jejím předchozím hlasitým projevům připadalo Paytonovi zábavné, že teď šeptá a myslí si, že její přítomnost v jeho ložnici je pro ostatní tajemstvím. Ale neřekl jí to. Mohla by upadnout do rozpaků a příště se už začít hlídat, a on zjistil, že její hlas na něho působí velmi povzbudivě.

„Ne, zůstaneš tady.”

„Ale… “

Znovu ji krátce políbil. „I kdybys odešla do své ložnice, dozvědí se, že jsme milenci. Nebudou tě kvůli tomu zatracovat, Kirstie. Po tom, co jsi udělala pro děti, můžeš provádět horší věci, než mít milence, a neztratíš jejich respekt. Určitě tě nebudou dávat do jednoho pytle s mými předchozími milenkami.”

„Děti…,” začala a snažila se nevnímat jeho hlazení.

„Jsou příliš malé na to, aby v našem vztahu viděly pro sebe nebezpečí nebo aby ho pochopily. Kromě Calluma. Ten tě neodsoudí, třebaže možná nebude tak šťastný jako já.” Začal ji posévat polibky. „Myslím, že sám prožívá první lásku, a to může být někdy smutná zkušenost.”

Kirstie si Callumovy náklonnosti k sobě také všimla. „Řekl mi, že bych měla udělat to, co mě učiní šťastnou.”

„Takže ty už jsi s ním o jeho citech mluvila?”

„On mluvil se mnou. Někdy je těžké si uvědomit, že je to teprve jedenáctiletý hoch.”

„Jen věkem, jeho srdce i duše jsou starší. Callum neměl dětství, jak je známe my. Bylo mu ukradeno tím, že byl opuštěný a zneužívali ho. Myslím, že to, co k tobě cítí, se zrodilo ze skutečnosti, že jsi k němu vlídná. Jeho cit se brzy změní v emoci, kterou lidé cítí k matce, sestře nebo tetě.”

„To by bylo hezké.” Kirstie by ráda věděla, jak to, že dokáže mluvit, když tak rychle ztrácí zdravý rozum.

Projela si prsty vlasy a druhou ruku mu položila na bok. Jeho kůže byla tak hebká. Chtěla pokrýt jeho tělo polibky, ale nebyla si jistá, jestli to žena může udělat. V duchu se ušklíbla, když jí slabý hlásek připomněl, že žena by se neměla líbat s mužem, jenž není jejím manželem, a už vůbec by se s ním neměla milovat s takovým nadšením a chutí. Ale ona to udělala. Byla v Paytonově posteli a navzdory stísněnosti v ní mínila zůstat tak dlouho, jak bude moci. Poslední, co by si přála, bylo udělat něco, čím by se mu zprotivila. A protože se jí svobodně dotýkal, mělo by jí být dovoleno dotýkat se jeho. Kirstiina ruka sklouzla z Paytonova boku níž a její prsty obemkly jeho úd.

„Ježíši,” vydechl Payton, když ucítil dotek.

„Bolí to?” Kirstie uvolnila stisk a chtěla ruku odtáhnout, ale on ji chytil a vedl zpět. „Ne, bylo to až příliš příjemné.” Oči se mu mírně rozšířily, když Kirstie vážně přikývla, jako by rozuměla tomu, co právě řekl. „Hlaď mě, moje krásko.” Udělala, co si přál, s velkou zručností a on se zachvěl a zavřel

oči. „Nejsem si jist, zda budu mít sílu vydržet to moc

dlouho.”

„Nikdy jsem si nemyslela, že je tak příjemné, když se tě někdo dotýká.”

„Já taky ne. Moc příjemné.” Něžně odtáhl její ruku a v duchu se ptal, co se stalo s jeho sebeovládáním, které roky posiloval. „Nejsi unavená, Kirstie?” zeptal se a pohladil ji po plochém břichu.

„Ne. Měla bych být?”

„Ráno možná budeš.” Začal jí jazykem dráždit bradavky a nechal se unášet jejími tichými steny a tím, jak se prohnula v zádech, když beze slov žádala víc.

„Pak bych se měla rána bát.” Chytila se ho za široká ramena a on si vložil hluboko do úst celý hrot jejího ňadra. „Začínám zase cítit vzrušení,” zajíkla se, když přesunul svoji pozornost k druhému prsu. „Moc velké vzrušení.”

„Moc velké vzrušení?” Políbil ji na břicho a pak vklouzl prsty do teplého a vlhkého místečka mezi jejími stehny. „Ach ano. Dokážeš mi nádherně odpovídat, má temná krásko. Jsi tak žhavá a divoká ve své vášni.”

„Omlouvám se,” řekla a v duchu se tázala, jak má vydržet pocity, které v ní vyvolává jeho dráždění.

„Ne, neomlouvej se. Je to nádherné, úžasné a omamné.”

Přál si s ní splynout, ale bylo ještě příliš brzy. Payton ji nechtěl zaskočit nebo vyděsit. Nechtěl udělat nic, co by mohlo zmenšit její vášeň. Byla jeho poklad, ale takový, který musí být objevován opatrně a něžně. Pomalu do ní vstoupil a její tiché sténání znělo jeho uším jako krásná hudba. Natočila se tak, aby do ní mohl vniknout hlouběji, a odhalila tak přirozené nadání, že nad ním užasl. S trochou zkušeností se Kirstie může stát mimořádnou milenkou.

Když se pomalu pohyboval v těsném teple mezi jejími stehny, našel v sobě dost sebeovládání, aby ji mohl pozorovat. Upřímné a nezkalené potěšení, které sejí zračilo ve tváři, bylo tím nejkrásnějším projevem citů, jaký kdy viděl.

Otevřela oči a setkala se s jeho pohledem a on pocítil náhlý osten touhy. Její oči byly tmavé a rozzářené jako bouřkové mraky.

„Tentokrát se ovládnu,” řekl a nevěděl, jestli to slibuje sobě nebojí;

„Je to důležité, že?” zeptala se tak zastřeným hlasem, že ho ani nepoznal.

„Pomůže mi to prodloužit rozkoš.” „Ach, to zní opravdu velmi dobře.”

Vjela mu rukou do vlasů a stáhla ho k sobě, aby ho mohla políbit. Současně přitiskla malé paty k jeho zádům, prohnula se v bocích a nechala ho vstoupit hluboko do svého těla. Zatímco Payton cítil, jak se jemné předivo jeho sebekontroly trhá, uvědomoval si, jak je dobře, že Kirstie je příliš nevinná, než aby rozuměla své síle. Jestli ji někdy odhalí a dobře použije, mohl by se v jejích rukou stát tvárnou hmotou.

„Jak se má Simon?” zeptala se Kirstie, když byli s Callumem v bezpečné vzdálenosti od nalezince.

„Dobře,” odpověděl Callum, opírající se o zeď budovy v uličce, v níž se schovávali. „Ta hrozná ženská přinutila všechny děti dřít víc než předtím. Protože už nemohou dávat děti Roderickovi, chce získat víc peněz z jejich potu. Děvka.”

Jelikož Kirstie s jeho posledním slovem souhlasila, uvědomila si, že by bylo pokrytecké, aby za ně Calluma plísnila. Když poprvé slyšela o domově sirotků a opuštěných dětí, pomyslela si, že je to úžasné zařízení. Děti, které neměly rodinu, byly většinou ponechány napospas pohozené u kostela, a pokud se jim podařilo přežít, byly už v útlém věku zneužívány k otrocké práci kýmkoli, kdo se jich zmocnil. Tento dům vedli Darrochovi, kteří žili z práce dětí a díky penězům, které sem tam dávali laskaví nebo provinilí lidé.

Tomu Kirstie naivně věřila, dokud nezískala pravdivé informace. Bylo zřejmé, že děti dostávaly jíst jen tolik, aby přežily, a že pracovaly téměř do úmoru jen proto, aby Darrochovým plnily truhlice. Byly taky prodávány, a pokud byl Roderick příkladem lidí, jimž Darroch děti prodával, Kirstie se neodvažovala myslet na osudy ostatních. Nemohla by je všechny zachránit, i kdyby se jakkoli snažila.

„Jakmile zbavíme svět Rodericka, myslím, že obrátíme svoji pozornost na Darrochovy,” zamumlala.

„Ano, na ty hnusné skunky.”

„Roderick už tady není vítán?”

„Ano a ne. Darrochovi se bojí, že kdyby je někdo viděl, jak se s ním domlouvají, teď když se pověsti o jeho úchylce roznesly po celém městě, mohla by přijít kontrola a podívat se zblízka, jak se o děti starají.”

„Pak by si mohli podříznout krky. Ale nechtěla bych, aby pak trpěly děti, kdyby se to stalo.”

„Ta ženská je větší zloduch než on. Prahne po penězích, které dostávají za děti. Simon říká, že Roderick k nim přišel, ale Darroch chtěl, aby počkal, a prosil ho o strpení.”

Kirstie zamířila zpět k Paytonovu domu. Byla unavená a slabá z mizérie, která jí připadala jako nedílná součást života. Bohatí dělají velmi málo a ti, kteří by chtěli pomoci, jako třeba ona, prostě nemají moc nebo peníze, aby něčeho dosáhli. Jí se podařilo zachránit před zlým osudem jen deset dětí, ale stálo ji to celou částku, kterou si ušetřila. Kirstie si přála, aby mohla opevnit svoje srdce, zavřít oči k potřebám těch kolem sebe a být spokojená s tím málem, co už udělala. Ze smutných myšlenek ji probral stisk Callumovy dlaně.

„Děláš, co můžeš, má paní,” řekl. „Vždyť jsi pro nás riskovala život. Není mnoho lidí, kteří by to dokázali.”

„Proto jsem tak smutná. Je tolik dětí, které potřebují pomoci a které by neměly žít ve špatných podmínkách. Byla jsem vychována ve víře, že povinností dospělých je starat se o slabší, o děti, které to potřebují. Naši potomci jsou naše budoucnost. Jednou nahradí staré a slabé. Je tolik nebezpečenství, která mohou ukončit dětský život. Ty děti, které jsou dost silné a přežijí, by měly být hýčkány. Jen nevím, proč to chápe tak málo lidí.”

„Chudí mají dost svých starostí a bohatí se starají jen o ty děti, které pocházejí z jejich vlastní krve.” „A někdy ani to

ne.”

Callum přikývl a podíval se na ni velmi vážným pohledem. „Až vyrostu, budu se starat o tolik dětí, kolik zvládnu. Budu hodně a těžce pracovat, pořídím si velký dům a zaplním ho sirotky a opuštěnými dětmi.”

„Ach, jsi dobrý člověk, Callume.” Kirstie potlačila úsměv nad tím, jak se mu nadmula hruď.

Chvíle souznění byla najednou přerušena. Do uličky, v níž stáli, vešli dva muži. Bylo zřejmé, že právě opustili hospodu, protože šli vratkým krokem. Třebaže se Kirstie s Callumem snažili, nemohli se mužům vyhnout. Jeden z nich

srazil Calluma na zem, a když se mu Kirstie pokoušela pomoci, druhý se ohnal po ní. Narazila tvrdě na zeď taverny.

Když omámená odstoupila od zdi, ucítila zatahání za vlasy. Vyděšeně zvedla ruku, aby si podržela čepici, ale bylo příliš pozdě. Rychle strhla čepici z větve stromu, o kterou se zachytila. To však už nepomohlo. Vlasy se jí rozlily po ramenou a prozradily její pohlaví. Oba muži ji okamžitě poznali. Uvědomila si, že jsou to Roderickovi strážci, a pocítila mrazivé zachvění.

„Uteč!” křikla na Calluma s pohledem upřeným na dva velké tmavé muže, kteří Roderickovi tak dobře sloužili.

„Ale, ale, není to snad žena jeho lordstva?” řekl Gib a odhalil v úsměvu zkažené zuby.

„Ho, ho, náš pán bude potěšen.” Wattie se poškrábal na břichu a podíval se na Kirstii tak, že se jí málem zastavilo srdce.

„Samozřejmě nebude moc šťastný, že ta děvka ještě žije.” „Ale ne nadlouho.”

Jakmile se po ní Gib natáhl, Kirstie zvedla nohu a prudce ho kopla do rozkroku. Ve stejném okamžiku dostal Wattie kopanec zezadu mezi silná stehna. Oba muži zařvali a pomalu klesli na kolena. Kirstie se rozběhla, co nejrychleji mohla, a Callum jí běžel po boku.

„Myslím, že jsem ti poručila, abys utekl,” křikla Kirstie, když běželi uličkou, následováni nadávkami a kletbami.

„A nechat tě těm hrdlořezům?” Callum se krátce ohlédl. „Asi jsme je nenakopli dost silně nebo mají koule z kamene. Tudy,” řekl, ostře zabočil a strhl ji za rukáv k sobě.

Kirstie se ochotně nechala vést. Chlapec v těchto ulicích a uličkách vyrostl. Vyznal se tady mnohem lépe než ona. Jen doufala, že je zná mnohem lépe než Wattie s Gibem.

Jakmile se zastavili, aby se nadechli, ucítila bodavou bolest u boku. Opřela se o zeď a snažila se sebrat poslední zbytky sil. Běželi mnohem déle, než si myslela, že dokáže. Ačkoli věděla, že ženy většinou neběhají, cítila se trochu

zahanbena tím, že Callum je mnohem rychlejší než ona. Vždycky byla schopná předběhnout svoje bratry.

„Slyším je,” zašeptala, když konečně mohla promluvit.

„Nepohybují se moc tiše, to je pravda.” Callum chvíli napjatě naslouchal. „Ale nejsou nablízku. Můžeme si ještě chvilku odpočinout.”

„Asi se nevzdají tak snadno, že ne?” Kirstie si stáhla čepici, rychle si sepnula vlasy a zase si čepici nasadila.

„Ne, asi ne. Kdyby tě přivedli svému pánovi, měli by brzy velmi nadité peněženky. Měli by na pivo a děvky na rok dopředu.”

Kirstie si pomyslela, že si bude muset velmi brzy promluvit s Callumem o jeho vyjadřování. Pak se zamyslela nad tím, proč se vlastně zabývá tak nedůležitými záležitostmi, když běží závod o život. Nemohl se nadechnout a nedostatek vzduchu ji zřejmě připravil o rozumné uvažování.

Stalo se přesně to, čeho se Payton obával. Bylo nemilé zjistit, že měl pravdu. A bude to ještě horší, když mu bude muset přiznat, že ji měl. Přestože byla v pokušení neříkat Paytonovi o nebezpečném setkání, věděla, že se tomu nevyhne. Až ti dva donesou Roderickovi, že je naživu, začne ji hledat. A není sama, kdo se skrývá v Paytonově domě. Bude nutné vymyslet plán útěku a zajistit nový úkryt.

„Zdá se, že už jsou blízko,” vydechla.

„Ano,” souhlasil Callum. „Mohli bychom si ještě odpočinout, ale raději poběžíme. Pak můžeme trochu zpomalit.” „Díky bohu. Asi stárnu.”

„Asi jsi použila veškerou sílu k tomu, abys potěšila sira Paytona v posteli.”

„Callume!” Kirstie byla pohoršená a zároveň upadla do rozpaků.

„Ale má paní, myslíš, že je to tajemství?” Callum se rozhlédl, uviděl ústí úzké uličky a postrčil ji k ní. „Nevím, proč se tak čertíš, když to všichni víme.”

„Protože je mi hanba.”

Samozřejmě že ve tmě noci to bylo jiné. I za ranního světla, kdy si ji Payton vzal podruhé, uvažovala. Ale teď, kdy jeho úsměv, polibky a doteky byly vzdálené, vzpomněla si zase na pravidla, která porušila. Pomalu ztrácela veškerou rozhodnost; přesvědčení, že smí milovat Paytona, bylo stále slabší. Kdyby se jí podařilo setřást Roderickovy hlídače, měla by čas přemýšlet o tom, co vlastně udělala a proč se kvůli tomu cítí stísněně.

„Děláš si moc velké starosti, má paní,” řekl Callum a gestem ji pobídl, aby běžela rychleji.

Pronásledování trvalo až do večera. Kirstie se bála, že ji brzy opustí síly a ona se zhroutí Gibovi a Wattiemu k nohám a bude jí jedno, co se s ní bude dít. Pokaždé, když se stočili k Paytonovu domu, byli jim Gib s Wattem za chvíli v patách. Kirstie málem uvěřila, že vědí, kde se ukrývá a s kým, ale věděla, že to není možné. Vždycky se s Callumem okamžitě obrátili a běželi jiným směrem, protože nechtěli ohrozit ostatní děti.

Náhle se Callum zastavil, dřepl si a stáhl ji k sobě. Kirstie si uvědomila, že doběhli na místo, kde se kdysi ukrývaly děti. Prolezla otvorem za Callumem a ve sklepení se zhroutila na starý sud, který stál přímo pod okénkem. Když Callum zakryl otvor kusem dřeva, divila se v duchu, kde k tomu našel sílu. Posadil se na zem u jejích nohou a tiše zaúpěl. Ucítila, jak se třese. Taky by asi nebyl schopen běžet dál. Modlila se, aby byl jejich úkryt bezpečný.

„Proč jsi tam nechal tu mezeru?” zašeptala, když konečně mohla popadnout dech.

„Abychom slyšeli, jestli někdo nepřichází,” odpověděl Galium. Jeho hlas byl ochraptělý vysílením. „Rád bych věděl, jestli budeme muset ještě utíkat.”

„Ale odtud jiná cesta nevede.”

„Ano, vede. Dvě. Jednu jsem našel tehdy, když jsi mě sem přivedla. Vždycky jsem rád, když znám východy. Nemám rád, když mě zaženou do kouta.”

Krátce ho pohladila po vlasech a uvědomila si, jak krutý život měl a co musel prožít. Projevila mu tak mlčky sympatie. Na druhé straně, říkala si, kruté životní lekce byly velmi užitečné, jak se ukázalo. Některé mu prospějí i v budoucnu. Kirstie měla pocit, že až Callum dospěje v muže, bude mocným a spolehlivým spojencem.

Bylo podivné záviset na chlapci a nechat se jím vést do bezpečí. To ona měla děti zabezpečit. Ačkoli si myslela, že je nepřekonatelná, potřebuje-li uprchnout a ukrýt se, Callum v tom byl výjimečný, a nejen díky dokonalé znalosti města. Uměl naslouchat, měl neomylný smysl pro to, co nepřítel udělá vzápětí. Když se s chlapcem setkala poprvé, neuměl ještě plně využívat stínů, ale od té doby se jeho schopnost ukrývat se velice zlepšila. Kirstie měla krušný pocit, že ho zpomaluje a možná ho tím nutí riskovat.

„Callume, pokud objeví naši skrýš, musíš utíkat a nesmíš hledět na to, že ti nestačím,” nabádala ho. „Ne, nenechám tě tady,” odpověděl.

„Callume, pro mě je důležité, abys ses zachránil. Nechci být příčinou toho, že padneš Roderickovi znovu do rukou.”

„A já se nechci vrátit k siru Paytonovi a k ostatním a říct jim, že jsem tě nedokázal ochránit. Tiše.”

Otevřela ústa, aby mu připomněla, kdo je tady dítě a kdo dospěly, ale zase je zavřela. Nebylo by dobré připomínat mu fakt, že ona je lady Kirstie a on jen Callum. Připadalo jí nevhodné zmiňovat se o jeho příslušnosti k jiné společenské vrstvě. Chlapce stejně nic nepřinutí, aby změnil názor, protože chránit ji je záležitost jeho mužské hrdosti. A protože vyrůstala s osmi bratry, věděla, že hrdost může být mnohem důležitější pro mladého muže než pro dospělého. Callum ji neopustí. Kirstie chtěla přinutit svoji vyčerpanou mysl, aby našla možnost úniku z úkrytu, ale nezapomínala na Callumovu rytířskost.

„Budeme-li v koncích, Callume,” řekla po chvíli usilovného přemýšlení, „a ty uvidíš, že už neexistuje žádná

možnost, jak ty dva hromotluky přelstít a zabránit jim, aby mě odtáhli k Roderickovi, musíš se snažit zachránit sebe.” „Ale, sakra, já musím…,” začal.

„Pokud k tomu dojde, musíš se dostat k siru Paytonovi a říct mu, co se stalo. Řekli jsme mu, kde budeme, ale nejsme tam. Jakmile si uvědomí, že jsme se nevrátili včas, začne nás

hledat.”

„Slíbil jsem mu, že se o tebe postarám.”

„A on ví, že se postaráš, ale stejně nás bude hledat. Je to rytíř, náš ochránce a hrdina. Nemůže dělat nic jiného. Jednal by stejně, i kdyby zmizel Silný Ian. Takže se musí dovědět, kde hledat. A pokud mě Roderick dostane, odvede mě na Thanescarr. Jen ty znáš cestu do toho temného sídla.”

Po dlouhé chvíli těžkého ticha ucítila, že Callum přikývl. „Pak tedy, když už pro tebe nebude záchrany,” řekl, „poběžím za sirem Paytonem.” Náhle se napjal. „Tiše.”

Uplynula minuta a Kirstie uslyšela to, co předtím Callum. Kroky. Někdo se blížil k jejich skrýši. Chlapec měl velmi dobrý sluch. Kirstie strnula, protože cítila, že Callum vstává. Kroky se zastavily přímo před otvorem, jímž vlezli do tmavého sklepa.

„Ztratili jsme je, Wattie,” řekl Gib drsným hlasem, v němž bylo znát vyčerpání.

„Zatraceně — myslel jsem, že si tu malou děvku konečně podám,” zamumlal Wattie.

„Aha, vždycky jsi ji chtěl dostat.” „No, Roderick s ní nic neměl.”

„Ne, ale já si nemyslím, že bys to s ní mohl zkusit. Je to jeho žena a starý Roderick se nerad dělí o svůj majetek s někým jiným.”

Wattie zavrčel: „Přemýšlel o tom. Kdyby měla dítě, získal by něco od svých příbuzných. Pozemky nebo peníze, to přesně nevím. A pak by si taky mohl vzít konečně pozemky, které dostala věnem. Předtím, než se pokusil tu děvku utopit, mluvil o tom, že nás nechá, ať jí to dítě uděláme.”

„Nenechal by žádného bastarda, jako jsme my dva, aby sáhl na něco, co je jeho. Je moc hrdý.”

„Myslím, že by se rád pobavil s tím malým mizerou. Takže by nám ji nechal, abychom si s ní pohráli. Já mám rád neporušené panny. Není nic sladšího. A ona je hezká a urozená. Fajnovka, tak jeto.”

„Možná bych chtěl být první já, Wattie.” „Zahrajeme si o ni kostky.”

„Dobře. Ale teď ji chce vidět mrtvou. Možná nám ji chtěl nejprve předhodit jen proto, že by se mu líbilo vidět tu hrdou děvku poníženou. A já bych ji pořádně ponížil. Rád bych si vychutnal tu její jemnou bílou kůží. No, už jsem propásl šanci, Wattie. Ztratili jsme ji. Rád bych věděl, s kým si teď užívá.”

„Možná s tím malým bastardem Callumem. Ten byl vždycky útočný jako had. Roderick mu měl už dávno přerazit ten jeho hubený krk. Budeme je hledat ještě tak hodinu dvě.”

„A co potom? Já myslím, že si našli nějakou skrýš. Už je nenajdeme, zvlášť když už se stmívá.”

„Pak přivedeme psy.”

„Roderickovi se nebude líbit, že jsme ji ztratili, Wattie,” zamumlal Gib, ale měli se k odchodu.

„Ne, ale na tom nezáleží. Bude rád, že jsme zjistili, že je ještě naživu. Teď už bude vědět, kdo způsobil všechny trable, které v poslední době měl.”

Kirstie se objala pažemi a strnule poslouchala, jak se kroky mužů vzdalují. „Myslím, že mi bude špatně,” zašeptala po několika minutách ticha.

„Jsou to svině,” řekl Callum, přistoupil k prknu zakrývajícímu otvor a opatrně je posunul. „Ale nestojí za to, abys ztratila to, co máš možná v břiše.” Rozhlédl se. „Tohle je dobrá skrýš, ale už nebude bezpečná. Psi ji vy čmuchají.”

„Mohou vyčenichat i Paytonův dům,” řekla a přistoupila k němu.

„Pojď, půjdeme odtud. Jsou pryč.”

„Neměli bychom tady tak hodinu nebo dvě počkat? Říkali, že tak dlouho nás budou hledat.”

„Ano, ale pak přivedou psy. Čím dřív se vrátíme do domu sira Paytona, tím déle budeme pryč z ulice a bude víc šancí, že pachy lidí, kteří tudy projdou, překryjí náš pach.”

„Dobře.” Kirstie prolezla otvorem a Callum za ní. „Jsi v tom opravdu dobrý. Myslela jsem si, že mám dost zkušeností se skrýváním, ale vedle tebe jsem úplný nováček.”

„Nejsi velmi dobrá. Jsi urozená dáma, a přesto se mnou dokážeš udržet krok. Nepotřebuješ moc moje vedení, když běžíme městem, umíš se dobře skrývat a dokážeš se pohybovat tiše. Jediné, co moc neznáš, jsou malá zákoutí a psí mezírky.”

„Myslím, že bude dobré, když si tohle umění budeš pěstovat, přestože se teď učíš bojovat,” řekla, jakmile se vydali po cestě, která vedla k Paytonovu domu.

Callum přikývl. „Silný Ian to tvrdí taky. Řekl mi, abych si tyhle schopnosti udržoval. Někdy prý je nutno přežít, abych mohl nepřítele zabít druhý den. Říká, že pokud je vojáků málo, není ostuda, když utečou a schovají se, aby mohli bojovat, až jim přijde posila. Silný Ian je chytrý muž.”

„Ano, zdá se, že ano. Myslíš, že on a Payton budou dost chytří, aby zabránili psům, aby nás našli, nebo aby se zbavili Rodericka Jestli nás jeho psi vyčenichají?”

„Určitě. On bude vědět, co má dělat. O to se nemusíš bát.”

„To se lehčeji řekne, než udělá,” zamumlala a pak už mlčky a opatrně následovala Calluma.

„Ona žije?”

Roderick se díval na oba muže, kteří vešli do jeho ložnice a přinutili ho odložit plánovanou zábavu. Právě se chtěl rozptýlit se zkušeným chlapcem z nevěstince, který byl známý tím, že poskytoval veškeré formy sexuálních hrátek. Zábava musí počkat, pomyslel si Roderick, když hoch vyklouzl ven a místo něho vešli do pokoje jeho dva hromotluci.

Chlapec postrádal sladkost a nevinnost, po které Roderick toužil. Byl už zlomený, sloužil, byl vycvičený. Roderick raději dával přednost hochům, které si vycvičil sám.

V duchu pokrčil rameny a upřel svoji pozornost na Giba a Wattieho. Nebyl si jist, může-li jim věřit, ale jestli jeho žena žije, vysvětluje to všechny jeho dosavadní nesnáze. Ačkoli netušil, jak mohla zvládnout, pokud to byla ona, očernit jeho jméno. To kvůli ní si teď musí najímat jakési prostituty, protože bylo stále víc nemožné zařídit se jinak. Pravděpodobně má komplice a Roderick se rozhodl, že ten musí zemřít taky. Proč mu lidé nedají pokoj? ptal se v duchu s povzdechem. Všichni ti spravedliví hlupáci! A jeho kostnatá žena je z nich nejhorší.

„Ano, mylorde,” řekl Gib. „Ona a ten kluk. Myslíme si, že je to ten spratek Callum.” Vylíčil Roderickovi, jak narazili na maskovaný pár a několik hodin ho pronásledovali.

Roderick ignoroval větší část toho, co Gib říkal, protože si byl jistý, že v líčení svých zásluh přehání. Pak se zeptal: „A jste si úplně jistí, že je to moje žena?”

„S těma očima a černými vlasy? Ach ano, byla to lady Kirstie. Nepochybně. Ale nejsme si jisti, kdo byl ten kluk. Podle vzrůstu to mohl být Callum. Měl jsi přece podezření, že mu pomohla.”

„Podezíral jsem ji, že mě oloupila o spoustu dětí. Plížila se po mém domě jako duch, špehovala mě a okradla mě o mé poklady. Měl jsem se té děvky zbavit už před lety.”

Roderick cítil při pomyšlení na svoji ženu velký hněv. Neustále ho zrazovala. Dokonce i nyní, kdy si už myslel, že je volný, ho znovu zradila. Byl si jistý, že to ona rozšiřuje pomluvy a klepy, které očerňují jeho pověst. Měl ji uškrtit už o svatební noci, kdy odhalil její neschopnost. Ucítil, jak mu hrdlem stoupá nepříjemný pocit, a rychle vzpomínku potlačil.

„Říkali jsme si, že by bylo dobré poslat za nimi psy,” řekl Wattie.

„Nemůžete přece pustit psy, aby volně běhali ulicemi města.” „Jen pár, a byli by na vodítku. Můžeme vybrat nej lepší ze smečky.”

„Dnes večer ne.” Roderick si nalil do poháru víno a přehlížel hladové pohledy svých mužů.

„Ale stopa je ještě čerstvá,” protestoval Gib. „Když tam půjdeme zítra, až tamtudy projde spousta lidí, bude už pro psy těžké zachytit jejich pach.”

„Už teď prošla spousta lidí po všech ulicích, kterými jste je pronásledovali,” vyštěkl Roderick a pak dopil pohár. „Nechejte to na zítra. Jakmile začnu hledat svoji ženu, budu muset vysvětlit, proč jsem každému tvrdil, že je mrtvá. Potřebuji čas, abych našel důvěryhodnou odpověď. Teď víme, že se ukrývá někde ve městě. Stopa není tak důležitá. Snadno ji vy čmucháme a zjistíme, kde našla útočiště.”

Wattie zavrtěl hlavou. „Nechápu, že se neutopila.” Rychle udělal krok ke dveřím, protože Roderick zaklel a hodil po něm pohár, který udeřil do stěny.

„Ta děvka zřejmě umí plavat! Proklínám ji. Nemá ani tolik noblesy, aby zemřela jako dáma.” Několikrát se hluboce nadechl, ale stále jím lomcoval vztek. „Tentokrát se přesvědčím, jestli je mrtvá. Ať už jí připravím rychlou smrt, nebo ji nechám trpět za problémy, které mi způsobila, ujistím se, že je mrtvá. Taky chci toho kluka — a toho poskoka, který jí pomáhal. A teď už jděte. Za svítání zahájíme lov.”

„Kde jsi byla?”

Payton otevřel dveře kuchyně a Kirstie se vpotácela do domu. Dovlekla se k lavici u stolu a ani se na něho nepodívala. Pak si všimla, že Payton je rozzuřený. Vypadal stejně jako tehdy, když se vydala zabít Rodericka. Dřív se asi moc nerozčiloval, zejména ne kvůli ženám. Kirstie by ráda věděla, jestli by ji to mělo trápit, nebo jestli to má brát jako pokrok.

„Utíkali jsme před Roderickovými pohůnky,” odpověděla slabým hlasem a hltavě se napila chlazeného moštu, který jí i Callumovi přinesla Alice. „Běželi jsme, schovávali se, zase běželi a zase se schovávali. Myslím, že už mi nezbylo moc

sil.”

Paytonovi se sevřelo srdce lítostí a zaskočilo ho, jak hodně se bál o její život. Jedno nebezpečenství za druhým ji stíhalo s překvapivou rychlostí. Jestli se takhle bude cítit pokaždé, když se Kirstie ocitne v nebezpečí, brzy se z toho zblázní. Pocítil pokušení podívat se do zrcadla, zda mu už nezačínají šedivět vlasy.

Než mohl promluvit, vešel do kuchyně Ian, podíval se na Calluma a Kirstii, pokýval hlavou a znovu se zahleděl na Calluma. „Viděl jsem Roderickovy věrné psy, jak prohledávají ulice. Sledoval jsem je, dokud nenasedli na koně a nevyjeli ven z města. Nemohl jsem se dostat tak blízko, abych slyšel, co si povídají.” Podíval se na Kirstii. „Ale viděli tě, děvče, že?”

„Ano,” odpověděla. „Byla to hloupá náhoda. Vešli do uličky, kterou jsme právě procházeli. Napadli nás a já jsem ztratila čepici. Naneštěstí tam bylo dost světla, takže mě poznali. Podařilo se nám uklouznout, ale trvalo dlouho, než jsme je setřásli a mohli se vrátit. Samozřejmě, tady

nemůžeme zůstat.” Ráda by věděla, bude-li mít ještě čas se vykoupat, než bude muset odejít.

„Myslím, že potřebujete večeři a horkou koupel,” řekla Wee Alice rychle, protože Payton se zamračil a vjel si prsty do vlasů. „To tě spraví, děvče.” Alice pomohla Kirstii na nohy. „A potom můžeš siru Paytonovi vysvětlit, co vás potkalo. Pro tebe to platí taky, Callume. Chceme, abys byl svěží, protože potřebujeme slyšet taky mužský názor na celou

věc.”

Payton se rozhlédl po kuchyni, kde zůstal jen s lanem, a pak se rozběhl do síně a zavolal na odcházející Alici: „Odveď je do mé pracovny. Jen na hodinu, ne víc.”

„Myslím, že musíme v té prokleté pracovně rozsvítit louč,” zamumlala Kirstie.

Tentokrát je Payton hodně rozzlobený, uvažovala Kirstie, když upíjela víno. Od chvíle, kdy s Callumem vešla do pracovny, se na ni ani nepodíval. Usadil ji, nabídl jí víno a obrátil veškerou pozornost ke Callumovi. Jestli ji chce ignorovat, říkala si rozzlobeně, měl jí dovolit jít do postele. A pokouší-li sejí udělit nějakou lekci, je příliš unavená, aby jí rozuměla. Nejraději by vstala, kopla ho do jeho pěkně tvarovaného zadku a potom šla do postele, kde by prospala několik dní.

Pohlédla na Iana, který se střídavě díval z Calluma na Paytona. Pak stočil pohled k ní a zatvářil se pobaveně. Kirstie netušila, co ho tak pobavilo na nepříjemném způsobu, jakým s ní Payton zachází, ale možná šlo o nějaký mužský humor, který nechápala.

Zatímco o tom uvažovala, Payton jí stále nevěnoval ani jediný pohled a Kirstiina zlost rostla. Nakonec toho měla dost. Brzy bude muset odejít a bojovat o život a potřebuje si odpočinout. Když vstala a prošla kolem Paytona, zjistila, že ji neignoruje tak úplně, jak předstíral. Chytil ji za cop a přitáhl k sobě. Pak cop pustil, ale sevřel jí ocelovým stiskem zápěstí.

Jakmile otevřela ústa, aby ho upozornila, že to bolí, promluvil Callum: „Ti dva kanci se nemůžou dočkat, až se

vrhnou na Kirstii. Myslí si, že Roderick jim ji předhodí, než ji zabije, aby ji znásilnili.”

„Callume,” zamumlala napůl zděšená jeho vyjadřováním a napůl v pokusu zadržet ho. „Sir Payton to nepotřebuje slyšet.” Kirstie si najednou byla vědoma, jak se Payton napjal, a věděla, co to znamená. „Jen tak kvákali.”

„A co ještě říkali?” zeptal se Payton chlapce klidným, ale chladným hlasem.

„Zdá se, že Roderick pomýšlel na to, že nechá své muže, ať ji znásilní, aby otěhotněla. Potřebuje dědice. Gib a Wattie to nevěděli jistě, ale domnívali se, že Roderick za to něco dostane. Říkali, že o tomhle plánu mluvil, když ho Kirstie přinutila, aby jí zavřel ústa.” Callum se podíval na Kirstii, pokrčil rameny a dodal: „Oba si asi myslí, že by ji ještě mohli dostat, protože Roderick ji možná bude chtít před smrtí ponížit.”

„Pokud by přežila, kdyby se na ni vrhli ti dva násilníci.” Payton se zhluboka nadechl a byl schopen promluvit docela klidně: „Zachoval ses skvěle, chlapče. Teď si běž odpočinout.”

„Myslím, že se musíme schovat na nějakém novém místě.”

„Jedině kdyby ten bastard přišel sem a začal mi kopat do dveří, dřív ne. Ian už připravuje další skrýš. Je ve sklepě.” „A nevyslídí nás psi?”

„Mohlo by se to stát, ale nejsem o tom přesvědčen. Existuje pár věcí, které člověk může udělat, aby svedl psy ze stopy, a my máme po ruce všechno, co budeme potřebovat. A teď běž, chlapče. Alou do postele.”

Když Callum s Ianem odešli, Kirstie se pokusila vymanit z Paytonova sevření. Rozčilovalo ji, že si jejích protestů nevšímá a táhne ji za sebou z pokoje. Když si uvědomila, že míří do ložnice, chtěla protestovat, ale pak sevřela rty, aby už nevydala ani hlásku. Myslela na vztek, který cítila k muži, jenž ji ovládal, ale neměla v úmyslu udělat nic, co by ho

zastavilo. Kirstie věděla, jak snadno může vztek vést k potrestání někoho, ať je nevinný, nebo ne.

Její rozhodnutí zůstat zticha a nechat Paytona napospas emocím bylo stále těžší, protože minuty utíkaly a on zůstával napjatý a tichý. Beze slova ji začal svlékat. Položil ji na postel, aniž se na ni jednou podíval. Pak se za hrobového ticha svlékl taky. Když si lehl vedle ní a ruce si založil za hlavu, měla toho dost. Zakryla se pokrývkou, posadila se a zamračila se na něho. Potěšilo ji, že její vzrůstající nespokojenost konečně zaujala jeho pozornost.

„Proč jsi mě sem přivedl, když se mnou nemíníš mluvit?” zeptala se, jakmile se na ni podíval.

„Protože chci dělat víc, než jen mluvit,” odsekl.

„Teď?” Lehla si a otočila se k němu zády. „Pokusím se zůstat bdělá, dokud neskončíš s přemítáním.”

„To nebylo jen přemítání.”

„Ne?”

„Ne. Bojoval jsem s chutí někoho zabít. Vlastně tři lidi.” Kirstie se otočila a podívala se na něho. „Rodericka, Giba a Wattieho.”

„Ano.” Objal ji a přitiskl si ji k boku. „Neměla jsi v úmyslu svěřit mi, co ti Roderickovi věrní psi říkali, že ne?” Přejížděl jí prsty nahoru a dolů po páteři a čekal na odpověď.

„Ne. Roderick chce, abych byla mrtvá. Jen na tom záleží. To, o čem mluvili Gib s Wattiem, byl jen jeden ze způsobů, jak by Roderick mohl splnit závazek. Nemyslela jsem si, že je to tak důležité, zejména když jsem měla podezření, že by tě to rozčílilo.”

Payton se tiše zasmál, ale jeho smích prozrazoval vztek. „Ano, rozčílilo mě to. Nebyl to jen rozhovor o tom, který z nich s tebou bude první obcovat, než tě zabijí.”

„Ne?” Zjistila, že pomyšlení na tuto možnost ji děsí.

„Ne. Je to smutné, ale není neobvyklé znásilnit ženu a pak ji zabít, hlavně po bitvě. Děje se to, i když to není myšleno jako jakési právo dobyvatele.” Paytonův tón odhaloval jeho pohrdání těmito činy. „Je příliš mnoho mužů, kteří

nerespektují ,ne’, nebo si dokonce myslí, že dívka nemá právo upřít jim potěšení. Ubohá holka může dokonce dostat pár šťouchanců a vyslechnout si urážky. To se stalo mojí neteři, když padla do rukou nepřátel strýce Erika.”

„Jak smutné.” Políbila ho na hruď a byla překvapena, jak ho její projev sympatie rozechvěl. „Takže tebe nerozčílil ten rozhovor?” Kirstie mu objela kolem pupku ukazováčkem a fascinovaně hleděla, jak prohnul břicho.

„To bych neřekl. Ale vůbec mě nepřekvapil. Ne, byl to rozhovor o osudu, kterému jsi jen tak tak unikla, když tě tvůj odporný manžel chtěl předhodit těm dvěma švihákům, aby ti udělali dítě.” Nadechl se, protože chtěl ovládnout touhu, která se pod jejími dotyky začala probouzet. „Opravdu si myslel, že by tě mohl tak zneužít a že bys o takovém zacházení neřekla svým příbuzným?”

Kirstie si lehce olízla ret a vrhla na něho nejistý pohled. „Možná měl právo myslet si to.” Překvapeně se na ni podíval a ona se ušklíbla. „Nikdy jsem nevyhledala jejich pomoc ani radu. Protože se ta hrůza nestala, nemohu říct, zda bych za nimi šla. Můj strach o ně byl dokonce větší než strach z Rodericka nebo z potupy. Podle církevních zákonů jsem Roderickova manželka. Může si se mnou dělat, co chce.”

„To ne.”

„Ne? Jak jsem mohla vědět, co z toho, co mi dělá je nezákonné? Nebo jak jsem mohla přesvědčit jeho rodinu, aby mi věřila a aby ho nechala osamoceného čelit hněvu mé rodiny? Ostatní Maclyeové, s nimiž jsem se setkala, mi připadali jako správní a čestní muži a zacházeli se mnou laskavě. Ale trvalo mi dlouho, než jsem objevila zlo dřímající v Roderickovijak tedy mohu věřit vlastním soudům? Cenou za to, že bych jednala špatně, by byly životy mých drahých.” Pokrčila rameny. „Není snadné poznat, co má člověk udělat, když si je vědom, že špatný postoj může přinést neštěstí, a dokonce smrt všem, které má rád.”

„Přinutím ho zaplatit,” přísahal Payton a vtiskl jí na čelo polibek.

Emoce, které slyšela v jeho hlase, ji hluboce dojaly. Její první reakcí byla radost, protože její nevinná duše spatřovala v jeho slovech důkaz, že mu na ní záleží, že je pro něho víc než jen další milenka. Zdravý rozum rychle ustoupil do pozadí a jeho místo zaujaly romantické city. Payton byl ve všech směrech rytíř. Jeho přísaha byla založena na ideálech, zlobil se, že někdo z jeho vrstvy může jednat zcela proti pravidlům rytířství.

Jenom je škoda, že nedodržuje podobná pravidla i v oblasti lásky, pomyslela si a skoro se usmála. V tom případě by neměl tak bohatou milostnou historii, ale taky by s ní teď nebyl v posteli. Kirstie se k němu obrátila a usmála se. Nemuseli by ležet v jeho posteli bok po boku a to by byla smutná ztráta.

„Ach, to je od tebe hezké,” zašeptala a políbila ho na hruď.

„Hezké? Ty nazýváš přísahu pomsty hezkou?” zamumlal.

Neodpověděla na jeho poznámku a řekla: „Splň přísahu taky kvůli dětem. Potřebují ochránce víc než já.”

„Tím si nejsem tak jistý. Kirstie, tvoje rodina se o tobě musí brzy dozvědět. Hoch, kterého jsi tam poslala, jim možná řekl dost, aby poznali pravdu. Pokud se to stalo a vzrostlo-li jejich podezření a ten hoch, tvůj bratr Eudard nebo tvoje teta budou nuceni přiznat, že ti s dětmi pomáhali, můžeš s nimi počítat?”

Pomyšlení na to, jak bojovní její bratři dokážou být, včetně Eudarda, když se rozzlobí, přinutilo Kirstii, aby se posadila. Rostoucí strach o rodinu jí nedovolil zůstat v klidu. Jednou rukou hladila měkkou sametovou pokrývku Paytonovy postele a přemýšlela o tom, jestli se má opravdu bát. Byla spíš překvapena, že liudard udržel všechno v tajnosti, ale je pravda, že mu neřekla všechno. Eudard byl její dvojče a často cítil, že je toho víc, co sestra tají, ale potřeba pomáhat dětem je oba plně zaměstnávala.

Ostatní bratři by taky měli soucit s dětmi, ale nutili by je, aby jim pověděli plnou pravdu, kdyby měli jen stín podezření, že se před nimi něco skrývá.

„Kirstie?” Payton se posadil a pohladil ji po vlasech.

„Přijdou,” řekla tiše. „Eudard je mé dvojče a já jsem si jistá, že vycítil, že jsem mu neřekla všechno. Než na mě mohl uhodit, museli jsme vyřešit, jak pomoci dětem. Moji ostatní bratři si určitě všimli nových dětí na našem hospodářství, ale přijali naši výmluvu, že je to charitativní záležitost. My s Eudardem jsme vždycky přispívali na charitu. A Michael?” Zavrtěla hlavou. „Sdělila jsem mu všechny důvody, proč chci udržet tajemství před rodinou. Až zvěst, že jsem se utopila, dojde k uším mé rodiny, moji bratři se obrátí na Michaela a začnou se ho vyptávat.”

„Pak oznámíme tvým příbuzným, že žiješ a že opačným zprávám nemají věřit.”

„Což určitě probudí jejich zvědavost.”

„Ach. Vždyť jsi je udržovala v nevědomosti pět dlouhých let, abys je neohrozila, Kirstie.” Něžně ji stlačil zpět na postel a uvelebil se po jejím boku. „Vůbec si nejsem jistý, že ti za to poděkují.”

„Určitě ne. Moji bratři jsou hrdí a nadutí muži. A otec je stejný.”

„Pojede v jejich čele, když se ti vydají na pomoc?” Pomalu posouval ruce po jejím trupu až k prsům a byl potěšen, že jí při pouhém letmém dotyku jeho prstů ztuhly bradavky.

Kirstie na krátký okamžik zapomněla, o čem hovořili. Jeho doteky ji vzrušovaly. Stačilo mu jednou se dotknout bradavek, a hned po něm silně zatoužila. Je opravdu chlípná, říkala si. Mělo by ji to šokovat, ale věděla, že tak na ni působí jen on. Zároveň věděla, že jeho mužná krása není jediným důvodem, proč se tak poddává vášni. Jeho krása byla hlubší, byla v srdci. Byl velmi dojatý osudem dětí a moc rozhořčený tím, jak s ní Roderick zacházel!

„Ano,” odpověděla. „Otec pojede taky, hlavně proto, že bude Roderickovo chování považovat za zradu. Myslel si, že mi sňatkem pomohl k dobrému životu, přestože jsem měla malé věno. Cena za nevěstu byla lákavá a otec se teď bude cítit provinile, že si Rodericka víc neprověřil.”

Payton se posunul a lehl si na ni. Nohou jí rozevřel stehna a klesl mezi ně. Hodila se k němu dokonale. Vůbec nepostrádal plné tvary, na něž byl zvyklý, a zažíval příjemný pocit z jejího drobného těla.

To, že s ní spal, ho nevyléčilo z posedlosti jejím tělem. Jen ji mírně změnilo. Teď netrávil dlouhé hodiny přemítáním, jaké by to bylo se s ní pomilovat, ale mohl vzpomínat, jak to bylo nádherné, a těšit se na další milování. Uchopil její ňadra do obou rukou a jazykem laskal jemnou kůži mezi nimi. Napadlo mu, že by ho život bez ní netěšil.

„Asi bych se měl raději připravit na návštěvu členů tvé rodiny.” Kirstie se napjala a Payton poznámky okamžitě litoval.

Pouhé pomyšlení, že by příbuzní zjistili, jak to mezi nimi je, může Kirstii vyhnat z jeho postele. Popadne šaty a vyběhne z jeho ložnice. Naneštěstí nemá kam jít a navíc se bojí o děti. Taky nemůže nechat Paytona, aby sám čelil mužům z její rodiny, zejména kdyby se dozvěděli, že s ním spala. Payton se možné konfrontace moc neobával, ale důvodem mohla být buď jeho arogance, nebo nevědomost. Ještě nikdy nestál před devíti rozzuřenými Kinlochy.

„Nemůžeš dělat nic, Kirstie,” řekl Payton, políbil ji na hrdlo a pak jí pokryl polibky ňadra.

Kirstie se zajíkla a pak okouzleně zašeptala. „Ach, to je příjemné.” Snažila se najít ztracené sebeovládání a vzpomínala, o čem si povídali. „Možná bych jim měla dát zprávu.”

„Zítra jim napíšeš.”

„Zítra budu muset utéci.”

„Ne, ty už utíkat nebudeš.”

„Ale on si přivede psy.” Překvapilo ji, jak se jí třese hlas. Vlastně se chvěla celá. Způsob, jakým jí dráždil prsa polibky, hlazením a hrou jazyka, v ní probudil obrovskou vlnu touhy.

„Vybrala sis mě za svého ochránce, ne?” připomněl jí Payton a přesunul polibky na hladké a pevné břicho. Zároveň ji rukama hladil po stehnech.

„Ano.”

Kirstie si nebyla jista, jestli mu odpověděla na otázku, nebo přitakala intimním dotekům jeho rukou. Hladil jí stehna, boky a jeho prsty se blížily k místu, kde po něm toužila nejvíc. Styděla se, že může toužit po něčem tak skandálním, ale byla to pravda. Když se konečně dotkl jejího pohlaví, unikl jí vzdech, v němž se mísilo ulehčení s rozkoší.

„Pak nechej svého ochránce, aby dělal to, pro co sis ho vybrala. Přísahal jsem, že budu chránit tebe i děti.” Vklouzl prstem do jejího tepla a zmocnila se ho slast z toho, že okamžitě nadzvedla boky a přivítala tak jeho vstup do jejího těla. „Dej mi alespoň jednu šanci, než odejdeš.” A dotkl se rty místa, kde měl předtím prst.

„Ach bože!”

Kirstiino tělo se na okamžik v úleku napjalo. Chytila ho, aby ho odtáhla, ale sevřel jí ruce do svých velkých dlaní a přitiskl jí je podél těla. Jeho široká ramena jí bránila přitisknout nohy k sobě, takže se nemohla ubránit takové intimitě.

A náhle sejí začalo šířit z místa dráždění prudké teplo. Kirstie cítila, jak její tělo vláční a otevírá se, zatímco v žilách jí bouří krev. Payton jí uvolnil ruce, ale tentokrát neučinila pokus zastavit ho. Jen sevřela pokrývku, jak by se chtěla něčeho pevně přidržet. Dokonce i když si dal její chvějící se nohy na ramena a rukama jí vklouzl pod zadeček, aby ji tak ještě víc vystavil vzrušujícímu dráždění, neprotestovala a ani se od něho nepokusila odtáhnout. Slyšela samu sebe, jak mumlá slova, prozrazující míru její rozkoše, a věděla, že teď je jeho dobrovolným vězněm.

Payton se snažil ze všech sil, aby Kirstii přivedl až téměř k vyvrcholení, uchvácený a rozpálený tím, jak zcela se poddává jeho laskání. Málem se zasmál, když mu docela prudce dala najevo, aby ukončil mučivou hru a vnikl do ní — hned! — ale byl stejně chtivý a prahl po spojení stejně jako ona. Když do ní vstoupil, uchopil zároveň do úst její bradavku a začal ji silně sát. Vzápětí se Kirstie v jeho náruči roztřásla a uvedla ho tím do stejného stavu nejvyšší blaženosti.

Bude ho stát život, pomyslel si Payton, když bezvládně spočíval na Kirstii a mírně se chvěl vlivem právě prožité slasti. Krátce na ni pohlédl a uviděl, že má rozhozené ruce a zavřené oči. Na chvíli měl dojem, že omdlela, ale Kirstie pomalu a znaveně zvedla paži a bez jakékoli ladnosti mu ji nechala padnout na záda. Usmál se. Kdyby kvůli vášni, kterou s ním sdílela, omdlela, mohl by na to být hrdý, ale důkaz, že ji úplně vyčerpal byl skoro stejně potěšující. A bylo to spravedlivé, protože sám byl slabý jako novorozeně.

Když konečně dokázal rozumně uvažovat, uvědomil si, že je ještě v Kirstii. Nevystoupil z ní a nevyplýtval semeno na prostěradlo, což ještě nikdy neudělal. U každé ženy, s níž spal, se ovládl, dokonce i uté první. Bratři a bratranci obdivovali jeho sebeovládání a tvrdili, že se s ním musel už narodit. Ale když byl s Kirstii, jeho sebekontrola zmizela. Kdykoli cítil, že se blíží vyvrcholení, neodtáhl se a ani se o to nepokusil. Ne, zabořil se do jejího těla ještě hlouběji a vyplnil její lůno semenem.

Kirstie se napjala a on cítil, jak v ní znovu mohutní. Takové rychlé obnovení sil by mohlo vysvětlit jeho touhu neopouštět její tělo, ale Payton věděl, že to není tak jednoduché. Slabý hlásek vycházející z hlubin jeho vědomí mu říkal, že nejde jen o touhu, ale o vypočítavost. Možnost, že do ní vkládá semeno schválně, aby ji oplodnil a ona ho tak nemohla opustit, Paytona nijak nepolekala. Svědčila by o určité záludnosti, již v sobě zatím neobjevil.

Ale o tom může přemýšlet později, řekl si Payton, protože cítil, jak ho zaplavuje nová vlna touhy. Klouzal rukou po jejím těle, až dosáhl prsu a začal ho laskat. Navzdory tomu, že jí bradavka okamžitě lákavě ztuhla, Payton vycítil v Kirstii napětí, které nesouviselo s vášní. Podíval se na ni, ale ona se začervenala a odvrátila se od něho. Neuvědomil si, jak se tato nová Kirstie vyrovnává s vášnivostí, kterou v sobě objevila, a jak nejistá musí být, když se s ním takto miluje. Sevřel její malou bradu a otočil její tvář k sobě. Něžněji políbil na rty.

„Děláš si zbytečné starosti, můj temný anděli,” řekl a pohladil ji po zčervenalé tváři.

„Zbytečné?” zamumlala a přála si, aby uměla snadněji přijmout svoje prostopášné chování, které bylo podle všech pravidel a zákonů, jež znala, hříšné. „Nemám v sobě kouska studu,” zašeptala. „Asi jsem se ti zhnusila.”

„Uchvátila jsi mě.” Začal se v ní pomalu pohybovat, aby jí podal důkaz o pravdivosti svých slov.

„Samozřejmě, protože když jsem odhodila všechna pravidla a stud, dostal jsi, co jsi chtěl.”

„To je pravda.” Krátce se zasmál, protože na něho vrhla znechucený pohled, a pak rychle zvážněl. „Jsi nádherně vášnivá žena, Kirstie. Věř mi, vím, o čem mluvím, když ti říkám, že je to dar, něco, na co bys měla být hrdá a co by tě mělo těšit. Nenič to, co je krásné, obavami ze hříchu nebo hloupým studem. Vybrala sis a přišla jsi za mnou. Nemůžeš prostě přijmout svoji vlastní volbu?”

Kirstie to zoufale chtěla. Nelíbilo se jí, jak ji starosti a strach oloupily o část slasti, již s Paytonem sdílela. Snažil se pravda ze všech sil, aby ji svedl, ale konečné rozhodnutí bylo její. Bude to muset nějak přijmout a, což je důležitější, být s tím spokojená. Čas strávený s Paytonem může být krátký a byla by blázen, kdyby ho poskvrnila strachem ze hříchu a ze své vášnivé povahy. Nikdo v tomto domě ji neodsoudil za to, že se stala Paytonovou milenkou, a pro tuto chvíli by se měla nechat vést svou přirozeností a ignorovat protivné vnitřní hlasy, které se jí pokoušely všechno zkazit.

Když ho ovinula pažemi, byla si vědoma, že teď ji jeho mužství zcela vyplnilo a že Payton se pohybuje jen mírně, jako by nemohl jinak. „Chceš to ještě jednou?”

Zasmál se s ústy u jejího krku. „Ano. Tys mě nakazila.”

Payton si myslel, že bude postupovat pomalu a nechá se unášet každým vzdechem a záchvěvem, ale Kirstiina vášeň se rozhořela rychle a prudce. Zjistil, že jeho sebeovládání se její živelností rozpadlo jako domeček z karet. Velmi brzy se na ni znovu zhroutil a chvěl se stejně jako ona právě prožitou slastí. Usmál se, i když velmi toužil po odpočinku.

Sotva do jeho ložnice nahlédlo slunce, Payton se probudil a vztáhl ruku ke Kirstii. A opět se snažil milovat se s ní pomalu, protahovat potěšení, a zase neuspěl. Když se ozvalo zaklepání na dveře, sebral poslední síly a vymanil se z jejích paží.

„Roderick a jeho psi jsou v naší ulici,” oznámil jim Ian.

Kirstie přitáhla Robbiemu pokrývku až k bradě. Přála si, aby konečně našla svůj klid, ale pochybovala, že se ji to podaří. Po lanově varování se oba oblékli a pak odnesli spící děti do sklepa. Teď se choulila v malém temném prostoru s šesti dětmi a modlila se, aby Payton Rodericka zastavil. Tohle nebyl dobrý začátek dne.

Rozhlédla se po skrýši, kterou pro ně Payton připravil. Sklepní prostor byl osvětlen jedinou svící, kterou měla sfouknout v případě, že by uslyšela někoho vejít do této části sklepa. Místo bylo překvapivě suché a vonělo čistotou. Byly tady pokrývky, palandy, nočník, nápoje a jídlo. Děti prokázaly, že se už v útlém věku naučily přežívat v úkrytu, protože se chovaly velmi tiše. Bylo dobré, že to dokázaly, ale Kirstii to připadalo moc smutné.

„Co je to za zápach?” zeptal se Callum tichým šeptem.

Kirstie se ho právě chtěla zeptat, co má na mysli, když i ji uhodil do nosu příšerný puch. Pokrčila nos stejně jako děti a rukou si stiskla nos. Poznala, že je to zvlášť silné čistidlo na podlahy, které zabíjí blechy a další drobný hmyz. Kirstie tušila, že Alice roztok jen velmi málo zředila vodou. Protože obsahoval i lidskou moč, Kirstie věděla, že pokud přijdou psi, ucítí jen Ianův a Paytonův pach, budou-li jim čenichy vůbec sloužit.

„Smrdí to jako…,” začala Moira a její hlas byl překvapivě tichý.

„Ano.” Kirstie ji rychle přerušila stejně tichým hlasem. „To odradí psy. Neucítí nás.”

„Myslím, že neucítí nic ještě dobrých čtrnáct dní, až sem strčí nos,” řekl Callum.

„To máma zasmradila celý dům?” zeptal se David.

Kirstii překvapilo, jak rychle si David zvykl říkat Wee Alici „mami”. Chvíli nevěděla, co má odpovědět. „Doufám,

že ne. Ale nesmíme si stěžovat. Až bude po všem, pomůžeme jí podlahy vyčistit, protože to dělá pro nás.” Když viděla úžas ve tvářích dětí, usmála se.

„Takže nás ten netvor nenajde?” zeptala se Moira, přitulila se těsně ke Kirstii a malou ručku položila na pokrývku, pod níž spal Robbie.

„Ne, ten netvor nás nenajde,” odpověděla Kirstie. „Teď musíme být velmi tiše. Psi mají uši stejně citlivé jako nosy. Budeme úplně tiše sedět, dokud pro nás sir Payton nepřijde.”

„Ale nebude to trvat moc dlouho, že ne?”

„Ne, myslím, že to nebude dlouho trvat.”

Kirstie se modlila, aby měla pravdu, a pak se začala modlit za to, aby Payton s Ian dokázali odehnat Rodericka ode dveří domu. Roderick musí odejít a nesmí získat ani nejmenší podezření, že ho oklamali, uvědomila si a začala se modlit ještě intenzivněji.

Payton se skoro rozesmál, když Roderick, dva muži a čtyři psi vešli do jeho domu. Wee Alice urputně drhla podlahu něčím tak odpudivě páchnoucím, že kdyby ze psa skočila jediná blecha, bude mrtvá dřív, než dopadne na zem. Ian rád žertoval, že Wee Alice se do něho mohla zamilovat jen proto, že má špatný nejen zrak, ale i čich. Payton si začínal myslet, že má pravdu. Pokud

Wee Alice nemá v rukávu další trik, bude trvat dlouhé dny, než jeho dům přestane páchnout.

„Je brzy,” řekl Payton a upřel na Rodericka chladný pohled, „a já věřím, že zvěře je mnohem víc za zdmi města.”

„Dnes nelovím králíky na dušení,” řekl Roderick a nesnažil se skrýt znechucení. „Hledám svoji ženu.”

„Slyšel jsem, že se utopila.” Payton se zamračil a třel si bradu. „Jestli si dobře vzpomínám, tu, která mi o té tragédii řekla, překvapilo, že příliš netruchlíš.”

„Muž si nechává svůj smutek pro sebe. Nevystavuje ho na odiv, aby jím potěšil kdejakou potrhlou děvku.”

„To jistě ne. Určitě tě zdobí, že dokážeš ovládnout smutek mužnou vůlí.” Payton se rozhodl, že raději nebude Rodericka

dráždit sarkasmem, protože nezvaný host přivřel oči a objevilo se mu v nich podezření. Mohl by se pozastavit nad tím, co způsobilo Paytonovo pohrdání. „Tak ona se tedy neutopila?”

„Zdá se, že ne,” odpověděl Roderick. „Moji muži, Wattie a Gib, ji včera večer viděli.” Vzdychl si. „Obávám se, že jsem trochu přeháněl, když jsem mluvil o tom, co se tenkrát stalo. Nebyl to příjemný den, protože ho poznamenala tragédie. Pohádali jsme se. Moje žena je vznětlivá.”

Payton jen přikývl, protože se bál, že kdyby něco řekl, mohl by narušit Roderickův obraz truchlícího a milujícího manžela. Čekal, až dokončí příběh.

„Velmi dramatickým skokem se vrhla do řeky. Myslel jsem, že to udělala proto, aby si vzala život, a rychle jsem seji snažil vytáhnout, ale proud ji odnesl pryč. Strach o její nesmrtelnou duši mě přinutil skrývat pravdu o tom, co se toho dne stalo. Teď se zdá, že moje utrpení nekončí. Mají-li moji muži pravdu, nejen že moje žena přežila, ale skrývá se přede mnou.” Zavrtěl hlavou. „Určitě se na mě ještě hodně

zlobí.”

„Je v tom další žena?”

„Muž má svoje potřeby a často je slabý a neodolá pokušením.”

„Dívky si muže lehce podmaní. To opravdu umějí. Ale proč přivádíš psy do mého domu?”

„Stopa, kterou sledovali, vedla sem.”

Payton doufal, že jeho překvapený výraz je přesvědčivý. „Jak se to mohlo stát? Nikdy jsem se s tvou ženou nesetkal. Abych řekl pravdu, ani jsem nevěděl, že jsi ženatý, dokud se ke mně nedostaly zvěsti o smrti tvé ženy.”

„Psi vyčenichali stopu a ta vedla přímo k těmto dveřím.”

„Zdá se, že ji zase ztratili.” Payton se podíval na sedící psy. „Tvoje žena se možná zastavila před mými dveřmi, ale neprošla jimi. Málo žen přejde přes můj práh. Zejména málo žen jiných mužů.”

Velký tmavý pohůnek, který držel vodítka psů, si odfrkl. „Vždyť jsi měl skoro polovinu holek ve Skotsku. To s nimi obcuješ na ulici?”

„Gibe, mlč!” rozkázal Roderick a pak se podíval na Paytona. „Jsem si jistý, že sir Payton nelže.”

„Samozřejmě že nelžu. Domnívám se, že jsem měl polovinu dívek ve Skotsku.” Payton ignoroval Ianův smích. „Ale určitě jsem s žádnou neobcoval tady. Zde přebývají občas jen ženy z mého klanu. Věřím svým pocitům a nechci si zaneřádit vlastní hnízdo, což není tajemstvím. Ale prosím, klidně si to tu prohledej.”

Roderick váhal jen chvíli. Pak dal signál svým mužům, aby se porozhlédli kolem. „Nechci tě urazit, sire Paytone,” řekl, když se jeho muži pohnuli a pobídli psy. „Neobviňuji tě ze lži, ale moje žena má neobvyklé schopnosti skrývat se. Mohla by klidně vniknout do tvého domu, a ty bys ani nevěděl, že je zde.”

„Dokáže se udělat neviditelnou?”

„Skoro. Umí velice nápaditě využívat stíny. Je tichá a nenápadná jako samotný stín. Je to dost neženské chování, ale já z toho viním její bratry. Velmi často s ní zacházeli jako s hochem. Přivedl jsem si domů ženu, která postrádala jakékoli vychování. Trvalo dlouho, než jsem s ní mohl vyjít z Thanescarru.”

Payton se v duchu ptal sám sebe, jestli si někdy přál uhodit někoho tak silně, jako chtěl teď uhodit Rodericka Maclyeho. Bylo dobře, že to Kirstie neslyšela. Nepochyboval, že by byla vzteky bez sebe — spíš však proto, že urazil její bratry, než že urazil ji.

Paytona vytrhl z přemítání návrat Roderickových mužů, za nimiž se hnala rozzuřená Alice. Dokáže být pěkně hubatá, říkal si Payton s pobaveným úsměvem na tváři. Rychle však zvážněl, když uviděl, že se Ian postavil mezi svoji ženu a Roderickovy muže. Gib a Wattie se náhle otočili k Alici a zaťali pěsti.

„Naléhavě žádám, aby tvoji muži nechali moji služebnou na pokoji,” promluvil Payton.

„Gibe, Wattie,” zvolal sir Roderick, „nechejte tu ženu být. Vyrušili jsme ji při úklidu.”

„Při úklidu?” zamumlal Gib, vyslal k Alici poslední zlostný pohled a pak šel ke dveřím. „Vždyť to tady smrdí jako v pekle. Nepřekvapilo by mě, kdyby psi měli na čtrnáct dní po čichu.”

„Nedávno jsme tady měli plno blech,” řekl Payton a pokrčil rameny. „Služebná prohlásila, že s nimi zatočí. Člověk se jen ptá, jestli její ozdravná kúra není horší než nemoc. Neočekával jsem však žádnou návštěvu, takže mě nemohlo napadnout, že zápach někoho rozladí.” Payton spokojeně pozoroval, jak se Roderickovy tváře zalily červení, což bylo znamení, že muž porozuměl jeho jemné narážce.

„Děkuji za tvoji trpělivost, sire Paytone,” řekl Roderick a po krátké úkloně zmizel i se svými nohsledy.

„Bastard,” zamumlal Ian a pak se zamračil na manželku. „Co jsi to hrála za hru? Snažila ses dokázat, jak daleko můžeš zajít, než tě jeden z nich uhodí?”

Alice si překřížila paže na velkých prsou a zadívala se na dveře, jimiž právě odešli Roderick a jeho kumpáni. „Zašpinili mi čistou podlahu.”

„Aha, podlaha.” Payton se ušklíbl. „Doufám, že znáš způsob, jak ji zbavit toho smradu.”

„Ale ano. Umyju to něčím méně odporným, několikrát za sebou, a pak sem rozhodím novou sítinu. Ale smrad se může linout i ze sklepa. Tam jsem se taky trochu snažila. Víte, bála jsem se a chtěla jsem si být úplně jistá, že ty bestie lady Kirstii nebo děti nevyčmuchají.” Podívala se na Paytona. „Můžeme je už pustit ven?”

„Ne, ještě ne. Chci se ubezpečit, že se ten chlap vzdal pro dnešek pronásledování. Musíme taky doufat, že už nepoužije

psy.”

„Vydám se za nimi,” řekl Ian a zamířil ke dveřím.

Alice si vzdychla. „Doufám, že se moji hoši v té temné díře nebojí.”

„Budou v pořádku,” ujistil ji Payton. „Vždyť je s nimi Kirstie.”

„Ano, to je pravda. Začnu tedy smývat tu smrdutou břečku.”

„Nemyslela sis snad, že v tom budeme žít pro případ, že by se ten šílenec vrátil!”

„Ne, Můj přípravek přerazil pachy, které by psi mohli sledovat. Je štěstí, že nešli do ložnic, protože si nejsem jistá, že tam jsem dokázala všechny pachové stopy po dětech a lady Kirstii zničit. Naštěstí do ložnic jen nahlédli.”

„To jsme měli štěstí. Doufám, že u nás chvíli zůstane.”

„Myslíš, že ti věřil, Paytone? Možná by bylo lépe, kdyby se podívali všude a už se sem nevraceli.”

„To jistě. Zatím musíme být ve střehu. Modleme se, aby nepřemítal o tom, proč ho psi přivedli k mému domu nebo proč jsme se rozhodli právě dnes zbavovat dům nepříjemného hmyzu. Pokud se nad tím zamyslí, může přijít na něco, co ho nasměruje do mého domu zpět.”

„Zatraceně, psi nás zavedli přímo ke dveřím toho bastarda,” zavrčel Gib, když si sedl ke stolu a nalil si pohár piva. „Nezastavili se u žádného jiného domu.”

„Ne, to ne,” zamumlal Roderick.

Roderick rozvalený ve své židli popíjel víno a díval se zamyšleně na závěs, který zdobil stěnu jeho hodovní síně. Gib nebyl zrovna nejchytřejší, ale tentokrát měl pravdu. Prošli celé město, a ačkoli psi zachytili Kirstiin a Callumův pach několikrát, ani jednou nešli přímo k jiným dveřím. Před domem sira Paytona se psi chovali stejně, jako když vyčmuchali otvor ve sklepě, kde se Kirstie s Callumem schovávali předtím. Bohužel bylo zřejmé, že ve sklepem’ nepobývali delší dobu, ale že se tam jen schovali před Gibem a Wattiem, pokud se na řeči těch dvou dubových hlav dalo spolehnout. Ti hlupáci se pokusili zamlčet, že místo poznali.

Roderick je podezíral, že právě tam Kirstii toho večera ztratili.

Rodericka taky trápilo několik věcí, kterých si všiml během rozhovoru se sirem Paytonem Murrayem. Jak to, že byl tak brzy ráno vzhůru a oblečený? Mohlo to být proto, že měl nějakou práci anebo že chtěl právě odejít za nějakou ženou, ale to si Roderick nemyslel. Sir Payton vypadal opravdu překvapeně a poněkud rozhořčeně, ale Roderick se nemohl zbavit pocitu, že to byla jen maska. V Paytonových očích byl chlad, občas se v nich objevil záblesk vzteku, který neprobudil jen fakt, že se někdo vetřel do jeho domu. A pak to bláznění ženy, která uklízela. Znal čisticí prostředky, které se používaly v domácnosti, aby se zbavila blech, a věděl, že páchnou, ale takový zápach? A to zrovna v domě sira Paytona v době, kdy Roderickovi psi běželi po Kirstiině stopě? Taková souhra náhod se dá těžko pochopit.

Roderick bubnoval prsty na opěradlo své umělecky vyřezávané dubové židle. Čím víc přemýšlel o tom, co se stalo v domě sira Paytona, tím větší měl podezření. Sir Payton byl jeden z těch hej-sků, kteří věnovali svoji mužnou krásu ženám. Roderick si nebyl jistý, jestli by jeho manželka odpovídala požadavkům sira Paytona na ženskou krásu, ale věděl, že by snadno mohla požádat hezkého, věhlasného a vychvalovaného rytíře o pomoc.

A jestli to udělala, pomyslel si s povzdechem, pak sir Payton ví nyní příliš mnoho. Měl by taky zemřít. Roderick toho na krátký okamžik zalitoval. Sir Payton byl jediný muž, který by dokázal rozšířit Roderickovy sexuální zájmy o zkušenost s mužem. Jeho krása by dokázala probudit roztoužení i v kameni. Ale sir

Payton prahl jen po ženách, proto nebyla šance otestovat jeho schopnosti, aby se Roderick obohatil novou rozkoší.

Sir Payton tedy musí zemřít, rozhodl Roderick a lítost zastínil pud sebezáchovy. A pravděpodobně i dva jeho nepříjemní sloužící, uvažoval dál. Ušklíbl se, když si uvědomil, že seznam odsouzených k smrti se rozšiřuje. Vše

se musí pečlivě naplánovat. Vina padá jen na hlavu Kirstie. Kdyby se jeho prokletá manželka prostě utopila, což jako správná dáma měla udělat, nemusel se teď zabývat takovými záležitostmi.

„Myslím, že ji ten parchant ukrývá,” zavrčel Wattie a strčil si do úst sousto sýra.

Roderick na něho pohlédl, ale hned toho zalitoval. Wattie jedl jako prase. Roderick se ze všech sil snažil nedívat, jak Wattie žvýká sýr s otevřenou hubou. Byl to zázrak, že mu rozžvýkané jídlo nevypadávalo zpět na talíř. Roderick se rozhodl, že je načase začít plánovat pád sira Paytona Murraye.

Přikývl. „Věřím, že ví, kde je. Zcela jistě se snažil něco skrývat a já jsem si stále víc jist, že je to moje žena.”

„Tak se tedy vrátíme a podřízneme něčí kejhák?”

„Dobrý nápad, ale zároveň dost ošklivý. Payton Murray je příliš známý a velice obdivovaný navzdory tomu, že svedl tolik žen. Okolnosti jeho smrti by byly pečlivě prověřovány. A kdyby vedle něho ležela moje mrtvá žena, byl bych hned podezřelý. Musíme postupovat opatrně a hrát velmi rafinovanou hru.”

„A jaká hra to bude?”

„Protože věřím, že on je zdrojem klevet, které mi tolik ublížily, dám mu pocítit chuť jeho vlastní medicíny.”

„A k čemu to bude dobré?” zeptal se Gib.

„Zůstane bez přátel a spojenců. Až s ním skončím, bude zázrak, jestli se pohřbu sira Paytona Murraye zúčastní jediný jeho příbuzný.”

„Jsou pryč?” zeptala se Kirstie, když jim Payton dovolil vyjít ze sklepní skrýše.

„Odešli z města a jsem si docela jistý, že psy už znovu nepřivedou,” odpověděl Payton. Alice zatím odváděla děti do kuchyně. „Nebylo snadné stát proti tomu muži, poslouchat jeho lži a nedat mu najevo, že o nich vím.” Payton objal Kirstii kolem útlých ramen a odváděl ji z temného sklepa.

„Ale nezdá se mi, že jsi přesvědčen o vítězství nad mým mužem. Nejsi si tak jistý, jak bych si přála, abys byl.”

Payton si vzdychl. Chtěl ji uklidnit, aby se cítila bezpečná. Nechtěl však udělat chybu a Kirstie musela vědět, že má podezření, aby si byla plně vědoma nebezpečí, které stále existovalo. Jen to ji mohlo přesvědčit, aby poslechla jeho příkazy.

Roderick sice nedal najevo žádné podezření, ale Payton se nemohl zbavit pocitu, že je měl, nebo je brzy bude mít. Nemohl úspěšně skrývat tolik let svoje zločiny bez svědků. Sir Roderick se zmýlil v tom, že neviděl, jakou hrozbou pro něho může Kirstie být, a pak se ani neujistil, že je mrtvá. Takovou chybu příště neudělá. Bude usilovat, aby ani její spojenci nezůstali naživu.

„Nepovečeříme s ostatními?” zeptala se Kirstie a váhavě se zastavila na prahu Paytonovy ložnice. Na malém stolku u krbu bylo prostřeno.

Payton ji pobídl, aby vešla dovnitř, zavřel dveře a dovedl ji ke stolu. „Ne, dnes večer ne. Musíme si probrat nová fakta a pravidla, která se týkají současné situace. Kdybychom měli vážit každé slovo, abychom nepoděsili děti, moc bychom se nedomluvili.”

„Chápu.” Kirstie si rychle sedla na židli. „Je to zlé, že?”

Payton se taky posadil a nalil víno. „Mohlo by být. Myslím, že Roderick mi nevěřil.”

„Nazval tě lhářem?” Kirstie byla urážkou rozrušená, přestože Payton Roderickovi lhal.

„Vlastně se spíš omlouval. Problém je, že ho psi přivedli přímo k mým dveřím.”

Kirstie si naložila na talíř několik plátků pečeného jehněčího a dušenou zeleninu. Překvapilo ji, že obava z Rodericka jí nijak nezkazila chuť k jídlu. Během posledních pěti let tolikrát hladovela, že teď jí ani starosti nebo strach nezabránily sníst jídlo, které jí někdo nabídl. Všimla si, že ani Payton, jako posel špatných zpráv, netrpí nechutenstvím.

„Chceš říct, že Roderick má podezření, že jsem tady, ačkoliv jsem byla celý den zamčená v ponurém tmavém

sklepě?”

„Ano a ne. Když stál přede mnou, řekl bych, že mi i věřil. Věřil, že ses jen zastavila u mých dveří, ale nevešla dovnitř a já že jsem tě neviděl. Nejsem si ovšem jistý, jak dlouho tomu bude věřit. Pokud má rozum v hlavě a bude nad tím přemýšlet, asi přijde na to, že jsem mu lhal.”

„Je velmi chytrý.” Kirstie dojedla silný krajíc chleba. „A jeho psi jsou dobří stopaři.”

„Neběželi by po špatné stopě.” Payton si vzdychl a vložil si do úst sousto zeleniny. „Protože ho jeho psi nepřivedli k jiným dveřím, musí se ptát, proč přišli k mým.”

„Myslím, že ano. Takže bych měla i s dětmi odejít, než se vrátí a přivede s sebou více mužů.”

„Nikam nepůjdete.” Payton zvedl ruku, protože se chtěla začít hádat. „Musí se ke mně chovat obezřetně, stejně jako já k němu. Bude-li si myslet, že ti nějak pomáhám, bude zároveň vědět, že jsi mi všechno řekla.” Mírně se zamračil a Kirstie zbledla.

„Pak si bude zcela určitě přát tvoji smrt,” zašeptala a zavrtěla hlavou. „Ne, to nemohu dovolit. Bláhově jsem se domnívala, že budeš v bezpečí, protože jste se k sobě chovali slušně. Zapomněla jsem, jak moc bojoval, aby udržel svoje tajemství. A teď, když si myslí, že jsme se setkali, se bude snažit tě umlčet.”

„Kirstie,” vykřikl, a sevřel její zápěstí, protože se pokusila vstát. „Vybrala sis mě jako ochránce. Já jsem souhlasil, že tvoji výzvu přijmu. A nepřijal jsem ji s výhradou, že tě v nebezpečí opustím. Nesmíš uvažovat o odchodu pokaždé, když se Roderick objeví vedle mě.”

„Ale já nechci, aby tě zranil nebo zabil.”

„Chceš s dětmi utéci? No, možná zapomněl na ty malé, ale určitě ne na Calluma.”

„Callum může zůstat u tebe.” Věděla, že její argumenty jsou nerozumné, ale strach o jeho bezpečnost ji nutil takto jednat.

„Nemůže, a ty to víš. Ve chvíli, kdy mě odmítneš jako ochránce, zaujme Callum moje místo. Bude považovat za svoji povinnost pomáhat ti a ochraňovat tě. A pokud tě chytnou, pokusí se tě vysvobodit. To dobře víš, a přesto se pořád nechceš podívat pravdě do očí. Jelikož se Roderick dozví, že ses mi možná svěřila, bude si přát zároveň moji smrt. Nemůžeš vést tu bitvu mimo můj dům. Roderick pochopí, kdo rozšířil klevety, které mu způsobily tolik těžkostí.”

Payton se napil vína a Kirstie přemýšlela o tom, co právě řekl. Připouštěla, že si ho sama vybrala jako ochránce, a pak, při každé známce nebezpečí, nad svojí volbou váhala. Zdálo se, že se nemůže rozhodnout, jestli Payton je její ochránce nebo někdo, koho sama musí chránit. Člověk si vybírá svého zachránce proto, aby ten za něho bojoval, a ne proto, aby ho posílal pryč, když se objeví nebezpečí. To si protiřečilo. Zamračila se na něho.

„Nezačal bys šířit klevety, kdybych ti neřekla, jaký Roderick je.” Tentokrát zvedla ruku, aby zarazila jeho argumenty. „Ve chvíli, kdy jsem se k tobě přiblížila, jsem tě vystavila nebezpečí. Musím to přijmout a nesnažit se zastavit, co jsem začala. Jediné, co mohu udělat, je oddělit cíle, na něž bude Roderick mířit.”

„Teď jsi promluvila rozumně.” Krátce zvedl pohár na zdraví a napil se.

„Ano.”

„Ano, občas to dokážu,” houkla. „Ty si určitě myslíš, že tentokrát to znamená, že s tebou souhlasím.” Ignorovala jeho úsměv. „Ne, jsme v tom spolu až do konce a já se budu snažit, aby se všechno vrátilo k situaci, kdy já jsem byla jediný člověk, jehož chtěl Roderick zabít. Vlastně jsem to nikdy nebyla jen já, ale taky Callum a možná i mladší děti. A už teď se to netýká jen nás, ale i dětí.”

„Ano, děláme to pro děti.”

Kirstie si vzdychla. „Takže pokud Roderick přijde na to, že jsi mu lhal a že jsi mi pomáhal, co asi udělá?” „Nemám představu.” „Žádnou?”

„No, jsem si jistý, že nezaútočí přímo. Ne, jeho útok bude asi rafinovaný.”

„Chápu. A co budu dělat já, zatímco ty budeš čekat na jeho jemný útok?” „Ukrývat se.”

Něco bylo špatně. Payton se pohyboval mezi dvořany a nákladně oblečenými ženami a ve vzduchu cítil změnu. Jeho přítomnost jako by v lidech probouzela tíseň a v jiných chlad. Jen dvě ženy mu věnovaly koketní pohled. Žádný muž ho nepozval na skleničku. Payton pochyboval, že snad začali věřit, že v nej-vyšších kruzích začíná být neoblíbený. Muselo v tom být něco podstatného, že s ním nikdo nechtěl nic mít.

Všiml si, že sir Bryan opouští hodovní síň. Pustil se za ním, ačkoliv se cítil podivně, neboť lidé ustupovali stranou, jako by se ho báli dotknout. Payton však nezaváhal a rychle následoval sira Bryana až ke dveřím. Věděl o něm, že neroznáší klepy, aleje obeznámen se vším, co se u dvora šeptá. Těsně před východem ze síně ho dostihl. Bryan však Paytonovým pronásledováním nebyl překvapen a zastavil se.

„Konečně. Vyhlížím tě už dva dny.” Sir Bryan chytil Paytona za paži a odvedl ho do úzké chodby, ozářené loučemi. „Půjdeme do mého pokoje a tam si promluvíme.”

Skutečnost, že ho sir Bryan vyhlížel, způsobila, že Paytonova zvědavost vzrostla. Cesta do Bryanova pokoje mu připadala neskutečně dlouhá a mlčení, které mezi nimi vládlo, se zdálo zlověstné. Když vešli do pokoje, byl Payton nedočkavostí téměř bez sebe a nejraději by se hned dozvěděl všechno, co měl Bryan na srdci. Držel však jazyk za zuby a počkal, než Bryan nalije do dvou pohárů víno. Pak ukázal Paytonovi na jedno ze dvou malých sedátek u krbu.

„Asi nebylo zrovna moudré, že ses zdržoval tak dlouho mimo dvůr,” začal Bryan.

„Měl jsem určité povinnosti, které jsem musel splnit.” Payton učinil bezpečnostní opatření, vytyčil a zkontroloval únikové cesty a našel další úkryty, ale to Bryanovi vykládat nemohl. „Budu-li očima a ušima Murrayových u dvora, nepřinese mi to chléb na stůl. Byl jsem mimo jen tři dny. Tak

dlouho trvá regentům, než se dohodnou, jakou barvu tuniky bude mít náš slabý král.”

Sir Bryan se usmál a přikývl. Pak rychle zvážněl. „Naneštěstí se klepy, které mohou očernit jméno muže, roznesou za pouhý den. Nevšiml sis změny v chování lidí, když jsi sem přišel?”

„Adi ano. Jako by všichni zamrzli. Zřejmě chce někdo pošpinit mou pověst.” Payton věděl s jistotou, kdo to je, a jen ho trochu překvapilo, že lidé naslouchají slovům padoucha.

„Ano. Zdá se, že mladá žena sira Rodericka není mrtvá.” Zelené oči sira Bryana se mírně rozšířily nad nadávkou, kterou Payton zamumlal, ale nekomentoval ji. „Roderick je velmi rozzlobený, protože pro ni truchlil v domnění, že spáchala sebevraždu, a teď zjistil, že ho podvedla. Jeho muži ji vyšpehovali ve městě. Šla prý ke tvému domu, ale ty jsi mu tvrdil, že ses s ní nesetkal. Říká všem, že jsi mu ukradl ženu a prý jste celou věc plánovali, abyste mohli být spolu.”

„A nikdo se nad tím nepodivoval? Nikdo se neptal, jestli muž, před kterým jsem všechny varoval, nemůže o mně

lhát?”

„Sir Roderick říká, že tvoje špinavé výpady proti němu byly cílené, že jsi vždycky jeho ženu sváděl. A pokud budeme opravdu upřímní, Paytone, co se týče svádění žen jiných mužů, nejsi žádné neviňátko.”

„To je pravda, ale nikdy jsem neukradl něčí manželku a neschovával ji u sebe.”

„Ne, chodily za tebou samy, a rády. Což velmi dráždí spoustu mužů, zejména ty, jejichž ženy tě navštěvovaly nebo které by to rády dělaly. Tahle fakta vzbuzují v mnohých dvořanech nenávist a žárlivost, proto není možné je jen tak pominout.”

„Navzdory tomu, že obvinění splynulo ze rtů muže, který zneužívá malé chlapce? Který je bije a týrá a některé i zabíjí? Všichni najednou špinavce považují za fontánu pravdy?” Payton se rychle a zhluboka napil, aby udržel jazyk na uzdě,

ale z pohledu na tvář sira Bryana usoudil, že už řekl příliš mnoho.

„To jsi mi naznačil už předtím, než mě Uvenovo podezření ohledně Roderickovy sexuální orientace přinutilo respektovat tvé varování. Ale jsi si jistý? Zcela jistý? Pokud to říká jen jeho žena…,” začal Bryan opatrně.

„Ne, není to jen jeho žena.”

Payton si uvědomil, že musí Bryanovi říct všechno. Roderickův útok byl chytrý a Paytona překvapilo, že se tak vydařil. Překvapilo ho taky, že Roderick o svých nesnázích veřejně mluví, protože byl pyšný a arogantní muž. Přesto vykládal každému, kdo ho chtěl poslouchat, že byl podveden a že ho jeho žena nechala. Možná to byla známka Roderickova zoufalství, ale Payton neměl náladu nad tím dumat.

„Zpochybňuje to všechna má varování, která se Rodericka týkají?” zeptal se.

„Oslabuje je to,” odpověděl Bryan a vzdychl. „Myslím, že mnozí vědí, co je ten chlap zač, ale neodvažují se jednat, dokud my, kteří bychom chlapce měli chránit, tomu nezačneme věřit. Myslím, že některých se ptali přímo, co je pravdy na tvém varování. Nevyznívá naprázdno. Ale, Paytone, to stále nezpochybňuje jeho obvinění, že jsi mu ukradl ženu.”

„Neukradl jsem ji. Přišla za mnou sama s pěti dětmi, které zachránila před svým manželem, a pak přivedla ještě jednoho. Ubohý chlapec, teprve sedmiletý, byl zbitý tak, že málem zemřel.” Payton se zhluboka nadechl a vypověděl siru Bryanovi všechno, co ho potkalo od chvíle, kdy narazil na Kirstii pod okny domu lady Fraserové.

„Ježíši,” zamumlal sir Bryan, když Payton skončil. „Ten chlap je zvíře.” Zamračil se. „Ukryj před ním jeho paní. Teď už nezáleží na problémech, které tě potkají, jestli mu lidé uvěří. Dokud však nedokážeš, že sir Roderick dělal všechno, o čem jsi mi pověděl, budeš stále obviňován jen ty. Protože tvoje pověst svůdníka dívek je všeobecně známá, sir

Roderick nemusí dokazovat to, co prohlašuje. Někteří jeho příbuzní jsou připraveni mu proti tobě pomoci.”

„Nechápu, že jeho příbuzní nevidí, jaký je,” zamumlal Payton. „Pro rodinu je obtížné odsoudit svého člena. Ale ukrást někomu ženu… “

„Není jeho ženou,” vyštěkl Payton. Pak si vzdychl a přikývl, když mu chtěl Bryan znovu naplnit pohár. „Byli oddáni knězem,” řekl sir Bryan.

„Je mi jedno, jestli je oddal sám papež — není jeho ženou. Vůbec s ní nespal. Ani jednou za celých pět let. Manželství nebylo nikdy naplněno.”

„To by mohla být odpověď na všechny problémy. Jestli ji přivedeš a ona dovolí, aby ji prohlédl lékař, a ten potvrdí, že je panna, oslabí to Roderickovy argumenty proti tobě a posílí tvoje proti němu.”

„Přál bych si, abych na to byl myslel.”

„Cože? Ach bože!”

„Ano, teď už není panna.”

„Ty jsi svedl pannu, která vyhledala tvoji ochranu?”

„Ano.” Payton zavrtěl hlavou. „Myslím, že to není o nic lepší, než ukrást někomu ženu. Ale ty jsi ji neviděl. Byla v mém domě tři týdny a mučila mě.”

„Mučila tě?” zeptal se Bryan a nebyl schopen skrýt pobavení v hlase.

„No dobrá. Vím, že tady neplatí žádná výmluva, ačkoli jsem si myslel, že bude.” Krátce se usmál a Bryan se rozesmál. „Byla v mém domě týden, než jsem si konečně připustil, že ji chci. Pak mi říkala celých čtrnáct dní ,ne’. A náhle vešla do mé ložnice a řekla ,ano’. No, jsem jenom muž, však víš.”

„Nemůžeme použít můj výtečný plán, to je jisté. Musíme vymyslet jiný. Možná bys měl o tom říct své rodině. Docela se divím, že jsi to ještě neudělal.”

„Bál jsem se, že dokážu jen obrátit hněv jeho mocné rodiny proti svým příbuzným, nenajdu-li přesvědčivý důkaz o

Roderickových zločinech. Možná riskuji stejně, když jsem se přiznal tobě.”

„Jejich hněv se rychle otočí. Roderick je nežádá otevřeně o pomoc, ale oni považují jeho hanbu za svoji. Myslím, že jediným důvodem, že se neobjevili u tvých dveří a nerozsekali tě na malé kousky, je to, že váhají zahájit svár, který by se mohl změnit v dlouhou a krvavou válku mezi jejich a tvým rodem. Soudím tak podle toho, jak se na tebe včera opatrně vyptávali.”

„Doufám, že ses patřičně rozhořčil nad Roderickovými výpady proti mně,” zavrčel Payton.

„Ano. Zareagoval jsem na urážku velmi prudce a připomněl jsem jim, že to poslední, co potřebuješ, je krást ženy pro své potěšení,” odpověděl Bryan s mírným úsměvem a pak opět zvážněl. „Obávají se jednat jen na základě Roderickova tvrzení. Mám pocit, že ani jeho příbuzní o něm nemají valné mínění.”

„Ale to je nezastaví před pomstou za urážku.”

„Ne. Odhaduji, že máš tak čtrnáct dní, možná méně, než se odhodlají jednat.” Bryan vstal a poplácal Paytona po rameni. „Běž domů. Chvíli zůstaň v ústraní a promysli si plán. Přál bych si, abych ti mohl nabídnout více řešení, ale jsem špatný intrikán. Budu se však mít na pozoru a dám ti vědět, kdyby ti hrozilo nebezpečí. Jen co se objeví někdo z tvých příbuzných, pošlu ho za tebou.”

„Zaslechne-li pomluvy, nebudeš muset.” Payton dopil víno a měl se k odchodu. „Kryj si záda. Jestli si Roderick bude myslet, že jsem se ti svěřil, bude tě chtít zabít.”

„Budu opatrný. Když nic jiného, špatné sny, které mě budu pronásledovat po tvém vyprávění, mi nepochybně budou připomínat, že mi hrozí nebezpečí. Tak běž a vymysli chytrý plán. Taky se pokusím na něco přijít, ale moc si nevěřím.”

„Nepodceňuj se, bratrance, jsi chytrý dost. Jen nejsi podlý, což není špatná věc.”

Payton zamířil domů. Vyklouzl z hradu do noci jako zloděj, ale věděl, že je to to nejrozumnější, co může udělat. Jestli se mu Roderickovi příbuzní budou chtít postavit tváří v tvář, asi nebudou čekat, až jim předloží důkaz Roderickovy viny. Asi by mu načechralo pírka, kdyby mohl stanout před mužským soudem u planoucí vatry a dokázat, že Roderick lhal, ale mohli by ho i zranit, nebo dokonce zabít. Kirstie a děti ho potřebují zdravého a připraveného. Takže se raději vyplížil a cestou přemýšlel, jak se dostat Roderickovi na kobylku.

Než došel domů, byl dost rozzuřený. Kde jsou ti lidé, které považoval za své přátele? Payton nemohl uvěřit tomu, jak rychle se všichni obrátili proti němu nebo se aspoň odtáhli. Zdálo se, že jediný Bryan, příbuzný, kterého získal sňatkem sestřenice, byl ochoten ho bránit a stát při něm. Když vešel do pracovny, nalil si velký pohár vína a ptal se sám sebe, jestli opravdu zapadl tak hluboko do plytkého dvorského života, plného prázdného tlachání a falešných přátelství.

Ze smutného přemítání ho vyrušilo zaklepání. Do pracovny vběhla Kirstie a on strnul, protože vypadala vyděšeně. „Kdo je tu?” zeptal se, postavil pohár na stůl a šel k ní. „Já nevím,” odpověděla. „Když se otevřely dveře, byla jsem zrovna na chodbě a tvůj pokoj byl nejblíže. Doufám, že mě máš kam schovat. Ať je to kdokoli, tady mě hledat nebude.”

Bylo to pravděpodobnější, než si myslela, ale o nejnovějším vývoji ji bude informovat později. Payton ji vzal za rameno, rychle ji zavedl k těžkému závěsu zdobícímu stěnu pracovny a ukryl ji za něj. Byl tam výklenek veliký právě pro skrýš ozbrojeného muže.

„Máš v domě hodně malých zajímavých skrýší, Paytone,” zamumlala Kirstie.

„Zajímavějších, než si myslíš.” Ukázal jí kámen, který o kousek vyčníval nad ostatní. „Když na něj zatlačíš, otevřou se

za tebou dveře. Budeš-li se obávat, že by tě tu mohl někdo objevit, schovej se tam.”

Kirstie vstoupila do výklenku a otočila se k němu. Payton ji chtěl políbit, a právě když se k němu nakláněla, uslyšela Iana, jak se hádá s nějakou ženou. Hlasy se rychle blížily. Kirstie položila ruku Paytonovi na hruď a zamračila se na něho, protože ženský hlas poznala. Paytonův udivený pohled naznačoval, že takovou návštěvu nečekal. Kirstie si vzpomněla na první setkání s ním, tehdy se chtěl vyšplhat k oknu té ženy a strávit u ní dlouhou a vášnivou noc.

„Mám tady stát, zatímco ty se budeš bavit s lady Fraserovou?” sykla.

„Nebuď hloupá,” odbyl ji, dal jí krátký polibek a zatáhl závěs. „Dělej to, co tak dobře ovládáš — buď zticha a nehýbej se.”

Kirstie rychle polkla peprnou nadávku. Co když Payton toto setkání naaranžoval právě tady v pracovně. Když si Kirstie vybavila hezkou a vyvinutou lady Fraserovou, věděla, že nemůže být úplně klidná. Měla všechno, co Kirstii chybělo — mimořádnou krásu a ladné křivky. Kirstie se nemohla zbavit obavy, že až se Payton podívá na milou holubičku lady Fraserovou, uvědomí si, že spí s vychrtlou vránou.

„Tak tady se schováváš?” zahlaholila lady Fraserová, když rozrazila dveře místnosti a zadívala se na Paytona. Mračícího se Iana za svými zády ignorovala.

„Má paní.” Payton si všiml, že Ian se nervózně rozhlíží po pokoji, a rychlým pohledem mu naznačil, že Kirstie je za závěsem.

Pak mu dal znamení, aby odešel. „Nečekal jsem tě. Jsem snad tak roztržitý, že jsem zapomněl na smluvenou schůzku?”

„Jsi sice zapomnětlivý,” řekla a přistoupila k němu, „ale schůzka v plánu nebyla. Teď vím proč. Snažila jsem se tě zastihnout u dvora, ale ty jsi utekl. Kde je?”

„Kdo?” Payton si pomyslel, jaké měl štěstí, že odešel od okna té ženy, protože se začínala chovat žárlivě a vlastnicky.

Tohoto povahového rysu si zřejmě nepovšiml, když si s ní chtěl začít.

„Lady Kirstie Maclyeová, ta, co se ukrývá ve stínu, žena sira Rodericka. To kvůli ní mě odmítáš. Nemůžu věřit, že bys dal přednost hubenému dítěti přede mnou.”

„Bolí mě, že mě tak rychle odsuzuješ a jsi ochotná věřit šeptaným lžím muže, jako je sir Roderick Maclye.” Payton měl chuť jí říct, že by si skutečně vybral raději Kirstii, ale lady Fraserovou přivedla k jeho dveřím marnivost a on věděl, že by nebylo moudřeji ranit ještě víc.

„Sir Roderick nic nešeptá. Spíš vykřikuje urážky na všechny strany. Proč by zahanboval sám sebe a mluvil o tom, že jsi ho podváděl, že jsi mu ukradl ženu, kdyby by to nebyla pravda? To nedává smysl.”

„Ne? Jeho žena ho opustila. To se brzy dozví všichni, i když on to nebude chtít připustit. Možná si mě jen vybral, kvůli mé pověsti. Asi si myslí, že sympatie ostatních zmenší jeho hanbu. A možná chce, aby lidé odvrátili pozornost od něho a jeho hříchů.” Překřížil si paže na hrudi a zamračil se.

„Ach, máš na mysli řeči o zneužívání malých hochů. Někdo se zmínil, že většinu pomluv jsi roznesl ty. Ačkoli proč by ses měl starat o jeho jednání, zejména když hledá jen otrhané a nechtěné děti, které se toulají po ulicích? A co to má společného s tím, že jsi mu ukradl ženu?”

Payton byl znechucený tím, jak pramálo té ženě záleží na zneužívaných dětech. Náhle věděl, že i kdyby jednou zůstal sám, nebude vyhledávat její lože. Cítil by se pošpiněný. Bylo dost tísnivé uvědomit si, že po ní kdysi toužil. Viděl v tom další důkaz toho, že se pohyboval u dvora příliš dlouho.

„Neukradl jsem mu manželku,” prohlásil a snažil se skrýt náhlý odpor, který k ženě pocítil.

„Ach.” Najednou se usmála a objala ho oběma pažemi kolem krku. „Dobře, když jsme tedy sami… “

„Takové pokušení.” Letmo ji políbil na rty a pak jí něžně sňal paže ze své šíje. „Ale musím v sobě najít sílu a odolat mu.” Viděl, jak jí zlost křiví tvář, a spěšně dodal: „Sir

Roderick možná trousí lži, ale jeho příbuzní je poslouchají. Já musím varovat svoji rodinu před problémy, které mohou brzy zaklepat na moje dveře. Mohly by přestoupit i přes jejich práh. Musím pracovat rychle, tvrdě a neúnavně, pokud mám odvrátit střet, než se změní v krvavý svár.”

Musel ještě,nějakou chvíli vysvětlovat, lhát a planě slibovat a taky vydržet několik polibků. Teprve pak se lady Fraserová odhodlala k odchodu. Jediným přínosem její návštěvy bylo, že může každému říct, že lady Maclyeová není u sira Paytona.

Sotva vyprovodil lady Fraserovou ze dveří a odhrnul závěs, viděl Payton, že to byl opravdu jediný přínos. Kirstie se na něho dívala, jako by byl odporný povaleč, který jí poskvrnil střevíc. Payton vnímal Kirstiinu zjevnou žárlivost s potěšením, přestože byl z návštěvy lady Fraserové rozladěný.

„Už je pryč,” řekl a pomohl Kirstii vyjít z výklenku. Sevřel jí zápěstí, aby se mu nevytrhla.

„Ano, běží domů do postele, aby mohla přemýšlet o potěšení, které jsi jí slíbil,” vyštěkla Kirstie a hned se v duchu kárala, že se chová jako žárlivá dračice.

„Ne. Když se zamyslíš nad tím, co jsem jí říkal, neslyšela jsi mě tvrdit, že to udělám, ale že bych to rád udělal.”

Kirstie se na něho dívala se směsí zuřivosti a údivu. „A to mě má uklidnit?” Zamračila se na něho a viděla, že se zasmál. „Zdám se ti směšná?”

„Ne, ty ne, směju se sám sobě. Poté, co jsem mazal med kolem úst lady Fraserové, jsem promluvil na tebe, a zase v tom lítám.” Přitáhl šiji k sobě a nevšímal si její strnulosti. „Kirstie, ona pro mě neznamená nic, přestože si asi myslí, že ji chci. Popravdě, když přede mnou stála a chovala se, jako by měla práva, která jsem jí nikdy nedal, říkal jsem si, jaké jsem měl štěstí, že jsi mě té noci odvedla od jejího domu.”

Kirstii se ulehčilo. „Jsem si jistá, že její okno je pro tebe stále otevřené.”

„Může zůstat otevřené, dokud tam nenapadá sníh. Já nahoru šplhat nebudu. Ne, když pohrdla těmi ubohými dětmi,

věděl jsem, že ať se mezi námi dvěma stane cokoli, nebudu s ní nikdy sdílet lože. Cítil bych se pošpiněný.”

Pohrdání zneužívanými dětmi, které čišelo ze slov lady Fraserové, Kirstii zamrzelo a rozčílilo, ale zároveň ji trochu překvapilo, že je Payton shledával tak odpudivým. Pokud Payton prostě bral jen to, co se nabízelo, jak tvrdil Ian, proč by se měl starat

to, co si lady Fraserová myslí nebo cítí? Tohle byl pravděpodobně jeden z mužských myšlenkových pochodů, kterým ona nikdy neporozumí. Podobné hádanky jí čas od času připravovali

její bratři.

„Ach!” Zaklonila se, aby se na něho podívala, protože si vzpomněla na jiné věci, které zaslechla. „Teď znáš Roderickovy plány.”

„Ano. Chce mi udělat totéž, co jsem já udělal jemu.” Payton přešel k židli, sedl si a Kirstii si posadil na klín. „Byl pro mě šok objevit, že během jednoho dvou dnů jsem se stal vyvrhelem. Roderick vykládá každému, kdo ho poslouchá, že jsme spolu plánovali tvé předstírané utonutí, jen abychom mohli být spolu, a že dokonce, když jsi byla viděna, jak vcházíš do mého domu, jsem odmítl říct, kdo jsi. Jsem zloděj žen a on je ubohá, podvedená oběť.”

„A lidé opravdu věří takovým nesmyslům?” zeptala se. „Obávám se, že ano. Jak říká sir Bryan, ochota poslouchat Roderickovy řeči je podpořena taky tím, že jsem několika manželům nasadil parohy.” Nevšímal si jejího nesouhlasného odfrknutí, které se týkalo slova „několik”. „Ale domníval jsem se, že mám i přátele, lidi, kteří nebudou věřit jeho povídačkám a postaví se na moji stranu.”

„Sir Bryan je zřejmě jediný pravý přítel.” Pohladila ho po tváři a pak si položila hlavu na jeho rameno v tichém projevu lítosti nad jeho zřejmým zklamáním.

„Je to manžel mé sestřenice.”

„Oba víme, že tě nepodporuje kvůli vzdálenému příbuzenskému vztahu. Dělá to proto, že je tvůj přítel.”

„Ano, myslím, že je, a mnohem upřímnější než ostatní. Je jasné, že jiní se jen snažili vetřít do přízně někoho, kdo požívá výsad stanovených regenty. Ted’, když mi asi hrozí ztráta této výsady, nechtějí být v mé blízkosti. Myslím, že jsem se pohyboval u dvora příliš dlouho a neuvědomoval jsem si faleš, která tam vládne. Asi je načase, aby ke dvoru přišel nový Murray, který by držel naše pozice. Já jsem byl příliš hluboko ponořený do hry prázdných lichotek a hraných úsměvů.”

Přikývla. „Můj otec říká, že je asi dobré, že jsme jen malý klan, který nemá velký význam, protože jinak bychom se dostali ke dvoru. Říká, že je to sídlo falše, lží, zrad a touhy po moci. Lidé tam jsou prý jako psi. Člověk si myslí, že jsou všichni přátelští, dobrosrdeční a úslužní, dokud tě jednoho dne, když se nedíváš, nekousnou přímo do zadku.” Usmála se, když se rozesmál. Potěšilo ji, že mu trochu zvedla náladu, byť nakrátko. „Lady Fraserová byla ochotná ti uvěřit,” zamumlala.

„Na chvilku. Protože jsem se podbízel její marnivosti.”

„Dobře, zdá se mi, že má právo být trochu marnivá. Je velmi krásná.” Kirstie nemohla potlačit povzdech. „Taky hezky vyvinutá.”

Kirstie slabě vykřikla překvapením, když Payton náhle vstal. Rychle ho objala pažemi kolem krku, aby neupadla. Dveře se otevřely a v nich stál Ian. Kirstie skryla zarudlou tvář v Paytonově prohlubni mezi šíjí a ramenem.

„Jdu vám sdělit, že za hodinu bude večeře,” řekl Ian a široce se usmál.

„Dobře,” odpověděl Payton a s Kirstií v náručí se vydal do své ložnice. „Máme dost času.”

Kirstie nespokojeně zavrněla, protože uslyšela Ianův smích. Pak ale zvědavost zvítězila nad pocitem trapnosti. Zvedla hlavu a viděla, že Payton vchází do ložnice a zavírá za sebou dveře. „Dost času na co?” zeptala se.

„Abych ti dokázal, že větší nejsou vždycky lepší,” odpověděl.

Kirstie otevřela ústa, aby ho zarazila. Pak si uvědomila, co chce udělat, a rychle ústa zavřela. Nedokázala si totiž představit příjemněji strávenou hodinu, než že se nechá přesvědčovat Paytonem Murrayem o tom, že je pro něho daleko svůdnější než vnadami obdařená lady Fraserová.

Nebylo to snadné, ale Kirstie skrývala své pocity hrůzy nad zkrvaveným malým chlapcem, kterého přivedl Callum. Přišla do Paytonovy pracovny, aby napsala dopis pro svoji rodinu, který by její členy ujistil, že je v bezpečí, ale přitom by je moc nerozčílil a nepoplašil. Tento problém sejí zdál nicotný ve srovnání s tím, čemu teď čelila.

Ze srdce si přála, aby byla doma Wee Alice. Posadila hocha na židli a snažila se co nejlépe ošetřit mu rány mastmi, které jí přinesl Callum. Ubohý Simon se nepřestával třást, dokonce i když mu dala víno s vodou a medové sušenky. Hltavě je polykal a jí bylo jasné, jak musel chlapec hladovět. Rozesmutnilo ji to a zároveň rozzlobilo. Manželé Darrochovi, kteří měli pečovat o děti, jako byl Simon, podle svého vzhledu zřejmě pravidelně ukájeli svůj zdravý apetit na jejich účet. Kirstie předstírala, že nevidí, jak si Simon zasunul dvě sušenky do kapsy otrhaného kabátu.

„Je ti teď lip, Simone?” zeptala se, ačkoli chlapec se stále tvářil vyděšeně.

„Ano,” odpověděl a rychle se znovu napil vína. „Musel jsem sem přijít.”

„Samozřejmě že ano,” zamumlala konejšivým hlasem, ačkoli si pomyslela, že je to podivné.

Kirstie si přála, aby byl doma ještě někdo jiný, a ne jen ona a Callum. Když byla sama, cítila se nejistá. Protože Roderick přišel před týdnem k jejich dveřím, stáleji a děti někdo hlídal. Ale dnes bylo teplo a svítilo slunce a Wee Alice přesvědčila Iana, že děti potřebují jít ven. Oblékli je do kabátků a čepic a vyrazili s nimi do lesa, aby nasbírali léčivé byliny a bobule. Callum měl jít taky, ale prohlásil, že bude hlídat Kirstii. Jednoho ze tří strážných, které Payton nechal hlídat venku, vzal Ian s sebou. Payton se vydal ke královskému dvoru, aby se tam pokusil rozptýlit špatný vliv

Roderickových pomluv. Venku zůstali jen dva strážní a Kirstie si říkala, že to nestačí, i když se zároveň obviňovala, že je nervózní zbabělec.

A jak to, že sem pustili Simona? ptala se v duchu a pomalu vstala. Možná se sem dostal zadním vchodem, ale to nebylo příliš pravděpodobné. Kirstie se styděla, že podezírá dítě, ale čím by ji mohli plně zaujmout, aby si nevšimla, že je něco v nepořádku, než poslat sem zbité dítě, které potřebuje péči?

„Callume, viděl jsi Donalda, když jsi otevíral Simonovi?” zeptala se.

„Ne.” Callum se zamračil. „Měl by být vzadu, že?”

„Ano.” Všimla si, jak je Simon bledý, a napadlo ji, že to asi není jen vlivem bolesti. „A Malkieho?”

Callum se podíval na Simona. „Ne, toho taky ne.”

Kirstie pohlédla na Simona a ten se rozplakal. „Ach Simone, můj ubohý chlapče, co jsme ti udělali!”

„Pomáhal mi vzít zpět, co je moje.”

Kirstie se otočila ke dveřím a podél páteře jí projelo silné zamrazení. Stál tam Roderick, stále stejně hezký a pevně stavěný. Ačkoli její oči byly přivyklé na Paytonovu krásu, musela si připustit, že její manžel je taky hezký, až na zlý pohled bleděmodrých očí, které teď zářily triumfem.

Wattie s Gibem se objevili za ním jako obvykle. Usmívající se Gib vykročil dopředu a Kirstie se napjala a povytáhla dýku, kterou nosila u pasu skrytou v záhybu sukně. Gib držel malou plačící holčičku a Kirstie už věděla, co Simona přinutilo, aby těm darebákům pomohl. Bití zřejmě nestačilo. Gib jí hodil dítě do náruče. Kirstie se postavila mezi muže a děti a sykla: „Uteč, Callume!” a doufala, že to Roderick neslyšel.

„Ne, musím tě chránit,” zaprotestoval Galium stejně tichým hlasem a postavil se vedle ní s dýkou v ruce.

Kirstie se podívala na chlapce a všimla si dalšího velkého nože, který měl za pasem. V duchu se ptala, kolik zbraní asi

má. Upírala vzdorný pohled na Rodericka, který zde spokojeně stál a vychutnával svoje vítězství.

„Simone, vezmi sestru a běž k tomu závěsu,” nařídila tichým hlasem a snažila se přitom co nejméně pohybovat rty.

„Proč pomáháš zrádci?” zamumlal Callum.

„Je jasné, čím jsi získal Šimonovu pomoc,” řekla nahlas Roderickovi, ale chtěla tím vysvětlit situaci Callumovi. Jak doufala, všichni tři muži upřeli pohled na ni. „Bít ho nestačilo, že?” Pak zašeptala stranou ke Callumovi: „Jdi! Někdo musí říct Paytonovi, co se stalo, a to co nejdřív.”

„Ale on tě zabije,” zašeptal Callum.

„Ne tak brzy. Rád věci protahuje. Běž!”

Callum poslechl a zmizel.

„Ten chlapec dlouho váhal, než mi pomohl,” zavrčel Roderick. „Řekl jsem mu, že tě vyčenichali moji psi — a taky Calluma a děti, co jsou v domě s tebou —, ale on se pokoušel lhát a prohlašoval, že vás nikdy neviděl. Naše pokusy přesvědčit ho, aby kápl božskou, selhaly, takže nás napadlo, že se možná bude víc strachovat o život své sestry než o svůj nebo tvůj. Obklopila ses opravdu podivnými spojenci, má drahá.”

„Jsi tak statečný a silný muž, že se nebojíš ohrožovat děti!” vyštěkla na něho.

„Měla by sis dávat pozor na jazyk, má drahá. Teď jsi opět v moci milujícího manžela.”

„Já odtud neodejdu.”

„Ale ano, odejdeš.” Vykročil k ní a Gib s Wattiem se taky pohnuli.

Vytáhla dýku, chladně se usmála a všichni tři muži se zastavili. „Ano, vidím, že váháte, ale nejsem dítě a jsem ozbrojená. Nikdy jste se neuměli postavit nepříteli přímo. A v okolí není žádná řeka, do níž bys mě mohl hodit.”

„To už nebudu zkoušet. Během pětiletého manželství jsi mi taky mohla prozradit, že umíš plavat.”

Kirstie by ráda věděla, jak moc je její manžel šílený. Jeho slova zněla rozzlobeně, dokonce i smutně, protože před ním

udržela tajemství, které zničilo jeho pokus zavraždit ji. Roderick se choval, jako by selhala jako manželka, jako by spáchala smrtelný hřích tím, že se se vším nesvěřila jemu, manželovi.

„Moc jsme si nepopovídali, Rodericku,” odpověděla klidně.

„Ti malí bastardi utíkají,” vykřikl najednou Gib.

Roderick zaklel a Gib s Wattiem se vrhli vpřed. Kirstii se podařilo vstoupit do cesty Wattiemu, ale Gib doskočil k závěsu, za nímž právě děti zmizely. Náhle se zapotácel, udělal krok zpět a z paže mu trčela dýka. Kirstie s ulehčením vydechla, když zaslechla zavrzání kamene. Věděla, že děti za sebou zavřely dveře skrýše. Gib s Wattiem ztráceli drahocenné minuty tím, že se snažili otevřít dveře do tajné chodby, v níž děti zmizely, a Kirstie stála proti svému manželovi.

„Děláš mi jen samé těžkosti, děvče,” řekl Roderick napjatým hlasem, který Kirstii prozradil, že stěží zadržuje vztek. „Kam šly?”

„Proč bych měla vědět, jaké skrýše a únikové cesty Callum našel?” zeptala se a ukročila stranou, aby měla všechny tři muže v zorném poli.

„I kdybys ty sama neprohledala celý dům, všechny jeho skrýše a únikové cesty, ten malý bastard Callum by ti ukázal všechno, co objevil. Navzdory mé snaze vychovat ho mu zůstala slabost pro dívky.”

„Vychovat ho? Tak nazýváš svoje ošklivé perverznosti, které provádíš s dětmi? Výchova?”

Zavrtěl hlavou a vzdychl si. „Je zřejmé, že zpropadený sir Payton nemá moc pochopení pro potěšení a potřeby těla. Já jsem těm dětem neublížil. Po pravdě jsem mnohým poskytl lepší život, než měly, protože jsem jim dal teplé šaty, jídlo a čistou postel. Chtěl jsem od nich jen malou službičku za svoji velkorysost. Co je na tom špatného?”

Kirstie nemohla věřit svým uším. Měla mrazivý pocit, že on opravdu věří, že je dobrý. „A co ty, které jsi zabil?”

Roderick pokrčil rameny. „Stejně by zemřely, kdyby zůstaly tam, kde jsem je našel.”

„Ty jsi už dávno odsouzený k smrti, Rodéricku,” řekla ledovým hlasem. Ráda by věděla, dokáže-li to udělat sama.

„Ne, má drahá, to ty.” Roderick udělal výmluvný pohyb rukou. „A tuhle hru jsi hrála dost dlouho. Nemám v úmyslu být tady, až se strážní proberou nebo až se vrátí tvoji ochránci.”

Kirstie v duchu zaklela. Byla tady jen mizivá naděje, ale on ji o ni chce připravit. Napjala se a pevněji sevřela dýku, připravena skočit na něho. Nepochybně prohraje, protože stojí sama proti třem mužům. Ale doufala, že jim aspoň způsobí pořádnou bolest.

„Chyťte ji, hoši!” nařídil Roderick mužům. „Pozor na dýku. Umí ji použít.”

Chvíli byla Kirstie schopna držet Giba a Wattieho v šachu. Dokonce je oba škrábla. Naneštěstí to jen zvýšilo jejich útočnost. Nebyli nijak zvlášť chytří, ale uměli bojovat. Zahradili jí přístup ke dveřím a k oknu a Kirstie pochybovala, že se mezi nimi prosmýkne, třebaže se chtěla o to pokusit.

Když se Wattie postavil za ni, věděla, že je konec. Ještě se jí podařilo škrábnout Giba podruhé dýkou, ale vtom už ji Wattie objímal svalnatými pažemi. Vydala bolestný výkřik, protože Gib jí zkroutil zápěstí, a dýka jí vypadla z ruky. Ačkoli věděla, že nemá šanci osvobodit se, svíjela se a kopala Wattieho, který se otočil k Roderickovi.

Vítězný a zlý úsměv na manželově tváři rozzuřil Kirstii natolik, že okamžitě ztichla a uklidnila se. Věděla, že jeho radost pramení z vědomí, že teď ji může zabít, kdykoli se mu zamane. To nemohla vydržet. Odměnila ho stejně zlým úsměvem a pak ho vší silou kopla mezi nohy.

Kirstie si na chvíli užívala malého vítězství. Roderick zbledl, zkroutil se a klesl na kolena. Gib s Wattiem zakleli a Roderick zavyl bolestí. Kirstie slyšela v hlasech Giba a Wattieho obdiv. Tohle byl nečekaný útok slabé ženy, jež

měla být vystrašená, a Kirstie cítila, že oba hromotluci k ní pocítili respekt.

Roderick se opět vrávoravě postavil a Kirstie se připravila na trest, který bude následovat. Věděla, že by pro ně bylo těžké odvést ji odtud, kdyby byla při vědomí, a že ji tedy budou muset uhodit. Zlost, která jiskřila Roderickovi v očích, jí prozradila, že utrpí mnohem víc, než mohla očekávat předtím.

Přestože úder čekala a věděla, že bude silný, otřásl jí. Hlava se jí zvrátila prudce dozadu a přes oslepující bolest v čelisti si ještě uvědomila ostrou bolest na temeni. Ještě než jí všechno ztemnělo, uslyšela, jak Wattie zaklel, a věděla, že bolest na temeni jí způsobil náraz do jeho brady. Usmála se.

„Ježíši, Rodéricku,” zamumlal Wattie, který držel Kirstiino bezvládné tělo jednou paží a druhou si přejížděl po čelisti. „Mohl jsi mě varovat.”

„Věděl jsi, že musíme tu děvku umlčet,” houkl Roderick a třel si klouby na ruce. „Má zlomenou čelist?”

Když prohlédli Kirstii čelist, Wattie zavrtěl hlavou. „Ne,” odpověděl a přehodil si bezvládnou Kirstii přes rameno. „Raději odtud vypadneme.” Nečekal na odpověď a vyrazil ke dveřím.

„A co s těmi třemi spratky?” zeptal se Gib, který následoval Rodericka a Wattieho z domu.

„Dostaneme je,” řekl Roderick. Právě procházeli kolem pevně svázaného strážného, který byl v bezvědomí.

„Neměli jsme strážné radši zabít?”

„V této chvíli všechno, co dělám, je v souladu se zákonem.

Prostě si jen beru svůj majetek. Kdybych po sobě zanechával mrtvoly, přinese mi to jen těžkosti. Je možná lepší, že Callum utekl. Měl jsem sto chutí použít toho nechutného malého spratka k tomu, abych poslal siru Paytonovi jasnou a krvavou zprávu. Možná by mě to uspokojilo, ale taky by to byla chyba.”

„Pak asi tu děvku nezabiješ moc brzy,” řekl Wattie, když došli ke koním.

Roderick opatrně nasedl na koně a proklínal bolest v klíně. Mávl na Wattieho, který mu chtěl podat Kirstii. „Tu děvku povezeš ty.” Sledoval, jak Gib pomáhá Wattiemu na koně a pak ukládá bezvládnou Kirstii do jeho náruče. „Ano, budu nucen nechat ji ještě chvíli naživu. Mám však v plánu pěkně jí zbytek života opepřit.” Pobídl koně do cvalu a jeho muži vyrazili za ním na Thanescarr.

Callum vyklouzl zpoza stromu, odkud pozoroval tři muže, kteří unášeli Kirstii. Měl podezření, že ji Roderick odveze na Thanescarr, ale chtěl si být jistý. Když došel zpátky na místo, kde stál Simon a jeho sestra Brenda nad strážným v bezvědomí, svíraly jeho útlé prsty jílec nože. Pak šel ke studni, nabral vodu do vědra a vychrstl ji strážnému do tváře. Zatímco se strážný s kašláním probouzel, rozřezával Callum provazy, jimiž byl spoutaný.

„Co se stalo?” zeptal se Malkie nejistým hlasem a ztěžka se posadil.

„Sir Roderick unesl lady Kirstii,” odpověděl Callum. „Přinutila mě odejít a odvést tady toho zrádce do bezpečí.”

Malkie se podíval na Simona a oči se mu rozšířily. Pak se obrátil zpět na Calluma. „Tak jsi ho zbil ty?”

„Ne, ale chtěl jsem,” vzdychl Callum. „Aspoň do té doby, než mě lady Kirstie přesvědčila, že si nemohl pomoci a musel se stát zbabělým zrádcem. Když se podíváš blíž, asi uvidíš malou holku, která se zezadu lepí na Simona. To je jeho sestra Brenda. Roderick a jeho dva pohůnci ji ohrožovali a přinutili tak Simona, aby jim pomohl.”

„Je mi to moc líto,” zašeptal Simon a otrhaným rukávem si začal rozmazávat slzy po opuchlé tváři. „Řekli mi, že ji zabijí, jako zabili mého otce.”

„Oni ti řekli, že zabili tvého otce?” zeptal se Callum.

„Ano.” Simon se několikrát nadechl a začal se uklidňovat.

„Pak bys měl raději zůstat s námi. Ty i malá Brenda.”

„Ne. Vím, že je to moje chyba, že je lady Kirstie pryč. Půjdeme s Brendou zpátky k Darrochovým.”

„A zemřete dřív, než si odplivnu. Říkal, že zabili vašeho otce. Myslíš, že by chtěli, abys o tom někomu povídal? Ne. Zůstanete tady.” Callum si dramaticky povzdechl. „Mám podezření, že ti odpouštím.” Podíval se na Malkieho a Donalda, kteří ho pozorovali se směsí údivu a pobavení. „Odjeli na Thanescarr. Tušil jsem, že tam pojedou, ale raději jsem je pozoroval, abych si byl jistý. Lady Kirstie byla bezvládná, ale nemyslím si, že je mrtvá.”

„Payton z nás stáhne kůži zaživa,” zamumlal Malkie. Vstal a pomohl na nohy otřesenému Donaldovi.

„Mám pro něho zajít?” zeptal se Callum.

„Ne, chlapče. Než bys ses dostal k hradu, mohl by už být na cestě domů. Pokud tam vůbec je. Ne, zůstaň tady, odpočiň si, najez se a začni přemýšlet, jak bychom se mohli dostat do Thanescarru a osvobodit naši paní.”

„Nepotřebuju odpočívat ani jíst. Vím, jak se do Thanescarru dostaneme.”

„Dobře, ale nemůžeš ji zachraňovat sám.”

„Já vím. Půjdu pro Silného Iana. Vím, kam šel. Sir Payton ho bude chtít mít po ruce, připraveného vyrazit, ne?”

Když Malkie s Donaldem přikývli, Callum si překontroloval zbraně a zaklel. „Chybí mi dýka. Píchl jsem jí to prase Giba. Doufám, že mi ji neukradl.”

„Kolik nožů vlastně máš, chlapče?” zeptal se Malkie a udiveně se na Calluma díval.

„Měl jsem jich šest. Ale stejně si myslím, že jich tolik nepotřebuji, abych přivedl Silného Iana domů. Lidi, před kterými se musím mít na pozoru, teď ujíždějí k Thanescarru,” zamumlal a kopl do kamínku. „Nebyl jsem moc dobrý ochránce.”

Malkie ho poplácal po rameni. „My taky ne, chlapče. A nemůžeme se obhájit tím, že je nám teprve jedenáct.”

„Neměl jsem ji poslouchat, když mi říkala, že mám odvést Simona a Brendu do bezpečí. Měl jsem zůstat u ní.”

k

„Ne, udělal jsi to správně. Pomohl jsi dětem, poslechl jsi rozkaz své paní, což jsi měl, a teď jsi tady a pomůžeš nám ji zachránit. Asi věděla, že máš informace, které nám pomohou, a chtěla si být jistá, že budeš žít.”

„No, možná.” Hoch se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. „Půjdu pro Iana.”

Donald sledoval, jak se chlapec vzdaluje, a pak se podíval na Malkieho. „Jsi si jistý, že je mu teprve jedenáct?”

Malkie se zasmál. „Ano. Ale chová se, jako by mu bylo třicet. Pojďte, Simone, Brendo, půjdeme domů. Callum možná nepotřebuje odpočinek a jídlo, ale já ano. Budu potřebovat energii, až budu muset sdělit siru Paytonovi novinu, že jsme si nechali unést jeho paní.”

Callum běžel po pěšině, po níž Ian chodíval do lesa. Bál se a v očích ho štípaly slzy. Nenáviděl pocit strachu. Ačkoli Rodericka dlouho neviděl, stačil jeden pohled na něho a vybavily se mu staré ošklivé vzpomínky. Bylo mu skoro špatně.

Ian ho učil, jak být silný, ale teď Callum věděl, že silný není. Byl stále ještě ustrašeným chlapcem. Chtělo se mu posadit se a plakat, jako když byl malý. V duchu si však přísahal, že nedopustí, aby ho sir Roderick znovu oslabil. Nedovolí mu, aby ho přinutil k pláči.

Rozběhl se a říkal si, že Kirstie ho má ráda. Musí ji zachránit. Ona byla jediná, kdo se o něho kdy staral, a nemohl dopustit, aby ji to zvíře věznilo. Její smrt by učinila nešťastnými i sira Paytona, Silného Iana a Wee Alici a on nemohl dopustit, aby se to stalo. Všichni k němu byli laskaví, zacházeli s ním jako s normálním malým hochem, přestože už brzy bude mužem a přestože všichni věděli, co s ním sir Roderick dělal. Měl u nich útočiště, místo, kde se nemusel ničeho bát a nemusel se stydět, a nedovolí tomu muži, aby ho o ně připravil. Polkl vzlyk. Navzdory všem modlitbám se zvíře vrátilo. Jeho vinou všechno potemnělo a bylo znovu ošklivé a strašné. Callum začal mumlat všechny nadávky, které znal. Nenechá zvíře zvítězit. Nedovolí, aby Roderick ublížil paní jeho srdce a přátelům. Vtom ho někdo chytil za paži, a Callum se vylekal.

„No tak, chlapče, co tě trápí?” lanový oči se rozšířily, protože Callum bleskurychle vytáhl z rukávu dýku. „No tak, to jsem já, Ian, chlapče. Vidíš? Vždyť víš, že já ti neublížím. Ten nůž můžeš schovat.”

Callum se díval na dýku ve své ruce a pak na Iana. Málem bodl svého přítele, muže, který mu pomáhá stát se silným. A je to vina toho parchanta, pomyslel si a schoval nůž. Když

mu ustaraná Alice podala měch, hltavě se napil a cítil, jak ho chladný mošt uklidňuje.

„Ten netvor odvedl lady Kirstii,” řekl a zamračil se, když mu Alice začala otírat obličej čistým ubrouskem. Pak si uvědomil, že má tváře mokré od slz. „Běžel jsem tak rychle, až mi z větru začaly slzet oči.”

„Ano, chlapče, to se někdy stává,” řekla Alice a objala pět dětí, které se teď shromáždily kolem ní. „Máš na mysli sira

Rodericka?”

„Ano.” Callum jim krátce vysvětlil, co se stalo. „Nemohl jsem chránit svou paní,” dodal nejistým tichým hlasem a upřel pohled na Iana. „Chtěl jsem, ale ona mi poručila, abych odvedl Simona a Brendu pryč.”

„Což je přesně to, co jsi měl udělat,” řekl Ian. „Alice, posaď děti na vůz. Musíme hned domů.”

„Je to všechno moje vina,” řekla Alice, která bojovala se slzami. „Kdybys tam byl, pomohl bys naší paní. To já jsem tě nutila, abys šel ven.”

„Nenutila jsi mě a není to tvoje vina. Vyskoč si na vůz, chlapče,” řekl Ian Callumovi. „Musíš si odpočinout a načerpat sil, protože si myslím, že budeme potřebovat tvoji pomoc, abychom lady Kirstii přivedli zpět.”

Callum jel chvíli na voze a síly se mu rychle obnovily. Brzy poté, co se mu uklidnil dech a přestal se chvět, připadal mu vůz, na němž jel s ostatními dětmi, příliš těsný. Chtěl něco dělat, ale věděl, že lady Kirstii teď pomoci nemůže. Ještě ne. Musejí počkat na sira Paytona a pak sestaví plán. Nakonec, příliš rozrušený, než aby vydržel klidně sedět, seskočil a přidal se k Silnému lanoví, jenž kráčel před vozem. Řídila Wee Alice a strážný Angus šel vzadu.

„Řekl jsem ti, ať si odpočineš,” promluvil k němu Ian, ale jeho hlas byl klidný a neměl v sobě ani náznak plísnění.

Já vím,” odpověděl Callum, „ale už jsem čilý, i když vím, že nemůžeme nic dělat.”

„Čilý?”

„To slovo mě naučila lady Kirstie. Hezky zní, aspoň se mi

zdá.”

„Ano, to zní. Taky to vypadá, že jsi študovaný.” „Jo. Ale musím se uklidnit. Potřebujeme plán, jak mou paní vysvobodit.”

„Ano, to máš pravdu,” souhlasil Ian. „Někdy je těžké držet se na uzdě, ale je to nejlepší. Mám dojem, že budeme muset Paytona přimět, aby si to uvědomil. Člověk může slepě rozdávat rány, ale jediné, co by měl mít v té chvíli, je štěstí. Štěstí je však velice vrtkavé. Někdy je lepší počkat a použít rozum, zejména když nepřítel očekává, že za ním přijdeš.”

Callum si olízl rty a pak rychle řekl: „Sir Payton bude chtít zachránit lady Kirstii, že?”

„Samozřejmě že ano, chlapče. Budu ho muset brzdit, aby nezačal jednat neuváženě kvůli záchraně své dámy.”

„Opravdu je?”

Ian se zamračil. „Co je, chlapče?”

„Je jeho dámou? Myslel jsem, že by mohla být, ale někdy si říkám, že ji má jenom proto, že se mu líbí s ní souložit.”

„Ach.” Ian vrhl rychlý pohled na svoji ženu a viděl, že hovoří s ostatními dětmi a neposlouchaje. Pak se podíval zpátky na Calluma. „Neměl bys takto mluvit o své paní, ale vím, co máš na mysli. Takže budu mluvit na rovinu: Payton je pěkný svůdník a měl v posteli víc žen, než je běžné, ale naši paní nebere jako ty ostatní. Prožil jsem s ním skoro celý život a jsem si jistý, že v ní nevidí jen děvče, které mu na chvíli zahřeje postel. Myslím si to kvůli jediné věci — pokud jiná řekne ,ne’, jde prostě dál a najde si takovou, která řekne ,ano’. Nikdy nečekal ani čtrnáct dní. A na tvoji paní čekal

déle.”

„Takže si myslíš, že se s ní ožení? Že z ní opravdu udělá svoji paní?”

„Zatím si tím nejsem moc jistý. Ale zdá se mi, že by byl hloupý, kdyby to neudělal.” Vyměnil si s Callumem krátký úsměv a Callum přikývl na souhlas. „Myslím, že se k sobě dokonale hodí, ale musí na to přijít sami. A zdá se mi, že si to

všechno velice komplikují.” Ian byl rád, že se chlapec rozesmál. Vypadalo to, jako by se nic vážného nestalo a jako by hoch ještě před chvílí neplakal a netřásl se strachem.

Callum chytil Iana za ruku a cítil, jak mu jeho klid pomáhá. „Je mi líto, že jsem na tebe vytáhl nůž. Lekl jsem se, že je to sir Roderick. Ale trvalo to jen chviličku,” svěřil se tiše. „Unesl lady Kirstii a já jsem se bál, že se všechno smutné a hrozné zase vrátí. Ale my mu to nedovolíme, že

ne?”

„Ne, chlapče, my to nedovolíme.” Ian krátce a lehce stiskl chlapci ruku. „Zachráníme naši malou lady Kirstii a dáme všechno do pořádku. A možná z toho vzejde i něco dobrého.”

„Ano? A co?”

„No, myslím si, že ztráta ledy Kirstie přivede Paytona k rozumu.”

„Nezdá se mi moc rozumný,” zašeptal Callum Ianovi, když pozoroval Paytona, jak řádí v hodovní síni.

Ian potlačil úsměv. „Ne, ale potřebuje se chvilku vyzuřit.”

„Ano. Doufám, že brzy skončí, protože musíme vymyslet, jak dostat mou paní zpátky.”

„Když se nevzpamatuje, půjdu a dám mu jednu přes hlavu.” Tentokrát Ian nedokázal potlačit úsměv, protože Callum vážně přikývl, jako by to byl opravdu ten nejlepší nápad.

Payton viděl Ianův slabý úsměv a bojoval s chutí popadnout ho za klopy kabátce, divoce jím zatřást a zeptat se ho, co se mu zdá tak zatraceně směšné. Sevřel oběma rukama polici nad velkým krbem, zahleděl se do jeho studených útrob a snažil se získat klid. Nemusel se dívat za sebe, věděl, kdo tam stojí. Ian, Malkie, Donald a Angus stáli a čekali na rozkazy. Callum mu chtěl sdělil všechno o přístupových cestách do Thanescarru. Netušil, proč je tu ubohý Simon, ani to, že pocit viny ho zřejmě přinutil nabídnout jim pomoc. Payton přijel domů ve špatné náladě a chtěl vyhledat uklidnění a pohodu v Kirstiiných štíhlých pažích. Zpráva, že ji Roderick unesl, pro něho byla nejtěžší ranou. Historky o

jeho svádění vdaných paniček a uloupení cizí manželky vyhnaly Paytona ode dvora a on spěchal domů za Kirstií. A teď ji má Roderick. S tím se smířit nemůže.

Strach o Kirstii hlodal v jeho útrobách. Jen málo ho uklidnilo, že Roderick ji hned nemůže zabít. On a jeho žena byli teď v centru pozornosti. Roderickovy povídačky o tom, jaký je ubohý podváděný manžel, teď budou vlastně pro Kirstii prospěšné. Kdyby zemřela příliš brzy poté, co si ji manžel přivedl zpět, všichni by ho podezírali, že ji zabil kvůli nevěře. Paytona víc trápilo pomyšlení na příkoří, které jí hrozí, když je opět v moci manžela. Velmi jasně si vzpomněl, co mu pověděl Callum toho dne, kdy Roderickovi pohůnci objevili, že Kirstie žije. Roderick ji může předhodit Gibovi a Wattiemu. Ty dvě brutální bestie jí mohou ublížit, mohou v ní snadno zabít veškerou sladkou vášeň.

„Paytone?” zvolal Ian a jeho hlas vyjadřoval jak sympatie, tak pobídku k činnosti.

„Už jsem klidný.” Payton přešel ke stolu, všichni se posadili a on jim nalil víno. „Přemýšlel jsi, Callume, o všech přístupových cestách, kterými bychom se mohli dostat do Thanescarru?”

„Ano,” odpověděl Callum. „Myslím, že je znám všechny. Jak jsem řekl své paní, ať jsem kdekoli, rád znám všechny skrýše a únikové cesty. Na Thanescarru jsem zprvu neměl štěstí, protože Roderick mě pořád hlídal. Ale pak jsme s Kirstií přece jen hrad prozkoumali. Díky tomu jsem mohl utéci a zachránit děti.”

„Myslíš, že se Kirstie pokusí dostat pryč jednou z těch únikových cest?”

„To nepůjde. Zamkne ji v ložnici. Nevím, proč to tak je, ale do její ložnice se dá vejít, ven se však už nedostaneš, pokud ti někdo neotevře dveře z chodby. Teď není na Thanescarru nikdo, kdo by ji pustil ven.”

„Ale existují snad i jiné cesty do Thanescarru, které Roderick nezná?”

„Ano. Jednou z nich vás můžu zavést až do chodby před její ložnicí.”

„Dobře, to stačí. Je divné, že o ní Roderick neví,” zamumlal Payton, který pocítil pochybnosti.

„Do svých jedenadvaceti tam nebydlel,” vysvětlil Callum. „Bylo to sídlo jeho bratrance. Někteří sloužící jeho bratrance tam ještě pracují, ale ti by Roderickovi neřekli o skrýších a cestách, i kdyby je znali.”

„Dobrá, pak je náš plán jednoduchý. Ale nejprve,” podíval se na malého Simona, „nezaslechl jsi, co ti lidé chtějí udělat s lady Kirstií?”

„Gib se ptal, jestli ji dá do klece, ale pán řekl, že ne.” Simon se zamračil. „Říkal, že příliš mnoho očí se teď dívá jeho směrem.” „Neřekl tedy přesně, kam ji zavře?”

„Já nevím. Řekl, že ji zavede tam, kam patří. Wattie říkal, že neví, jestli je to dobré, protože odtamtud už jednou utekla. Ten darebák řekl, že tentokrát sejí to už nepodaří, protože ty proklaté dveře budou mít závoru zvenčí.”

„Pak ji tedy zavře do ložnice,” řekl Callum. „Zavíral ji tam zevnitř, protože měli sousedící pokoje, ale jednou v noci přišel na to, že vyklouzla. Podařilo se jí závoru odsunout. To byl jeden z důvodů, proč se rozhodl, že ji zabije. Viděla příliš mnoho, protože se volně procházela po Thanescarru.”

Payton přikývl. Plánování záchranné výpravy mu pomohlo získat klid. „Takže Callum mě dovede s lanem do hradu. Malkie, a Donald s Angusem budou hlídat, aby nikdo neobjevil naši přístupovou cestu.” Usmál se na Simona, který se ze všech sil snažil zůstat vzhůru. „A ty, Simone, jdi do postele.”

„Omlouvám se, pane,” řekl Simon a pomalu se postavil. „Je to všechno moje vina.”

„Ne. Byl jsi tvrdý, když vyhrožovali jen tobě a trápili jen tebe. Jsi dost chytrý, abys věděl, že ten muž nelhal, když vyhrožoval smrtí tvé malé sestře. Bylo správné, že jsi ji chránil. Teď si jdi odpočinout.” Když Simon odešel, Payton

se podíval na Calluma a zvedl jedno obočí. „Doufám, že respektuješ, co jsem řekl.”

„Ano,” odpověděl Callum a snažil se tvářit nevinně. „Teď už máme plán. Slyšel jsem všechno.”

„Já mám na mysli to, co jsem právě řekl Simonovi, jestli tomu rozumíš. Nesmíš ho nazývat zbabělcem a zrádcem. Vyhrožovali jeho sestře a on se o ni bál. Jsem si jistý, že od chvíle, co se dověděl, že zavraždili jeho otce, věřil jejich hrozbám.”

Callum přikývl. „Už toho nechám. Sledovali moji stopu až k němu, takže je to vlastně i moje chyba, že stál před těžkým rozhodnutím. Tak půjdeme už za lady Kirstií?”

„Brzy se dočkáš. Chci to provést pod rouškou noci. Roderick nás sice čeká, ale já bych byl raději, aby netušil, kdy přijdeme.”

„Vnikneme tam jako slabý větřík.” „Ano, chlapče, přesně tak. Roderick si myslí, že vítězí, ale brzy si uvědomí, že začal prohrávat.”

Kirstie pomalu otevřela oči. Na chvíli se jí nezdálo divné, že leží ve své staré posteli na Thanescarru; pak se jí však v hlavě rozjasnilo. Zachvátila ji panika a ona sejí snažila postavit. Věděla, že má právo být vystrašená, ale nechtěla se nechat ovládnout velkým strachem. Nic by jí to nepřineslo. Jen by potěšila Rodericka.

Bolest v čelisti byla tak silná, že jí vehnala do očí slzy, a navíc pocítila bušení v zadní části hlavy. Velmi opatrně si osahala spodní čelist a oddechla si, když zjistila, že ji nemá zlomenou. Měla uvolněný jeden zub, ale věděla už z minulých zkušeností, že tohle se uzdraví samo, bude-li dost opatrná a neudeří-li ji Roderick znovu do stejného místa. Co nejpomaleji se vztyčila do sedu. Chytila se hrubé vyřezávané pelesti, překonala vlnu nevolnosti a točení hlavy.

Několik mučivých minut seděla bez hnutí. Pak cítila, že se může pohnout, a opatrně vstala. Přistoupila k oknu. Z postavení slunce a podle klidu na nádvoří usuzovala, že už se

brzy setmí. Roderick ji zřejmě uhodil velmi silně, protože byla v bezvědomí skoro čtyři hodiny, možná více. Jestli se dostane ven, bude mít k dispozici stíny noci, které ji ukryjí.

Pak uslyšela nepříjemný zvuk. Byl to zvuk odsunované závory — která byla na dveřích zvenčí. Roderick změnil její ložnici v dokonalé vězení. Okno bylo příliš vysoko, než aby z něho mohla vyskočit. Z jejího pokoje nevedly žádné tajné východy. Kdo byl uvnitř uvězněn, mohl být vysvobozen jedině někým zvenčí. Teď se Roderick postaral, že se Kirstie nedostane na chodbu ani do jeho ložnice. Útěk by vyžadoval mnohem víc úsilí, než byla schopna v této chvíli vyvinout. Kirstie si odmítala připustit, že útěk je asi nemožný. Taková myšlenka by zničila naději, k níž se zoufale potřebovala upnout.

Roderick vešel do pokoje a Kirstie ucítila, jak jí projel mrazivý záchvěv. Navenek se však tvářila klidně, seděla rovně na židli před krbem a byla trochu překvapená, že jí židli vůbec nachystal. Roderick se postavil před krb. Kirstie doufala, že vyletí jiskra a zapálí mu krásné oblečení. Dokud neviděla elegantního Paytona, neuvědomila si, že Roderick je proti němu pouhý hejsek.

„Předpokládám, že už ses pokusila odsunout závory,” řekl Roderick.

Byl velmi spokojený sám se sebou. „Ještě jsem neměla čas. Teprve teď jsem se probrala z mrákot po tvém něžném polaskání.” Sáhla si na čelist. Nepřekvapilo ji, že je oteklá, a tušila, že modřiny budou brzy velmi barevné.

„No, můžeš s tím klidně ztrácet čas.”

„Ano. Pochopila jsem všechno, když jsem poznala, že závora je zvenčí. Zřejmě sis moji návštěvu dobře naplánoval. Nemusel ses namáhat, nemám v úmyslu zůstat příliš dlouho.”

„Ach Kirstie, ty jsi mě nepochopila, že ne?” Roderick zavrtěl hlavou. „Ty nikdy neopustíš Thanescarr. Nikdy se nedostaneš ven živá. Od naší svatební noci jsi mě zradila už mnohokrát. Tvoje nepřístojné chování vyvrcholilo trapnými

pokusy očernit mé jméno nactiutrhačným lhaním. A samozřejmě jsi mě podváděla se sirem Paytonem.”

To bylo téma, u něhož se nechtěla příliš zdržovat. Roderick ji nechtěl jako opravdovou ženu, nechtěl vůbec žádnou ženu. Ona to však nemohla dokázat, i kdyby měla šanci. Navíc strávila měsíc v domě legendárního sira Paytona Murraye, a i kdyby chtěla lhát a nepřiznala jejich vztah, nikdy by jí nevěřil. Kirstie nevěděla, proč se Roderick stará o to, co dělala nebo nedělala se sirem Paytonem, pokud to ovšem nechce použít jako záminku pro její smrt. To však dávalo pramalý smysl, protože i když byla žena vinna cizoložstvím, lidé odsuzovali manžela, který ji za tento hřích zabil. Takže, pomyslela si, jakou hru to vlastně hraje?

„Nactiutrhačné lhaní?” zeptala se. „Vždyť je to pravda, která konečně vyšla najevo.” Pozorovala, jak nervózně svírá a rozevírá dlaně, a připravila se na možný útok. „Vždyť ty jsi ubližoval dětem, Rodericku. Můžeš to popírat, jak chceš, můžeš to nazývat lží a tvrdit, že jsi těm ubohým chlapcům dával jídlo a ošacení, ale já znám skutečnou pravdu. A jednoho dne,” dodala chladným hlasem, „dokážu, že je na tvých rukou krev nevinných, že jsi některé děti zabil.”

„Snažíš se očernit moje jméno, abys zakryla vlastní hříchy.”

„Ach ne. Hříchy, které jsem mohla spáchat, blednou ve srovnání s těmi, jimiž sis poskvrnil duši ty.”

„Počet tvých hříchů roste každý den, má paní. Máš na rukou stále více krve, navzdory veškeré mé snaze ti v tom zabránit.”

„Co to říkáš za hlouposti? Já nejsem ta, kdo má na rukou krev.”

„Vždyť jsi do celé záležitosti vtáhla další lidi. Napovídala jsi lži o mně různým lidem a já jsem byl přinucen je umlčet. Víš dobře, že potřebuji soukromí, že si je chráním, ale ty stále šíříš zkazky o mých neexistujících zločinech.”

„Pokusil ses mě přece zabít!” Kirstie nemohla věřit svým uším. Roderick lhal i sám sobě a o svých krutostech a vraždách mluvil tak, jako by nebyly vůbec důležité.

„Budeš zticha!” Roderick se zhluboka nadechl a pak řekl klidněji: „Dobře. Teď jsi mi dala další tři, s nimiž musím zatočit.”

„Co tím myslíš?” zeptala se a podél páteře jí proběhlo zamrazení.

„Hádej, ty bláznivá děvko! Vtáhla jsi do problémů sira Paytona a ty dva jeho hnusné sloužící. To nemůžeš popřít. Po úvaze jsem si uvědomil, že to byl sir Payton, kdo očernil moje jméno. Lži, které trousil u dvora, mohly pocházet jedině od tebe. Teď ho musím umlčet a to nebude jednoduché. Strávím spoustu dlouhých hodin vymýšlením plánu, jak se zbavit jeho a sluhů, aniž bych na sebe obrátil podezření. Naštěstí nemusím být tak opatrný v případě toho malého zrádce Calluma.”

Kirstie byla zděšena. Mluvil o vraždě tří dospělých a dítěte, ale rozčiluje hojen to, že ho to bude stát čas a námahu. A ze všeho obviňoval ji, což bylo horší. Nemohla se zcela zbavit viny, kterou v sobě cítila.

„Mluvíš o zavraždění čtyř lidí, jako by to nebyl zločin — jen něco nepříjemného,” zamumlala. Nevěděla, jak ho má zviklat. Naděje, že by mu to mohla vymluvit, byla malá, přesto cítila, že by to měla zkusit.

„Je to nepříjemná situace, kterou jsi zavinila ty. A proč? Kvůli nechtěným hubeným spratkům, které někdo odhodil?”

„No, nebude jednoduché zabít Paytona, Silného Iana a jeho ženu, a pokud si myslíš, že bys to provedl beztrestně, jsi blázen. Paytonova rodina se pustí po stopách jeho vraha ještě dřív, než zaschne jeho krev.”

„Ach ne, to si nemyslím. Velmi úspěšně se mi podařilo očernit jeho jméno, mnohem úspěšněji, než on očernil mé. Ten muž podvedl tolik manželů a vzbudil tolik žárlivosti! Bylo velmi jednoduché ho znemožnit. Pochybuji, že by jeho příbuzní chtěli vědět, ve kterém hrobě hnije.”

„Pokoušíš se soudit lidi podle přelétavosti těch hejsků ode dvora. Murrayové ti tak snadno neuvěří a neodsoudí okamžitě člena své rodiny. Ne, budou hledat odpovědi na otázky a požadovat krev za krev. Můžeš umlčet Paytona, Wee Alici, Silného Iana nebo Calluma, ale Murrayové a jejich spojenci brzy objeví všechna tvá temná tajemství. Pak to budeš ty, kdo bude hnít v hrobě, opuštěný známými i příbuznými, a na tvůj hrob budou močit všechny děti, které jsi zneužíval!”

Překvapilo ji, že ji neuhodil. Kirstie však viděla, že by to moc rád udělal. V minulosti Roderick podobnému obviňování nemusel čelit, a teď měl co dělat, aby se ovládl.

„Proč jsi sem přišel? Snažíš se shodit svoje hříchy na mě?” zeptala se. „Ztrácíš čas. Opravdu si nemáme co říct.”

„Ne? Možná jsem se rozhodl odpustit ti a přijmout tě zpět jako ženu.”

„Nikdy jsem tvojí ženou nebyla.” Kirstie najednou poprvé v životě věřila tomu, co řekla.

Roderick ji ignoroval. „Ano, je čas, abychom se stali opravdovou rodinou. Je načase, abys měla dítě.”

Kirstie si překřížila paže na hrudi, aby skryla chvění, které ji najednou zachvátilo. Roderick nevěděl, že slyšela Giba a Wattieho, jak mluvili o jeho zvráceném nápadu, že je použije jako hřebce. Nechtěla uvěřit, že by se snížil k podobné podlosti, ale pak se napomenula, ať není hloupá. Muž, který může ohavně zacházet s dětmi, je schopen všeho. Uvědomila si, jaký osud by patrně čekal její dítě, vždyť mu vůbec nezáleželo na tom, jak by je získal.

„Ach, takže ty ses rozhodl být znovu mužem,” řekla a sledovala, jak svírá ruku v pěst. Pak ji však spustil podél boku a celý se chvěl, jak se snažil uklidnit. „Hm, ty máš ale zlost.”

„Moc se divím, že mě ještě dráždíš.”

„Opravdu?” Věděla to, ale důvod neznala. „Nejsem ještě připravena mít dítě.”

„Rození dětí je jedna věc, a možná jediná užitečná, kterou ženy umí. Je to taky tvoje povinnost jako mé ženy.”

„Stejně jako je tvojí povinností dát mi dítě, ale zdá se, že toho nejsi schopen. Co tedy z toho vyplývá?”

Roderick překřížil paže na prsou. „Mohl bych počkat, abych zjistil, jestli tě ten velký milovník sir Payton oplodnil. Ale ne, myslím, že ne. Dítě by na něho mohlo být podobné a to by mu způsobilo určité těžkosti. Ne, já na to budu mít svoje chlapce, ti se o tebe postarají. No tak, proč se tváříš vyděšeně? Byla jsi ochotna roztáhnout nohy před sirem Paytonem, teď můžeš udělat totéž před muži, které ti vyberu.”

Zaklepání na dveře odvrátilo jeho pozornost od Kirstie. Otevřel, ale stále na ni upíral oči. „Zatraceně, Wattie,” sykl na hromotluka, který stál za dveřmi. „Říkal jsem ti, že tě zavolám.”

„Jsou tady tvoji příbuzní,” ohlásil mu Wattie. „Chtějí s tebou mluvit. Hned.”

„Ježíši, o čem můžou chtít mluvit?”

„No, vyhlásil jsi do světa, že ti sir Payton Murray ukradl ženu, že jsi podvedený manžel. Mám podezření, že cítí povinnost vypořádat se s urážkou, ne? Řekneš jim, že je ta děvka zpátky?”

„Ne, ještě ne,” odpověděl Roderick. „Musím si s nimi promluvit.” Pohlédl na Kirstii. „Navrhuji ti, aby sis odpočinula, má drahá. Budeš potřebovat sílu.”

Když Kirstie osaměla, sklonila se a opřela si čelo o kolena. Bylo jí zima, chlad jí lezl do kostí. Chvěla se i strachem o sebe a o všechny, které měla ráda. Šílenství, které viděla v Roderickových očích, ji vyděsilo. Myslel vážně, co řekl? Nechtěl ji jen polekat? Zběsilost v pohledu ji vystrašila mnohem víc než jindy jeho hrozby a pěsti. Se šílencem nebylo možné rozumně se domluvit a v žádném případě se nedalo odhadnout, jak se zachová. Může dělat věci, které by zdravý člověk nikdy neudělal. Stal se z něho velmi nebezpečný člověk.

A ona nemá žádnou možnost, jak by mohla varovat Paytona. Snažila se překonat chuť rozplakat se. Payton se

musí dovědět, že ho Roderick chce zabít. Ví, že Roderick chtěl zabít Calluma, ale napadne ho, že Ian s Alicí jsou taky v nebezpečí? A co ostatních sedm dětí, které se skrývají v jejich domě? Roderick možná neví, že tam jsou, ale kdyby šel po chlapcích, objeví všechny. Nezmínil se o Simonovi a Brendě, ale když si na ně vzpomene, bude nepochybně chtít umlčet i je. Pak tady byli tři Paytonovi strážní, na které musela myslet taky.

Pomalu se napřímila, pevně sevřela opěrky křesla a dívala se zamyšleně do ohně. Šest dospělých a osm dětí. Žádný zdravý člověk se nemůže domnívat, že by mohl zabít tolik lidí a že by mu to prošlo. Ale Roderick není zdravý člověk. Pochybovala, že o nich vůbec uvažuje jako o lidech. Jsou pro něj jen překážkami, které ohrožují jeho možnost pokračovat v perverznostech.

Dveře se znovu otevřely a Kirstie se napjala. Měla strach, že Roderick už za ní poslal Giba s Wattiem. Opravdu vešel Gib. Kirstie si všimla, že na něm vůbec není vidět, že utržil zranění. Podržel dveře otevřené a do ložnice vešla Daisy, dívka z kuchyně, s podnosem s jídlem a pitím. Gib nebyl příliš chytrý, ale měl silný pud sebezáchovy, stejně jako Roderick.

„Ty víš, co teď Roderick plánuje, že?” zeptala se.

„Ano, má v plánu nechat mě a Wattieho, abychom ti udělali dítě,” odpověděl Gib.

„Ne, ty troubo, mluvím o všech těch lidech, které chce zabít. Asi chce, abyste je zabili vy dva s Wattiem a aby to byly vaše špinavé krky, které brzy políbí oprátka.”

Gib pokrčil rameny. „Už dlouho se nebojím toho, že budu viset. Záleží jen na tom, kdy a za co mě pověsí. Pověsit mě můžou jen jednou, víš? A já myslím, že si docela užiju při zabíjení toho krasavce, který tě měl měsíc v posteli. Sir Payton se válel nejméně s polovinou žen ve Skotsku a druhá polovina si to tiše přála. Ten muž si zaslouží zabít.”

„A předpokládáš, že jeho tři strážní a dva sluhové budou prostě jen stát a nechají tě splnit tvůj úkol?”

„Zdá se mi, že starý Roderick má menší plán, který zahrnuje i je. Nestarám se o to. Roderick nás zachránil před oprátkou a jsme u něho už dlouho. A myslím, že tu ještě dlouho budeme. Je chytrý, náš Roderick.”

„Tvůj Roderick je šílenec,” vykřikla Kirstie. „A já si začínám myslet, že jeho šílenství je nakažlivé.”

Gib se na chvíli zamračil a pak přikývl. „Ano, je pravděpodobně bláznivý jako březnový zajíc. Konec konců, dává přednost klukům před ženami.” Ovinul svoji silnou pracku kolem Daisina pasu, přitiskl dívku k sobě a políbil ji na špinavý krk.

Daisy zbledla a zatvářila se poděšeně a to v Kirstii vzbudilo nutkání napadnout Giba, aby dívku pustil. Zdravý rozum jí však velel, aby zůstala sedět. Stejně by si vysloužila jen pár nových modřin a je možné, že i trest pro Daisy. Pak si uvědomila, že dívka se na ni významně dívá a že svým vykrucováním a projevy nespokojenosti chce odvést Gibovu pozornost. Když se Kirstie setkala s jejím pohledem, Daisy se zadívala na podnos a zamrkala. Kirstie se ze všech sil snažila, aby na podnos vůbec nepohlédla. Byla zvědavá, co tam Daisy schovala.

„Běž ode mě,” zasyčela Daisy a vytrhla se Gibovi ze sevření. „Pán požaduje jídlo a pití pro hosty a já se musím vrátit do kuchyně.”

„Tak tedy jdi,” řekl Gib a drsněji vystrčil ze dveří. Vyšel za ní a pak ještě strčil hlavu do místnosti a podíval se na Kirstii. „Uvidíme se později. Přijdu i s Wattiem. Raději si odpočiň, budeš potřebovat hodně síly, aby ses mohla pomilovat s chlapy, jako jsme my.”

Kirstie se dívala na dveře, které za ním zapadly. Slyšela zarachocení závory. Přemýšlela o tom, jestli za těch deset let, co tady Roderick žil, neproniklo jeho šílenství do zdí Thanescarru a neinfikovalo ostatní. Gib možná nebyl přímo šílený, ale určitě nebyl normální. On a nepochybně i Wattie dospěli v muže, ale neměli v sobě kouska svědomí. Říkala si,

že by ji to nemělo překvapovat. Jen takoví muži mohou věrně sloužit pánovi, jako je Roderick.

Obrátila svou pozornost k podnosu, který Daisy postavila vedle jejího křesla. Sáhla po plátěném ubrousku. Věděla, že to, co jí Daisy přinesla, je schováno pod ním. Opravdu, v záhybech ubrousku byla ukryta ostrá dýka. Kirstie okusila prstem její ostří a tázala se sama sebe, co si Daisy myslela, že s ní udělá. Lidé zaměstnaní v Roderickově kuchyni stáli vždy na její straně, ale nepomáhali jí, protože se báli Rodericka. Kirstie by ráda přijala pomoc, aby se dostala z Thanescarru, ale věděla, že tito lidé podstoupili velké riziko už tím, že jí propašovali do pokoje zbraň. Byla jim vděčná. Necítila se tak bezmocná.

Přinutila se sníst trochu jídla. Žvýkala chléb a prohlížela si dýku. S velkým štěstím by snad mohla zabít Rodericka, kdyby přišel sám. Možná by byla schopna zabít jednoho z mužů, kteří ji měli znásilnit, ale věděla, že by nemohla zabít nebo zranit oba, Giba i Wattieho. Kdyby napadla jednoho, druhý by ji bez váhání zabil. Navzdory všemu, co mohla protrpět během příštích několika hodin, nechtěla zemřít. Nůž jí mohli poslat proto, aby se zabila sama, ale o tom pochybovala.

Kirstie měla pocit, že lidé z kuchyně doufají, že se jí podaří uniknout. Opravdu si ze srdce přála, aby je nezklamala. Jediná cesta ven, na kterou však teď mohla pomyslet, byla cesta oknem, ale to by byla jistá sebevražda. Jediný přínos takového kroku by byl ten, že Roderick by stěží vysvětloval, proč byla jeho zmizelá žena nalezena mrtvá v kaluži krve na nádvoří jeho hradu. Když si Kirstie uvědomila, že jinak uniknout nemůže, začala se modlit za zázrak.

„Jsi si jistý, že tudy projde i Ian?” zeptal se Payton a díval se do tmavého otvoru, který mu ukázal Callum.

Z místa, kde stáli, viděl Payton muže, hlídkující na cimbuří hradeb Thanescarru. Stromy a křoviny zde však byly tak husté a divoce propletené, že zůstávali jejich pohledu zcela skryti. Bylo podivné, že muž, který pečlivě chrání svoje tajemství jako sir Roderick, není tak pečlivý při výběru

hlídek.

„Prvních pár metrů mu bude trochu těsno,” odpověděl Callum, „ale projde. Chodba byla vytesána tak, aby jí prošel plně ozbrojený muž.”

„Budu vás krýt,” řekl Malkie. „Člověk nikdy neví, kdo by vás mohl v chodbě objevit a pak vyhlásit poplach.” „To si nemyslím,” řekl Callum.

„Ne? Opravdu?” Malkieho široký úsměv postrádal sarkasmus. „Tak běž, ať už to máme za sebou.”

Payton s ním plně souhlasil a vlezl za Callumem do tmavé a vlhké chodby. Ian a Malkie vklouzli za nimi a Donald s Angusem zůstali, aby hlídali únikovou cestu. Po několika metrech Payton pochopil, že nenávidí malé temné chodby. Úsek, který

Callum označil jako několikametrový vstup, se mu zdál neskutečně dlouhý.

Když konečně dosáhli širší části chodby, musel se Payton zastavit. Několikrát se nadechl, aby se uklidnil, a pozoroval Malkieho, který zapálil svíčku. Malkie nakapal vosk na kousek kamene, který vyčníval ze zdi, a postavil svíčku na něj. Payton zjistil, že dokonce i mdlé světlo ho uklidňuje a zbavuje tísně.

„Je to tu jako v rakvi,” zamumlal Ian a rozsvítil starou lampu.

„Někdy může být tma velmi bezpečná,” řekl Callum a zadíval se na podlahu. „Nevypadá to, že by tudy někdo prošel od chvíle, kdy jsme ji s lady Kirstií použili naposledy.”

„Budeme muset projít i jinými chodbami, které se ještě používají?” zeptal se Payton.

„Jednou nebo dvěma, ale žádná z nich se neužívá často. V některých místech budeme muset být velmi tiše. Nemám tě vzít za ruku, abych ti dal znamení, až budeme procházet nebezpečnými úseky?”

„Dobře, tak běž, chlapče.”

Paytona překvapovalo, jak tiše se chlapec pohybuje. Callum věděl přesně, kterým směrem se dát, ačkoli Paytonovi připadalo sklepení jako bludiště. Když podruhé zahnuli, uviděl na zdi podivné kresby. Payton dal Ianovi pokyn, aby k nim přiblížil lampu.

„Co to je?” zeptal se Calluma.

„To jsme namalovali s lady Kirstií,” odpověděl chlapec. „Šíp označuje směr cesty. Mineš troje dveře, než uvidíš další použitelnou chodbu. Vidíš písmeno ,R’ na druhých dveřích? To znamená, že až půjdeme kolem, budeme se muset chovat velmi tiše. Otevírají se přímo za Roderickovým křeslem v čele stolu ve velké hodovní síni. Slunce na prvních dveřích znamená, že se jimi sice dostaneš ven, ale jen na nádvoří. Proto se slunce mračí. Pohár na třetích dveřích znamená, že se tudy dostaneš do vinotéky, kde se skladují barely s pivem a vínem.”

„Chytré,” řekl Ian.

„Ano,” souhlasil Payton. „Můžeme nahlédnout do hodovní síně?”

„Můžeme.” Callum ukázal na malé kroužky na straně dveří a Payton si uvědomil, že jsou to otvory pro oči. „Chceš se podívat dovnitř?”

„To by mohlo být důležité. Třeba se dozvíme, kde Roderick právě je.”

Callum přikývl a pokračoval v cestě.

„Obrátila proti němu jeho vlastní zbraň,” zašeptal Ian Paytónoví. „Vsadil bych se, že si pečlivě prohlédla celé podsklepení jeho domu. Mohla jít, kam chtěla, a špehovat ho, kde chtěla.”

„Vypadá to tak,” souhlasil Payton. „A dělala to tři roky. Něco mi říká, že Roderick dosud neví, jak se jí podařilo toho tolik zjistit a dostat děti z Thanescarru.”

O chvíli později zvedl Callum ruku. Payton se tiše přiblížil k otvoru, na nějž hoch ukazoval. Přiložil k němu oko a viděl před sebou celou hodovní síň. Byl tam Roderick a hádal se s několika dalšími muži. Všichni měli podobné rysy a Payton si uvědomil, že to jsou zřejmě jeho příbuzní. Potěšilo ho, že Gib s Wattiem jsou tam taky.

Chvíli poslouchal hádku, ale pak mu dal Callum signál, aby pokračovali v cestě. Příbuzní po Roderickovi chtěli, aby se pomstil za poskvrněnou rodinnou čest. Z důvodů, které Payton nechápal, je Roderick nabádal k trpělivosti, ale zdálo se, že muže to ještě víc rozčiluje.

Payton věděl, že dojde k boji s Maclyeovými. Hádka je znamením, že Roderickovi příbuzní jsou ochotni pomstít se sami. Roderick se jim jevil jako muž, který se nestará o čest klanu, nebo, což je horší, jako zbabělec. Konfrontace s Maclyeovými se nebezpečně blížila a Payton by byl raději, kdyby k ní došlo, až bude připraven.

Náhle vytrhl Paytona z myšlenek hluk. Zastavili se a Ian rychle zhasil lampu. Payton vytáhl meč a Callum velký nůž, který nosil v pochvě po boku. Za chvíli uviděli jasné blikající světýlko, ale nebylo možné poznat, kdo je nese.

„Vím, že tu někdo je,” ozval se roztřesený ženský hlas. „Jsem Daisy, dívka z kuchyně.”

Callum opatrně postupoval vpřed. Ačkoli Payton ve tmě neviděl, co hoch dělá, všiml si podle stisku, že si Callum oddechl.

„Co tady děláš, Daisy?” zeptal se Callum. Od zdi se odlepila žena s kulatým obličejem. „Callume! Mysleli jsme, že jsi mrtvý.” Daisy se překvapeně dívala na

Iana a Paytona. „Koho to máš s sebou, hochu? Pomohou naší

paní?”

„Ano. Je ve své ložnici?” zeptal se Callum a zastrčil nůž do pochvy.

Daisy přikývla. „Je tam zamčená na závoru. Vzpomněla jsem si, jak jsi mi vyprávěl, že se dokážeš dostat do jejího pokoje, ale z něho už ne. Říkala jsem si, že bych možná našla tajnou chodbu a vyvedla ji ven, ale stojím tady už dlouho a nevím, kudy se pustit. Bojím se a nevyznám se tu. Pořád mám strach, že se ztratím a za pár let tu někdo najde jen moje kosti.” Vzdychla si a zavrtěla hlavou.

„Snažila ses. My teď naší paní pomůžeme.”

„Raději si pospěšte. Sir Roderick chce za ní poslat Giba a Wattieho. Už by to dávno udělal, ale přijeli jeho příbuzní a chtěli s ním mluvit. Před chvílí jsem jim přinesla chléb a vím, že se nezdrží moc dlouho. Vypadá to, že by nejraději plivli našemu pánovi do tváře a otočili se k němu zády. Jakmile odejdou, myslím, že pán pošle Giba s Wattiem do ložnice lady Kirstie. Dala jsem jí dýku, ale proti těm dvěma jí moc nepomůže. Jedině že by šiji vbodla do svého smutného srdce.”

„To má paní neudělá. Zabije aspoň jednoho z těch zločinců,” křikl Callum.

„Není třeba se tak rozohňovat, chlapče. Asi by ji mohla použít na jednoho z těch šílenců, ovšem když jednoho zabije, druhý se rozmáchne a přerazí jí vaz. Ale aspoň zemře v boji,

že?”

Daisy se zajíkla. Když k ní Payton přistoupil a políbil jí ruku, vzdychla si. „Och bože, ty musíš být sir Payton. Jsi šlechtic, že? Jak jsi galantní! Myslím, že takový bude i náš

Callum.”

„Děkuji ti, Daisy,” řekl Payton. „Ze srdce ti děkuji, že jsi dala Kirstii dýku.”

„Ach, jestli chcete, abych vám projevila vděčnost, kousek dál je pěkný výklenek… “

„On patří lady Kirstii, Daisy,” upozornil dívku Callum.

„Opravdu?” zeptala se Daisy Paytona.

Payton se mírně usmál. „Myslím, že ano.”

„Naše paní je hodná a má dobré srdce. A kdo je ten statný muž?” zeptala se, když se Ian postavil vedle Paytona.

„Ten je ženatý,” oznámil jí Callum.

„Ano, ale jeho paní by se nic nedozvěděla,” namítla Daisy a pohladila Iana po paži.

„Je ženatý s velmi přísnou a velmi zlou ženou.”

Daisy si vzdychla. „Dobře. Budu hlídat. Kdyby sem někdo přišel, zabavím ho a vy si můžete provést kolem celou armádu.”

Po několika dalších metrech se Callum zastavil pod úzkým kamenným schodištěm, naklonil se k Paytonovi a zašeptal: „Teď musíme postupovat velice tiše. Budeme procházet kolem pokojů, které jsou obývané, a ty jsme s lady Kirstie nikdy neprohlédli ani jsme nezjistili, jestli je z nich slyšet nebo vidět, že se tu někdo pohybuje.”

Payton přikývl a opatrně chlapce následoval. Krátké setkání s Daisy je stálo hodně vzácného času. Ačkoli se Payton nemohl dočkat, až se utká s Roderickem a jeho věrnými s mečem v ruce, věděl, že teď není na souboj vhodná chvíle. Nejdůležitější je vyvést Kirstii z Thanescarru a ukrýt ji v bezpečí jeho domu, než si tady všimnou, že uprchla. Čím déle jim bude trvat, než se k ní dostanou, tím je větší možnost, že už nebude sama.

Callum se opět zastavil a Payton se napjal. Bylo zřejmé, že chlapec našel další dveře. Callum přiložil ústa k malému otvoru v nich a zavrkal jako holubice. Po dlouhém napjatém tichu se ozvalo tiché zakrákání. Pak ještě jedno.

Callum se usmál. „Je sama,” řekl a opřel se do dveří. Payton mu rychle přiskočil na pomoc. Callum vstoupil do pokoje jako první a Kirstie ho okamžitě sevřela do náruče. Přestože Callum vždycky protestoval proti jakékoli důvěrnosti, tentokrát ji objal taky a Payton si uvědomil, že pocítil vůči jedenáctiletému chlapci mírnou žárlivost. O

chvíli později se Kirstie vrhla do jeho náruče. Rychleji objal a přitiskl k sobě.

Teď si Payton uvědomil, jak hodně pro něho Kirstie znamená. Ačkoli měl málo času, nemohl své pocity ignorovat. Ta síla strachu, když si myslel, že je ztracená, hloubka obav, co sejí může stát, a radost, která ho zaplavila, když ji měl znovu v pažích! Bylo v tom mnohem víc než pouhá vášeň, zalíbení a respekt. Pomyslel si, že se možná přiblížil k tajuplnému citu nazývanému láska, ale to v této chvíli nebylo rozhodující. Payton si byl jistý jedním — Kirstii si nechá u sebe. Teď ji jen musí přesvědčit.

Všiml si, že se Kirstie silně chvěje. „Kirstie?”

Dala mu krátký polibek, aby se jí na nic neptal. Zázrak, za který se modlila, se stal. Nechtěla ztrácet čas hovorem. Navzdory strachu a bolestem, jichž se nemohla zbavit, chtěla být pryč odtud. „Musíme jít,” řekla. Sevřela jeho ruku a táhla ho k tajnému vchodu, kterým právě vešli. „Teď není čas na povídání. Později ti řeknu, co se stalo. Později.”

Payton nechtěl odporovat. Následoval ji a zastavil se jen proto, aby pomohl Callumovi zavřít tajné dveře. Šli rychle a tiše na místo, kde čekala Daisy.

„Ach, díky bohu,” zamumlala a krátce Kirstii objala. „Běž, děvče, jdi na bezpečné místo.”

„Půjdu.” Kirstie podala ženě dýku, která jí přinesla naději. „Tady máš, vezmi si ji.”

„Můžeš šiji nechat.”

„Ne. Nechceš přece, aby si někdo všiml, že chybí.” Podívala se na své dobře ozbrojené průvodce. „Já mám dobré ochránce.”

„Ano, to je pravda.” Daisy ji znovu objala a zašeptala: „Dávej na sebe pozor.”

Kirstie na ni mrkla a zašeptala: „Dám. Běž zpátky.”

„Sbohem.” Daisy se chvíli dívala, jak Kirstie kráčí do tmy, pak si vzdychla a zamířila do kuchyně. Brzy vypukne poplach.

Roderick zíral s otevřenými ústy do prázdné ložnice. Jen nejasně si uvědomoval, jak Gib s Wattiem nadávají a zuřivě prohledávají pokoj. Zase utekla. Roderick se zamračil. Pak vyhlédl z otevřeného okna, ale nepřekvapilo ho, že pod ním neleží její tělo. Byl vlastně zklamaný. Její sebevraždou by se vyřešila spousta problémů a dala by se docela snadno vysvětlit.

„Tudy neutekla, že ne?” zeptal se Wattie. Postavil se vedle Rodericka a vyhlédl z okna.

„Ach ne, to ne. Prosím, řekněte, že ne!” Žena, která pronesla tato slova, se náhle vecpala mezi Rodericka a Wattieho. Vyhlédla ven z okna, pak si vzdychla a otřela si slzy růžkem ušmudlané zástěry.

Roderickovi chvíli trvalo, než poznal pomocnici Daisy. Rychle ustoupil dozadu, pryč od pachu turínu a potu. „Tolik jsem se bála,” řekla Daisy. „Co tady děláš?” zeptal se Roderick.

„Přišla jsem pro tác, který jsem tu nechala s jídlem pro paní,” odpověděla Daisy a přistoupila ke stolu.

„Jídlo? Vždyť jsem poručil, aby moje paní žádné jídlo nedostala!” Roderick přistoupil ke stolu a díval se na zbytky Kirstiina jídla. „No tohle byla hostina! To jsem nedovolil!”

„Ano, ale někdo to asi poručil, protože mi dali podnos a řekli mi, abych ho odnesla nahoru.” Daisy pokrčila rameny. „Já se neptám.”

„Jsem prokletý! Obklopují mě pitomci a zrádci!” Roderick jediným rozmachem ruky smetl jídlo ze stolu.

Daisy poklekla a začala uklízet nepořádek. Pracovala pomalu a poslouchala, o čem se muži baví. Gib s Wattiem se nabízeli, že přivedou lady Kirstii zpět, ale pán je neposlouchal. Z toho mála, čemu Daisy rozuměla, pochopila, že Roderick nechce zabít jen Kirstii, ale každého, s kým kdy promluvila. Ačkoli měla vždycky podezření, že pán to nemá v hlavě v pořádku, získala teď dojem, že těžkosti, které mu Kirstie a její spojenci způsobili, ho uvrhly do hlubokého

šílenství. Když Roderick konečně opustil pokoj, jen zamrkala nad kletbami a hrozbami, které musela vyslechnout.

Jakmile se napřímila, uvědomila si, že Wattie s Gibem jsou ještě tady a zírají na ni pohledem, který dobře znala. „Co chcete, vy dva troubové?”

„No, Daisy,” začal Gib, ovinul jí ruku kolem pasu a přitiskl ji k sobě. „Přišli jsme sem s Wattiem celí nedočkaví a těšili jsme se na tu děvku, a ona nám utekla. Ale jsme stále připravení.”

„Aha, chápu. A vy si myslíte, že bych se o vás měla postarat,” řekla Daisy a snažila se nevypadat vyděšeně.

„Každý ti dáme po šilinku,” smlouval Gib a strkal ji k posteli.

„Co? Proč bychom jí měli platit?” dožadoval se odpovědi Wattie, který se už svlékal.

„Bude se víc snažit. Že je to tak, Daisy?” zeptal se Gib a začal se taky svlékat.

„Ano, pokud mi dáte ty šilinky hned a pokud jeden z vás, vy šašci, zavře dveře.” Daisy rychle vzala od Giba šilinky a schovala si je do kapsy v zástěře. Bude-li mít štěstí, uteče s penězi dřív, než některý z mužů pomyslí na to, že by jí je vzal. Daisy se svlékala a pozorovala nahého Wattieho, jak kráčí ke dveřím a zavírá je. Připomínal jí býka. Gib byl stejný, ačkoli někdy dokázal předvést jeden nebo dva triky. Věděla, že by si ji vzali, ať by řekla „ano”, nebo „ne”. Tím, že souhlasila, si ušetřila pár modřin.

Když ji Wattie hodil na postel a nalehl na ni, utěšovala se Daisy, že vlastně trochu pomáhá lady Kirstii. Pokud se oba muži unaví obcováním s ní, budou se snažit uklidnit sira Rodericka a nevydají se okamžitě za lady Kirstii. Paní bude mít čas zmizet a připravit se na další útok sira Rodericka. Daisy sebou trhla, když do ní Wattie vnikl. Gib jí začal sahat na prsa. Mezi těmi dvěma, uvažovala Daisy, může dosáhnout aspoň nějaké radosti. Pomyslela na muže, s nímž spává lady Kirstie, a vzdychla si. V tom povzdechu byla závist, ale Daisy přála své drobné paní štěstí. Zavřela oči a představila si

oba muže, které viděla ve sklepní chodbě, a brzy zjistila, že představivost je velice dobrá věc.

Kirstie seděla na Paytonově posteli a dívala se, jak se Payton myje. Poděkovala všem, pověděla jim své zážitky, aby je ujistila, že jí nikdo neublížil, a pak nechala Alici, aby se o ni postarala. Žena ji vykoupala, nakrmila a dala jí bylinkový nápoj pro zmírnění bolesti a na uklidnění. Kirstie se po něm cítila mnohem lépe, trochu jako opilá, ale strach ji neopustil.

Jakmile ji Payton v županu uložil pod pokrývky, byla víc než připravená přitulit se k němu. Vrhla se mu do náruče, sotva ulehl vedle ní. Když ji hladil po boku, uvědomila si, že její strach se týkal zejména jeho, protože on byl v nebezpečí, do něhož ho uvrhla. Ale když ležela těsně u něho, cítila se bezpečná. Nedávalo to smysl, uvědomila si však, že někdy to tak prostě chodí. V hloubi srdce prostě nemohla uvěřit, že by Bůh dovolil, aby ošklivost, kterou představoval Roderick, zničila krásu, kterou představoval Payton, ať už vnitřní nebo vnější.

„Tohle je opravdu tvoje jediné zranění?” zeptal se Payton a něžněji políbil na modřinu na čelisti.

„Ano, a já jsem ho uhodila první,” odpověděla a políbila ho na hrdlo. „Věděla jsem, že mě odtud nebude chtít odvléci, budu-li kopat a křičet. Tak jsem mu předtím, než jsem upadla po jeho ráně do bezvědomí, uštědřila pořádný kopanec.”

Payton si lehl na záda a Kirstie rychle přijala jeho tichou výzvu. Hladově vdechovala jeho vůni. Poloha, v níž ležel, když ho líbala na širokou hruď a hladila po pažích, jí připomněla velkou odpočívající kočku. Payton se pod jejími polibky a doteky uvolnil. Kirstie si uvědomila, že už uplynul nějaký čas od doby, kdy mu dala to, po čem tak prahl. Měla podezření, že Alicin nápoj zmírnil s bolestí a strachem i stud a obavy, protože to, co chtěla Paytonovi dělat, jí připadalo skoro nemravné. Zdálo se jí, že je vlivem nápoje nedočkavá a chtivá milování.

Pomalu posévala polibky jeho ploché břicho a hladila ho po silných stehnech. Jeho mužství se jí tyčilo mezi ňadry, takže je jimi mimovolně třela a poddávala se jeho slastnému sténání. Když přenesla polibky na dlouhé nohy, mimoděk mu přejela vlasy přes klín a uslyšela, jak se mu zrychlil dech. Líbala mu svalnaté nohy, jemně ho kousala a pak zase laskala jazykem. On jí to předtím také dělal a ona rychle zjistila, že takové dráždění vzrušuje i jeho.

Kirstie rychle pochopila, že Payton má velmi citlivé nohy. Zjistila, že sám je tím překvapen stejně jako ona, a že tedy přišla na něco intimního, co dosud neobjevila žádná jiná žena. Nebyla si jistá, jakou výhodu to pro ni bude mít, ale snažila se zjistit to. Už se zdálo, že ji Payton zarazí, protože ho uvedla na pokraj sebeovládání. Ale Kirstie měla ještě další plány, odvážné kousky, kterých by se později, až přestane účinkovat Alicin lektvar, neodvážila. Proto se rychle přesunula k jeho druhé noze.

Když se dostala až k hladké kůži jeho boku, zaváhala. Vnímala Paytonovo napětí, ale netušila, co znamená. Miloval ji ústy, ale ona věděla, že z toho nemůže usuzovat, že by po ní chtěl totéž. Anebo — možná by to chtěl, ale říkal si, že ona přece není žádná děvka.

„To nemusíš,” řekl Payton tiše. „Nikdy po tobě nebudu chtít něco, co sama nechceš.”

Zřejmé zklamání, které mu zaznívalo v hlase, dodalo Kirstii odvahu, již potřebovala. Otočila hlavu a pomalu přejela jazykem po celé délce jeho údu. Brzy byla ztracena ve slasti pramenící z toho, jakou rozkoš mu poskytuje.

Payton sevřel prostěradlo do pěstí a zoufale se pokoušel udržet si zbytky sebekontroly. Měl pocit, že ho Kirstie zničí. Takovou rozkoš mu nedopřálo mnoho žen, takže v tomto ohledu měl málo zkušeností, ale okamžitě poznal, že Kirstie má vrozený dar, pro nějž by byl muž ochoten zemřít. Zdálo se, že přesně ví, kdy udělat pauzu, aby se ovládl, a tak prodlužovat jeho rozkoš. Ale když ho vzala do úst, věděl, že

ani její vrozená zručnost mu nepomůže vydržet déle. Už po ní prahl příliš.

Když ji najednou vzal pod pažemi a vytáhl po svém těle nahoru, unikl Kirstii překvapený a zároveň zklamaný výkřik. Vzápětí se s ní spojil, spíš silou než jemností. Kirstie však zjistila, že i v tomto způsobu se dá najít potěšení. Jakmile uslyšela jeho výkřik signalizující, že dosáhl vrcholu, poddala se vášni taky. Po chvíli se zhroutila do jeho paží a šťastně se usmála.

Tentokrát se Kirstie dostala z malátnosti dřív než Payton. Vstala a oblékla si župan. Nechala ho rozevřený a umyla se. Pak se vrátila k posteli s vlhkým ručníkem a otřela Paytona. Musela se usmát, protože jeho mužství se při očistě opět ztopořilo. Zábavné bylo zejména, jak na to byl Payton hrdý. Kirstie si všimla, že v poháru na stole zůstal ještě zbytek nápoje, který připravila Alice. Posadila se na kraj postele a nápoj vypila. Předtím užila jen polovinu léku, ale bolest v čelisti a vzadu v hlavě se znovu ozvala. Znovu se taky přihlásil strach. Velké množství nápoje ji mohlo snadno uspat, ale Kirstii to bylo jedno. Když se Payton schoulil za ní, nadzvedl cíp županu a políbil ji na bok, uvažovala, jestli nejednala příliš ukvapeně. Existovalo mnoho příjemnějších možností, jak se zbavit strachu.

„Roderick je úplně šílený,” řekla a klidně snesla Paytonův vyděšený pohled. „Prohlašuje, že mojí vinou má na rukou krev.”

Payton se posadil. Byl rozezlený, ale dával si pozor na jazyk. Nechtěl ji polekat, protože pak by mu neřekla, co chtěla. Měl podezření, že mu nepověděla všechno, a snažil se být trpělivý. Chtěl jí poskytnout čas, aby se vzpamatovala z hrozného zážitku.

„Roderick tvrdí, že nerozumím jeho vztahu k malým dětem. Myslí si, že je pro ně zázračným dobrodějem, který vyžaduje jen malé službičky za všechno, co jim laskavě poskytuje. Já jsem ho prý zradila hned na počátku, během naší svatební noci, kdy jsem si připravila výmluvu, abych se

nemohla stát ženou. Kdybych prý o něm netrousila lži, nikoho by nezabíjel. A všechny ty ubohé děti, které zabil, na těch už nezáleží. Však by stejně zemřely, říká. Teď má v plánu zabít vás všechny. Tebe, Alici, Iana, strážné, Calluma a ostatní děti. A samozřejmě mě, ale to možná až poté, co si Gib a Wattie dají tu práci a obdaří mě dítětem.” „Ježíši.”

„Tak to vymyslel. Vyslechla jsem si mnoho dalších nařčení a pokroucených obvinění, ale toto je základ. Vždycky jsem si o něm myslela, že to nemá v hlavě úplně v pořádku, když touží po sexu s dětmi, ale tohle je ještě horší. A jakmile se jeho šílenství jasně projevilo, začala jsem se velice bát, Paytone. Jak se s ním dá bojovat?”

Payton poklekl na kobereček z vlčí kůže, který měla pod nohama, vklouzl jí rukama pod župan a začal ji hladit po stehnech. „Stejně, jako bys bojovala se zdravým mužem,” řekl, když se na něho pochybovačně podívala. „Možná bude trochu složitější uhodnout, kterým směrem zaútočí, ale dá se to zvládnout. Víme, co chce a o co se pokusí. Otázka jen zní kdy a jak. Nezáleží na tom, jak děsivé je jeho šílenství, jak odlišně se chová od jiných lidí —jedna věc na něm zůstane vždycky úplně normální.”

„Ano? Co může být na Roderickovi normální?”

„Pokud ho řízneš, bude krvácet. Pokud mu vrazíš do srdce meč, zemře.”

„Všechno, co říkáš, je pravda, ale stejně se bojím. Kdybys ho mohl slyšet, Paytone. Kdybys viděl ten jeho pohled!” Rychle dopila Alicin nápoj a postavila pohár na stolek. Všimla si, že se jí trochu třese ruka.

„Asi bych to považoval za stejně děsivé jako ty, ale já stále vím, že ho mohu porazit, zranit, zabít.” Rozevřel jí župan a nedbal na její tichý protest. „Dostojím své povinnosti ochránce a zbavím tě strachu.” Líbal ji na vnitřní stranu stehen, dokud neucítil, že se uvolňuje. „Přinutím tě zapomenout na všechno, co se týká tvého šíleného manžela.”

„Vlastně je tu ještě jedna věc, kterou jsem objevila, když mě Roderick věznil.” Kirstie zjistila, že pozorovat Paytona, jak ji laskaje velmi vzrušující.

„A to?” zeptal se a políbil ji na břicho.

„Špatně se mi to říká, ale měl jsi pravdu. Roderick nemá právo být nazýván mým manželem. Rozhodla jsem se, že přijmu fakt, že jsem žádného neměla.” Netušila, co znamená radostný záblesk v jeho očích pro společnou budoucnost, ale rozlilo se v ní příjemné teplo. „Už nejsem něčí žena, jsem jen roztoužená dívka.”

„Zajímavé.” Payton jí vtiskl polibek na tmavé ochlupení mezi hladkými bílými stehny. „Rád bych věděl, jestli je roztoužená dívka jiná než něčí manželka.”

Když ji třikrát polaskal jazykem, Kirstie se už nezajímala o jeho názor, protože ať došel k jakémukoli, už jí ho sdělit nemohl.

„Aha! Zdá se mi, že vypadá dobře.”

Payton se probudil z hlubokého spánku a uvědomil si, že je někdo v pokoji a mluví. Zamumlal na protest, když tu se měkký prs, na němž spočívala jeho tvář, najednou odsunul a místo něho mu zůstalo pod obličejem pokrčené lněné prostěradlo. Odolával nutkání podívat se na Kirstii, která mu vyklouzla z náruče, a otočil se po hlase. Uviděl velkou světlovlasou ženu, jež stála metr od jeho postele. Ačkoli měl sestřenici Gillyannu v oblibě, nebyl rád, že ji vidí. Těšil se na vášnivé ranní milování, a teď tohle!

„Gilly, Connore, co tady děláte?” zeptal se a sedl si. Za zády pocítil pohyb, který mu prozradil, že Kirstie je ještě v posteli.

,JMusela jsem za tebou přijít, Paytone,” řekla Gillyanna, přistoupila ještě blíž a snažila se nahlédnout za Paytona, který se schválně nakláněl, aby zakryl Kirstii. „Něco mi stále říká, že jsi v nebezpečí a potřebuješ pomoc.”

„Přivedla jsi dvojčata?”

„Ne, samozřejmě že ne. Můj zvláštní smysl mi řekl, že ti hrozí nebezpečí. Nemohla jsem sem přivádět děti. Doufám, že tvůj problém rychle vyřešíme. Děti mi opravdu chybí.” Gillyanna přistoupila blíž k posteli a zamračila se na pokrčené pokrývky za Paytonem. „No tak, Paytone, jsem si jistá, že jsem v této posteli viděla ženu… Connore?” Gillyanna se zamračila. „Proč pořád stojíš tak daleko?”

„No, kromě toho, že si nepřeji vidět tvého bratrance nahého, myslím, že bych měl raději stát tady, protože mě někdo zezadu ohrožuje nožem,” odpověděl Connor.

Gillyanna se otočila na Connora. „Aha, ten hoch. Chlapče, můžeš toho nechat. Connor ti neublíží.”

„Tím si nejsem tak jistý,” řekl Connor.

„Raději mi rychle pověz, co tady děláš,” řekl Callum, „jinak ti zapíchnu nůž do zadku.”

Connor zvedl obočí, usmál se na Paytona, ale promluvil ke Callumovi: „Měl by sis rozmyslet, koho ohrožuješ. Jestli mě rozzlobíš, mohl bych ti ublížit.”

„Ha! A já bych tě mohl vykuchat svojí dýkou. Kde je moje paní?” Callum vyhlédl za Connorem a vrhl zamračený pohled na postel. „Nevidím ji, a přitom by tady měla být.”

„Paytone,” vyštěkla Gillyanna, „ukonči tu komedii a řekni tomu chlapci, kdo jsme!”

Payton ucítil, jak ho Kirstie píchla do zad, a rychle ujistil Calluma: „Kirstie je v pořádku, Callume, jen se schovává. Tihle lidé nás neohrozí.” Pokývl ke Gillyanně. „To je moje sestřenice lady Gillyanna Murrayová, teď MacEnroyová, a její manžel sir Connor MacEnroy. Jsou to naši spojenci, chlapče.”

„No tak, chlapče,” řekl Ian, který se objevil ve dveřích, „proč míříš siru Connorovi nožem na zadek?”

Callum se zamračil na Iana a pak konečně zasunul nůž do pochvy. „Viděl jsem ho sem vejít, a protože jsem nevěděl, kdo ten velký muž je, bál jsem se, že by mohl ublížit mé paní. A možná i siru Paytonovi. Není příliš hbitý, když je nahý, víš? Takže proto jsem namířil nůž na sira Connora MacEnroye.”

„No, uvažoval jsi jistě správně,” usmál se Ian, „ale mířil jsi na špatné místo, chlapče. Píchneš-li muže do zadku, neskolíš ho. Jen ho rozzuříš. Ne, měl bys mu mířit sem.” Ian ukázal Callumovi zranitelné místo na Connorových zádech.

Payton otevřel ústa, protože chtěl Iana napomenout, aby si lekce bojového umění odbýval jinde, ale jen zaúpěl. Za lanem se objevila Wee Alice s dětmi. Pohlédl na Gillyannu a viděl, že sestřenice zírá s široce rozevřenýma očima na Wee Alici a sedm dětí, které se jí držely za sukně. Gilly se podívala na Calluma, pak na Paytona a otevřela ústa.

„Nezačínej zas,” řekl Payton a zarazil otázky, jimiž ho chtěla zasypat. „Běž do velké síně.”

„Kde je lady Kirstie?” zeptala se Moira, přiběhla k posteli a rozhlížela se. Pak pohlédla na Paytona.

„Schovává se,” odpověděl Payton a pohlédl krátce na Gillyannu, „protože je tady příliš mnoho lidí.”

„Já ji nevidím.” Moiře se začal chvět spodní ret. „Copak ji má zase ten chlap?”

Než mohl Payton odpovědět, pocítil za sebou pohyb. Z postele se natáhla štíhlá bílá paže a lehce pohladila Moiru po tváři. Payton se krátce ohlédl a uviděl jen spoustu rozcuchaných černých vlasů a šedomodré oči.

„Vidíš, moje malá,” řekla Kirstie, ,jsem v pořádku. Jen potřebuji trochu soukromí. Přijdu za vámi do velké síně.”

Moira přikývla, otočila se k ostatním a vykřikla: „Jděte ven! Moje paní je nahá!”

„Ach, to mi ještě scházelo,” zamumlala Kirstie a znovu se schovala za Paytonova záda.

Payton bojoval s nutkáním rozesmát se, protože malá Moira se otočila ke skupině a ukázala prstem na dveře. Vypadala při tichém rozkazu pozoruhodně královsky. Alice s tváří mírně pokřivenou zadržovaným smíchem rychle vyhnala všechny z pokoje. Grimasy na tvářích Connora, Iana a Gillyanny jen dodaly Paytonovi na dobré náladě.

Když se dveře zavíraly, ještě zaslechl, jak se Callum ptá Moiry: „Jak jsi věděla, že je nahá? Viděla jsi ji?” Paytonovo sebeovládání bylo to tam a on se na celé kolo rozesmál. Jeho smích nezastavil ani pohled na nahou a studem hořící Kirstii, která vyskočila z postele.

„No dobře, ty se můžeš smát,” zamumlala Kirstie a začala se oblékat. „Jsem moc ráda, že tě moje rozpaky baví. Callum byl snad opilý.” Její slova byla ztlumena šaty, které si přetahovala přes hlavu. „Musíš si s ním promluvit. Po pravdě, jestli je zvědavý na takové věci, je nejvyšší čas. A ty jeho výrazy!”

Mluvila, stěžovala si na Callumův jazyk i na to, jak se Payton baví jejím studem, a oblékala se. Pak popadla kartáč, uvědomila si, že stojí vedle postele, a pomalu si sedla. Chvíli jen zírala před sebe. „Ach Paytone, jak mám předstoupit před tvoje příbuzné?” zeptala se.

Payton se posadil, vzal jí kartáč z ruky a začal jí něžně rozčesávat vlasy. „Děláš si zbytečné starosti, Kirstie. Oni tě neodsuzují. Vlastně když už je jednou všechno řečeno, mohu se postavit tváří v tvář přísné sestřenici. Prozradím ti tajemství, lásko — Gilly je pravděpodobně jedna z žen naší rodiny, které mají zvláštní věštecký dar. Ano, provdala se za Connora, a teprve pak s ním šla poprvé do postele. Jednou mi řekla, že si ho vybrala ze tří mužů, kteří se o ni ucházeli, protože věděla, že jí ukáže, co je to vášeň.” Podívala se na něho široce rozevřenýma očima. „Je to pravda.”

„Chceš říct, že o sebe nestáli?”

„Ale teď už ano. Gilly ví, že Connor ji miluje, a ona miluje jeho, ačkoli připouští, že to od něho moc často neslyší. Náš Connor je tvrdý a uzavřený muž. Kdyby věděl, jak moc jí na tom záleží… Při narození jejich dvojčat ji však zasypal krásnými slovy a vypadalo to, že nikdy neskončí.” Podíval se na ni tázavě, protože se usmála.

„Můj bratr Steven je stejný. Jeho žena Anne říká, že ví, že ji miluje, ale za čtyři roky manželství to od něho slyšela jen třikrát. Poprvé těsně před svatbou, protože by si ho jinak nevzala, po druhé, když se jí narodilo první dítě, a pak ještě jednou, když si myslel, že umírá. Myslel si, že má v břiše nádor.”

Payton vstal a začal se oblékat. „To snad ne.”

„Ano. Trpěl však jen nadýmáním. Stačilo pouze vypláchnout střeva.” Usmála se, pak ale zvážněla a svázala si vlasy stužkou. „Vlastně nemám moc možností, že? Musím tam jít a postavit se před ně.”

„Ano, to musíš.” Chytil ji za ruku a políbil ji. „Věř mi, Kirstie, nebudou tě odsuzovat, že jsi se mnou byla v posteli. Nevěřím, že o tom budou nějak moc přemýšlet. Až jim povíme o bitvě, kterou svádíme, budou tě mít skoro za svatou.”

Kirstie o tom pochybovala, ale dovolila Paytonovi, aby ji odvedl do velké síně. Tam zodpověděl mnoho otázek své

sestřenice a slíbil, že jí všechno dopodrobna vysvětlí po jídle v pracovně.

Když se Payton, Ian, MacEnroyovi a Callum shromáždili v Paytonově pracovně, Kirstie se už cítila lépe. Gillyanna byla otevřená a přátelská, a jakmile se Kirstie setkala s pohledem sira Connora, mrkl na ni. Ráda by věděla, jak může tolik lidí klidně přecházet něco, o čem byla přesvědčena, že je to hřích. V duchu pokrčila rameny, sedla si vedle Paytona a obrnila se, protože musela znovu vyslechnout celý svůj příběh.

Payton se nadechl a chtěl se rozpovídat o svém boji se sirem Roderickem, ale pak se zamračil a pohlédl na Calluma, který seděl vedle Iana. Připomněl si stav, v němž chlapec byl, když včera přišel s lanem z lesa domů. Poprvé jasně viděl, jak Roderick zničil chlapcovu duši, a vnímal hluboký strach, který Callum stále cítil. Uplynul jen den od doby, kdy Ian slyšel hocha plakat. Malý poděšený chlapec Callum se snažil pláč skrýt, ale Payton ho slyšel a teď si dělal starosti, zda není pro Calluma příliš těžké tak brzy vyslechnout všechno znovu.

„Callume, možná bys…,” začal a zvedl obočí, ale Callum zavrtěl hlavou.

„Ne, zůstanu. Dovolíš mi to, ne?” zeptal se Callum s náznakem úzkosti. „Ano, zůstanu. Já bojuji taky. Pomáhal jsem zachraňovat svoji paní.”

„To ano, Callume,” řekla Kirstie a usmála se na něho. „Jsi taky můj zachránce.”

„A nadějný bojovník, chlapče,” přidal se Ian a poklepal chlapci na rameno.

„Ještě lepší budeš, až se naučíš, že nemáš muži mířit nožem na zadek,” zavrčel Connor a prudce sebou trhl, protože ho Gillyanna píchla prstem do ramena. Pak zamrkal na Calluma, který se usmál.

„Dobře tedy, Callume,” řekl Payton. „Můžeš zůstat a dodat cokoli, co považuješ za důležité.” Viděl v chlapcově tváři stísněný výraz a stopy hanby navzdory jeho rozhodné

statečnosti. Tiše dodal: „To bude dobré. Věř mi. Oni pochopí, kdo nese veškerou vinu.” Usmál se, když chlapec horlivě přikývl, ale věděl, že bude trvat dlouho, než se Callum zbaví zahanbení a pocitu, že vinen je on sám.

Payton se podíval na sestřenici, která se marně snažila skrýt svoji netrpělivost. „Opravdu jsi měla pocit, že jsem v nebezpečí?”

„Ano,” odpověděla Gillyanna a zamračila se na něho. „A budeš stále, pokud mi neřekneš, co se přesně stalo.”

Payton se usmál a pak rychle zvážněl. Začal vyprávět od začátku, od chvíle, kdy potkal Kirstii, a vypověděl všechno o siru Roderickovi. Callum a Kirstie něco málo dodali. Gillyanna vypadala rozrušeně, zatímco Connor se stále víc kabonil. K Paytonovu ulehčení se nikdo z nich nedíval na Calluma, dokud nepromluvil. Payton věděl, že chlapec by si jejich pohledy špatně vysvětloval.

„Půjdu a zabiji ho kvůli tobě,” řekl Connor po krátkém a tíživém tichu. „Můžu se k němu dostat blízko. Nezná mě. Myslím, že bys chtěl, aby umíral pomalu a v bolestech. To mohu zajistit.”

Kirstie zamrkala a snažila se nedat najevo úděs. Dívala se na muže, který promluvil, a byl přitom klidný. Mluvil o tom, že zabije muže a že to udělá tak, aby umíral v bolestech a pomalu. Cítila, že Roderick si takový osud zaslouží, ale bylo děsivé slyšet hezkého muže mluvit tak krutě. Když se zadívala na Paytona, uvolnila se, protože se na Connora usmíval. „Ty bys to udělal, že?” řekl Payton.

„Ano,” odpověděl Connor. „Je povinností muže chránit slabé. Násilníci, jako je sir Roderick Maclye, zaslouží smrt. Pomalá je nejlepší. Zlí muži se umírání bojí. Hluboko v nitru svého černého srdce vědí, že se neuzdraví. Je nutné nechat je umírat bolestně, nechat je dlouho toužit po tom, aby bolest skončila a oni konečně zemřeli. Měli by dlouho myslet na všechny svoje hříchy a na to, jak za ně budou muset zaplatit.” Pokrčil rameny. „Tak by to mělo být, ale nestává se to. Tihle bastardi umírají rychle.”

Všichni, dokonce i Gillyanna, se na Connora dívali, jako by mu rozuměli. Kirstie věděla, že má pravdu. Souhlasila s ním, jen si nebyla jistá, jestli je to správné.

„Ach, tvoje děvče vypadá stísněně,” zamumlal Connor. „Měkké srdce dívku šlechtí, ale v tomto případě radit nesmí.”

„Já vím,” odpověděla Kirstie a pak se ušklíbla. „Jen si nejsem jistá, jestli je správné upřímně se vším souhlasit.”

Payton ji objal kolem ramen a políbil na tvář. Ignoroval, že se začervenala, a obrátil se ke Connorovi. „V této chvíli je cílem mého zájmu jeho rodina. Považuje Roderickovu vymyšlenou historku o podvádění jeho ženy za velkou urážku na cti celého jejich klanu. Jsou rozzlobeni jeho váhavostí a nechutí se bránit, vytýkají mu, že jen mluví a stěžuje si. Bylo by lépe, kdybychom se mohli s Kirstii někam schovat, dokud bych si s některými z nich nepromluvil. Pokud se mi to podaří a řeknu jim pravdu o Roderickovi, myslím, že už nás nebudou déle ohrožovat. Je taky možné, že pak Roderickovi nebudou chtít pomáhat.”

Connor přikývl. „Jejich pocity jsou správné. Musejí vědět, že všechno je založeno na lži.”

„Nemyslím, že by ses měl schovávat, Paytone,” řekla Gillyanna. „To je, jako bys přiznával vinu. Dodalo by to Roderickovým lžím na věrohodnosti. Maclyeové by to viděli takhle a chtěli by tě zabít. Pokud budeš utíkat a schovávat se, bude velmi obtížné, aby tě kdokoli chránil. Jen to siru Roderickovi pomůže uskutečnit jeho plán a zbavit se vás

obou.”

„To je pravda.” Payton pokrčil rameny. „Co mám tedy dělat? Pozvat Maclyeovy sem na víno a na besedu?”

„Ano. Statečný přístup je oslní a bude je zajímat, jestli snad nejsi nevinný.”

„Nebo jim dám výbornou příležitost, aby mě rozsekali na kusy.”

„Gilly připraví omamný nápoj,” řekl Connor a vyměnil si krátký úsměv se svojí ženou. „Z toho, co jsi nám řekl, soudím, že Maclyeové jsou asi trochu zarputilí a myslí si, že

bylo poskvrněno jejich dobré jméno. Jejich pocity by mohly přerůst do nebezpečné situace. Nedá se odhadnout, co udělají, až jim začneš vykládat, jaký je sir Roderick netvor. Kdyby mi někdo řekl podobnou věc o kterémkoli mém příbuzném, mojí první myšlenkou by bylo vyříznout mu prolhaný jazyk. Mohou to cítit stejně.”

„Souhlasím,” řekla Gillyanna. „Pozveme je sem a nabídneme jim mírně ochucené víno. Ažůsnou, přivážeme je k židlím. Budou tě muset vyslechnout, aniž dojde na vyřezávání jazyka.” Povzdechla si. „Přála bych si mít nápoj, který je přinutí, aby ti uvěřili. To bude nejobtížnější.”

„Nebo pomohu já a přinutím je, aby uvěřili,” řekl Callum.

„Ne, Callume,” zaprotestovala Kirstie. „To od tebe nemůžeme žádat.”

„Vy nežádáte. Já nabízím.”

„A my taky.”

Kirstie se dívala na dva mladíky, kteří stáli ve dveřích. „Michaeli! Eudarde! Co tady děláte?” Bratr zamířil kulhavým krokem k ní. Michael ho následoval. „Tvoje noha… “

„Už je skoro dobrá, jen trochu strnulá,” odpověděl Eudard. „Přišel bych dřív, ale tetička Grizel mi vyhrožovala, že mě přiváže k posteli.”

„A já jsem poslala Michaela, aby ti řekl, co se stalo, a napsala jsem ti… “

„Ano. Drahý Eudarde, nedělej si starosti. Neutopila jsem se. To bylo opravdu velmi uklidňující.”

„Začala jsem psát další dopis, ale pak mi do toho něco přišlo.”

„Samozřejmě. Nepředstavíš mě a Michaela svým přátelům? Až to uděláš, můžeme projednat, co ti do toho přišlo… “

Kirstie hochy rychle představila a Payton se zadíval do tváře jejího bratra-dvojčete. Eudard byl Kirstii velice podobný. Byl to moc hezký mladý muž, mnohem vyšší než Kirstie. Měřil téměř sto osmdesát centimetrů, měl široká ramena a byl svalnatý. Michael Campbell vypadal tak na

čtrnáct patnáct a byl, jako většina mladíků, velmi štíhlý. Když Payton viděl jeho černé vlasy, hluboké modré oči, hezké rysy a jemnou pleť, snadno pochopil, proč mu Roderick věnoval svoji perverzní pozornost. Ačkoli teď už byl pro Rodericka příliš dospělý, ten zřejmě tušil, že zabít Michaela by bylo příliš nebezpečné. Nebo se mu podařilo Michaela, na rozdíl od Calluma, pořádně zastrašit.

„Slyšel jsem, co jsi plánovala,” začal Eudard a posadil se na židli, kterou mu přistrčil Ian. „A Michael mi prozradil, co jsi mi ty zamlčela, Kirstie. Přesto bych se rád dozvěděl, co jsi zažila ode dne, kdy ses měla utopit.”

Kirstie mu vše krátce vypověděla a snažila se nevšímat si pohledů, které vrhal střídavě na Paytona a na ni.

„Vidíš, byla jsem ve spletité situaci, ale teď už je všechno v pořádku.”

„Ach ano, už všechno chápu,” zvolal Eudard a zakoulel očima. Pak upřel pohled na Paytona. „Tak tohle je ten vyhlášený svůdník, s nímž jsi podvedla manžela?”

Kirstii chvíli trvalo, než si uvědomila plný dopad jeho otázky. „Kde jsi k tomu přišel?” zeptala se a doufala, že ho její rychlý protiútok zviklá. „Snad zpráva ještě nedošla

domů…?”

„Ne. Slyšel jsem ji v hospodě. Byli tam někteří Maclyeové a mluvili o tobě — a o tom, jak naloží s Paytonem. Od nich jsem se dozvěděl, kde tě najdu, což jsi mi zapomněla sdělit. Takže to je on?”

„Opravdu se nedomnívám, že je vhodná chvíle pro podobný rozhovor.”

Eudard pokrčil rameny. „Nějakou dobu se tu zdržím, můžeme to probrat později.” Podíval se na Connora. „Někteří Maclyeové jsou v hospodě U Jestřába a holubice, další bydlí v domě na High Street, který je označen jménem jejich

klanu.”

„Oni nezůstali u sira Rodericka?” zeptala se Gillyanna. „Ne,” odpověděl Eudard. „Divné, nemyslíte? Nebudeš se muset moc snažit, abys je přesvědčil, že Roderick je jen

špína, kterou by měli rychle setřást ze svých vysokých bot. Je jasné, že mezi ním a ostatními vládne málo náklonnosti. Ti, které jsem slyšel mluvit v hospodě, ho nemají vůbec rádi. Kdyby Roderick nebyl jedním ze synů vůdce klanu, myslím, že by tu vůbec nebyli.”

„To zní dobře,” řekl Connor. „Někteří z nich už mají možná podezření, co je jejich příbuzný vlastně zač.”

Než si to Payton uvědomil, byli Connor s Gillyannou pryč. Spěchali doručit pozvání Maclyeovým na zítřek. Taky se chtěli ujistit, že Gillyanna má všechno, co potřebuje k výrobě omamného nápoje. Ian odvedl Calluma, aby mu ukázal, na které místo má při setkání s nepřítelem mířit nožem, a Michael odešel s nimi. Kirstie právě vycházela ze dveří s omluvou, že musí dohlédnout na děti a zkontrolovat, jestli je pro všechny dost jídla. Payton se rozhlédl a jeho pohled padl na Eudarda. Uvědomil si, že zůstal s bratrem své milenky sám. Eudard se pomalu usmál, což ho vůbec neuklidnilo.

„Únik tvé sestry byl opravdu působivý,” prohodil Payton. „Ano, v únicích je velice dobrá,” souhlasil Eudard. „Tyhle triky se naučila už jako malá holka. Když má děvče osm bratrů, často nejraději někam zmizí. Takže ty jsi ten muž, který ukradl Roderickovi ženu, svedl ji a přinutil k cizoložství?”

„Není to jeho žena,” odsekl Payton a ihned se na sebe rozzlobil, protože si uvědomil, jak výmluvná je jeho reakce. „Nikdy s ní nespal. Nikdy nenaplnil jejich manželský svazek.” „To jsem nevěděl. Ale ty jsi to nepochybně napravil.”

„Nemám v úmyslu bít se s Kirstiiným bratrem, zejména ne s jejím dvojčetem.”

„Já se s tebou taky nechci bít. Už ne. Když jsem se o tvém vztahu k sestře dověděl, toužil jsem po tvé krvi. Promýšlel jsem způsob, jak tě zabít. Samozřejmě jsem tě nejdřív chtěl vykleštit.”

„Jistě, to se dalo čekat.”

„Pak mi Michael velmi tiše připomněl: „Je naživu. A já, přestože jsem klidný a rozumný, jsem měl opravdu chuť prásknout ho po hlavě vycházkovou holí, aby mi rychle řekl, co tím myslí.”

Eudard má velmi zvláštní smysl pro humor, řekl si Payton a studoval vyřezávanou masivní hůl, kterou mladý muž držel v ruce. „Doufám, že jsi toho ubohého hocha minul.”

„Ano, je překvapivě hbitý. Pak mi řekl, že nikdy neměl sestru, takže nedokázal odhadnout, jak se muž cítí, když zjistí, že jeho sestra byla zneuctěna rozmarným svůdcem.” Pokývl mírně hlavou a Payton se zavrtěl. „V Kirstiině případě si řekl: ,Není důležitější, že Kirstie je naživu, že je v bezpečí a má ochránce, který jí pomáhá bojovat proti tomu perverznímu bastardovi, jejímu manželovi?’ Když jsem vyslechl krutou pravdu, pokusil jsem se ho uhodit ještě jednou. Znovu uhnul a stále opakoval totéž a tak jsme se chvíli bavili. Pak jsem nahlédl, že má asi pravdu, a taky jsem byl unavený. Je pravděpodobně dobře, že kulhám, protože jinak bych Michaela asi zranil. Byl samozřejmě drzý. Zdravý výprask by mu neuškodil.”

„Dobře. Tohle si někdy myslím i o Callumovi — a tomu je teprve jedenáct. Asi je dobře, že odolávám.”

„Pravda. Už si vytrpěl dost. A Michael taky.”

„Na to jsem nepomyslel, ale máš pravdu.”

„Ne? A na co jsi myslel?”

„Callum má nože. Nejméně sedm.” Payton se mírně pousmál a Eudard se rozchechtal. „Právě teď má potřebu chrastit zbraněmi.”

„Ano, a moje sestra zase potřebuje tebe. Možná ne přímo takhle,” řekl hrdelním hlasem, „ale z mnoha dalších důvodů. Bolí nás, že nepřišla za námi, ale chápu ji. Ty žiješ v Roderickově světě a můžeš se mu rovnat jak rodem, tak penězi. Staráš se, aby byla živa a v bezpečí, a myslím, že jsi ji učinil šťastnější, než kdy byla za těch dlouhých pět let. Takže ne, žádný boj a žádné sváry. Teď ne. Možná později, až

přežije tohle a kdybys jí pak zlomil srdce… ” Znovu pokrčil rameny. „Uvidíme.”

Payton se zamračil. „Nemůžu slíbit, že jí nezlomím srdce, ačkoli to není můj záměr. Moje úmysly jsou čestné. Jen jsem si myslel, že počkám, až už nebude provdaná za Rodericka. Pak si s ní hodlám promluvit. Až bude vdovou, učiním ji svojí ženou.”

„Dobře. Víc než dobře. Můžu tedy zůstat klidný a nevšímat si narážek, které mi stále krouží kolem uší.”

„Modlím se, abys o tom přesvědčil i ji. Až bude chtít příště vyklouznout, třeba bys ji mohl šťouchnout holí.”

Eudard se zatvářil pobaveně a zvedl ruku. „Pomoz mi vstát.” Když byl Eudard na nohou, zamířil po Paytonově boku ke dveřím, „Ian učí mladého Caluma bojovat?”

„Ano. Cvičí dole ve sklepě, jestli se chceš podívat.”

„Určitě. Veď mě.”

Když došli ke dveřím do sklepa, vyšla z kuchyně Kirstie. Než mohla utéci, chytil ji Payton kolem pasu a přitiskl k sobě. Silně se začervenala a pak se ve zmatku zamračila, neboť si všimla, že Eudard se usmívá. Payton tušil, že je pro ni asi hádankou, jak je možné, že bratr tak snadno přijal jejich vztah.

„Co budeš dělat teď, Eudarde?” zeptala se Kirstie bratra.

„Půjdu se podívat, jak Ian cvičí chlapce k boji,” odpověděl Eudard. „A co máš v plánu ty?”

„No, právě jsem chtěla… ” Kirstie překvapeně vypískla, protože ji Payton popadl a přehodil šiji přes rameno.

„Jdeme se milovat,” řekl Payton.

„Ach tak. Ráno jste to nestihli, že?” usmál se Eudard.

„Nepleteš se.”

„Dobře, od této chvíle budu předstírat, že jsem slepý jako právě narozené jehně.”

Payton uslyšel, jak se Kirstie zajíkla, a byl si jisty ze pochopila bratrovu jasnou zprávu. Tušil, že ji bude muset dlouho uklidňovat, než obnoví její zájem o milostné hry, ale

když stoupal po schodech nahoru, říkal si, že je na tento úkol víc nez připraven.

„Nemůžu věřit, že to vyšlo!”

Ani Payton málem nevěřil. Usmál se na Kirstii, která vešla s Gillyannou a Callumem do velké hodovní síně. Měl dobře krytá záda, ale stejně podstoupil riziko. Potěšilo ho, že Maclyeovi mají smysl pro čest a slušné jednání. To, že byli ochotni s ním hovořit, místo aby mu hned prořízli hrdlo za urážku jejich rodiny, znamenalo, že budou ochotni naslouchat. Jedině že by je příliš rozčílila bouda, kterou na ně ušil, pomyslel si a prohlížel si šest spících mužů.

„Je jich šest?” zeptala se Gillyanna, která rychle prohlédla každého muže, aby se ujistila, že jsou všichni jen v hlubokém spánku a netrpí žádnými vedlejšími účinky jejího nápoje.

„Osm,” prohlásil Connor, který vešel a táhl za sebou dalšího Maclyeho. Následoval ho Silný Ian, vlekoucí dalšího člena Mac-Iyeovy rodiny.

„Neublížili jste jim?” zamračila se Gillyanna na muže, které Connor a Ian položili na zem. „Moc ne.”

„Mysleli si, že mě zaženou do kouta, když se probili přes Malkieho, Donalda a Anguse,” vysvětloval Silný Ian, „ale Connor se vynořil za nimi a bouchl jim hlavami o sebe.”

„Jednoduchost je vždycky nejlepší,” zamumlal Payton a usmál se, neboť Gillyanna, která prohlížela hlavy obou mužů, pronesla několik šťavnatých nadávek. „Kde jsou Eudard s Michaelem?”

„Tady,” řekl Eudard a vešel do síně společně s Malkiem a Michaelem. Zastavili se a zírali na Maclyeovy. „Jejich osm?”

„Můžu jich přinést víc,” navrhl Connor. „To stačí,” řekl Payton. „Taky si myslím.”

Payton se podíval na Michaela a na Calluma a pokynul jim, aby se posadili vedle něho. „Jste připraveni?”

Callum se odvrátil od mužů z Maclyeova rodu, přivázaných k židlím. „Ano. Ty a Kirstie bojujete za mě a za ostatní děti. Riskujete život a dobré jméno. Teď se přidali i vaši příbuzní. Jestli můj příběh a všechno, co jsem zažil a viděl, pomůže, musím to udělat.”

„A nikdo z nás neřekne, co tu slyšel,” dodal Michael. „Musí to přestat. Musí.”

Payton krátce poplácal mládence po rameni. „Samozřejmě.”

Alice přinesla jídlo a dobré víno a šla se podívat na děti. Po chvíli se probral první z Maclyeových. Gillyanna s Kirstii daly na stůl číše s vínem a tácy s chlebem a sýrem před muže, zatímco Connor a Eudard se postavili za čtyři Maclye a Silný Ian s Malkiem hlídali další čtyři. Maclyeovi byli odzbrojeni, ale kdyby se jim podařilo vymanit se z pout, mohli by být nebezpeční. Gillyanna s Kirstii raději vklouzly dozadu na místa pro ně určená. Když poslední z Maclyeových otevřel oči, všichni se jako jeden muž zahleděli na Paytona.

„Byli jsme ochotni promluvit si,” zavrčel nejstarší z nich, sir Keith.

„Ach ano, a pak byste ho rozsekali na tisíc kousků,” zamumlala Kirstie.

„A ty, žena našeho příbuzného, se opovažuješ cukrovat s jiným přímo před našima očima.”

„My necukrujeme! Jen se snažíme zůstat naživu, strýčku.” „Strýčku?” zeptal se Payton.

„Ano,” odpověděla Kirstie, stále ještě chladně hledící do přísných očí sira Keitha. „Zřejmě se dověděli, že jsi impozantní protivník. Máš tady sira Keitha, Roderickova strýce, a vedle něho je jeho prvorozený syn Thomas. Pak je tady další strýček, sir Thomas a jeho prvorozený syn William. Na druhé straně stolu sedí čtyři Roderickovi bratři, sir Andew, sir Brian, sir Adrian a sir Ross. Je jasné, že klan mého manžela brání čest Maclyeových mnohem víc než Roderick.”

„Určitě víc než jeho cizoložná žena. Au!” Sir Keith se otočil na Connora, který ho udeřil klouby prstů do hlavy. „Ta holka je tady a spává s tímhle hezounem. Je toho plný dvůr, nemluví se tam o ničem jiném. Očekáváte, že se budeme jen usmívat a přát jí dobrou zábavu?”

„Lady Kirstie mě nevyhledala kvůli mé hezké tváři nebo kvůli řečem, které se povídají o mých zkušenostech v ložnicích dam,” řekl Payton. „Hledala někoho, kdo by jí pomohl poté, co se ji snažil manžel utopit.” Paytona trochu překvapilo, že Maclyeovi náhle ztichli.

„Ráda bych věděla, jestli ztichli proto, že vědí, že Roderick by toho byl schopen, nebo proto, že jsou překvapeni tím, že bych mohla dovést muže k takovému činu,” zašeptala Kirstie a Gillyanna se nad tím rozesmála.

„Buďte tiše,” napomenul je Payton a pak se obrátil k Maclyeovým. „Pánové, odpřisáhněte, že nás necháte na pokoji a vyslechnete nás, a odvážeme vás. Tentokrát jste slyšeli pravdu.”

Sir Keith si vyměnil pohledy s některými z příbuzných a přikývl. „Dnes nebudeme bojovat.”

Jakmile je rozvázali, Maclyeovi se pustili do jídla a pití, které měli nachystané, a zřejmě věřili, že nápoje jsou nyní bez uspávacího lektvaru. „Jaké pravdě máme věřit?” zeptal se sir Keith.

„Roderick se pokusil zabít svoji ženu,” odpověděl Payton. „Pronásledoval ji a pak ji hodil do řeky. Zapomněl však, že umí plavat.”

Sir Andrew si odfrkl a pak zamumlal: „Zní to věrohodně. Domnívám se, že by toho byl schopen.”

„Takže se ji pokusil zabít,” řekl sir Keith, když si vyměnil další pohledy se svými příbuznými, „ale nepodařilo se mu to. Většina žen by běžela ke svým příbuzným, kde by hledala přístřeší, nebo by vstoupila do kláštera. Ona to neudělala.

Proč?”

„Byl jsem jí bližší,” odpověděl Payton a trhl sebou, když ho Gillyanna kopla do lýtka a bolestně mu připomněla, že by

muže neměl popouzet. „Lady Kirstie začala hledat ochránce ještě dřív, než ji manžel hodil do řeky. Jakmile však byl její život ohrožený, musela si pospíšit. Bojím se, že slyšela mnoho lichotivých, ale přehnaných příběhů o tom, jak pomáhám bezmocným a zasazuji se o spravedlivé vyřešení různých případů a podobně. Potřebovala ochránce, rozumíte, protože věděla přesně, proč ji manžel chtěl utopit. Lady Kirstie objevila, proč s ní po pěti dlouhých letech manželství manžel ještě nespal.”

Nastalo další tíživé ticho a pak sir Andrew zavrčel: „Sakra, vždycky jsem na to byl zvědavý. On má rád muže,

co?”

„To by lady Kirstii nevadilo.”

„V tom případě bych našla nějaký způsob ke kompromisu nebo k tichému ukončení manželství,” řekla Kirstie.

„Obávám se, že tajemství jejího manžela je velmi temné,” řekl Payton. „On netouží po mužích, ale po dětech.” Čekal trpělivě, dokud neutichly první hlasité a zuřivé protesty hostů. „No tak, pánové, všichni víme, že takové zlo existuje. Nedá se vyloučit z tohoto světa jenom tím, že ho budeme popírat nebo ignorovat.”

„To, z čeho obviňuješ našeho příbuzného, je ošklivý a černý hřích,” řekl sir Keith. „Proč bychom ti měli věřit?”

Payton si chvíli pozorně prohlížel tváře všech mužů a pak odpověděl: „Protože říkám ošklivou pravdu a myslím, že někteří z vás tím nejsou překvapeni.”

„Ne,” řekl sir Andrew. „Tomu nemůžu věřit.”

Vehementní odmítnutí sira Andrewa přesvědčilo Paytona o tom, že muž se snaží přesvědčit sám sebe o pravdivosti vlastních slov. Payton na krátkou chvíli doufal, že možná uchrání Michaela a Calluma od zpovědi. Ale nepřekvapilo ho, že Maclyeové potřebují důkaz, aby přijali myšlenku, že příslušník jejich klanu páchá takové zlo.

„Promluvím jako první,” řekl Callum a pomalu vstal.

„A kdo jsi?” zeptal se sir Keith.

„Nikdo důležitý,” odpověděl Callum. „Jen jeden z těch otrhaných hochů, kteří se poflakují po ulicích a uličkách města a snaží se najít dost jídla, aby přežili do druhého dne. Jeden z těch, kterých si vy, urození pánové, vůbec nevšímáte, kromě toho, že do nich kopnete, když se vám připletou do cesty. Mě sir Roderick taky našel na ulici. Odtud měl spoustu svých obětí. Pochyboval jsem o jeho slibech, že mi umožní lepší život, ale vzal mě s sebou násilím. Brzy se ukázalo, že jsem měl pravdu, když jsem mu nevěřil… ” Zhluboka se nadechl a vypověděl celý svůj příběh bezvýrazným a hrubým hlasem a občas mu unikl nějaký výraz z ulice.

Kirstie držela celou dobu Callumovu ruku ve své. Trhalo jí to srdce, když slyšela, co musel Callum prožít a co viděl Rodericka dělat s ostatními dětmi, ačkoli většinu z toho znala nebo si domyslela. Na tváři Gillyanny uviděla slzy a raději se na ni nedívala, protože se obávala, že by se sama poddala žalu, který ji svíral. Muži z rodu Maclyeů na Calluma zírali beze slova. Všichni zbledli a někteří vypadali, že se snad taky rozpláčou.

„Jsi statečný hoch,” zamumlal Payton a krátce sevřel Callumovi rameno.

„Jen si stále opakuji, že to není moje hanba,” uzavřel Callum. „Všichni mi to říkáte a snad tomu i začínám věřit.”

„A to bys měl, protože je to pravda,” řekl Payton.

„Ale ty nejsi dítě z ulice,” promluvil sir Keith hrubým hlasem, když pomalu vstal Michael.

„Ne, pane,” odpověděl Michael. „Jsem čtvrtý syn sira Arnolda Campbella, pána na Dunspeenu, malém a chudším panství.”

„Ježíši,” zašeptal sir Keith. „Prznil i syny zemanů?”

„Není jich tolik,” řekl Michael, „a ještě méně je jich z vysoce urozených rodin. Největším štítem toho darebáka je náš vlastní strach a hanba. Chce se mi zvracet při pomyšlení, že mám mluvit o tom, co jsem prožil, ačkoli jsem byl pro něj už příliš velký, a taky o tom, co jsem viděl a slyšel. Ale když jsem se setkal s dětmi, které lady Kirstie zachránila, viděl

jsem, že to nepřestane, dokud o tom někdo nepromluví. Mlčení by možná ušetřilo moji hrdost, ale dovolilo by tomu bastardovi, aby dále páchal svoje zlo na nevinných.”

„Posaď se, chlapče. Už nemusíš říkat nic. Malý Callum nám sdělil víc, než potřebujeme vědět. Ježíši, víc, než by si kterýkoli muž přál slyšet.”

Michael se posadil. „Uvěřili jste? Už víte, co je zač?”

„Docela ano, ale je to jedna z věcí, kterým by člověk raději nevěřil. Nemůžeme však jeho jednání ignorovat a dávat mu na výchovu svoje děti. Jestli se mu podařilo získat některé z chlapců z dalších urozených rodin, jejich rodiny se o jeho zvrhlosti nedozvěděly. Nepromluvili nebo zemřeli,” dodal tiše.

Payton poznal ze zmučeného vzhledu tváře staršího muže, že myslí na tu spoustu dětí, které ztratily dětství.

„Je pro nás mrtev,” řekl sir Keith a ostatní zamumlali na souhlas, dokonce i Roderickovi bratři.

„Dáte to ve známost?”

„Ano, ale bez uvedení důvodu, pokud se tomu budeme moci vyhnout.” Sir Keith si přetřel rukou obličej. „Myslím, že s varováním jsi začal ty. Až bude známo, že jsme Rodericka vyhnali z klanu, většina lidí pochopí, že zvěsti byly pravdivé.” Podíval se přímo na Paytona. „Ty ho zabiješ.”

V hlase starého muže byl jen jemný náznak otázky. „Ano, zabiji ho.”

*

„No, to bylo nepříjemné,” řekl Eudard, když Maclyeové konečně odešli.

„Ano,” souhlasil Payton. „Většina rodin má ve svém rodinném stromě jednu dvě shnilé větve, ale většinou nejde o takové zlo, jako je tohle, díkybohu. Teď se budou Maclyové bát, že mají ve své rodové linii špatnou krev. Musíme doufat, že zcela nepodlehnou svým obavám.” Podíval se na Calluma. „Dnes sis vedl dobře, hochu. Stejně tak ty, Michaeli,” dodal a lehce popleskal staršího chlapce po zádech.

Callum pokrčil rameny. „Pomohl mi slib, že se můžu spolehnout na jejich mlčenlivost.”

„Myslela jsem, že si budou osobovat právo vyřídit si účty s Roderickem sami,” řekla Kirstie.

„Zřejmě nechtějí prolévat krev blízkého příbuzného,” mínil Payton. „A jsem tomu rád, to právo by mělo být naše.”

Kirstie naplnila pohár vínem a dlouze se napila. Cítila uvolnění, protože už se nemuseli obávat Maclyenova klanu, ale taky byla smutná kvůli siru Keithovi a ostatním. Byli to dobří muži a vždycky k ní byli laskaví. Skutečnost, že jejich hrdé jméno bude pošpiněno Roderickem, byla pro ně velká rána.

Teď byli jedinými cíli, které museli sledovat, Roderick a jeho muži. Nepochybovala, že když Maclyeové prohlásili, že Roderick je pro ně mrtev, dají taky ve známost, že Payton Murray je nevinný. Měli by odvolat Paytonovy pronásledovatele a nechat ho bojovat proti Roderickovi. Věděla, že to nebude lehké, a měla podezření, že Payton to ví taky.

„Tvoje jméno bude brzy očištěno,” řekla Paytonovi. „Opravdu si to myslíš?” zeptal se.

„Ano. Maclyeové možná nejsou schopni prolít Roderickovu krev, ale chtějí, aby byl mrtvý. Mrtvý, pochovaný a zapomenutý. Dají všem najevo, že nejsi zloděj manželek, protože si budou přát, abys mohl věnovat veškerou svou pozornost a zkušenosti spravedlivému potrestání Rodericka.”

„A tvoje jméno tak bude taky očištěno.”

„Snad ano, ačkoli si nemyslím, že jsem v tomto sporu tak důležitá. Zná mě málo lidí. Roderick mi nedovoloval stýkat se s mnoha lidmi. Asi se obával, že bych mohla něco vyzradit.”

„Co máš teď v plánu?” zeptal se Connor.

„Zatím zachovám klid,” odpověděl Payton. „Nevím, jak dlouho, ale mám v úmyslu počkat, až bude Roderick vypuzen z klanu a všichni se to dozvědí. Taky chci, aby bylo známo,

že se chystám vykonat spravedlivou pomstu, abych se mohl vydat na lov té bestie beze strachu z následků. Ne kvůli sobě, ale zejména kvůli Kirstii.”

„Věříš tomu, že Maclyeové ti dají otevřeně právo stíhat člena jejich klanu?”

„Ano. Jak Kirstie říká, chtějí, aby byla jeho hanba mrtvá a pohřbená. Šeptá se o něm a nezačalo to všechno jen u mě nebo u Kirstie. Až ho jeho příbuzní vyženou, to, co se šeptá, bude okamžitě považováno za pravdu. Ačkoli nikdo nepromluví otevřeně o jeho zločinech, lidé budou věřit, že je páchá. Všichni budou tiše souhlasit se spravedlivým trestem, který na něm vykonám.”

„Půjdeme s Gilly ke královskému dvoru a budeme tvýma ušima a očima.”

Payton musel potlačit úsměv, protože Connorův tón odhalil, jak bolestná oběť by to pro něho byla. „Nemusíš.”

„Ano, uděláme to pro tebe. Ty ani Kirstie tam jít nemůžete. Ani Eudard, protože je její příbuzný. Ale musíš se dozvědět, kdy budeš mít volnou ruku a budeš moci otevřeně a rázně zakročit. Jakmile se rozšířilo, že jsi Roderickovi ukradl ženu, nemohl jsi dělat víc, než se obklopit strážemi a opevnit se doma, ale až zemře, řekneme ti s Gilly, kdy budeš moci znovu ukázat svůj obličej na veřejnosti. Budeš potřebovat veškerou sílu a moudrost.” Zvedl pohár. „Na vítězství.”

„Ano,” souhlasil Payton a všichni zvedli poháry. „Na vítězství! Ať přijde brzy.”

Kirstie seděla uprostřed Paytonovy velké postele, oblečená jen do košile, a pročesávala si vlhké vlasy. Konfrontace s MacIeovými byla vyčerpávající, ale podstatné bylo, že ji korunoval úspěch. Kdyby se jen mohla snadněji zbavit studu a rozpaků z toho, že otevřeně sdílí s Paytonem postel. Právě když měla pocit, že se s pochybnostmi vyrovnala, vzrostl počet těch, kteří o jejich vztahu věděli. Jeho rodině to pravděpodobně nevadilo, děti ji přijaly radostně, Silný Ian a Alice byli rádi a její bratr nic nenamítal. Vypadalo to, že ona jediná si dělá starosti. Možná by se měla

někoho zeptat, proč s jejich vztahem souhlasili, zvlášť bratr. Veškeré Paytonovy důvody, proč by se neměla stydět, dávaly smysl, ale Kirstie nemohla zcela ignorovat skutečnost, že přitom získal, co chtěl. A on opravdu neměl daleko k hříchu smilstva.

„Zase přemýšlíš o hříchu a pokání, že?” řekl Payton a odhodil poslední část oděvu. Posadil se za ni a ujal se příjemné povinnosti rozčesat jí husté vlasy.

„Někdo o tom přemýšlet musí,” zamumlala a v duchu se ptala, jak může být tak lhostejný ke své nahotě. „Zdá se, že o tom nepřemýšlí nikdo jiný.”

„Určitě ne tak dlouho, jako ty.”

„Možná. Nevím, proč se tím stále zabývám. Asi proto, že teď o nás ví spousta dalších lidí. A cizoložství je přece… hmmm!” Chvíli zvažovala, že ho kousne do dlaně, kterou jí zacpal ústa, ale pomyslela si, že pokud by ho nekousla tak, že by ho zranila, mohlo by se mu to líbit.

„…hřích a musím ti říct, že i když využívám ženy, které jsou ochotné cizoložství páchat, mám k nim málo respektu. Ale ty nejsi cizoložnice.”

„Jsem vdaná žena,” řekla, jakmile ji pustil.

„Možná jsi dala slib, ale manželství svůj účel nesplnilo, takže je neplatné. Myslel jsem si, že už ses s tím ztotožnila.”

„No, proto jsem jen chlípnice?”

Payton položil kartáč, objal ji a přitiskl zády k sobě. „Jsi moje milenka.” Jazykem jí polaskal ušní lalůček. „Jsi můj kamarád ve zbrani. Nejsi manželka sira Rodericka a nikdy jsi jí nebyla. Jsi moje,” řekl tichým a zastřeným hlasem a políbil ji na krk.

„V této chvíli ano, jsem.” Snažila se nemyslet na to, že její soužití s Paytonem skončí buď tím, že je Roderick zabije, nebo tím, že zvítězí Payton a pak se jí zbaví.

Payton změnil jejich pozici a Kirstie teď ležela pod ním. Říkal si, že bohužel ještě není vhodná chvíle k tomu, aby jí řekl, že ji nehodlá nechat odejít. Byla ještě Roderickovou manželkou, někdy ve vlastní mysli a určitě podle názoru

ostatních. Payton věděl, že bez ohledu na to, kolik hezkých a srdečných slov jí řekl, kolik slibů věrnosti jí dal, Kirstie mu úplně nevěří. Bude muset počkat, až ji udělá svou paní.

Kirstie se zachvěla náhlým přívalem touhy, protože Payton ji začal líbat na nohy. Počáteční rozpaky z toho, že ležel mezi jejíma nohama, rychle zmizely. Trochu se zastyděla, že je tak vzrušená polibky, kterými jí poséval jemnou kůži pod kolenem. Teprve až ji políbil na oba boky, uvědomila si, že jí vyhrnul košili do pasu. Ohromení z toho, že je vystavená jeho pohledu, ji přinutilo stisknout nohy k sobě, ale jeho široká ramena jí v tom bránila.

„Paytone,” vykřikla v protestu, ale on poklekl a upíral pohled na místo, které před ním chtěla skrýt. Přitom ji hladil po stehnech.

Když se jejich pohledy setkaly, zasténala. Touha, kterou viděla v jeho očích, byla tak silná, že spálila poslední zbytky jejího odporu. Vědomí, že v něm dokáže probudit takovou vášeň, ji zcela odzbrojilo.

„Svou krásu přede mnou nesmíš nikdy skrývat,” řekl a sklonil se, aby ji prudce políbil.

Pomyslela na to, že bude protestovat proti vášnivému polibku, ale on z ní strhl košili a odhodil ji stranou. Líbal, hladil, a dokonce lízal její kůži od krku až po prsa. Když dosáhl tuhého hrotu ňadra a vsunul si ho do úst, Kirstie ho objala kolem širokých ramenou, aby si ho přitáhla blíž.

Payton se začal věnovat jiným místům jejího roztouženého těla a Kirstie zklamaně vydechla. Jakmile se dotkl rty jemného ochlupení jejího klína, pomyslela si, jak je snadné odhodit veškerou stydlivost, když ji laská. Slyšela, jak jsou její rozechvělé protesty slabé a hlas ochraptělý touhou. Líbilo sejí to a zároveň tím byla ochromená. Myšlenky na její vnitřní zmatek okamžitě odplynuly, když ji pohladil jazykem. Možná bude později v rozpacích, ale teď se mu prsty vnořila do vlasů, aby si ho přidržela a nabídla se mu k těmto děsivě intimním polibkům.

Jak cítila, že se stále rychleji blíží k sladké propasti, do níž ji vášeň vždycky uvrhla, bojovala Kirstie, aby se s ní Payton spojil, ale on ignoroval její požadavky a pak prosby. Přivedl ji k vyvrcholení svými ústy. Její tělo se ještě zachvívalo v silném orgasmu, když si Payton položil její nohy na ramena a spojil jejich těla s prudkou naléhavostí.

Na jeden krátký okamžik ho viděla jasně. Výraz intenzivní a divoké vášně na jeho hezké tváři by ji měl vylekat, ale naopak způsobil, že se znovu začala vzpínat do oslepujících výšin, z nichž se právě snesla. Jeho pohled byl zaměřen na místo, kde se jejich těla spojila, a pohyboval se stále prudčeji a rychleji. Bylo to víc, než mohla snést. Zavřela oči a nechala tělo, aby ji ovládlo. Náhle se Payton opřel jednou rukou o matraci a roztřásl se. Teplý proud jeho semene v jejím lůně jen zintenzívnil její prožitek. Když se zhroutil vedle ní, objala ho slabou, chvějící se rukou a držela ho, dokud se oběma nevrátila síla a rozum. Líbilo sejí, že zůstali spojeni, zatímco se jim vracel klid, a objala ho pažemi i nohama a držela ho u sebe co nejtěsněji.

„Není divu, že se ti všechny ženy tlačí do postele,” řekla, když konečně mohla promluvit.

Kirstie se nutila nemyslet na to, kolik žen s ním sdílelo takovou rozkoš. Ve chvíli, kdy poprvé vešla do jeho pokoje, věděla, že se jen zařadila do dlouhého seznamu jeho milenek. Bylo pošetilé mučit se myšlenkami na ostatní, které ho měly v náruči. Vtom Payton vydal zvuk, v němž se spojovalo zaklení se zasmáním, a Kirstie přivítala přerušení nepříjemných myšlenek.

„Věř mi, že tohle jsem nikdy předtím nedělal,” řekl a posunul se, aby se lépe ukotvil v její náruči, protože cítil, že je znovu schopen milování.

„Opravdu?” Podivila se, když jí mimovolně pohladil prs a ona pocítila zašimrání v podbřišku.

„Musím přiznat, že nejsem zkušený v takovém milování. Ne, občas jsem dívku lehce políbil, abych ji podnítil a ona splnila můj záměr a uspokojila moje potřeby a touhy, ale nic

víc. Byly to ženy, které jsem si jen na chvíli půjčil a použil, nic víc. Ale ty jsi moje a vždycky budeš. Ještě žádný muž neokusil tvoji sladkou vášeň a já jsem posedlý přáním mít ji celou pro sebe.” Nadzvedl se na loktech a vášnivěji políbil. „A ty jsi opravdu velmi sladká, má tmavá krásko. Jsi jako hustý a vzácný med. Sladký a teplý a nesmírně chutný.” Začal se pohybovat a něžně z ní dobýval rozkoš, jíž se tak ráda poddávala.

Kirstie cítila, jak jí hoří tváře, ale jeho slova ji vzrušila. Cítila, jak pod jeho jemnými doteky její touha znovu ožívá a chodidly hladila zadní stranu jeho stehen. Rozhodla se odhodit veškeré obavy a úvahy o hříchu. Už to udělala jednou a nemělo by vadit, že se o nich dozví jeho sestřenice nebo její bratr. Podle všech přikázání církve a společnosti se stala hříšnicí ve chvíli, kdy ulehla do jeho lože, vlastně už ve chvíli, kdy na to pomyslela. Přemýšlení o hříchu situaci stejně nezmění, jen by mohlo pokazit to, co prožívají. Jedná z lásky, a na tom se nic nezmění. Pravda, celou dobu se nad nimi tyčí zlověstný a všudypřítomný Roderickův přízrak. Brzy se bude cítit okradený a vysmívaný. To ho rozzuří a on zatouží po pomstě. Ze všeho bude vinit ji. Od chvíle, kdy ji hodil do řeky, byla v nebezpečí života. Je načase přestat se starat o to, jak stráví těch pár klidných hodin, jež jí zbývají. Je možné, že jich moc nezbývá.

Kirstie se dívala z okna pokoje, kde spaly děti s Callumem a s Michaelem, a ptala se sama sebe, jak je vlastně Paytonova rodina velká. Ode dne, kdy je navštívili Maclyové, uplynul týden. Už tři dny poté se začaly objevovat první skupinky Murrayových. Payton velmi dbal na to, aby Kirstii představil každému členu rodiny, ale ona netušila proč. Většinou byli všichni velmi překvapeni, že ji nacházejí v jeho domě, a Kirstie si začínala myslet, že řeči o tom, že Payton nikdy nepustil žádnou ženu přes práh, jsou pravdivé. Většina příbuzných se nezdržela dlouho. Jen si zjistili, jak to vypadá s Roderickem, kolik mužů má jeho družina a kde by ho měli hledat.

Roderick se skrýval. Maclyeové ho nejen zbavili jména, ale odebrali mu pozemky, zdroj jeho bohatství, a většinu malé armády. Teď byl Roderick zlomený muž. Jeho klan ho rychle, veřejně a neodvolatelně vyhnal ze svého středu.

Jak Kirstie tušila, od té chvíle byly všechny temné informace o Roderickovi považovány za pravdivé a on byl zcela znemožněn. Muži, kteří měli podezření nebo se dověděli, že zneužíval jejich syny, po něm pátrali a chvěli se nedočkavostí, aby jim zaplatil životem za ponížení, o němž nechtěli hovořit, ale o němž věděli.

Payton byl nyní považován za úžasného hrdinu, za téměř svatého muže, který riskoval svoje ctěné jméno a své pohodlí pro děti. Kirstie s Gillyannou tím byly skoro pobaveny. Byla to samozřejmě pravda, ale mluvilo se o tom zbytečně přehnaně a květnatě. Kirstie s Gillyannou nebyly jediné, kdo si to myslel. Stejně smýšleli někteří Paytonovi příbuzní, hlavně nekončící řady bratrů a bratranců. Connor si z toho taky tropil žerty a stejně tak Ian.

„Payton má obrovskou rodinu,” řekl Callum a v jeho hlase zněla závist.

„Nejsou to všichni pokrevní příbuzní,” řekl Michael. „Je hezké, že mezi nimi nedělá rozdíly.” Podíval se na Kirstii. „Proto sis ho vybrala, ne? Věděla jsi, že jeho rodina bude ochotna mu pomáhat.”

Kirstie přikývla. „Byl to jeden z důvodů. Slyšela jsem, že jeho rodina je velká a že mezi nimi existují silné vztahy, dokonce i na velké vzdálenosti. Ale musím říct, že jsem si nepředstavovala, jak bude rozsáhlá. Není divu, že Maclyeové váhali jednat ve jménu Rodericka. Věděli, do jakých nesnází by se dostali.”

„A teď je v nesnázích Roderick. Ten bastard nebude moci najít dost hlubokou díru, v níž by se schoval.”

„Ne. Nebude to dlouho trvat a nastane konec. Jen se modlím, aby se nám nic nestalo — a taky těm, kteří nám chtějí pomoci.”

„Ach, tady jsi,” řekla Gillyanna, která nahlédla do místnosti, vešla dovnitř a přiběhla k nim. „Payton chce, abys za ním přišla. Je v pracovně, Kirstie.”

„No, aspoň si můžu být jistá, že mě zase nebude kárat,” řekla Kirstie a Gillyanna se rozesmála.

„A chce vidět i tebe, Callume,” dodala Gilly.

Callum se zamračil. „On chce, abych se setkal s jeho příbuznými? Opravdu tam mám jít?”

„Ano.” Gillyanna vrhla na Kirstii rychlý a výmluvný pohled a pak Calluma objala paží kolem ramen. „Bude to dobré, můj statečný chlapče. Bojuj s těmi temnými, ošklivými pocity. Nedovol tomu bastardovi, aby ti ukradl radost z přátelského doteku nebo opravdu láskyplného objetí.” Napřímila se, usmála se na všechny a vyšla ze dveří. „Pojď se mnou, Michaeli.”

Když se za Gillyannou a Michaelem zavřely dveře, podíval se Callum na Kirstii. „Tohle dělá vždycky.”

„A co?” zeptala se Kirstie a vedla ho ke dveřím.

„Objímá mě a říká tyhle divné věci. Jako by člověku viděla přímo do srdce. Vím, že mám uvnitř špatné pocity a držím je tam. Schovávám je, víš, protože se mi nelíbí.”

„A lady Gillyanna je vidí?”

„Ano. Ví, že se jich chci zbavit. Myslíš si, že je čarodějnice?”

„Jistěže ne,” odpověděla Kirstie, když scházeli po úzkém kamenném schodišti. „Ona jen zná pocity lidí, ale ne všech a ne vždycky. Trápí tě to? Přál by sis, abych si s ní promluvila?”

„Ne. No, trochu mě to trápí, ale myslím, že to pro mě může být i dobré. Nemám tyhle pocity rád, ale nedokážu se jich zbavit. Tak je skrývám. Když mi říká takové věci, vždycky o jejích slovech přemýšlím a mám pocit, že všechny špatné pocity jaksi slábnou.” Pokrčil rameny „Možná je to jen proto, že je vidí a mluví o nich.”

„Někdy může pomoci, když se na své pocity podíváš přímo a když máš někoho, kdo ti rozumí a s kým o nich můžeš mluvit. A možná tě připravuje, abys byl schopen bojovat se špatnými pocity sám, až ona bude muset odjet domů.” Kirstie Calluma lehce pohladila po měkkých zlatých vlasech a zastavila se před těžkými dveřmi do Paytonovy pracovny. „Žili jsme v nebezpečí velmi dlouho, Callume. Rány v duši potřebují k uzdravení dlouhou dobu a rány v srdci se mohou léčit nejdéle. Smutné je to, že se většinou musíš uzdravit sám. Lidé, kterým na tobě záleží, ti však mohou pomoci, pokud jim to dovolíš. A já doufám, že víš, že teď máš kolem sebe spoustu lidí, kterým na tobě záleží.” Callum přikývl a Kirstie se usmála. „Dobře. Vzpomeň si na to, až se zlé pocity zase vynoří. Vždycky si na to vzpomeň.”

„Vzpomenu.”

„Věřit pravdě je nejlepší medicína. A teď se podíváme, co po nás chce jeho lordstvo.” Znovu se usmála a vešla do Paytonovy pracovny.

Sotva se za nimi zavřely dveře, Kirstiinu pozornost upoutal vysoký hezký muž s kaštanovými vlasy, který byl ve tváři velmi bledý. Svíral opěradlo židle, jako by potřeboval oporu. Podívala se na další dva hosty, kteří byli v místnosti, a hned poznala hocha, jehož si jednou spletla s Callumem.

Vzpomněla si, že jí Payton říkal, že je to jeho synovec Uven. Hoši si byli opravdu velmi podobní. Další muž byl taky hezký, poněkud starší než předchozí dva, a jeho vlasy byly temně ryšavé. Díval se s napětím na bledého muže, a když pohlédl na Calluma, objevilo se mu ve tváři potěšení.

Kirstie ucítila, že ji někdo zatahal za sukni, a podívala se na Calluma. Byl bledý a hleděl na Uvena jako na ducha. Uven na něho zíral stejně vyděšeně. Kirstie si uvědomila, že Callum svírá jednou rukou její sukni, a chytila ho za ruku. Callum jí ruku sevřel a držel ji, i když k nim Payton přistoupil a pokynul jim, aby se posadili.

„Pánové, to je lady Kirstie Maclyeová a tento hezký hoch je Callum,” řekl Payton a nalil bledému muži velký pohár vína. „Kirstie, Callume, představuji vám sira Briana MacMillana, Uvena MacMillana a sira Euana MacMillana.” Při vyslovení svého jména se každý host mírně uklonil. Pak si Payton dřepl před Calluma, který seděl těsně vedle Kirstie. „Vidíš to, hochu?”

„Uven vypadá jako já,” řekl Callum. „Není to snad můj bratr, že ne?”

„Ne, ale domnívám se, že je patrně tvůj bratranec.” Payton se podíval na sira Euana. „Je?”

Sir Euan přikývl, napil se vína a klesl do křesla, jehož opěradlo předtím svíral. „Ano, je.” Pohlédl na Paytona. „Všechna fakta, která jsem o tom hochovi zjistil, byla správná. Matka, místo a den narození, jméno. Brian mi sdělil další informace a já jsem zjistil, že mě obelhali, protože tvrdili, že žena i dítě zemřeli při porodu. Bylo pro mě těžké uvěřit.” Podíval se na Calluma. „Ale, Ježíši, je celý Innes.”

„Kdo byl Innes?” zeptal se Callum, jehož zvědavost přemohla strach.

„Tvůj otec,” odpověděl sir Euan. „Tvoje matka byla… “

„Joan, nejmladší dcera pasáka vepřů.” Callum pokrčil rameny. Kirstie i Payton na něho překvapeně zírali. „Vždycky jsem věděl, kdo byla moje matka. Zemřela, když mi byly tři čtyři.”

„Řekli mi, že zemřela při porodu dítěte a že si je vzala s sebou do hrobu.”

„Ne, dostala horečku a šli jsme do domu jejího otce. Myslela si, že umírá, a chtěla, aby se o mě postaral. Ale on na nás plivl a řekl, že by nám nedal ani pomyje, kterými krmí prasata, takové děvče a bastardovi. Vyhodil nás a matka skoro zemřela, než jsme došli k domu její sestry. Ta nás nechtěla taky. Vzpomínám si, že matka řekla, že možná její sestru přiměje, aby se o mě postarala, zemřeli před jejím prahem. Zemřela, ale sestra se nepostarala. Sel jsem za vozem, který odvážel tělo mé matky a poznačil jsem si místo, kde ji pohřbili, abych je příště našel.”

„A co jsi dělal potom?”

„Žil jsem chvíli ve městě. Když mi bylo sedm, odvekli mě na Thanescarr.”

„Takže ty znáš datum svého narození?”

„Ano… . Matka mi řekla, že to bylo přesně týden předtím, než zemřel starý otec James. Byl jsem poslední dítě, které pokřtil. Pomohlo mi to zapamatovat si datum narození, protože stačilo, když jsem se někoho zeptal, kdy zemřel otec James.”

„To taky souhlasí. Pasák vepřů mi řekl, že ty i tvoje matka jste zemřeli. Nelíbil se mi, ale nemohl jsem přijít na žádný důvod, proč by mi lhal. Nakonec Brian našel její sestru a dozvěděl se pravdu. Oni tě prostě vyhodili na ulici?”

Callum přikývl. „Nechtěli bastarda. Ty tedy víš, kdo byl můj otec?”

„Ano. Sir Innes MacMillan. Před dvanácti lety koncem léta jel domů s úmyslem říct svému otci o dívce, s níž se hodlá oženit. Bohužel ho přepadli loupežníci a těžce ho zranili. Dovlekl se domů a všem bylo jasné, že zemře. V horečkách nám pověděl o tvé matce. Přísahal jsem mu, že ji vyhledám a že se o ni postarám. Díky tomu skonal v míru. Ukázalo se však, že já slib nemohu dodržet. Nastala krutá zima a uplynul skoro rok, než jsem se mohl vydat hledat Innesovu Joan. Byla pro mě velká rána, když jsem se

dozvěděl, že zemřela — a ještě krutější bylo, když mi řekli, že Innesovo dítě zemřelo s ní. Innes byl jediný syn, který přežil z rodiny sira Gavina MacMillana z Whytemontu, a ten dobrý muž byl zcela zničený, když jsem mu oznámil zlou novinu o jeho smrti. Ale teď ho mohu potěšit, že Innesovo dítě žije, že Innes mu zanechal syna.” „Bastarda.”

„Ach ne. Byli jen zasnoubeni, pravda, ale ty ses narodil do roka. Mám o tom papíry, víš? Mám svědeckou smlouvu o zasnoubení a teď důkaz, že ses narodil a byl pokřtěn. Ne, není to tak dokonalé, jako manželství požehnané knězem, ale nejsi bastard. Ale nevadilo by, ani kdybys byl. Siru Gavinovi na tom určitě záležet nebude.”

„Chceš říct, že ho chceš odvést do Whytemontu k siru Gavinovi?” zeptal se Payton.

„Ano. Je to dědic sira Gavina,” odpověděl sir Euan.

Payton se podíval na Calluma a viděl v jeho očích strach a nejistotu. „Co tomu říkáš, Callume?”

„Já…,” začal a podíval se z Paytona na Kirstii a pak znovu na Paytona. „Kolem mě se staly špatné věci…, jsou tady…”

„Ne, chlapče,” řekl sir Euan, „ty špatné věci se týkají sira Rodericka, a ne tebe. Byl jsi dítě, o které se nikdo nestaral a za něž se nikdo nepostavil. Ať nám Bůh promine. A ačkoli se teď můžeš cítit uražený, pravda je taková, že dítě ještě jsi. Přece kvůli tomu, co se ti stalo, se nevzdáš něčeho, co ti po právu patří. Znám tvůj příběh stejně jako sir Brian a jako ho bude znát taky sir Gavin, ale nikdo jiný se podrobnosti z tvého smutného období nedozví, je-li to tvé přání. Avšak zvěsti o siru Roderickovi se rozšířily daleko široko, takže ti nemohu slíbit, že zůstane utajeno vše. To se stává málokdy.”

Callum přikývl. „Já vím. Na tom moc nezáleží, hlavně když se podaří toho muže zničit.”

„Neodejdeme hned. Chci být taky svědkem jeho konce. Máš ještě čas si to promyslet. Pokud budeš váhat i později, sir Gavin bude určitě ochoten přijet sem. Bude záležet jen na

tobě.”

Kirstie cítila, jak se Callum okamžitě uvolnil. Byla za chlapce tak šťastná, že se jí chtělo plakat. Teď si nebyl jistý a nepochybně se bál, že bude připraven o láskyplnou rodinu, která se vytvořila v Paytonově domě, ale brzy přijme svůj šťastný osud. Potřeboval jen čas a ona byla ráda, že to MacMillanové pochopili. Když ho přistihla, jak si velmi pozorně prohlíží Uvena a ten zase jeho, pocítila ještě větší naději.

„Takže ty jsi můj bratranec?” zeptal se Uvena.

„Ano. Naše babičky byly sestry,” odpověděl Uven. „Myslím, že proto jsme si tak podobní.” Uven přikročil k Callumovi. „Kde jsi vzal ten velký nůž?”

„Tenhle jsem dostal, když jsem sem poprvé přišel.” Callum vytáhl nůž z pravého rukávu. „Dal mi ho Ian.” Pak vytáhl nůž z pravé boty. „Tenhle mi dal Payton. Ten, co mám v levé botě, mám od Wee Alice, lanový ženy. Malkie mi věnoval ten, který mám v levém rukávu, a vidíš ten, co mám na krku pod košilí? Tím mě obdaroval Donald. A podívej na ten, který mám na boku v pochvě u pasu. Ten mám od Anguse,”

„A umíš je používat?” zeptal se Uven a v jeho hlase zněla výzva.

„Ano. Můžu ti to ukázat, jestli chceš.” Callum vstal, pak se zamračil a podíval se na muže. „Ehm… “

„Jen jděte, chlapci.” Ian vstal a odváděl oba chlapce ke dveřím. „Půjdu s vámi a raději na vás dohlédnu, ano?”

Když Ian otevřel dveře, Callum se zastavil a podíval se na sira Euana. „Budu u něho muset žít, že?”

„Ano,” odpověděl sir Euan. „Ale to neznamená, že nebudeš moci jít, kam si přeješ a kdy si přeješ.”

„Promyslím si to.” Callum se podíval na Uvena. „Tak pojď. Možná najdeme i toho s tím velkým nosem.”

Ve chvíli, kdy se za lanem a oběma hochy zavřely dveře, se Kirstie podívala na Paytona. „Ty jsi mu dal nůž?”

Payton pokrčil rameny. „Nevěděl jsem, že jich má tolik.”

„Zdá se, že já jsem jediná, kdo mu nějaký nedal. A chlapec s velkým nosem? Vždyť Simonovi říká jménem, ne?”

„Ovšem, už ho nenazývá zrádcem nebo zbabělcem.” Téměř se usmál, když zamručela. „Zatím to nechej být, lásko. Simon a Callum jsou stejní vzrůstem i silou, ale Simon je o rok starší než Callum. Myslím, že testují jeden druhého, aby bylo jasné, kdo bude vůdcem smečky.”

Kirstie převrátila oči v sloup a pak se vážně podívala na sira Euana. „Vím, že jsi doufal, že Callum půjde hned s tebou,” začala.

„Ano, doufal,” řekl Euan a pokrčil rameny, „ale jeho váhání mě nepřekvapilo. Někomu možná nepřipadáte jako rodina, ale pro Calluma rodinou jste, vy a ostatní děti. Ve chvíli, kdy mi Brian řekl, co Callum prožil, jsem pochopil, že to může být problém. A to jsem ještě nevěděl všechno.”

„Dvě věci jsou pro Calluma důležité. Potřebuje se cítit bezpečně a musí vědět, že ho lidé berou jako každého jiného chlapce a že to, co se mu stalo, ho nečiní nepřijatelným, nebo dokonce nečistým.”

„Brzy pochopí, že nikdo z rodiny ho neobviňuje za to, co se mu stalo, stejně jako se rozumní muži neodvrátí od ženy, která byla zneužívána proti své vůli. Vlastně nezáleží na tom, co si myslí ostatní, ale co si o sobě myslí Callum.”

Payton přikývl. „Je to tak. Pracujeme na tom. Potřebuje znovu získat hrdost a vědět, co může dělat dál a kým je. Myslím, že až se seznámí s MacMillanovými, začne věřit, že se stane opravdu tím, kdo bude pomáhat. Nejde jen o to, jak se k němu zachoval ten zvrhlík, ale jak se zachovala rodina jeho matky a celé město, které ho nechalo napospas osudu. Věřím, že matka ho milovala, protože se zdá, že je schopen přijímat mateřskou lásku.”

Sir Brian přikývl a pak si vzdychl. „Je zarážející, že vůbec dokáže přijmout lásku. Vždycky jsem si myslel, že děti jsou požehnány zapomínáním, ale bohužel, Callum si velmi jasně uvědomuje, co se stalo, když jeho matka zemřela, ačkoli byl velmi malý. A když teď slyším, jak byl přinucen žít na ulici a

v tak útlém věku… ” Brian zavrtěl hlavou. „Nejobtížnější pro mne je přiznat si, že jsem se zřídkakdy staral o slabé a malé, kteří se otrhaní a v bídě pohybovali v ulicích města. Žiji tady, ale nevzpomínám si, že bych si někdy Calluma všiml. Pochopil jsem, že byl jedním z těch, kterým občas házím mince.”

„Ano, pokud cítíš takovou vinu, mohl bys pomoci. Je tu dům, který se nazývá domov pro nalezence a sirotky… “

Jakmile Payton začal informovat bratrance o ubohých dětech, o které se v očích veřejnosti starali Darrochovi, Kirstie se tiše omluvila. Vyšla na chodbu a tu se za ní objevil sir Euan a tiše za nimi zavřel dveře. Tvářil se tak vážně, že Kirstie znervózněla. Podle ní vážný výraz v obličeji muže byl často předzvěstí špatné zprávy. Věděla, že se dozví něco, co sejí nebude líbit.

„Chtěl bych si s tebou promluvit o Callumovi,” řekl Euan.

„Je to dobrý hoch.”

„Je to velmi hodný chlapec. Mnohem lepší, než jsem doufal. Innes by na něho byl hrdý.”

„A co ty? Proč tě jeho příběh tolik zajímá? Jsi jeho blízký příbuzný?”

„Jen bratranec, ale Innes a já jsme vyrůstali spíš jako bratři. Byl to můj nejvěrnější přítel a pořád mi chybí. Navzdory Callumovu těžkému životu a hrůze, která ho potkala a jíž se jeho život odlišuje od Innesova, vidím v něm velký kus svého přítele.” Mírně se pousmál. „Bude mi ctí pomoci siru Gavinovi s jeho výchovou. On bude Calluma milovat, o to se nemusíš bát. A nebude v něm vidět ducha svého zemřelého syna, ale bude ho mít rád pro něho samotného. Samozřejmě je taky pokračovatelem jedné větve MacMillanova klanu.”

Kirstie se usmála a přikývla. „Dědictví Callumovi jen pomůže získat hrdost, kterou už mu nikdy nikdo nevezme.”

„Ano. A já si uvědomuji, že všechno, co se mu stalo, nemůže být ignorováno nebo zapomenuto, protože ho to utvářelo. Chtěl jsem tě jen požádat, abys mi o něm řekla něco

víc. Myslím, že mi pomůže, když budu vědět co nejvíc, protože bych mohl snadno postupoval nevhodně, nechtěně mu ublížit nebo posuzovat jeho slova nebo činy.”

„To je velmi dobrá myšlenka.” Kirstie chytila Euana za paži. „Pojďme do zahrady, je tam jedno příjemné místo. Budeme tam mít soukromí a navíc je skoro nemožné, aby tam někdo přišel a poslouchal nás.”

Payton se zamračil, když se přibližoval ke dvěma mladým lidem, kteří seděli tak blízko u sebe na kamenné lavičce. Slyšel jejich smích a všiml si, že vedle sebe vypadají velice dobře. Tak dobře, že pocítil velkou chuť shodit sira Euana MacMillana na zem.

Žárlím? pomyslel si a myšlenka ho tak zaskočila, že se prudce zastavil, až se trochu zapotácel. Žárlí! A slepě. Nelíbilo se mu, když viděl Kirstii v tak těsné blízkosti jiného muže. Patří jemu. Payton si nemyslel, že někdy nastane v jeho životě chvíle, kdy bude cítit tak silnou vlastnickou touhu po nějaké ženě. Věrnost nebyla jeho silná stránka a nikdy neočekával věrnost od ženy, s níž spával. Ale při pouhém pomyšlení na to, že se Kirstie dotýká jiný muž, pevně sevřel jílec meče.

Několikrát se pomalu zhluboka nadechl, aby potlačil nový pocit, který ho zaskočil. Kirstie ani Euan nedělali nic, co by ho k žárlení opravňovalo, a on taky nechtěl žádného z nich urazit.

Pomalu se blížil k lavičce. Může však dát siru Euanovi jasně najevo, že tato dívka je zadaná.

Když stanul před Kirstií, usmála se na něho. Trochu se začervenala, když jí váhavě pohladil cop, ale už si začínala zvykat na to, že sejí neustále musí dotýkat, i když nejsou sami. Výraz pobavenosti, který přelétl siru Euanovi přes tvář, ji trochu zarazil. Bylo jasné, že mu Payton dává najevo, že jsou milenci. Rychle překonala rozpaky a Euan se na ni usmál stejně přátelsky jako předtím. Kirstie se v duchu ptala, proč Payton na chvíli pevně sevřel její cop, ale rozhodla se nic neříkat.

„Děkuji ti za to, co jsi mi pověděla o Callumovi,” poděkoval sir Euan, zvedl její ruku k ústům a lehčeji políbil. „Určitě řeknu siru Gavinovi všechno, s čím ses mi svěřila, než se s Callumem setká.”

„Shodli jsme se, že bude patrně nejlepší, když sir Gavin přijde sem a setkají se tady,” řekla Kirstie a trochu se zamračila, protože Payton chytil její ruku do své a třel palcem místo, kam ji sir Euan políbil. Zdálo se jí, že jeho počínání sira Euana pobavilo. Byla zvědavá, co se to tu děje, ale potlačila zvědavost, protože Callumova záležitost byla důležitější. „Doufala jsem, že to pro tebe bude přijatelné řešení, Paytone.”

„Ano,” odpověděl Payton, „vidím, že Callumovi pomůže. Bude uvolněnější. Je to lepší, než ho odvézt na neznámé místo, kde by se setkal s mužem, který pro něho bohužel není ničím víc než cizincem.” Payton upřel pohled na Euana, a dokonce ho potěšilo, že Euan pochopil jeho nenápadné poselství, to tiché, ale silné potvrzení mužské sounáležitosti. „Předpokládám, že přijedeš s ním.”

„Ano,” odpověděl sir Euan a vstal. „Myslím, že Brian už je připraven k odjezdu.”

„Je, ale Uvenovi se ještě nechce.”

Euan se usmál. „Výborně. Callum tedy přijal jednoho z Mac-Millanových za příbuzného a ten zase přijal jeho. To je dobrý začátek.” Uklonil se Kirstii. „Má paní.” Pak mrkl na Paytona. „A dovol, abych ti řekl, že jako muž, u něhož bych to nikdy nepředpokládal, jsi jednal velmi správně. Nemám s tím potíže a rozumím. Třebaže mě mrzí, že ses tak zachoval zejména v tomto případě. Plně to však chápu. Přeji hezký zbytek dne.”

„Co to povídal?” zeptala se Kirstie, když jí Payton pomohl vstát a objal ji.

„Byl to z jeho strany jen kompliment mému smyslu pro zodpovědnost,” odpověděl Payton a políbil ji. „Máš tady

víno?”

Následoval krátký polibek, který Kirstii rozehřál. „Ano. Dala mi ho Alice, protože věděla, že si budeme mít o čem povídat. Ještě je teplé.”

Kirstie měla dojem, že ho vypila trochu víc, než měla: když se přitulila k Paytonovu hrdlu, začala myslet na zakázané věci. „Přišel jsi jen proto, abys zahnal sira Euana na ústup?”

Payton si ji přitáhl k sobě a přitiskl se k ní. „Ano a ne. Myslel jsem na med. Teplý, sladký med,” dodal tichým hlasem a políbil ji na ušní lalůček.

Kirstie si teď byla jistá, že vypila příliš mnoho vína, protože červeň jejích tváří neměla nic společného se studem nebo rozpaky. Paytonova slova v ní roznítila oheň a náhlou touhu, která ji osvobozovala a děsila zároveň. Chtěla z toho vinit víno, ale nakonec přiznala sama sobě, že jde o něco víc, mnohem víc. Z jakéhosi důvodu jí láska k Paytonovi proudila silně v žilách a zaplňovala jí srdce. Jeho vřelá slova touhu zvyšovala a to v ní vyvolávalo zmatek. Náhle se rozhodla a nechala se vést srdcem. Jejich společné chvíle brzy skončí a ona teď byla ochotnější odhodit veškerou opatrnost.

Vymanila se mu z náruče a usmála se na něho. „Myslíš na med? Pak mě tedy musíš následovat.”

Poodběhla od něho se sladkým a svůdným úsměvem, na nějž měl právo jen on. Kolem ní jako by byl oblak radosti, vypadala jako bezstarostné děvče. Z nějakého důvodu se cítila neomezená, volná a nemyslela na hřích, ba ani na potřeby dětí nebo na Rodericka.

„Tak proč tady stojíš a přemýšlíš nad její náladou a nespěcháš za ní, aby sis jí užil, dokud neodejde, ty hlupáku?” zamumlal Payton a rozběhl se za ní.

Payton se náhle zastavil a rozhlédl se. Kirstie ho zavedla do tajemného kouta jeho vlastní zahrady. Cítil trochu rozpaky, protože to tady vůbec neznal. Jedinou výmluvou mu mohlo být, že jeho zahrady byly rozlehlé a on byl velmi vytížený muž. Často sedával na lavičce, kde Kirstie hovořila se sirem Euanem, vychutnával si osamělý klid, vůně a nepotřeboval vyhledávat žádná další zákoutí.

Když se pozorně zadíval na malou enklávu stromů a keřů, zalitoval, že nikdy neměl chuť prostudovat si vlastní zahradu trochu pozorněji. Těšilo ho, že toto zákoutí vidí poprvé s Kirstií. Teď bude mít toto místo zvláštní kouzlo. Zejména, uvažoval, když se opřel o silný kmen jednoho ze stromů vysázených do kruhu, pokud je Kirstie ještě v hravé náladě. Usmál se, když k němu přistoupila, a pohled do jejích bouřkově šedých očích mu rozbouřil krev v žilách. To se ještě nepodařilo žádné jiné ženě.

„Je tady krásně, že?” Vzhlédla nahoru k baldachýnu z listů a větví, který se jim klenul nad hlavami. „Jako domov nějaké víly nebo lesní nymfy. Objevila jsem to místo krátce poté, co jsem přišla do tvého domu. Musíš to tady milovat.”

„Ano, ale se studem připouštím, že jsem zde poprvé.”

„Opravdu? Ty nemáš rád zahrady? Tahle je tak veliká, že jsem spíš předpokládala, že se podílíš na jejím krásném vzhledu.”

„Najal jsem pár lidí, kteří ji udržují. Ne, já jsem jen objevil lavičku mezi růžemi a dál jsem nepátral. Zahrada byla osázena dřív, než Murrayové koupili tento dům, a mnohé z žen Murrayových zde zanechaly svoje stopy. Teď vlastním panství já, včetně pozemků, které se táhnou za domem. Vlastně jsem si nikdy neuvědomil, jak velkou plochu tato krásná zahrada zaujímá. Je nádherná.”

„Často sem chodívám na houpačku.” Ukázala na malé vyřezávané sedátko, které viselo z jedné větve na dvou silných provazech.

„Je dobré mít místo k přemýšlení.” Paytonovi se rozšířily oči, protože se začervenala. „A o čem sem chodíš přemýšlet?” zeptal se, vzal ji za ruku a přitáhl si ji blíž.

Moje odhodlání je velmi pomíjivé, říkala si, když si vzpomněla na své plány. Tajuplnost tohoto místa jí rozvířila krev v žilách. Vypadalo jako divoké a tajuplné místo, kde by mohla být zcela svobodná. Kirstie věděla, že na ni vždycky působilo a při každém pobytu zde měla hříšné představy. Teď byl předmět jejích představ v dosahu a duch toho místa jako by vyžadoval, aby vyplnila alespoň něco z hříšných snů.

„Přemýšlím o tobě a tvé obnažené hrudi,” řekla tiše, povzbuzena plamínkem v jeho očích, který prozrazoval rostoucí touhu.

„Jak si přeješ, má paní.” Payton si rychle svlékl kabátec a košili.

„Jak jsi rytířský, že okamžitě vyplníš přání dámy.” Dala mu hluboký polibek. Bojovala s vlastní rostoucí vášní a přitom povzbuzovala jeho. „Máš tak hladkou kůži,” zašeptala a pokryla polibky jeho širokou hruď. „Tak teplou, hladkou a příjemnou mému jazyku.”

Payton chtěl poznamenat, že něco jiného by taky chutnalo jejímu jazyku, ale raději nutkání potlačil. Probíral jí prsty vlasy, zatímco ona ho zasypávala polibky, které ho rozehřívaly a rozněcovaly jeho touhu. Když vzhlédl a zadíval se do hustých korun stromů, ujistil se, že je to dokonalé místo pro divoké milování. Zdálo se mu, že Kirstie má náladu k právě takové kratochvíli, a byl zvědavý, jak divoká může být.

„A to je všechno, na co jsi myslela?” zeptal se.

„Ach ne.” Poklekla a stáhla mu boty. „Vždycky jsi byl v mých představách úplně nahý. Myslím, že v tomto polostínu bys nahý vypadal úžasně.” Stáhla mu kalhoty a spodky a pak ho začala hladit po nohou. „Samozřejmě, když jsem o tom snila v prvních týdnech, nedokázala jsem si představit tvého

hrdého přítele a nevěděla jsem, že je tak impozantní,” zašeptala a prsty obemkla jeho mužství. „A taky,” dodala ochraptěle, „že mi přinese takové potěšení… “

Polaskala ho jazykem a Payton jen zasténal. Působilo jí velké potěšení odhalovat, jakou rozkoš mu přináší svými horkými polibky a jemnými doteky prstů. Hladila mu boky, stehna a zadek a taky okolí vztyčeného údu. Vycítila vzrůstající intenzitu jeho touhy a vzala ho pomalu do úst. Navzdory svému ovládání zručnosti a touze protáhnout potěšení co nejdéle Payton věděl, že se blíží okamžik, kdy se ovládat přestane.

„Lásko, musíš toho nechat,” řekl, ale nedokázal se přinutit, aby se odtáhl.

„Nudíš se?” zeptala se a něžně ho štípala do vnitřní strany stehen.

„Ježíši, to ne, ale brzy nad sebou ztratím kontrolu.” Zajíkl se, protože Kirstie udělala pár rychlých pohybů jazykem. „Asi se od tebe neodtrhnu. Ale říká se, že tohle ženy rády nemají.”

„Ach, předpokládám, že jsou to ty vševědoucí, které to tvrdí. No, jak často mívají pravdu?”

Když ho znovu vzala do vlhka svých úst, ztratil veškerou schopnost protestovat, nemohl dokonce ani jasně myslet. Upřeně se na ni díval a sebekontrola ho opustila. Teprve až seděl znaveně opřený o strom, podíval se poněkud nejisté na Kirstii, která se choulila u jeho boku a hladila mu břicho. Pokud něco znamenal její mírný úsměv, pak vševědoucí pravdu neměly. Řekl si, že bude lepší neříkat nic, protože uvést ji do rozpaků bylo to poslední, co by si přál. Příště by třeba váhala, zda se s ním má takto pomilovat, a to by bylo moc škoda, pomyslel si a opanoval se, aby se neusmál.

Uplynulé chvíle mu dokázaly něco, co si myslel od počátku. Kirstie je vášnivá, citlivá a dávající žena. Dosud její přirozené touhy brzdily pochybnosti. Byla vychována tak, aby ctila určitá pravidla, která by nikdy neměla být porušena, ale ona je porušila s ním. Doufal, že až se s ní jednoho dne

ožení a jejich láska a vášeň budou posvěceny, její zábrany se zcela rozplynou.

Všiml si, že se trochu červená. Jeho uspokojení zvýšilo její touhu a ta zůstala neuspokojena. Vzal ji něžně za bradu, otočil její tvář k sobě a políbil ji. Postupněji pokrýval polibky a rukama jí vklouzl pod sukně. Zjistil, že je víc než připravena oddat se mu, a vzrušilo ho, že dosáhla takového stavu tím, že ho uspokojila ústy. Stačilo polaskání prsty, a hned dosáhla vyvrcholení. Když se na něho zhroutila, posadil ji obkročmo na sebe.

„Myslím, že jsi mě sem lákala na med,” šeptal a zároveň jí rozvazoval tkaničky živůtku. Pak ji začal hladit po prsou.

Jeho slova rychle dostala Kirstii z příjemné letargie. Jen co si uvědomila, že na něm sedí obkročmo a má obnažená ňadra, začervenala se. Nepochybovala, že ví, co Payton chce, ale teď už nebyla tak odvážná, jako když ho sem vedla. Pak začal líbat a sát její ňadra s pomalou a svůdnou něžností a ona si pomyslela, že zvládnout ještě jeden odvážný a nevázaný milostný akt nemůže být na škodu.

Payton se opřel o strom. Díval se na ni a přitom ji uchopil za boky a nadzvedl na kolena. Jeho tělo opět ztuhlo při představě, co bude následovat.

„Zvedni si sukně, Kirstie,” řekl.

„Ach Paytone, to nemohu,” protestovala, ačkoli cítila, jak sejí bouří krev v žilách při pomyšlení, že by udělala něco tak odvážného.

„Ach Kirstie, ukaž mi svoji krásu. Nabídni mi svou sladkost.” Jemně ji hladil po nohou a ona sevřela okraj sukně, ale pak zaváhala. „Ano, ukaž mi nebe, lásko. Vzdej se mi, jako jsem se já vzdal tobě.”

Jeho tichý a hluboký hlas jako by odříkal kouzlo a Kirstie si pomalu zvedla sukni. Když se podíval na to, co odhalila, trochu zaváhala, protože si byla vědoma, co všechno jeho pohledu nabídla. „Bože Paytone, já nemohu… “

„Tiše, má tmavá krásko.” Začal ji dráždit prsty a uslyšel, jak zadržela dech. „Mlč a dovol mi, abych tě potěšil. Zvedni sukni výše, lásko.”

Poslechla ho bez zaváhání, svedena jeho krásným sytým hlasem. Když ji políbil na vnitřní stranu stehna a jeho vlasy ji zašimraly na kůži na nejintimnějším místě, zachvěla se vášní. V okamžiku, kdy jí víc rozevřel stehna, teprve pochopila, o co usiluje.

„Paytone, nemyslela jsem… “

„Dobře, nemysli, uvolni se, poddej se. Podvol se, jako jsem to udělal já.” Líbal ji na hedvábnou kůži rozhraní mezi tělem a stehnem. „Vzdychej, sténej, křič moje jméno. Pros o slitování.”

Usmála se jeho posledním slovům a uvědomovala si, že ji líbá všude, jen ne tam, kde by to zoufale chtěla. „ Paytone!” Podívala se dolů a setkala se s jeho pohledem ve chvíli, kdy ji líbal na břicho.

„Požádej mě, má lásko. Požádej mě, abych tě miloval.”

„Mám tě požádat? Jak troufalé. Jak nestydaté. Jak chlípné.”

„Jak opojné, jak rozohňující. Tak moc si přeji, abys to

řekla.”

Přestože věděla, že by měla odolat, ponořila mu prsty do vlasů a řekla: „Miluj mě, Paytone.”

„Ty můj malý černý ptáčku, jak bych mohl dělat něco jiného? Kromě toho, že bych tě přinutil poprosit o slitování? Podruhé.”

Byla zmatena podivným přáním, ale zasáhla ji naléhavost posledních slov. Kirstie otevřela ústa, aby se zeptala, a vtom uviděla a zároveň ucítila, jak ji laská jazykem. Najednou jako by ji opustil rozum. Poddala se. Vzdala se. Vzdala se všeho — pochybností, strachu, svého těla i srdce. Nechala se ovládnout vášní, a protože ona vášeň měla krásnou podobu sira Paytona Murraye, neviděla na tom nic špatného.

Když se Kirstie probrala ze sladké malátnosti, vzpomínala, kdy ji zcela obnažil. Sotva si připomněla, kdy ji Payton zbavil šatů, začervenala se. Vzhlédla a podle slábnoucího světla poznala, že od chvíle, kdy jí Payton vyhrožoval, že bude dvakrát prosit o slitování, uplynuly už určitě dvě hodiny. Kirstie si byla jistá, že to bylo víc než dvakrát. V té chvíli si teprve uvědomila, že to, co ji tíží na zádech, je Payton. Když si připomněla, jak se pod něj dostala a proč, zčervenala ještě víc.

Skutečně se spustila, pomyslela si, avšak zároveň si říkala, že je prostě tak unavená, že nemá sil dělat si s tím starosti. Poté, co si tak dlouho užívali v skrýši zastíněné listím, by měla cítit stud. Pocítila však jen mírné rozpaky a zvědavost, jestli by lidé měli dělat takové věci, ale nic víc.

Toto místo musí mít v sobě nějaké něžné kouzlo, pomyslela si. Vtom se Payton pohnul a Kirstie se pomalu posadila. Měla pocit, že se konečně v sobě vyzná. Pokouší se sice hledat důvody pro své jednání, ale určitě je to proto, že Paytona miluje a líbí se jí, jak se díky němu cítí. Dívala se, jak Payton vstal a protáhl se. Byl ve své nahotě nádherný a ona okamžitě věděla, že ta její část, která jí říkala, že záleží jen na lásce, má patrně pravdu. Zjistila, že v jejím těle se zažíhá nová jiskřička zájmu, a rychle sáhla po šatech.

„Ano, je načase vyjít z lesa, že?” řekl Payton a postavil se za ni.

„Je pozdě,” odpověděla Kirstie a protřepala si šaty. „Divím se, že nás ještě nikdo nehledá.”

Payton si říkal, že by nebylo moudré svěřit se jí s tím, co si myslel, že totiž kdyby se kdokoli během posledních dvou hodin přiblížil k jejich skrýši, její výkřiky a vzdechy by ho varovaly, aby nechodil dál. Bezmyšlenkovitě si smetal z těla stébla trávy a drobné lístky a přitom obdivoval její křivky. Všiml si, že na ochlupení v klíně jí také něco uvízlo, a začal ji oprašovat. Vzápětí zavadil rukou o ňadra, hned jí ztuhly bradavky a taky jeho tělo se začalo probouzet. Z krátkého pohledu na Kirstiinu tvář usoudil, že jeho láska se cítí stejně.

„Ježíši,” zamumlala a odstrčila mu ruku. „Asi by na nás někdo měl vylít kbelík studené vody.”

Tiše se zasmál a začal jí pomáhat s oblékáním. „Půjdeš první,” řekl. Prsty jí pročísl vlasy a pak je spletl do copu. „Vyjdu chvíli po tobě.”

„Opravdu si myslíš, že tím někoho oklameme?” zeptala se a musela se usmát, když se na sebe podívala. „Určitě vypadám strašně.” Pohlédla na pokrčené šaty a dodala: „A ty

taky.”

„Dost možná. A vzhledem k tomu, že jsme byli oba dlouho pryč a naposledy nás viděli spolu v zahradě, i kdybychom se jenom procházeli a vrátili se upravení, jako po návštěvě mše, stejně by si všichni mysleli, že jsme tady spolu dováděli. Nemohu ti slíbit, že všichni moji bratranci udrží jazyk na uzdě, a jsem příliš unavený, abych je za to házel do bláta. Ale budou-li mít drzé poznámky, udělám to.”

„Dokonce i když řeknou jen: ,Dobrý večer, má paní’ ?”

„Bude záležet na tom, co budou mít v očích, když to řeknou.”

Kirstie se zasmála a uvědomila si nesmyslnost jejich rozhovoru. Považovala jeho slova za hrozbu, která nebude splněna. Její bratři by se chovali stejně. Tušila, že Payton pravděpodobně hodil už několik svých mužských příbuzných do bláta, stejně jako to při každé příležitosti dělali její bratři. Ale po čase všichni určitě vzpomínají přátelsky. Muži se často chovají velmi nepochopitelně.

Payton ji vzal do náruče a vášnivě políbil. Hned si uvědomil, že jeho polibek měl odezvu. Kirstie vypadala rozkošně a on byl nahý a vzrušený. Ale Kirstie byla oblečená a připravená k odchodu.

Protože pocítila důkaz Paytonovy rostoucí touhy, rychle se od něho odtrhla. „Dost. Musím jít pomoci Alici. Má tam spoustu lidí, o které se musí postarat. Dnes večer mají ještě přijít tví bratři Brett a Harcout,” dodala a s tichým smíchem se rozběhla k domu.

Kirstiin smích vykouzlil na Paytonově tváři úsměv. Pozoroval ji, dokud mu nezmizela za zákrutem cestičky. Uvědomil si, že je stále veselá a bezstarostná. Tentokrát proběhlo jejich milování bez pochybností nebo strachu, že je někdo uvidí, bez projevů lítosti a bez stydlivých pohledů. Kirstie se klidně oblékala a hovořila s ním, dokonce ho škádlila. Tváře měla trochu zarudlé, dokud si neoblékla spodničku, ale nic víc.

Když se Payton začal oblékat, zrak mu padl na nehybnou houpačku. Na tomto místě konečně poznal Kirstii, která dala průchod své vášni. Bylo to vřelé, vzrušující a vysilující. Nevzpomínal si, že by kdy zažil vášnivější, vynalézavější a cituplnější milování. Byl vlastně překvapen, že po takovém výbuchu vášně mohli chodit, rozumně mluvit, obléci se a ještě si troufnout připojit se k ostatním.

Něco se změnilo, pomyslel si, když si natahoval boty. Pak se opřel o kmen stromu, který rostl nejblíže zahradní zdi. Nechtělo se mu věřit, že by v tomto koutě zahrady anebo ve víně, které Kirstie vypila, bylo kouzlo. Byl si jistý, že je to něco hlubšího. Jestliže ne, pak tato nová a svobodnější Kirstie zase zmizí, a to by bylo nepřijatelné. Ta Kirstie, která se s ním milovala tady, je už zbavena pocitu viny, studu a strachu. Payton nechtěl, aby se překážky zase vrátily, a třebaže věděl, co se změnilo a co ji nakonec osvobodilo, nebyl si jistý, zda to tak zůstane.

Měl v úmyslu oženit se s ní, ale nejdřív se musí vyrovnat s jejím mužem. Pro jeho odstranění existovalo mnoho důvodů a Payton chtěl vidět toho muže mrtvého, aby si mohl vzít Kirstii. Chtěl ji oficiálně a veřejně označit za svoji ženu. Přál si, aby jejich svazek byl posvěcen a aby Kirstie už nikdy nepovažovala jejich milování za špatné a nepatřičné. Už nikdy v sobě nesmí dusit vášeň jako dřív.

Payton se bláhově nedomníval, že jejich milování bude vždycky takové jako teď tady. To by nepřežili. Ale když se večer ocitne v její náruči, chtěl v ní najít stejnou sladkou touhu, kterou ho tak krásně vyčerpala v chladivém stínu

zahrady. Manželství to ještě pojistí — o tom byl Payton přesvědčen.

Náhle ho vytrhlo ze zamyšlení zašustění listů. Zvedl hlavu, aby se podíval nahoru, a najednou mu kolem ramen spadla smyčka. Payton rychle chytil silný provaz, ale smyčka se vmžiku stáhla a on si ji už nestihl přetáhnout přes hlavu. Vzápětí tvrdě narazil do zdi a uvědomil si, že ten, kdo drží konec provazu, není na stromě, ale na zdi. Jak ho táhli podél zdi nahoru, snažil se ze všech sil vsunout prsty pod provaz, aby uvolnil škrtící sevření. Chvíli bojoval o dech, ale pak ho začalo vědomí pomalu opouštět. Na vrcholku zdi ještě upřel pohled na vrcholek stromu a poslední, co mu kmitlo hlavou, byl údiv nad tím, že vidí Calluma.

Když přišel k sobě, zjistil, že visí přes hřbet rychle cválajícího koně. Pochopil, proč se nemůže nadechnout, aniž by cítil bolest, a rozzuřil se. Z posledních sil se vymrštil a popadl jezdce za krk. Bylo snadné shodit ho ze sedla, ale nebylo už tak snadné zaujmout jeho místo. Poté, co ztratil vědomí, s ním únosci zřejmě zacházeli dost surově, protože ho bolela každá kůstka v těle. Teď slyšel v duchu Iana, jak ho plísní za to, že jednal bez uvážení.

Chvíli si užíval sladké chuti vítězství, protože se mu podařilo posadit se a chytit uzdu zpomalujícího koně. Pak ho však něco udeřilo do zad pod pravou lopatku. O vteřinu později pocítil bolest a dopadl tvrdě na zem. Měl ještě čas si uvědomit, jaké měl štěstí, že si nezlomil vaz, když vtom jím někdo smýkl a zvedl ho na nohy. Bolest, která následovala, když mu kdosi vytrhl ze zad nůž, mu skoro podlomila kolena.

„Sakra, Wattie, vždyť jsi ho mohl zabít,” zařval Gib, který se připojil ke svému kumpánovi a díval se na Paytona, bezvládně visícího ve Wattieho pažích. „Možná jsi ho i

zabil.”

„Ne.” Wattie nechal Paytona padnout zády na zem a zasunul nůž do pochvy. „Ale i kdyby. Stejně zemře.”

„To ano, ale můžeme ho použít jako živé rukojmí,” zavrčel sir Roderick, který se postavil nad Paytona a pak do

něho kopl. „Ještě nám může dobře posloužit. Zdá se, že jste z něho vytřásli všechnu bojechtivost.”

„Zabil Ranalda,” řekl Gib. „Zlomil mu vaz, když ho shodil ze sedla. Teď už máme jen pět chlapů.”

„Pět stačí.”

„Sto tisíc by ti nestačilo, abys byl v bezpečí, ty perverzní zmetku,” procedil Payton skrze zuby drsným šepotem. „Moji příbuzní už po tobě jdou.”

„Ano, viděl jsem všechny ty fešné Murraye, jak se prodírají lesem. Ale ještě mě nenašli, že ne? A taky mě nenajdou. Jakmile budu mít výkupné za tvůj vzácný zadek, zabiji tebe a svoji nevěrnou manželku taky a pak zmizím do Francie.”

„Tam mám taky příbuzné.”

„A taky zavilé nepřátele, jak jsem slyšel. Možná bych se mohl přidat k nim.”

To bylo nepříjemné pomyšlení. Bylo tak děsivé jako výhrůžka, že se chystá chytit Kirstii. Uklidňovalo ho jedině to, že se asi najde dost lidí, kteří Kirstii zabrání, aby se pošetile obětovala. Payton věděl, že je v kaši a že nemůže dělat nic, než pokusit se zůstat naživu, dokud bude Roderick čekat na výkupné. Jakmile je dostane, pokusí se uprchnout. Plán nebyl nic slavného a heroického, ale bylo to nejvíc, čeho byl teď Payton schopen.

Jeho pýcha se zpěčovala při myšlence, že tu bude ležet jako poražený a tiše vše přijímat, a proto se pokusil posadit. Potil se a začal se mírně chvět, ale podařilo se mu rukama opřít o zem, aby udržel trup ve vzpřímené poloze. Díval se na Rodericka a přál si, aby ho byl zabil už tehdy, když se poprvé doslechl o jeho zločinech.

„Kdybys byl chytrý,” řekl Payton, „odjel bys do Francie už dávno. Mohl jsi získat pár měsíců života.”

„A nechat tebe a moji manželku, abyste spolu souložili až do úplného vyčerpání? Ne, to si nemyslím. Ačkoli, když si uvědomím, jak ochotná má ústa, mohl bych pro ni taky najít využití. Možná si vyzkouším její zručnost, než ji zabiji. A

musím říct, že poté, co jsem sledoval vaše dovádění, nechápu, proč mě považuješ za perverzního. Škoda tak hezkého muže,” řekl a otřásl se. „Určitě si to užila,” zavrčel Gib.

„Ano,” souhlasil Wattie a široce se usmál. „Rozevřela ta svá hezká stehna a nechala ho, aby se tiskl tváří k jejímu

klínu.”

„Tvoje žena po něm rejdila jazykem, jako by to byl ten nejlepší kousek, který v sobě měla.”

„A jemu se to viditelně líbilo. Pořád neměl dost. Musela mu chutnat.”

„Protože je čistá. Žádná špína a pot, jen pěkná jeskyňka. Taky bych si dal říct a jednou dvakrát bych si líznul.”

Hrubá a sprostá slova v Paytonovi probudila vztek, ale jeho slabé tělo odmítalo reagovat. Špinili krásu okamžiků, které zažil s Kirstii v zákoutí zahrady. Modlil se, aby Kirstie nepřišla na to, že je pozorovali. Pak jeho vztek ustoupil, protože si uvědomil, že Gib s Wattiem se nedívají na něho a že jejich slova nemají dráždit jeho. Oba muži se dívali na Rodericka a výsměšně se ušklíbali.

Payton se otočil k Roderickovi a oči se mu rozšířily překvapením. Roderick byl bledý a mírně se chvěl, ale ne vzteky. Vypadal špatně, jako nemocný, a bylo vidět, že je znechucený, a dokonce vyděšený. V očích měl zvláštní zamžený pohled a Payton měl dojem, že Roderick se dívá do minulosti. Roderick tedy jeho a Kirstii zřejmě moc nepozoroval. Bylo zjevné, že doslova nenávidí takovou intimitu.

„Sakra, nemuseli bychom ani čekat, až na nás dojde řada,” pokračoval Gib. „Zatímco ty by ses díval, jak si hraje s tvojí dýmkou, my s Wattiem bychom se dobře bavili na druhém konci.”

„Jo,” souhlasil Wattie, „myslím, že by se mi líbilo, kdyby mi těmi hezkými stehny objímala uši. Pak bych ti řekl, jestli chutná stejně jako tvoje matka.”

Rychlost, s níž Roderick vytáhl meč a přitiskl jeho hrot k Wattieho hrdlu, ohromila i Paytona. Tušil, že existuje ošklivé tajemství, jež znají Gib i Wattie a které by dokázalo vysvětlit Roderickovu sexuální úchylku a nenávist k sexu se ženami. Payton si přál, aby se je raději nedozvěděl. Z mnohých možností, jimiž mohla být Wattieho poznámka interpretována, jistě jedna vysvětlovala, proč Roderick nebyl nikdy schopen vyměnit svoji perverznost za normální vztah se ženou. Jistě by z ní i vyplynulo, proč má u sebe dva tak surové a odpudivé muže navzdory tomu, že obdivuje krásu. Wattie s Gibem byli jistě součástí něčeho, co zřejmě souviselo s velmi temnou a perverzní minulostí.

„Ne, Rodericku,” řekl Gib uklidňujícím hlasem, což bylo u velkého a tvrdého muže překvapivé. „Nemůžeš Wattieho zabít.”

„Proč ne?” zeptal se Roderick.

„Protože i když je to pitomec, který neví, kdy má držet klapačku, nemáš mnoho mužů. Abychom se dostali do Francie, potřebujeme každou ruku, která je schopna zacházet s mečem, že? Takže na to zapomeň a jdeme odtud. Máme přece vyjednávat o výkupném, ne?” Gib si ulehčené vydechl, protože Roderick se otočil a obrátil svoji pozornost k Paytonovi. „Nemáme ho raději svázat?”

„Ano,” odpověděl Roderick a zasunul meč do pochvy. „Přineste provazy. Musím mít jistotu, že nám nezpůsobí žádné další problémy.”

Payton viděl, jak se k němu blíží noha v těžké botě, ale nemohl sejí vyhnout. Síla kopance ho otočila na břicho. Když se jeho pohasínající pohled stočil ke skupině stromů, v duchu se divil, že mu Roderick kopancem nezlomil čelist. A taky se divil, proč ztrácí vědomí tak pomalu. Ale nejvíc se podivoval nad tím, že znovu uviděl Calluma.

„Nevíte někdo, kde je Payton?” zeptala se Kirstie a rozhlédla se po velké hodovní síni, ale Paytona neviděla.

Podívala se z Bretta na Harcourta, kteří k ní přistoupili, a vzdychla si. Oba mladí muži byli skoro její vrstevníci, Brett právě dosáhl dvaceti let a Harcourtovi bylo osmnáct. Byli to velmi pohlední mladíci s hustými černými vlasy; Harcourt měl však jantarové oči a Brett zelené. Oba vypadali, jako by chtěli utrousit něco, za co by si zasloužili šťuchanec.

„Předpokládali jsme, že je s tebou,” řekl Harcourt.

Mladíkův úsměv nepochybně často rozechvíval dívčí srdce. Kirstie se na něho podívala přivřenýma očima, aby mu dala najevo, že ji nijak neoslnil. „Vypadá to, že je se mnou?”

„Není tady. Má ho Roderick,” vykřikl Callum a bez dechu doběhl ke Kirstii.

Kirstie rychle dovedla Calluma k židli v čele stolu a pomohla mu posadit se. Požádala Bretta, aby dal hochovi napít a omočila v míse s vodou malý lněný kapesníček, jímž omyla Callumovi obličej. Cítila se, jako by jí někdo dal ránu pěstí. Chtěla si myslet, že Callum je jen vystrašený malý hoch, který viděl pod postelí strašidlo, ale nedokázala to. Čekala, až se uklidní natolik, aby mohl jasně promluvit, a zatím v ní všechno křičelo. Dokonce ani pohled na osm silných mužů, kteří se shromáždili kolem ní a Calluma, ji nezbavil strachu. Jen nejasně vnímala, že Alice s dětmi odešla z místnosti.

„Šel jsem do zahrady, abych si promluvil se sirem Paytonem,” začal vyprávět Callum a pak se podíval na Kirstii a začervenal se. „Ale byl zaměstnán, tak jsem se tam chvíli procházel.” Naklonil se ke Kirstii a zašeptal: „Nic jsem neviděl, jen vaše šaty a pak nahého Paytona. Koukl jsem i na tebe, jestli jsi taky nahá. Promiň.”

Myslel si, že šeptá, ale Kirstie věděla, že ho slyšeli všichni muži. Zjistila však, že jí to vůbec nevadí. „Na tom nezáleží, můj drahý. Takže, později ses vrátil?”

„Ano. Ty jsi právě odcházela, tak jsem vyšplhal na strom, abych tam počkal. Věděl jsem, že Payton neodejde s tebou, protože byl ještě nahý. Díval jsem se jinam, a když jsem se otočil, stál Payton u zahradní zdi a byl sám. Právě jsem začal slézat ze stromu, když mu někdo přehodil přes hlavu smyčku.” Callum chytil Kirstii za ruku a v rozpacích ji po ní poplácal, protože zbledla. „Ne, žije. Když jsem ho viděl naposledy, byl naživu.”

„Budu to mít na paměti,” řekla a držela jeho ruku. „Pokračuj.”

„Vyšplhal jsem se výš a podíval jsem se, kdo hodil provaz. Viděl jsem Giba a Wattieho, jak vytahují Paytona nahoru a pak ho přetahují přes zeď. Byl tam i Roderick. A taky jeho voják Ranald. Jo, a Colin. Ostatní jsem nepoznal, ale byli čtyři.”

„Dobře, hochu,” řekl Ian. „Co udělali s Paytonem?”

„Ranald si ho přehodil přes koně a pak všichni odjeli. Bál jsem se, že ho zabijí.”

„Ale nezabili,” řekla Kirstie.

„Ne, nezabili,” souhlasil Callum. „Šel jsem za nimi. Jeli dost rychle, ale já jsem sledoval stopy, jak jsi mě to naučil, lane. Pak jsem se musel schovat, protože se zastavili. Ranald ležel na zemi a Gib řekl, že ho Payton zabil. Payton krvácel ze zad, ale seděl. Byl živý,” zdůraznil a pohlédl na Kirstii. „Hádali se a pak Roderick namířil meč Wattiemu na krk, ale Gib ho uklidnil. Pak Roderick Paytona kopl a Payton zase omdlel. Svázali ho, hodili ho Wattiemu přes sedlo a odjeli.”

„Zachoval ses dobře, hochu,” řekl Ian a poplácal Calluma po rameni.

„Ne, nemohl jsem je dál sledovat. Zkoušel jsem to, ale říkal jsem si, že bude lepší vrátit se sem a říct vám, co se stalo. To bych nemohl, kdybych je sledoval dál, ale možná jsem měl.”

Ian zavrtěl hlavou. „Ne, udělal jsi dobře. Jejich stopa je zřetelná, že?”

„Ano. Nesnažili se stopy skrývat.”

„A ty víš, jak se dostaneme tam, kde jsi je opustil?” Pohladil ho rukou po vlasech a chlapec přikývl. „To je dobře, chlapče, velmi dobře. Myslím, že budou chtít výkupné.” Ian se podíval na Kirstii. „Oba víme, jaké výkupné to může být. Raději bychom měli začít sestavovat plán a neztrácet čas, než přijdou s požadavkem.”

„Máme vůbec čas?” zeptala se Kirstie. Trochu se uklidnila, když slyšela, že Payton je ještě naživu a že ho zřejmě Roderick ještě chvíli naživu nechá.

„Ale ano,” odpověděl Ian. „Možná jsem se mýlil, když jsem měl za to, že se k nám Roderick nepřiblíží, ale jedním jsem si jistý. Zřejmě nechce odejít, nechce si zachránit svůj mizerný život. Chce, abyste s Paytonem trpěli.”

„Obviňuje nás z toho, co se stalo.”

Ian přikývl. „Muž jako on nikdy neobviňuje sebe. My ho musíme ošálit, aby si myslel, že dostane, co chce, a pak si to vezmeme zpět, aniž bude kdokoli zraněn.” Dal znamení mužům, aby se k němu sesedli na konci dlouhého stolu.

Kirstie si nalila velký pohár vína a napila se. Tak krásný den to byl. Domnívala se, že její trápení je u konce. Zdálo se, že Rodericka konečně brzy potrestají, děti byly v bezpečí a ona si nakonec dovolila být zcela svobodná s Paytonem, odhalila mu svoji lásku a sdílela s ním vášeň. Neodvažovala se ani myslet na to, jak by se cítila, kdyby to měly být jejich poslední společně strávené chvíle.

„Je to všechno moje chyba,” zamumlala.

„Ale ne,” chlácholil ji Brett a posadil se vedle ní.

„Ano, je. Myslím, že muži už domlouvají plán. Neměl bys tam být s nimi? Já bych tam asi měla být taky, ačkoli mě nepřizvali.”

„Ne, protože půjdeš, kam tě pošlou, a uděláš, co ti řeknou. Stejně jako já. O tvé roli se rozhodne, až nám ten mizera dá najevo, co chce. Není to tvoje vina.”

„Je. Já jsem zdrojem všech problémů. To já jsem ho postavila do cesty šílenci, který vraždí lidi prostě jen proto, že ho rozčilují. Já jsem ho taky přivedla na to místo v zahradě, odkud ho unesli.”

„Asi kopal a protestoval na každém kroku. Jsi silnější, než vypadáš.”

„A ty mě rozčiluješ víc, než bych čekala.”

„Snažím se ze všech sil.” Brett zamrkal na Calluma, a když se hoch rozesmál, zase zvážněl. „Nikdo z nás, a zvlášť Payton, si nemyslí, že je to tvoje vina. Potřebovala jsi pomoc pro sebe a pro děti. Ve chvíli, kdy ses svěřila Paytonovi se svými problémy, nemohl dělat nic jiného, než se zapojit do boje. Ne, jinak by se nemohl nazývat mužem a neměl by už žádnou čest.” Podíval se ke dveřím. „Vida, Connor a Gillyanna. Tady je muž, po jehož boku člověk rád bojuje,” řekl a spěchal vstříc Connorovi. Pak se oba připojili k rokujícím mužům.

Gillyanna se posadila vedle Kirstie a kratčeji objala. „To bude v pořádku. Payton se možná vrátí domů trochu pohmožděný, ale vrátí se. A ty taky.”

„Máš ještě nějaký další, hm, pocit?” zeptala se Kirstie.

„Já nevím. Vím jen to, že když jsem tu zvěst slyšela, vůbec jsem se nezalekla.”

„Přála bych si, abych mohla říct totéž.”

„Musíš věřit. Payton není slaboch a nikdo nemůže mít na své straně lepší bojovníky,” dodala s pokývnutím směrem k manželovi a ostatním.

Kirstie se pomalu blížila k místu setkání, které určil Roderick k výměně Paytona za výkupné, a stále si připomínala Gillyannina slova. Není sama a ani Payton není sám. Ačkoli si nebyla docela jistá, k čemu se muži chystají, věděla, že budou ji i Paytona sledovat a nakonec je zachrání. Doufala ze všech sil, že Rodericka správně odhadli a že ji manžel hned nepodřízne, ale bude se chvíli škodolibě radovat

ze situace. V minulosti se sice dokázal ovládat, ale teď byl v zoufalé situaci.

Sotva vyjela z lesa na malou paseku, kde čekal Roderick, vytrhl jí Wattie z ruky uzdu. Gib ji stáhl ze sedla a vlekl ji k Roderickovi. Za nimi šel Wattie s pytlem, který měla Kirstie přivázaný k sedlu. Když ho otevřel a všichni tři do něho nahlédli, modlila se, aby neprověřovali jeho obsah příliš důkladně. Nahoře byly peníze, které se blýskaly v denním světle, ale pod nimi bylo kamení z Paytonovy zahrady.

„Dobře, vypadá to, jako by smlouva s tím chudákem přinesla něco víc než jen ponížení,” zavrčel Roderick a rychle zavřel pytel, než mohl Wattie udělat to, po čem velmi toužil — dotknout se peněz. „Teď už není tak hezký, že ne?” dodal a pokývl hlavou k Paytonovi.

Kirstie se musela držet, aby neběžela přímo k němu. Přední část košile měl nasáklou krví, na hrdle měl škrábanec a byl pokrytý modřinami. Na kratičký okamžik se setkala s Paytonovým pohledem a vyčetla z něho naději, ale i silné zoufalství. Pohlédla na Rodericka.

„Máš svoje peníze,” řekla. „Teď ho můžeš pustit.”

„Ach, mohu? Jak je to od tebe laskavé.” Roderick zavrtěl hlavou. „Přece neočekáváš, že tohle místo opustíš živá.”

„Ne. Tuším, že je bláhové myslet si, že bys měl čest a dodržel slovo jako pravý džentlmen.”

Domnívala se, že ji za to uhodí, když jí však na tvář dopadla pěst, překvapilo ji to. Padla na kolena, ale rychle vstala. Payton se začal svíjet v provazech, jimiž byl svázaný. Prahl po tom, aby mohl Rodericka za jeho surovost potrestat. Kirstie byla ráda, že je Payton pevně přivázaný ke stromu, protože Roderick, který si myslel, že má, co chtěl, by ho neváhal zabít. „Galantní jako vždycky,” zamumlala.

„A proč bych se měl chovat galantně k děvce?” zeptal se Roderick se zvrhlým úsměvem, který jí způsobil zamrazení. „V tu ses změnila z panny během měsíce. Ale ty ses vždycky rychle učila, že? Vždycky jsi byla taková malá a šedá myš, že mě až udivilo, jak dovedeš být chtivá a nestydatá, když ti

někdo svlékne šaty. A ty máš opravdu chuť na mužské, co? Uvažoval jsem o tom, že bys mi něco předvedla. Tvůj protivně ostrý jazyk dokáže džentlmena i potěšit, pokud se dobře použije.”

Kirstie byla zděšená. Roderick ji pozoroval, když se milovala s Paytonem v zahradě. Jak mohla soudit z chlípných pohledů Giba a Wattieho, viděli je taky. Rozzlobila se. Na to neměli právo! To, co proběhlo mezi ní a Paytonem v zahradě, bylo krásné a intimní. Tihle sprosťáci mohli její vzpomínku svými surovými řečmi jen pokazit.

„Vlastně čím víc o tom přemýšlím, tím větší mám zájem,” pokračoval Roderick. „Nikdy mě nenapadlo, že bych mohl naučit jeden dva triky i ženu. A myslím, že tě vyzkouším. Pokud budeš tak dobrá, jako jsi byla se sirem Paytonem, možná tě ještě nechám nějakou dobu naživu.”

„To je bohužel problém. Víš, já piji jen to nejlepší víno.” Zaklela, když ji znovu uhodil, ale tentokrát zůstala stát. „A jestli si mám něco vložit do úst, musí to být nejméně tak velké, jak jsem zvyklá,” dodala rozzuřeně.

Payton zaúpěl. Proč toho surovce dráždí? Potěšilo ho, že se rychle vzpamatovala z toho, že je pozorovali při milování v zahradě. Vztek, který pak projevila, ho překvapil. Teď se bál, že snad chce přijít o život.

Možná je nikdo nezachrání, uvědomil si náhle a pocítil strach. Potřásl hlavou a ignoroval bolest, kterou mu to způsobilo. Zachrání je. S Roderickem jsou jen Gib a Wattie a ostatních pět mužů zůstalo v lese, takže se stali snadnými cíli těch, kteří si jdou pro něho a pro Kirstii. Hádka s Roderickem může být nebezpečná. Kdysi možná věděla, co může čekat od svého manžela, ale během několika posledních týdnů se jeho stav změnil a on se stal mnohem agresivnějším.

Než Payton stačil říct cokoli, aby ji varoval a zároveň nevzbudil podezření Rodericka nebo jeho mužů, že se může blížit záchrana, Kirstie manžela uhodila. Byla to dobrá rána, správně mířená a silná. Roderick se zapotácel a dopadl na zadek, ale k Paytonovu údivu se začal jen mírně pohupovat.

Kirstie se na Rodericka vrhla vzteky bez sebe a ve změti spodniček a sukní bylo těžké poznat, kdo má vrch. Nakonec zvítězil Roderick a Kirstie skončila pod ním na zádech. Paytonovi unikl výkřik vzteku a hrůzy, když spatřil nůž, který se Roderickovi zableskl v ruce. Napínal svaly, aby se vymanil z provazů, až se mu na zápěstí objevil pramínek krve.

Paytonův hlasitý výkřik upozornil Kirstii, aby se podívala, co má Roderick v ruce. Nůž už klesal, ale Kirstie se mu z posledních sil pokusila vyhnout. Když jí nůž vjel do boku, vykřikla vztekem a bolestí, protože si uvědomila, že měl v úmyslu bodnout ji do břicha. Pak se náhle Roderick zvedl a začal couvat. Kirstie, ležící na zádech, se s námahou nadzvedla a spatřila, že je obklopen dětmi.

„Ježíši, to jsou děti,” zamumlal Ian z úkrytu. „To se Alici líbit nebude.”

„Jak se sem dostaly?” zeptal se Brett, který se tiše přikradl k Ianovi a zadíval se na paseku.

„Sledovaly nás a setkaly se s Callumem, když jsme ho poslali zpět. A co ti muži, které Roderick rozmístil v lese?”

„Dva si raději vybrali smrt. Tři se rozhodli, že zkusí svoje štěstí před soudem. Jsou to blázni, pokud si myslí, že neskončí na šibenici, aleje to jejich hra. Co si počneme s těmi

dětmi?”

„Půjdeme co nejblíže.” Ian se otočil k Eudardovi, jenž k nim právě došel. „Řekni mužům, aby opatrně obklíčili tábor. Nechci, aby bylo některé z dětí zraněno. Ať zváží, jestli je třeba zasáhnout. Jinak ať počkají, dokud nevydám signál.” Když Eudard odešel, Ian se zamračil a podíval se k táboru.

„Myslím, že se chtěly jen dívat, ale když byla Kirstie zraněna, nemohly zůstat sedět,” řekl Brett.

„A příštích několik dnů si nesednou vůbec,” zamumlal Ian. „Pojď, půjdeme blíž.”

Payton opravdu doufal, že má vidiny způsobené bolestí a ztrátou krve. Nechtěl, aby to, na co se dívá, bylo skutečné.

Děti se rozestavily kolem Kirstie jako malí strážci. Nepřehlédl ani zablesknutí čepele Callumova nože.

Napjal se, ale přinutil se nerozhlížet. Pokud je našly děti, pak je najdou i dospělí. Děti vběhly do Roderickova tábora bez varování, a to tedy znamenalo, že Roderickovi strážci byli poraženi nebo zanedlouho budou. Patron doufal, že záchrana přijde dříve, než některé z dětí dojde újmy a Kirstie ztratí příliš mnoho krve.

„Co tady děláš, Callume?” ptala se Kirstie, překvapená tím, jak slabý má hlas.

„Chráním tě,” odpověděl Callum.

Vrhl na ni krátký výmluvný pohled, kterým ji upozornil, že - jí nesdělil všechno, co by chtěl, protože nepřátelé poslouchají. Když se podívala na Simona, dostala od něho stejnou tichou zprávu. Ostatní děti tu byly taky, ale z nějakého důvodu je nikdo nezadržel a ony mohly přiběhnout až k ní. Možná je vyprovokoval Roderickův útok. Asi se dostaly blíž než muži, kteří jsou jistě s nimi, a viděly, že nemá nablízku nikoho, kdo by jí pomohl. V každém případě byly v nebezpečí.

„Co tu dělají ti spratci?” vyštěkl Roderick.

„Zabráníme ti, abys zabil naši paní,” odpověděl Callum drsným hlasem. „A sira Paytona,” dodal rychle.

„Robbie,” zavolala Kirstie a-slabě se usmála, když k ní hoch přiběhl. „Pomoz mi posadit se. Pomalu,” sykla, když jí projela prudká bolest. „Máš nůž?” zašeptala a chlapec přikývl. „Chtěla bych, aby ses zezadu připlížil za sira Paytona a pomohl mu zbavit se provazů. Je taky raněný, takže je nutné, abys zůstal po jeho boku pro případ, že by potřeboval tvoji pomoc.”

„Udělám to,” řekl Robbie, „ale ty jsi taky těžce raněná.”

„Mám tady víc pomocníků, než mohu potřebovat, zatímco sir Payton nemá nikoho.”

Chlapec přikývl a zmizel. Kirstie si všimla, že Wattie s Gibem ji sledují pohledem, a trochu se uklidnila. Když bude ona a ostatní děti v centru Roderickovy pozornosti, Robbie

by měl být schopen udělat, o co ho požádala. Přemýšlela, jak by zaujala Roderickovu pozornost a obrátila ji na sebe a Calluma, protože pokud se na ni bude dívat on, bude na ni hledět i Gib s Wattiem.

„To se mi nelíbí,” řekl Gib.

„Ne, ti spratkové všechno komplikují,” souhlasil Wattie.

„Víc než komplikují.”

„Myslíš, že Callum umí používat nůž?”

„Mysli, Wattie,” zavrčel Gib mezi sevřenými zuby. „Odkud ty děti přišly? Proč je nezastavil Colin nebo někdo jiný? Jak mohly vědět, kde jsme?” Přikývl, když se Wattieho oči rozšířily a nervózně se rozhlédl. „Spojenci té děvky jsou tady. Nebo Paytonovi. Pro nás to není žádný rozdíl. Ani pro Rodericka.”

„Asi bychom ho měli varovat.”

„Stejně nás neposlechne, Wattie. Ať se za námi připlížil kdokoli, všimne si, že jsme se my tři zdejchli. Ne, Roderick neodejde. Myslí si, že je může zabít a že se dostane do Francie a bude tam žít jako zeman. Je načase, abychom se postarali sami o sebe.”

„Škoda těch peněz.”

„Něco mi říká, že tam není tolik, co by mělo.” Wattie přikývl. „Podvedli nás. To dává smysl. Kam bychom mohli

jít?”

„Dobře.” Gib začal pomaličku couvat k lesu a ke koním.

„Možná k hranicím. Říká se, že tam žijí lidi pronásledovaní zákonem, zločinci. Půjdeme k některému z těch pohraničních klanů, třeba k Armstrongovým. Prý jsou to většinou zloději a vrahové. Ano, podíváme se, jak se tam žije.” Mrkl na Rodericka, který sledoval Calluma. „Uvidíme se v pekle, Rodericku, milý hochu.”

Brenda vystoupila ze stínu pod velkým stromem, ale její bratr Simon ji stáhl zpět do skrýše. Pozorovala dva muže, kteří ublížili Simonovi, jak mizí v lese, a pak si odplivla. Podívala se na bratra a viděla, jak nasazuje na tětivu luku šíp. Věděla, že brzy půjdou domů, a rozběhla se zpět k táboru.

Roderick vytáhl meč a namířil jeho hrot na Callumovu hruď. „Zdá se, že tvoje dýka je trochu krátká, co, chlapče? Otázka zní: mám tě zabít dřív než svoji věrolomnou ženu?”

„Rodericku, tady jsi skončil,” zvolala Kirstie a pokusila se posunout mezi manžela a Calluma. Slyšela Paytona nadávat, a modlila se, aby se nepokusil o něco nepředloženého, až ho Robbie osvobodí. „Tady nemůžeš zvítězit.”

„Ne, možná ne, ale můžu přinutit některé lidi, aby mi za to velmi draze zaplatili.” Namířil meč proti ní a usmál se, když uslyšel, jak se děti leknutím zajíkly. „Vezmu si tě s sebou do pekla, má drahá. Nechci tam být sám.”

Kirstie vnímala napjaté ticho, když Roderick začal napřahovat meč střídavě na ni a na Calluma. Vtom se ozval hluk a křoví vyskočili muži a vyhrnuli se na paseku. Slyšela, jak Payton křičí hlasem plným vzteku a lítosti. To všechno vnímala, ale mělo to pro ni už malý význam. Pohledem visela na Roderickově meči a pak z posledních sil odstrčila Calluma, který spadl na zem, a nabídla sebe jako dokonalý terč.

Najednou však uslyšela zlověstné zasvištění a věděla, že je zná. Callum strnul. Pohyb hrotu meče se náhle zastavil a zbraň břinkla na zem. Kirstie se podívala na Rodericka: trčel mu z oka šíp. Kirstiina unavená a bolestmi omámená mysl měla problém přijmout, co jí nabízel zrakový vjem. Roderickův obličej znehybněl překvapením a pak se Roderick pomalu sesul k zemi. Callum se zvedl a odtáhl Kirstii o kus dál.

„Simone,” vykřikl pak a vstal. Obrátil se k chlapci. „Tys

ho zabil!”

„Ano, zabil,” přisvědčil klidně Simon, vytáhl šíp z Roderickova oka a očistil ho.

„Ale já jsem to chtěl udělat sám. Měl jsem na to právo.”

„Zabil mého otce. Neudělal to sice vlastníma rukama, na to byl příliš zbabělý, ale nařídil, aby ho zabili. A to všechno proto, že mě můj otec varoval před tím, co ten bastard dělá chlapcům.”

Callum se na chvíli zamračil a pak přikývl. „Dobře. Ale kde ses naučil tak dobře střílet lukem? Co kdybys ho minul a trefil moji paní?”

Payton, kterého jeho bratři posadili vedle Kirstie, se chtěl zeptat na totéž — a mnohem méně laskavě, ale Simon tiše odpověděl: „Nikdy neminu.”

„Nikdy?”

„Nikdy jsem neminul. Otec říkal, že mám tu nejpřesnější mušku, jakou kdy viděl. Podívám se, chvíli mířím a pak se trefím.” Vtom k němu přiběhla Brenda. Simon se zamračil a snažil se ji ukrýt před muži na pasece. „Říkal jsem ti, abys zůstala schovaná, dokud to neskončí.”

„Když jsi na něho namířil šíp, věděla jsem, že to brzy skončí,” řekla Brenda a usmála se. Všichni na ni zírali, protože to bylo poprvé, kdy promluvila od chvíle, co ji poznali. „Viděla jsem muže, kteří ti ublížili, a plivla jsem na místo, kde stáli. Pak jsem je proklela do horoucích pekel.”

„Tak ty jsi je viděla?” zeptal se Payton a zdravou paží objal Kirstii. Teď už byl klidnější, neboť se přesvědčil, že její zranění jsou sice bolestivá, ale neohrožují ji na životě. „Utekli nám, že?”

„Ano,” odpověděla Brenda. „Tušili, že jsou tu tvoji muži. Rozhodli se odejít na jiné místo.” „A slyšela jsi, kam mají namířeno?”

Brenda přikývla. „K hranicím. Chtějí tam loupit. Říkali, že se připojí ke klanu Armstrongových.”

„Jsi si jistá, že říkali Armstrongovi?” zeptal se Payton přidušeným hlasem. Bojoval, aby se nerozesmál jako ostatní muži, protože by mu smích způsobil bolest.

„Ano, k Armstrongovým. Jsou to hlavně zloději a vrahové, říkal Gib. Ze se už nevrátí, že ne?”

„Ach ne, Brendo, ti už se nevrátí.” Zasmál se a pak sebou trhl, protože ho rána rozbolela.

Kirstii chvíli trvalo, než si uvědomila, co muže tak pobavilo. Pak si vzdychla. „Máš tam další bratrance, co?”

Zakroutila hlavou. Payton už se neudržel a rozesmál se, přestože ho bolelo celé tělo.

Strýček Erik měl pravdu, říkal si Payton. Probudit se se špičkou meče na hrdle není příjemná zkušenost. Sir Erik rád žertoval a říkal, že nic nezbaví muže ranního vzrušení rychleji než čtyři ozbrojenci u jeho postele. Až Payton strýčka uvidí, bude mu muset říct, že když u své postele uviděl osm rozzlobených ozbrojenců, nebylo to jen děsivé — měl pocit, že ho zážitek zbaví mužnosti nejméně na týden. Což by bylo zahanbující, protože téměř čtrnáct dnů, kdy léhal vedle Kirstie, nebyl schopen dělat nic jiného, než ji k sobě tisknout, protože se oba uzdravovali ze svých zranění. Probudil se velmi vzrušený a roztoužený, ale nemyslel si, že by tito muži chtěli čekat hodinu nebo déle, než se on uspokojí. Vypadali dost rozzlobeně a zdálo se, že ho v příštím okamžiku rozsekají na kusy.

Když se Payton zahleděl pozorněji na muže stojící kolem postele, pochopil, proč vypadají tak nebezpečně. Tušil, že se dívá na členy Kirstiiny rodiny. Muži měli stejně černé vlasy a hezké rysy jako Eudard a nejméně dva z nich měli oči stejné barvy jako Kirstie. A protože jeden z těch dvou byl z celé skupiny nejstarší, Payton pojal podezření, že je to její otec.

Payton cítil, jak se Kirstie vedle něho pohnula, a rychleji varoval. „Máme společnost, lásko.”

„Ach bože.” Kirstie si přitáhla pokrývku těsně k bradě a hleděla na muže ze své rodiny. Od Roderickovy smrti nebyl už Paytonův dům tak bedlivě střežen. Teď toho hluboce litovala. Bylo pro ni pramálo povzbuzující, že se rozestavili kolem postele v pořadí od nejstaršího po nejmladšího. Pak si řekla, že bude dělat, že ještě není úplně bdělá, protože na této napjaté a nebezpečné situaci nebylo nic zábavného.

„Dobré ráno, otče,” pozdravila klidně a pak se podívala na bratry. „Přivedl jsi všechny.”

„Ano.” Elrick Kinloch se podíval na svoji dceru a jeho bouřkově šedivé oči se zúžily. „Slyšeli jsme, že jsi byla

zraněna. Pak jsme od tebe dostali zprávu, že tvůj manžel je mrtev a ty máš menší zranění, ale že je ti dobře. Byl tu Eudard, takže jsem si nedělal starosti.”

„A nemusel sis je dělat, otče. Dobře se o mě postarali.” Ušklíbla se nad volbou svých slov a dva bratři se zasmáli, ale pohled jejich otce je umlčel. „Dovol, abych ti představila… “

„Sira Paytona Murraye. Ano, už jsem o tom svůdníkovi

slyšel.”

„Opravdu bys neměl urážet muže v jeho vlastním domě.” „Budu, pokud bude ležet nahý v posteli s mojí jedinou dcerou.”

„Byl taky zraněn,” řekla Kirstie a ukázala na rudou jizvu, táhnoucí se Paytonovi přes rameno na záda, a modřiny a škrábance na jeho krku. „Bylo to velmi těžké období.”

Elrick zasunul meč do pochvy, ale jeho postoj zůstával výhrůžný. „A ty jsi musela všechny uklidnit, že?”

„Ano, bylo to snazší pro všechny.” Tohle nezabralo, uvažovala, když se dívala na rozzlobený výraz v obličeji svého otce. „Rekl jsi, že už jsi slyšel o siru Paytonu Murrayovi, ale on neví, kdo jsi ty. Muž by měl znát jména těch, kteří vtrhnou do jeho domu a mávají mu meči nad postelí, nemyslíš? Takže, Paytone, tohle je můj otec sir Elrick Kinloch a moji bratři Pedain, Steven, Colm, Malcolm, Blair, Aiden a Aiken,” řekla a ukazovala na jednoho muže po druhém.

„Doufám, že mě omluvíte, když nevstanu a řádně se s vámi nepozdravím,” zavrčel Payton.

„Paytone,” zašeptala, protože slyšela v jeho tónu nelibost, „nevšiml sis, že se snažím členy své rodiny uklidnit?”

„Abych byl upřímný, lásko, nevím, co přesně děláš.”

Rozhodla se ho ignorovat, protože se zřejmě snažil jednat mužsky a agresivně a ona musela uklidnit osm dospělých mužů. „Otče, když se teď znáte, prosím, nechejte nás chvíli o samotě a… “

„Nenechám tě o samotě s tímhle mužem. Už jsi s ním byla sama dost dlouho a podívej se, kam tě to dostalo. Teď nemůžu odejít, i kdybych chtěl.”

„Proč ne?”

„Protože mi někdo míří nožem na zadek.” Kirstie vzdychla. „Callume, to je můj otec a mí bratři. Ti mi neublíží.”

Callum vykoukl zpoza širokých ramen sira Elricka. „Vlastně jsem se ani tak nebál o tebe. Když jsem viděl ty muže, jak sem vcházejí, rychle jsem za nimi běžel a pozoroval je. Brzy jsem poznal, že jsou to tvoji příbuzní, ale věděl jsem, že by se mohli trochu zlobit na sira Paytona.”

„Ach ne,” zamumlal Eudard, který vstoupil do místnosti s rozcuchanými vlasy a nedbale oblečený do pokrčených šatů, které svědčily o tom, že rychle vstal z postele.

„Podívejme, náš spolehlivý ochránce sestřiny cti,” zavrčel sir Elrick s pohledem upřeným na syna.

„Opravdu potřebuji na dveře pevnou závoru,” zamumlal Payton a trhl sebou, protože ho Kirstie uhodila do boku.

„Otče, co kdybys šel se mnou do hodovní síně?” zeptal se Eudard. „Alice chystá jídlo na přivítanou.”

„A to mám nechat ty dva o samotě?”

„Jistě. Potřebují určité soukromí, nebo ne? Tady nemůžeš vést rozumný rozhovor.”

„Možná nechci rozumný rozhovor. Možná chci dát jen pár příkazů a vyslovit pár hrozeb, abych se ujistil, že mě poslechnou.”

„Dobře, možná chci vést já rozumný rozhovor s tebou,” procedil Eudard skrze sevřené zuby. „Opravdu bych si s tebou potřeboval promluvit o samotě. Hned. Prosím.”

Sir Elrick si vzdychl. „Dobře. Nejdřív ale řekni tomu klukovi, ať mi nemíří nožem na zadek.”

„Callume!” vykřikli současně Kirstie i Eudard.

Callum převrátil oči v sloup a schoval nůž. „Děkuji ti, Callume, že se o mě staráš a snažíš se mě chránit před těmi,

kteří by se mi sem mohli vloudit a chtěli mě okrást o osobu, kterou bych velmi postrádal,” zamumlal vyčítavě.

Payton se jeho slovům usmál a řekl. „Děkuji ti, Callume. Zcela určitě bych tu osobu postrádal.”

„Ještě ji můžeš lehce ztratit, tak raději zanech úsměvů,” zavrčel Elrick a pak se podíval na Calluma. „Máš hlad, kluku?”

„Ano,” odpověděl Callum, Jako vždycky.”

„Víš snad, že muže nezabiješ ani nedostaneš na zem, když ho bodneš do zadku.”

„Ian mi to říkal. Upozornil mě, že ho tím jenom rozčílím. Ukázal mi místa, kam bych měl bodnout, ale já jsem nechtěl vrazit nůž do ledvin jednoho z příbuzných mé paní.”

„Velmi rozumné, hochu,” zavrčel Elrick, zatímco poslední z jeho synů opouštěl místnost. Vyšel za ním s Callumem po boku.

Když se za nimi zavřely dveře a Kirstie s Paytonem osaměli, Kirstie zamrkala. Vždycky si myslela, že bude hezké, až se Payton a Callum seznámí s její rodinou, ale nikdy si nepředstavovala, že setkání proběhne takto. Netušila, co ještě přijde, a to jí teď skutečně dělalo starosti. Věděla, že otec bude požadovat sňatek. Instinkt jí říkal, že Payton bude cítit povinnost vyplnit jeho žádost. Kirstie si nebyla jistá, jestli vydrží stát proti oběma mužům a svým vlastním pošetilým touhám.

„Paytone,” řekla, ale on už vstal z postele a zmizel v malé komůrce, kde měli umyvadlo, nočník a většinu šatů. „Paytone!” zavolala.

„Teď není čas na rozhovor, lásko,” zavolal na ni. „Nemyslím si, že nás tvůj otec nechá o samotě příliš dlouho.”

„Mohu se oblékat a přitom hovořit,” odsekla. Vstala z postele a natáhla si spodní košili.

Obrátila se a chtěla do malé komůrky vejít, ale zjistila, že dveře jsou zavřené. Ačkoli Payton nebyl přehnaně stydlivý, věděla, že někdy potřebuje soukromí. Kirstie si vzdychla, posadila se na postel a čekala na něho.

O nějakou chvíli později Payton vyšel, oblékl si kabátec, políbil ji na tvář a odešel. Kirstie se dívala na dveře a cosi jí říkalo, že jí schválně rychle unikl, ale nechápala proč. Pak si uvědomila, že muži začnou ihned projednávat její budoucnost, ať tam je, nebo není, a chvatně dokončila oblékání.

Payton si úlevou oddechl, když Kirstie nevyběhla za ním. Pak zaklel a zamířil do hodovní síně. Všechny jeho chytré malé plány byly teď zničeny. Čekal, až se oba uzdraví, a pak chtěl nabídnout Kirstii manželství v romantickém prostředí, v němž by ji mohl lehce svést, kdyby nad jeho nabídkou váhala. Ale teď, když s ní byl přistižen v posteli jejími ozbrojenými příbuznými, bylo jasné, že se za něho provdá. Nebude však mít příležitost zjistit, jestli se jí to líbí, a tak nebude mít možnost uklidnit pochybnosti a obavy, které by mohla mít.

U dveří do velké síně Payton zaváhal, několikrát se nadechl, aby se připravil na výměnu názorů, která ho určitě nemine, a vstoupil do místnosti. Devět vysokých černovlasých členů Kin-lochovy rodiny se obrátilo k němu. Odolal pokušení otočit se na patě a svižným krokem odejít. Napřímil se a kráčel k čelu stolu. Mávnutím ruky naznačil, aby se všichni posadili. Malou chvíli ještě přetrvávalo mlčení, protože všichni se pustili do jídla. Payton využil přestávku k tomu, aby si připravil argumenty.

„Eudard mi sdělil, že už jsi s ním mluvil o tom, že máš v úmyslu oženit se s mojí dcerou,” řekl Elrick a namazal si na silný krajíc chleba med. „Říkal, že jsi mu to oznámil hned, když přijel, a proto tě nepotrestal.”

„To je pravda,” připustil Payton. „Doufal jsem, že nabídnu tvé dceři sňatek v některém z příštích dnů.”

„To sis na to nenašel čas během posledního měsíce, kdy jsi s ní denně sdílel lože?”

„Byla ještě vdaná,” připomněl mu Payton. „Teď je vdova, už nemusím váhat.”

„Děkuji ti za smrt toho bastarda.”

„Mně neděkuj. Ve chvíli jeho smrti jsem byl přivázaný ke stromu, zbitý a zchvácený a krvácel jsem. O Rodericka se postaral Simon.”

„Ty jsi ho připravil na možný boj o život a taky jsi udržel moje děvče naživu. Bylo by lépe, kdybys taky udržel kalhoty vpředu svázané, ale to nic nemění na faktu, že moje dcera žije díky tomu, že jsi jí pomohl. Proto jsem tě nepřipíchl mečem k posteli.”

„Oceňuji tvoje sebeovládání,” zamumlal Payton a byl zvědav, jestli to, co se mihlo v mužových očích, je záblesk humoru.

„Callume, můj chlapče, myslíš, že bys mohl vzít tady Aikena a najít nám kněze?”

„Ne, otče!” vykřikla Kirstie, která vstoupila při otcově otázce do místnosti. „To nemůžeš udělat.” Spěchala ke stolu a posadila se po Paytonově pravici.

„Ovšemže můžu.” Sir Elrick se podíval na Calluma a Aikena. „Běžte. Ona mé rozhodnutí nezmění.” Pokývl, když oba hoši odběhli, a pak upřel přísný pohled na svoji dceru. „Ale ty se o to pokusíš, že?”

„Samozřejmě,” odpověděla Kirstie. „Nejsem už mladá dívka, otče. Byla jsem manželka a teď jsem vdova.” , A co tím chceš říct?”

„No, není neobvyklé, že taková žena se občas trochu pobaví. Proti tomu většinou nikdo nemá námitky.”

„Já je mám. A my všichni víme, že jsi nebyla manželkou toho špinavce.”

Kirstie se podívala na Paytona. „Ty k tomu nic neřekneš?”

Payton zavrtěl hlavou a nabral si na lžíci kousek dušeného jablka z ovesné kaše. „Našli nás spolu nahé v posteli. Nejsem si jistý, že k tomu máme co říct.”

Kirstie si uvědomila, že z jeho strany se nezvedne ani ten nejmenší protest. Podívala se na Iana, který vklouzl do místnosti za ní a posadil se k protějšímu konci stolu a jen se usmíval. Pak si prohlédla členy své rodiny a zjistila, že

dokonce i Eudard se tváří přísně. Neměla tady žádného spojence. To, co se chystalo, by mohla překazit jedině útěkem a věděla, že na to je otec připraven. Ve chvíli, kdy vešla do místnosti, se ocitla v pasti. Výměna názorů bude asi ztrátou času, ale přesto se rozhodla, že to zkusí.

„Otče, nemusíš na něho mířit mečem,” křikla Kirstie, když poklekla vedle Paytona před plešatého a obtloustlého kněze. „Nezmůže se ani na slabý protest.”

„I ti nej lepší koně mohou couvnout před poslední překážkou,” zamumlal sir Elrick.

„Hleďme, proč mě tato scéna nepřekvapuje?” ozval se ode dveří velké síně hluboký mužský hlas.

Payton zaklel a zadíval se na manželský pár, který kráčel k nim. „Vítejte, otče, matko.” Vkleče před knězem představil všechny přítomné, protože sir Elrick mu stále mířil mečem na záda. „A vám napsala Gillyanna.”

„Ano.” Sir Nigel Murray se podíval na kněze. „Pokračuj.”

Kirstie zírala na Paytonova hezkého otce a okouzlující matku a cítila se bídně. Oba se na ni usmívali a jí se podařilo úsměv slabě opětovat. Ráda by věděla, proč se obřad nesnažili zastavit nebo proč aspoň nevznesli pár otázek. Je jediná, kdo vidí problémy v takto uzavřeném manželství? Všichni ostatní vypadají potěšené. Pochopila, že děti jsou šťastné jen proto, že jsou příliš malé, než aby věděly, jak špatné je nutit někoho ke sňatku. Přístup dospělých včetně Paytona ji mátl. Nezdálo se, že by byl takovou ne-omaleností byť jen trochu rozhořčený.

Paytonovo dloubnutí ji upozornilo, že má věnovat pozornost knězi. Navzdory zmatku a pochybnostem slyšela samu sebe, jak poslušně odříkává slib. Udivilo ji, když Payton vytáhl požadované prsteny, jemně ryté zlaté kroužky, že jí jeden dokonale sedne na prsteníček. Blesklo jí hlavou, jak to, že tento bezstarostný a vyhlášený svůdník má po ruce prsteny. Neukrývá snad někde malou truhličku plnou podobných dárků určených pro milenky?

Za chvíli bylo po všem a ona se znovu stala vdanou paní. Vdovou byla jen čtrnáct dní a teď se stala opět manželkou. Považovala za velmi smutné, že si ji její první manžel vzal proto, že vypadala jako dítě, a druhý manžel se s ní oženil proto, že dal přednost jí před bolestivým potrestáním ze strany jejího rozezleného otce.

Vstali a Payton ji políbil. Nebyl to jemný a bázlivý polibek a ona se k němu přitiskla. V jeho objetí nebyla zlost, byla tam jen prudkost a vlastnický pud. Když se vysvobodila z jeho objetí, vyklouzla Paytonovi tichá nadávka. Vzhlédla k němu a viděla, jak si tře zadní část hlavy. Podívala se na otce a uvědomila si, že podivný zvuk, který předtím zaslechla, byl úder jílce otcova meče do Paytonovy hlavy.

Ve zmatku srdečných gratulací, které sejí zdály nepatřičné, se Kirstie od Paytona vzdálila. Po chvíli si všimla, že se Payton vážně baví s jejím a svým otcem. Byla si jistá, že muži plánují její další život, a vydala se k nim, ale zastavil ji překvapivě silný stisk útlé ruky. Podívala se do krásných zelených očí lady Gizely a v duchu se ptala, proč se na ni Paytonova matka nehněvá za to, že přinutila jejího syna ke sňatku.

„Ty ses nechtěla provdat za mého syna?” zeptala se Gizela.

„Raději bych se za Paytona provdala bez skutečnosti, že na něho u oltáře mířilo devět mečů,” odpověděla Kirstie a překvapilo ji, když spatřila na tváři lady Gizely pobavený úsměv.

„Velmi mužné představení, že? Ale teď bych je nechala o samotě. Je to další mužská záležitost, kterou je necháme projednat. Jejich chyby můžeš napravit později, ne?” „Celá naše svatba je chyba.”

„Opravdu? Ty mého syna nemiluješ? Gillyanna si byla jistá, že ano.” Usmála se a dotkla se ruměnce, který pokryl Kirstiinu tvář. „Dlouho jsem čekala na ženu, která bude mého syna milovat.”

„Tvého syna milovalo mnoho žen. Je to pravděpodobně nejmilovanější muž ve Skotsku.” Kirstie si uvědomila, že pouhé pomyšlení na všechny ženy, které Payton znal, ji přinutilo zamračit se na jeho záda, a raději rychle obrátila zrak k jeho matce. Ta se usmívala trochu moc zasvěceně na to, aby mohla Kirstie zůstat klidná.

„Paytona chtělo mnoho žen,” řekla lady Gizela. „Stejně, jako chtěly pěkné prsteny, nejlepší domy ve městě, nejnákladnější toalety. Nemilovaly ho. Chtěly jen jeho krásu a to, aby o jejich vztahu všichni věděli. On o tom věděl, a proto přelétal z květu na květ. Myslím, že to trochu přeháněl.” Lady Gizela se usmála a Kirstie se také krátce zasmála. „To je ten mužský způsob uvažování.”

„Jak můžeš vědět, že nejsem stejná jako jiné ženy?”

„Taková žena by nikdy neriskovala všechno, dokonce i život, kvůli dětem z ulice.” Lady Gizela zamrkala. „Samozřejmě mám taky Gillyannino ujištění, že ho miluješ.”

„Nezáleží na tom, co cítím já. Payton byl ke sňatku se mnou přinucen, a to nemůže být nikdy dobré.”

„Dítě, opravdu věříš, že můj hezký, ale velmi tvrdohlavý syn by mohl být přinucen udělat něco, co by si nepřál?” Vsunula Kirstii ruku pod paži a kráčela s ní ke skupině dětí. „Vím, že mi to nebudeš věřit, ale můj syn je přesně tam, kde chtěl být. Teď si přeji, abys mě seznámila s dětmi.”

„Nemusíš se na mě mračit, hochu,” řekl sir Nigel. „Měl jsi týdny na to, aby ses o tu záležitost postaral a nevykládal mi nesmysly o tom, že je vdaná. Skutečně vdaná nebyla a ty jsi věděl, že se brzy stane vdovou. Nikdy jsem si nemyslel, že jsi tak plachý a ústupný.”

Payton se na otce zamračil a starší muž se rozesmál. „Všiml sis snad, že nade mnou mávali mečem, ne?”

„Ano,” odpověděl Nigel. „Kdybych já našel svoji dceru v posteli s mužem, udělal bych totéž. Však dobře víš, co jsem chtěl udělat, když jsem se dozvěděl o tvé sestře Avery a jejím Cameronovi. Ale okolnosti se proti mně spikly a oni se vzali dřív, než jsem mohl zasáhnout a přinutit je k tomu.”

„Chtěl jsem se jí dvořit.”

„A to jsi dělal,” řekl sir Elrick. „Samozřejmě že většina z nás se dvoří, má-li na sobě šaty.” Chvíli se díval na Paytona a v bouřkově šedých očích se mu opět objevil záblesk pobavení. „Po bohatých zkušenostech, které jsi získal, bych předpokládal, že se budeš dvořit správně.”

Payton ignoroval otcův smích a řekl: „Žádné z jiných žen jsem se nedvořil. Nemusel jsem a ani jsem nechtěl.”

„To je mi nápadník, co?” Elrick si vyměnil úsměv s Nigelem a upřel na Paytona přísný pohled. „A od této chvíle se nebudeš dvořit už žádné jiné. Nepřál bych si, abys mé dceři někdy ublížil. Ano, vím, že je to moje chyba, že se provdala za toho zvrhlíka, ale uměl své nekalé spády dobře skrývat a ona mi nic neřekla. Uchovávala všechno v tajnosti a pak se obrátila na tebe.”

„Zaprvé — věřím ve svátost manželskou. Proto jsem byl vždycky opatrný, abych manželství neuzavřel, a proto jsem nepožádal Kirstii o ruku hned. Zadruhé — Kirstie ti o Roderickovi neřekla, protože si byla jistá, že byste sem kvůli ní všichni přijeli a jeho možná zabili.”

„Bez toho možná.”

„Bále se toho. Obrátilo by to hněv Maclyeů proti vaší rodině. Kirstie věděla, že jsou mocnější a mnohem početnější a že by zničili vaši rodinu i celý klan. Šla za mnou, protože věděla, že já jsem stejně silný a náš klan je větší. A co je důležitější, měl jsem možnost očernit toho bastarda na veřejnosti, takže by se nikdo nepohoršoval, kdyby byl zabit.” Payton zavrtěl hlavou. „Lituji jedině toho, že jsem ho nezabil

já.”

„Já vím. Trápí mě, že to musím přiznat, ale měla pravdu. A co ten hoch Simon, který ho zabil? Je v pořádku? Dvanáct let je příliš nízký věk na to, aby poprvé zabil.”

„Je v pořádku,” odpověděl Payton. „Zpočátku byl trochu nejistý, ale existovala spousta důvodů, proč Macleyho zabít, a to ho uklidnilo. Ve chvíli, kdy na něho vystřelil, se Roderick chystal setnout Kirstii hlavu.” Payton se krátce podíval na

modřiny na zápěstích, které si udělal, když se zuřivě pokoušel zpřetrhat provazy. „Nemohl jsem dělat vůbec nic, abych pomohl jí nebo Callumovi. Ten měl být druhý na řadě.” Payton se podíval na Elricka a viděl, že odhalil něco ze svých muk, která tehdy cítil a která ho stále pronásledují.

„Ach, chlapče, ty moji dceru miluješ, že?” „Ano, ale po tom všem bude obtížněji o tom přesvědčit.” „Tak jí to prostě řekni, Paytone,” poradil mu Nigel a pokrčil rameny. Syn se na něho podíval. „Mám pocit, že tvoje úspěchy u žen ti to jen kazí. Hezká slovíčka a lichotky ti nepomůžou. Ona ví, že jsi zkušený svůdník a že jsi lichotkami plýtval u jiných. Je třeba prostých slov, chlapče. A možná je budeš muset opakovat. Mluv ze srdce, synu, a nedělej si starosti s tím, že tvé věty možná postrádají eleganci. Obyčejná slova jí budou znít pravdivě.”

„Moudrá slova,” zamumlal Payton. „Pokusím se podle nich řídit, ale není lehké otevřít srdce, pokud nevíš, že druhý cítí totéž.”

„Na muže, o němž se povídá, že se vyspal s polovinou dívek ve Skotsku, to se ženami moc neumíš,” broukl Elrick. „Anebo jsi možná neměl tu čest potkat správné ženy. Kirstie má ostrý jazyk a je tvrdohlavá, ale řídí se pravidly. Hlavně těmi, která říkají, že žena by měla dodržet slib a dívka by si měla zachovat čest. Porušila je jen s tebou.”

Payton se díval na svého tchána a pak se pomalu usmál. „Ano, to máš pravdu.”

„Ocenil bych, kdyby ses netvářil tak chlípně,” řekl Elrick přísně, ale v očích mu hrálo.

Payton se na něho usmál a pak se rozhlédl po Kirstii. „Možná se začnu dvořit teď, protože už brzy začne moje svatební noc.” Náhle si všiml tří mužů, kteří stáli ve dveřích velké síně. „Proklatě, jsou tady MacMillanovi.” Krátce otcům nastínil Callumův příběh. „Je to sir Gavin s Bryanem a Euanem. Myslím, že mi to zabere trochu času.”

„Tuším, že tě má dcera pochopí. Běž tu záležitost vyřídit. My ji nějak zaměstnáme. Když nic jiného, musí nám taky něco vysvětlit.”

„Tvoje matka a Alice budou víc než ochotné postarat se o ni jako pravé příbuzné a připravit všechno, co je potřeba, pro svatební noc,” řekl Nigel.

Jakmile Payton odešel, Elrick se podíval na Nigela. „Nemáš snad nějaké připomínky, nebo ano?”

„Am jednu,” odpověděl Nigel. „Vždycky jsem si myslel, že člověk by se měl oženit, až najde ženu, která mu vyhovuje, ale skoro jsem se obával, že Payton takovou nikdy nenajde. A co bylo horší, začínal jsem se domnívat, že už se stal až příliš mnoho dvořanem a zvykl si na přelétavý milostný život a falešná přátelství. Dostal se ke dvoru ve velmi mladém věku.”

„U tak hezkého mladíka by se to dalo čekat.” „Stal se ke všemu slepý. Tenhle zážitek mu však otevřel oči a uviděl hnilobu, která se skrývá pod nákladnými šaty, postavením a náhodným sexem. Mé ženě záleží jen na tom, aby ta dívka opravdu Paytona milovala. Naše neteř Gillyanna, která je obdařena zvláštním smyslem a dokáže takové věci vycítit, ji ujistila, že Kirstie miluje Paytona kvůli tomu, jaký je, a nejen pro to, jak vypadá. A že Payton miluje Kirstii.”

„Myslíš, že si to ti dva dokážou říct?” „Možná to bude chvíli trvat.”

„Ano. Ale jen mu prospěje, když se bude muset snažit o to, co chce od ženy získat.”

Nigel přikývl. „Boj posiluje charakter. Máš pravdu. Jak dlouho myslíš, že to bude trvat?”

„Měsíc nebo dva. Do té doby by to dokázal dát do pořádku úplný ňouma.”

„Pravda, pravda. A když se ukáže, že jsou tvrdohlaví

oba?”

„Tak si je podáme a přinutíme je k rozumu.” „To se mi docela zamlouvá.”

„Ach, děvče, vypadáš úžasně,” řekla Alice a o krok odstoupila, aby si mohla Kirstii prohlédnout.

„To je opravdu krásná noční košile,” zamumlala Kirstie, a když se na sebe podívala, začervenala se. „A, hm, taky jemná. Moc jemná.”

Gizela přikývla. „Dokonale svůdná žena, která podráždí muže pouhým náznakem.”

„Matko.” Kirstie se divila, jak rychle si zvykla na titul, který si lady Gizela vyžádala. „Nemyslím si, že tě překvapím, když řeknu, že tvůj syn už opravdu viděl všechno, co mám, ať je to jakkoli malé.”

„A je to daleko svůdnější, když to skryješ.” Gizela se usmála Kirstiinu zmatku. „Věř mi.”

„Ano,” řekla Alice. „A taky si teď můžeš užít hraní na svůdnici, protože později už se u toho nebudeš cítit moc

dobře.”

„Já se u toho necítím dobře ani teď.” Kirstie se zamračila na Wee Alici. „Proč by mi to mělo později vadit?”

„No, některé ženy se necítí dobře, mají-li odhalit svoji nahotu, když kolem pobíhají děti.”

„Děti?”

„No tak, copak ti to lady Gillyanna neřekla?” „Co mi měla říct?”

„Že jsi těhotná, děvče.” Alice zavrtěla hlavou, protože viděla, že Kirstie není schopna slov. „Kdy jsi měla naposledy krvácení?”

„No, před… ” Kirstie si uvědomila, jak je to dlouho, co se poprvé vyspala s Paytonem, a rychle si sedla na postel, protože se jí podlomila kolena. „Myslím, že už je to dost dlouho. Ach bože.”

„Payton bude nadšený,” řekla Gizela a poplácala Kirstii po rameni. Neskrývala radost.

„No tak, děvče,” řekla Alice, „může se člověk divit, když uváží, z jak plodných rodů oba pocházíte?”

„Ne, asi ne,” odpověděla Kirstie a v duchu se zmítala mezi radostí nad dítětem a strachem, že Payton je bude považovat za další okov, spojující ho se ženou, kterou si nevybral. „Payton se teď bude cítit ještě víc povinen se mnou zůstat.”

Gizela zavrtěla hlavou. „Hloupé dítě. Ty ses ponořila do marasmu sebelítosti. Oui? Chápu proč a sympatizuji s tebou, ale zbav se podobných pocitů, děvče. Víš o tom, že Payton nemá ani jedno nemanželské dítě? Jeho opatrnost a sebeovládání je mezi muži naší rodiny skoro legendární. Je zřejmé, že neměl styk jen s tebou, takže by ses měla zamyslet, proč k tomu došlo.”

„Ano, vášeň mezi námi je docela silná…,” začala a začervenala se.

„Opravdu si nepřeji připomínat ti, jaký byl můj syn svůdník, ale nebudeme skrývat pravdu. Payton byl posedlý vášní dost dlouho, určitě déle, než jsem si odvažovala myslet. Nenechal své sémě v žádné ženě a nebudu mu říkat, že to vím, protože si myslím, že by ho to mohlo uvést do rozpaků.”

„Je to pro mě hádanka a budu přemýšlet, co to znamená,” vzdychla si Kirstie. „Je velmi hezký. Když vejde do místnosti plné lidí, chce ho polovina přítomných žen a druhá ho pravděpodobně už měla a chce ho znovu. Já jsem jen malá černovlasá dívka, matko. Vím, na co je zvyklý, a s takovými ženami nemohu vůbec soutěžit.”

„Máš svoji krásu, dítě. Myslíš, že by tě můj hoch chtěl, kdybys ji neměla? Nemusí se moc snažit, aby získal ženu do postele, a musím říct, že nás všechny potěšilo, jak dlouho a těžce musel o tebe bojovat.”

Kirstie se začervenala. „Gillyanna ti řekla všechno, že?”

„Byl to velmi dlouhý dopis, oui.” Gizela něžně uchopila Kirstiin obličej do dlaní. „Pověz mu to, dítě. Prozraď mu, co cítíš. Dej mu najevo, co chceš a co potřebuješ. Sedni si s ním a popovídejte si. Uvidíš, co se stane, co ti řekne. Této noci ti

začíná nový život. Začni ho pravdou. A když budeš spokojená s tím, co ti nabízí, a já vím, že budeš, řekni mu o dítěti. Ale jen tehdy, protože jinak se budeš celý život ptát, jestli vaše dítě nebylo jedním z důvodů, proč přistoupil na sňatek s tebou.”

Kirstie zvažovala Gizelinu radu a náhle zjistila, že je sama. Vzdychla si, sáhla po poháru s medovinou, který jí přinesla Alice, a napila se. Jedna věc, kterou jí řekla lady Gizela, ji opravdu zaujala. Neustále se litovala a nedokázala s tím přestat. S ňatek možná neproběhl tak, jak by sejí líbilo, ale už bylo pozdě. Teď je načase přestat truchlit nad tím, co nemá, a zjistit, co vlastně má. A ještě důležitější bude podívat se, co by mohla mít, kdyby se pořádně snažila.

Je jasné, že Payton je manžel, kterého jí bude mnoho žen závidět. Ačkoli ho od stvrzení sňatku skoro neviděla, nevšimla si předtím z jeho strany žádného projevu zlosti nebo lítosti. Polibek, který jí dal po vyslovení manželských slibů, byl vřelý. Nechal si děti, a to by udělalo málo mužů. Simon, Brenda, Moira a Robbie budou u nich mít domov. Stejně tak Callum, ačkoli po dnešku věřila, že u nich nebude jeho jediný domov a že Callum přijme svého dědečka. Mezi ní a Paytonem vládla vášeň, vřelá a prudká, a ona nepochybovala, že ji s ní sdílí. Z celého srdce věřila tomu, že ji má Payton rád, že jí věří a respektuje ji. Ačkoli hodně toužila být milována, znala hodnotu i těchto darů.

Řekni mu, co cítíš, poradila jí Paytonova matka a byla to dobrá rada. Kirstie si jen nebyla jistá, zda chce takto odhalit svoji duši, když nemá žádnou záruku, že na druhé straně je to stejné. Ale kdy nastane vhodný čas? ptala se sama sebe. A kdo si zaslouží pravdu víc než Payton, který pro ni riskoval život? Napila se medoviny, ale pravda se nedá spláchnout sladkým mokem. Lady Gizela měla pravdu. Nejlepší bude začít společný život pravdou. Payton se alespoň dozví, že má všechno, co mu může nabídnout, třebaže on bude moci opětovat jen něco. Taky se dozví, na které příčce jeho

žebříčku obliby stojí. Aspoň bude vědět, jak moc se musí snažit nebo jestli vůbec existuje důvod, proč se snažit.

Dívala se na druhý pohár s medovinou, když do místnosti vešel Payton. Měl na sobě volně svázaný župan a hezké vlasy ještě mokré po koupeli. Kirstiina nově učiněná rozhodnutí se začala povážlivě rozplývat. Jak by si jen mohla udržet muže, jako je on? Malé tmavovlasé dívky nemívají krásné rytíře, jako je sir Payton Murray. Takoví muži jim svá srdce k nohám nepokládají. Ale přesto, řekla si pevně, její rozhodnutí bylo správné. Potřebovala jen trochu odvahy a pohled, který jí věnoval, když si nalil medo-vinu, jí jedině pomohl. Byl to vřelý a roztoužený pohled a od takového muže by dodal odvahu každé dívce.

„Jak proběhlo Callumovo setkání s dědečkem?” zeptala se a doufala, že nezávazným rozhovorem uklidní pocuchané nervy.

Payton viděl, že Kirstie je nervózní, a rozhodl se, že ji chvíli nechá udávat tempo. „Překvapivě dobře. Sir Gavin bude nějaký čas naším hostem, ale já věřím, že Callum bude brzy připraven odjet, aby se podíval na svůj nový domov.”

„Ach.” Kirstie byla opravdu šťastná za chlapce, přestože ji bolelo, že ji zakrátko opustí. „Siru Gavinovi nečinilo problémy přijmout Calluma, navzdory tomu, co se mu stalo?”

„Ne. Zeptal se chlapce, jestli je ten muž opravdu mrtev, a Callum mu popsal, jak Roderick zemřel. Pak se ho sir Gavin zeptal, jestli ví, kde ho pohřbili, a Callum mu to řekl. A potom se ho zeptal, jestli se už vyčural na jeho hrob.”

Kirstie byla otřesena, ale nemohla zadržet smích. „Opravdu se ho na to zeptal?”

„Ano. A Callum se usmál. Odpověděl dědečkovi, že to udělal už dvakrát a že se předtím pořádně napil.”

Zavrtěla hlavou. „Jak podivná stvoření jsou muži.” Vzdychla si a zadívala se do poháru s medovinou. „Omlouvám se za dnešek a za to, že sem vtrhli muži z mé rodiny a přinutili tě jít k oltáři.”

„Lásko, mě nikdo nemůže přinutit udělat něco, co nechci. Tvůj otec měl pouze lepší pocit, když kolem sebe mával mečem, proto jsem ho nechal. Ale nic víc.”

„Chápu,” zamumlala, ačkoli to nebyla pravda. Jak by mohl muž odolat síle devíti hrozících ozbrojenců?

Payton postavil pohár na stůl a jemně vzal její tvář do dlaní. „Chtěl jsem se s tebou oženit, Kirstie.”

„Nikdy jsi to neřekl. Ani jsi to nenaznačil.”

„Eudard to věděl. Řekl jsem mu to v den, kdy přijel.”

„Dobře, to zajisté vysvětluje jeho stanovisko.” Zjistila, že tato zpověď stačí, aby obnovila její odvahu. „Paytone, musím ti říct… “

„Ano.” Políbil ji, aby zarazil její slova. „Já ti chci říct taky spoustu věcí, ale nejdřív se svlékneme.”

Kirstie, stále ještě omámená z jeho vřelého polibku, bez odporu dovolila, aby jí svlékl šaty. „To musíš být nahý, abys se mnou mohi mluvit?”

„To mi pomůže.”

Když si svlékl župan, podívala se na něho a vzdychla. „Nejsem si jistá, že s tebou budu schopna mluvit, budeš-li svlečený.” Sáhla mu na mužnou hruď. „Při pohledu na tebe se mi myšlenky pletou.” Přitiskla se k němu, políbila ho na hruď a pak ho lehce pohladila a bylo jí příjemně. Paytonovi uniklo zasténání. „Myslím jen na to, že se tě chci dotýkat.” Kirstie mu krátce olízla rameno. „A ochutnávat.”

Bylo překvapivě jednoduché odvést silného Paytona k posteli. Nejdřív Kirstii připadalo podivné, že si přál být nahý, aby mohl vážně hovořit, ale teď v tom viděla určité výhody. Když se s ním pomiluje, probudí se v ní vášeň a ona se mu snadněji svěří. Lehla si na něho a políbila ho s veškerou láskou, kterou cítila.

„Řekni, opravdu ses se mnou chtěl oženit dřív, než ses probudil s otcovým mečem na hrdle?” zeptala se a pokryla mu ještě trochu odřený krk polibky.

„Ovšem. Vždyť víš, že jsem musel Eudarda uklidnit, když se dozvěděl, že spolu spíme.”

To věděla. To jediné dávalo smysl. „Dobře, to je dobře. Nerada bych dělala tyhle věci s nějakým zastrašencem.” Kirstie pokryla jeho širokou hruď polibky. „Já tě chci taky, Paytone. Celou dobu. Myslím, že jsi mě nakazil, ale já si opravdu nepřeji být uzdravena.”

„Mám stejnou nemoc.” Zachvěl se, neboť pomalu olízla jeho mužství po celé délce. „To si moc nepopovídáme, budeš-li mi dělat tohle.”

„Ne? A co když udělám tohle?” vzala jeho úd do úst.

Payton si užíval rozkoše, kterou mu tak bezprostředně poskytovala, jak nejdéle mohl. Teď nemohli hovořit, ale říkal si, že mohou mluvit později. Bude to možná i lepší, protože budou příliš vyčerpaní, bez ohledu na to, co bude řečeno. Pak Payton poznal, že se blíží k vrcholu, a posadil ji na sebe.

„Ach Kirstie, tohle potřebuji. Tohle je dokonalé.”

„Opravdu?” Sklonila se a polaskala jeho rty svými. „Víš, co já potřebuji? Tebe, Paytone Murrayi. Chci tě mít u sebe. Potřebuji tě vidět, když se ráno probouzíš a když večer usínáš. Kdykoli obdržím nějakou radostnou novinu, chci ji sdílet s tebou, a taky břemeno, od něhož si budu chtít odpočinout. Doufám, že tady budeš, aby ses se mnou o všechno podělil. Potřebuji vědět, že se mnou budeš, i když onemocním, a až se i ta trocha krásy, kterou mám, poškodí vráskami, zůstaneš stále po mém boku.”

Payton se na ni díval. Jeho mysl byla zcela zaujata jejími slovy, dokonce přesto, že ho pomalými pohyby dráždila. „A já potřebuji totéž.” To bylo všechno, na co se zmohl.

„Tak je to dobře.”

„Velmi dobře.”

„A chci víc, Paytone. Toužím po tom, abys na mě stále myslel, abys dodržoval manželský slib věrnosti, protože kdyby tomu tak nebylo, vytrhla bych ti srdce z těla.”

Mírně se usmál, pohladil ji po bocích a řekl: „Od té doby, kdy jsem tě poprvé uviděl, jsem nezatoužil po jiné, Kirstie, a vím, že nikdy nezatoužím.”

„A ještě něco, Paytone Murrayi,” pokračovala tiše a pak přitiskla svoje rty k jeho.

„Ano, má tmavá krásko?” promluvil do jejích úst.

„Chci, abys mě miloval tak, jak já miluji tebe.”

„Řekni to ještě jednou,” řekl zastřeným hlasem. „Zopakuj ta poslední slova.”

„Miluji tě,” zašeptala.

„Ach, Ježíši, Kirstie.”

Kirstie zjistila, že se miluje s divokostí, jež byla vzrušující a zároveň překvapivá. Payton byl pokrytý potem a šeptal jí svůdná slůvka, jež měla vnímat plněji, ale její rostoucí vášeň ji ohlušovala a ona vnímala jen tón jeho hlasu. Uvědomila si, že i Payton ztratil sebeovládání, a to jen podnítilo její touhu. Tušila, že takto ho nezažila ještě žádná žena. Ona, drobná černovlasá dívka, měla legendárního sira Paytona Murraye, velkého milovníka, proslulého sebekontrolou, finesami a uměním lásky. Patřil teď pouze jí.

Kirstie pocítila na tváři dotyk vlhkého plátna. Otevřela oči, ale nic neviděla. Trochu ji to zmátlo, ale za chvíli si uvědomila, že má obličej zabořený do jednoho z polštářů. Stále ještě v rozpacích z toho, že Paytona viděla tak vzrušeného, neodstranila polštář hned.

Payton se po chvíli vrátil, ulehl po jejím boku a políbil ji. „Řekni to ještě jednou,” zašeptal.

Kirstie si byla příliš bolestně vědoma toho, že zatímco od ní vyžaduje tato slova, neřekl jí on nic podobného, a přesto tiše zašeptala: „Miluji tě.”

Stiskl ji a pak ji sevřel do těsného objetí. „Moje,” vydechl.

„Dobře. Teď jsme si dali slib.” Je trochu smutné, uvažovala, že ona se o jeho citech může ubezpečovat pouze prostřednictvím mužského pocitu vlastnictví.

„Ne, myslím, že jsi moje všemi způsoby. Tělem, duší i srdcem.”

„Myslím, že jsem byla tvoje od začátku,” řekla a čerpala naději z faktu, že je zřejmě potěšený jejím slibem lásky, a

rozhodla se, že bude zcela otevřená. „Tehdy ještě ne podle zákona, ale jinak ve všech směrech.”

„A já jsem byl hlupák, že jsem to neviděl. Byl jsem bláhový.” Opět ji políbil a zadíval sejí do očí. Hladil ji po útlém těle. „Vášeň, kterou jsme sdíleli, byla pro mě jasná a toužil jsem po ní. Respektoval jsem tvůj stav, tvoje rozhodnutí dodržet slib daný kdysi Roderickovi a několik pevných pravidel, ale těžko jsem to snášel. A když jsi za mnou konečně přišla, neviděl jsem nebo nechtěl jsem vidět důležitost tohoto kroku pro tebe.”

„Je obtížné vidět, co není odhaleno a o čem se nemluví.”

„Ty jsi to odhalovala každým pohledem a každým objetím. To jen já jsem to nazýval vášní.” Políbil ji na čelo. „Už dávno jsem si říkal, že asi nejsem schopen milovat a že asi nejsem milující muž.”

„Ach ne, Paytone.” Hladila rukama jeho paže. „Jsi velmi milující muž. Je to vidět, když jsi se svými. Když tě slyším, jak mluvíš s členy své rodiny. A bylo to jasné i ze vztahu k dětem. Nejenže jsi je ochraňoval, ale taky ses k nim pěkně choval.”

„Pak jsem to asi nepoznal. Hodnotil jsem příliš zblízka a příliš přísně každý pocit.” Zavrtěl hlavou. „Nezáleží na tom, proč jsem o sobě špatně soudil, ale asi jsem byl pošetilý, jestliže jsem přesvědčoval sám sebe, že mi není souzeno milovat ženu nebo že toho nejsem schopen. Proto jsem dával jiná jména pocitu, který ve mně rostl. Dělal jsem to dost dlouho, ale přišel čas, kdy jsem se nemohl déle klamat.”

Kirstie cítila napětí, protože se bála, aby si nevyložila jeho slova špatně. „Co mi tím říkáš, Paytone?”

„Říkám, že když se naše společná vášeň ukázala jako nej lepší, nejprudší a taky nejuspokojivější, jakou jsem kdy poznal, pomyslel jsem si, že se k sobě dobře hodíme co se týče vášnivosti. A pak, když tě Roderick unesl a já jsem šílel strachem o tebe, jsem zjistil, že mi na tobě záleží. Tehdy jsem poznal, že patříš ke mně, a rozhodl jsem se, že se s tebou ožením hned, jakmile budeš volná.”

„Nikdy jsi mi neřekl ani slovo.”

„Ne, protože jsi byla ještě vdaná jak podle zákona, tak ve vlastní mysli.” Zajel jí prsty do vlasů. „A pak, když jsi přinesla výkupné, jsem nakonec uviděl všechno jasně.” Payton zvedl ruku a sledoval stopy utrpení, které už mizely, ale po nichž nepochybně zůstanou jizvy. „Když tě uhodil, když zvedal ten nůž, poznal jsem pravdu. Byl jsem bez sebe strachem o tebe a svíral mě slepý vztek, že se ti odvažuje ubližovat a že mi tě chce vzít. Viděl jsem, jak zvedá meč k tvému hezkému útlému krku,” políbil ji na hrdlo, „a raději bych sám sebe úplně zničil, jen abych se mohl vysvobodit z provazů a zastavit to nebo přijmout ortel za tebe. Díval jsem se, jak se k tobě blíží smrt, a myslel jsem, že zemřu taky.”

Kirstie zvedla jeho ruku a políbila šrámy na zápěstí, protože chtěla zmírnit muka, která v něm vzpomínka vyvolala. „Nemohl jsi nic dělat. Byl jsi pevně svázaný. A moje hlava stále ještě sedí na krku. Je mi však líto, že jsi způsobil svým rukám takovou bolest.”

Payton vzal její tvář do dlaní. „Vždycky, když se podívám na ty jizvy, vzpomenu si, co pro mě znamenáš. Budu si pamatovat, jak jsem se cítil zničený při myšlence, že mi tě vezme. Vzpomenu si, že jsem málem ztratil šanci říct ti, že tě miluji.”

Přestože Kirstie očekávala, co jí řekne, ač její pochybnosti byly stále ještě silné, byla zcela ochromená, neboť konečně vyřkl slova, která tak dlouho toužila slyšet. Dívala se na něho neschopná myslet nebo něco říct. Políbil ji a ona se přitiskla těsně k němu a bojovala se slzami radosti.

„Řekni to ještě jednou,” zašeptala a cítila, jak se usmívá.

„Miluji tě, moje temná krásko, moje srdce, moje ženo.” Usmál se a políbil ji na obě oči. „Děkuji ti, že nepláčeš.”

Tiše se zasmála. „Znáš ženy příliš dobře.”

„Ne, znám jen prostitutky, nevěrnice, ženy, pro které byla láska jen hrou nebo ukrácením dlouhé chvíle. Ano, ženy v mé rodině jsou jako ty a já jsem se učil od nich — ale myslím, že když jsem přišel mezi dvořany, nějak jsem na to zapomněl.

Ty jsi mi připomněla všechno, čeho si opravdu cením na ženě, a všechno, po čem jsem toužil.”

„Ach, můj milý, stavíš mě na vysoký stupínek.”

Usmál se. „Už jsi ho dosáhla. A jak jsem přísahal před knězem, nebudou žádné jiné. Nepotřebuji jiné a nechci. Věděl jsem to od chvíle, kdy jsem tě poprvé spatřil. Ty jsi mi poprvé nevěřila, když jsem ti to řekl, ale já se modlím, abys mi věřila teď.”

„Ano. Myslím, že můj strach začal slábnout, když jsi pronesl manželský slib před tím tělnatým knězem. Jsi muž, který dodrží slib, přestože na tebe mířily meče, když jsi ho skládal.” Krátce se na něho usmála při vzpomínce na jejich svatbu, která jí teď už připadala jen veselá. „Co čekáš od sňatku, Paytone?”

Payton se trochu zamračil. „No, přátelství.” Ušklíbl se. „Nezní to moc romanticky, ale chci někoho, o němž vím, že bude vždy se mnou a bude tu pro mě. Někoho, před kým nebudu muset nic hrát, s kým budu moci být sám sebou. Vím, že vášeň pomine, změní se během let, takže se neboj, že myslím jen na ni. Chci vědět, že bez ohledu na to, jakou mám slupku — mám na mysli svůj vzhled, který mnozí považují za hezký — bez ohledu na to, že zestárnu a budu mít vrásky nebo jizvy, nebude to pro tebe podstatné, protože nebudeš milovat jen můj zevnějšek, ale mne.”

„Ach ano. Dokonce i u těch nejhezčích lidí je dar krásy závislý na mládí. Věk všechno změní, krásu můžeš ztratit v bitvě a může ji zničit i nemoc. To všechno vím. Nejsem naivní, abych milovala jen slupku, ať je jakkoli hezká, a třebaže skoro tajím dech, když tě vidím. Konec konců, Roderick byl taky hezký muž, ne?”

„Ano, ale velmi málo lidí chápe, že je potřeba dívat se za krásu. Já vím, že ve mně vidíš víc než jen hezkého muže, který dokáže potěšit tvůj zrak. A u mě je to stejné.”

„Tak, ty chceš přátelství.” Pohladila ho po noze a cítila, jak se k ní tiskne. „A vášeň.”

„A děti. Nikdy po tobě nebudu vyžadovat víc dětí, než budeš sama chtít,” dodal spěšně. „Ale děti chci. Hezké malé holčičky s bouřkově šedýma očima a tmavými vlasy.”

„Je vysoká pravděpodobnost, že ti porodím hodně hochů,” řekla.

„Ano, to vím, ale jedna holčička by byla hezká, pokud nám ji dopřeje Bůh.”

„No, jeho dobrou vůli budeme moci posoudit asi tak za sedm měsíců, možná trochu později.”

Kirstie čekala na chvíli, kdy pochopí, co řekla. Náhlá radost, která se mu objevila ve tváři, byla víc, než v co mohla doufat. Teď, když věděla, že ji miluje, cítila obrovskou radost z toho, že se na dítě těší. Payton ji chtěl a potřeboval. Dítě, které čekala, bylo pro něho cenným darem, a nejen dalším závazkem.

Payton položil chvějící se dlaň na její zatím ještě ploché břicho. „Jsi si jistá?”

„Abych byla upřímná, stále se tomu pokouším uvěřit. Řekla mi to Wee Alice jen krátce předtím, než mi pomohla ustrojit se do té jemné košile, kterou jsi mi tak rychle svlékl.” Začervenala se, podívala se stranou a pokračovala: „Neměla jsem krvácení už po našem prvním milování. Nedostavilo se už dvakrát.” Pak se na něho usmála. „A Gillyanna říká, že je to pravda.”

Pevněji sevřel v náruči a vroucně ji políbil. „Děkuji ti, Kirstie.

A budeš v pořádku.”

Za tímto zvláštním ujištěním ucítila náznak strachu. „Ach ano, budu.” Pohladil ji po tváři. „Jak jinak by mi mohlo být s takovým ochráncem po boku?”

„Přestože jsem teď tvým manželem a tvoji láskou, stale jeste ve mně vidíš ochránce?”

„Ano. Svoji lásku, svého manžela a svého ochrance. Pana mého srdce. Navždy.”