Hannah Howell

Divoká Hraběnka

Severní Anglie - 1319

Saxana Honey Toddová se probudila vlastním výkřikem. Když se posadila, zachvěla se, protože studený vzduch v ložnici rychle pronikl její propocenou košilí. V hrdle ji pálilo. Obrazy, které přerušily její spánek, ji stále děsily. Znovu si lehla. Schoulila se pod přikrývku a snažila se přesvědčit samu sebe, že to byl jenom sen.

Bylo těžké zbavit se pocitu, že právě viděla smrt svého bratra, dvojčete Pitneye. Vidina jeho vraha byla tak zřetelná, jako by stál vedle její postele, temné rysy zkřivené triumfálním úsměvem, zatímco z rukou mu skapávala krev jejího bratra. Pochybovala, že tu tvář s pochmurnou krásou, poskvrněnou pouze malou jizvou u levého oka, a očima černýma a studenýma jako hrob někdy zapomene.

„Byl to jenom sen,” zašeptala a zabořila tvář do polštáře ve snaze potlačit obraz zlověstného muže.

Po chvilce odevzdaně vzdychla a smířila se s faktem, že ten sen zničil její dobrý spánek. Otočila se na záda a hleděla ke stropu. Největší strach už pominul, ale v srdci zůstal neklid.

„Modlím se, abys byl v bezpečí, Pitneyi,” pronesla nahlas a pomalu sevřela ruce v pěst. „Ale jestli se ten sen ukáže jako věštba a ne jenom vidina zrozená z mých obav o tebe, tvoje duše může klidně odpočívat. Přísahám na všechny Toddy před námi, že pokud tě zabili, vrah nepřežije ani rok. Osobně vyříznu tomu zloduchovi srdce z těla.”

Vlajky hlučně pleskaly v chladném jarním vánku. Botolf Corwine Lavington tiše zaklel a odhrnul si zbloudilý pramen havraních vlasů z čela, ale nespustil pohled z davu. Před stany byly vystaveny štíty a barvy rytířů. Štít, který hledal, mezi nimi nebyl, ale to ho nepřekvapilo. Jeho nepřítel se držel stále více v ústraní. Hrabě z Caindale a jeho hosté už vyhledávali místa s nejlepším výhledem na turnaj. Dámy se smály, flirtovaly a rozdávaly vybraným šampiónům

kapesníčky, aby je nesli do fingovaných soubojů. Botolf věděl, že se k nim bude muset brzy připojit. Jako baron z Merewoodu a nový hrabě z Regenfordu měl v turnaji povinnost plné účasti.

Stál ještě chvilku před svým stanem a přimhouřenýma očima sledoval ruch. Jeho vazalové a blízcí přátelé sir Roger Vane a sir Wesley DesRoches se na jeho příkaz také pozorně rozhlíželi po chaotickém a hlučném shromáždění. Někde mezi pestrobarevně oděnými kumpány se skrývala osoba s vraždou v srdci. Botolfovi bylo jasné, že zmatky provázející podobnou událost jsou pro úkladného vraha výhodou.

„Buď opatrný, Botolfe.”

Botolf otočil hlavu a krátce se usmál na svou drobnou matku, lady Mary. „Budu. Vždycky jsem. Běž si najít místo, matko. Neboj se o mě.”

Lady Mary vzdychla. „Změní se někdy muži? Už třikrát se ti pokoušeli vzít život a ty mi říkáš, abych se nebála.” „A třikrát selhali.”

„Ano, ale jednou to bylo o vlásek. Ten zloduch z neznáma -” „Oba víme, kdo mě chce vidět mrtvého.” Potlačil hněv, když

viděl, jak matka zbledla. „Tomu nevěřím,” zašeptala. „Cecil je tvůj

bratr.” „Nevlastní bratr.”

„Máte společnou krev, otcovu krev.”

„Máme i společný den, měsíc, rok, hodinu a dokonce minutu narození. Ale na tom nesejde. Oba víme, že je to Cecil, kdo po mně jde.” Zlehka se dotkl matčiny stále hladké tváře. „Běž. Užij si slavnosti. Budu v bezpečí. Už o tom nebudeme mluvit. Jenom tě to trápí.”

„Nechce přijmout pravdu,” poznamenal sir Roger, když lady Mary odešla. V jeho modrých očích se zračil soucit.

„Je pro ni příliš bolestná. Držela Cecila u prsu, vychovala ho jako vlastního syna. Pro ni je to podobné jako příběh Kaina a Ábela.”

„Ano. Cecil má mnohem lepší život než mnoho jiných, jenže chce všechno.”

„Tak je to často. Ale kdo je tenhle mladíček?” Botolf se usmál na chlapce, kterého k nim přiváděl další z jeho vazalů, sir Talbot Yves.

„Pitney Todd, můj lorde,” odpověděl Talbot. „Tvůj panoš Farold si zranil kotník a nemůže ti sloužit. Pitney je tady místo něho.”

„Kolik ti je, Pitneyi?” zeptal se Botolf. Jen s námahou se přinutil nezírat na chlapcovy stříbrné, téměř bílé vlasy. „Osmnáct, můj lorde.” „Jsi ze severu?”

„Ano, můj lorde. Minulý týden mě sem poslal sir Chad Brainard, tvůj kastelán v Regenfordu. Má mnoho hochů a myslel si, že tady mohu být užitečnější, pokud s tím ovšem budeš souhlasit, můj lorde. Jsem dobře vycvičený.”

Botolf, pobavený horlivostí v chlapcově modrých očích, přikývl. „Jinak tomu ani nemůže být, když tě trénoval sir Chad. Kolik mladíků tam má?”

„Naposled sedmnáct, můj lorde.”

„Bůh mi pomoz! Hodlá tam zplodit celou armádu?”

„Všichni nejsou jeho, můj lorde. S tebou jsou jeho dva synové. Sir Chad trénuje čtyři Kippy z Ricadenu, tři Binky z Upwodu, tři Jagery - mé bratrance, můj lorde - z Wolfhillu, dva Kirkleye, dva Rowany, dva Vergy a jednoho Torana. Sir Brainard je proslulý.”

„Tak to vypadá.” Botolf si vyměnil s Rogerem pobavený pohled; chlapcova výřečnost je téměř rozesmála.

„Na hranicích jsou potřeba dobře vycvičení muži. O Skotech se neví, že by je někdo porazil,” dodal Pitney.

Muži se tentokrát opravdu zasmáli a Botolf poslal Pitneye, aby mu připravil zbroj pro turnaj. Nevzpomínal si, kdy byl sám tak dychtivý a plný radosti ze života jako tento mladičký panoš. I když měl teprve sedmadvacet, často se cítil dvakrát tak starý. V nitru toužil po klidu, ale jakmile Caindaleho slavnost skončí, musí se vrátit do Regenfordu. Je čas ujmout se povinností lorda na hranicích, jenže tam stěží najde mír. Přestože si uvědomoval, že mír by ho mohl brzy nudit, rád by ho alespoň ochutnal.

„U všech všudy, kde ten kluk přišel k takovým vlasům?” vyhrkl sir Roger po Pitneyově odchodu.

„Rodina Toddů má saský původ,” vysvětlil sir Talbot. „Jejich předek patřil k těm, kteří si udrželi svou půdu i po obsazení země Normany, i když jde o malé a nepříliš bohaté panství. Seděl si tam bezpečně, zatímco všude kolem byli Dobyvatelovi muži. Jestli je baron Alhric příbuzný s tímto předkem, potom určitě zdědil jeho schopnosti v boji a lstivost a může být bez obav.”

„Kde je lord Alhric teď?” otázal se Botolf.

„Už nežije, můj lorde. Padl v poslední bitvě tvého otce v Regenfordu. Povídá se, že ho našli pod tuctem mrtvých Skotů, jak pořád drží svůj meč.”

„Ten kluk vypadá příliš křehce, aby pocházel z tak divokého stáda.”

„Lord Alhric byl sice světlovlasý a štíhlý, ale já bych se dlouho rozmýšlel, zda se mu postavit s mečem v ruce. Brainard tvrdí, že ten hoch je přesně jako on.”

Páže se blížilo a muži zmlkli. Botolf se zamračil, když mu chlapec podával vyšívaný kapesníček - projev přízně lady Odelly Alansonové. Botolf ho váhavě přijal a sdělil hochovi vhodná děkovná slova, která má té ženě vyřídit. Cokoliv jiného by byla urážka.

„Pěkná květinka,” zamumlal sir Roger.

„Ano. Hezká, dobře vychovaná a jedna z oblíbenkyň mé matky.”

Botolfův chladný tón zabránil mužům v dalších poznámkách týkajících se lady Odelly. Lady Mary a dokonce král si přáli, aby se znovu oženil. Matka se neodvažovala příliš naléhat a král doposud nevyužil své moci. To Botolfovi vyhovovalo. Hrabství Regenford zatím nemělo naději na dědice. Když Botolf vcházel do stanu, aby se připravil na turnaj, doufal, že bude moci s novým manželstvím ještě nějakou dobu vyčkávat.

Netrvalo dlouho a zjistil, jaký poklad je Pitney v roli panoše. Hoch jako by předem tušil každý jeho pohyb a pokyn. Botolf zatoužil, aby Pitney vystřídal Farolda přitahujícího maléry, ale okamžitě se zastyděl. Farold, nejmladší syn jeho bratrance, se snažil, jak jen mohl. Nebyla to jeho vina, že měl méně schopností, než si přál. Botolf si s lítostivým povzdechem navlékl poslední součást výzbroje a vydal se na kolbiště s nadějí, že přijme Faroldův případný návrat s dostatečným soucitem.

Botolf odvedl svou práci na turnajovém poli rychle a výkonně a opouštěl kolbiště uprostřed srdečných blahopřání ke svým dovednostem. Když objevil ve stanu připravenou horkou koupel, věnoval Pitneyovi téměř zářivý úsměv. Teprve až ponořil unavené tělo s blaženým povzdechem do uklidňující lázně, uvědomil si, že ve svém vybavení neměl vanu. Rozhlédl se po Pitneyovi a zjistil, že hoch velmi dobře ovládá i hru „v příhodnou chvíli zmiz”. S tichým smíchem ze sebe začal smývat pot a prach.

Jeho smích zesílil, když zaslechl křik sira Waltera Trappa, ještě před několika minutami jednoho ze svých soupeřů: „Který mizera mi ukradl vanu? Ty tam, chlapče, kam neseš tu vodu?”

„Tuhle vodu, pane?” otázal se Pitney sladkým hlasem naplněným falešnou nevinností.

„Ano, tuhle vodu.”

„Svému pánovi lordu Botolfovi, aby mohl smýt prach zvířený ve chvíli, kdy tě skolil.”

„Ty drzý spratku,” zabručel sir Walter. „Pojďme se podívat, v čem se oplachuje.” „Pane,” zalapal po dechu s dramatickým pobouřením Pitney. „Obviňuješ lorda Botolfa Lavingtona, váženého barona z Merewoodu, hraběte z Regenfordu a statečného obránce našich severních hranic, jako obyčejného zloděje?”

„Samozřejmě že ne,” vykoktal sir Walter.

Botolf slyšel burácet smích. I když byl sám a potichu, bavil se tou slovní přestřelkou stejně jako přihlížející venku. Vyčkával s opláchnutím mýdla z vlasů, protože nechtěl, aby mu z konfrontace před stanem cokoliv uniklo. Botolf předpokládal, že zvládnout poněkud těžkopádného Waltera bude pro chytřejšího Pitneye hračka.

Setřel mydliny stékající mu po obličeji a divoce zaklel, protože se mu dostaly do očí a oslepily ho. Natáhl se pro ručník, který mu Pitney připravil na dosah ruky.

Kolem krku se mu náhle sevřela železná paže. Botolf prudce proklel božskou prozřetelnost. Věděl, že nahý a oslepený mýdlem je snadnou kořistí vraha, kterému se podařilo proklouznout kolem stráží do stanu. Jeho volání o pomoc v zárodku ztlumila ruka v rukavici, která se mu přitiskla na ústa.

Z Botolfa se stala zuřivá šelma snažící se setřást útočníka. Zaslechl, jak muž tiše zaklel, když se čepel dýky zabodla do ramenního svalu místo do srdce. Konečně měl čisté oči a spatřil, jak vrah opět zvedá dýku. Zaútočil ještě jednou, než se Botolfovi podaří vyprostit se z jeho stisku. Botolf si nebyl jistý, jestli útok zastaví, a zamrazilo ho z blížící se smrti.

„Vražda!” uslyšel Botolf výkřik nového pážete. Škrtící sevření povolilo.

Botolf vstával z vody, ale to už Pitney skočil na útočníka. Hoch vůbec nezaváhal, přestože muž byl dvakrátvětší než on. Do stanu vtrhli sir Walter, sir Roger a sir Wesley a s otevřenými ústy zírali na zápas nerovného páru na podlaze.

Sir Roger reagoval na Botolfův řev a pomohl mu vylézt z vany. Zbylí dva rytíři stáli u zápasícího páru připraveni zasáhnout, aniž by zranili chlapce. Botolf popadl šaty a meč, aby se k nim co nejdříve připojil.

Příležitost se naskytla vzápětí, ale Botolf hlasitě proklel to, jak se dostavila. Vrah pochopil, že je smrt nadosah, a rozhodl se nezemřít sám. Než mu v tom stačil Botolf s ostatními zabránit, vražedník bodl dýku do Pitneyovy hrudi. Když se znovu rozmáchl, aby svůj čin zopakoval, siru Walterovi se naskytla šance k útoku. Jediným švihnutím meče oddělil muži hlavu od ramen.

„Tohle jsem nechtěl,” pronesl Botolf nespokojeně a zklamaně.

„Ten chlap se tě snažil zabít,” zavrčel dotčeně Walter. „Zabil toho hocha.”

„Ne!” vykřikl Botolf. „Zavři stan,” přikázal Rogerovi, když si všiml blížícího se davu zvědavců, pobouřených zprávou, že se někdo pokusil zabít lorda Lavingtona a odvážný panoš Pitney Todd pro jeho záchranu obětoval život. Nebyl čas se s kýmkoliv bavit. Botolf se soustředil na Pitneye a jen se v duchu modlil, aby nikdo z chlapcových příbuzných nepropadl zbytečnému žalu.

Poklekl vedle bezvládného chlapce, ale než stačil přitisknout ucho k jeho hrudi, Pitney otevřel oči. Ačkoliv byly zastřené bolestí, Botolfa poněkud nemístně napadlo, že jsou neobvykle krásné.

„Ještě nejsem mrtvý, můj lorde,” zašeptal ochraptěle chlapec.

„A ani neumřeš,” odsekl Botolf, zatímco se spolu s Rogerem snažili zastavit silný proud krve prýštící z rány.

„Tak to je útěcha.” Pitney se pousmál. „Nechci se tě dotknout, můj lorde, ale pro případ, že by ses mýlil, mé tělo se musí vrátit do Wolfshead Hallu. Musím být uložen ke svým předkům.” Jeho úsměv se zkřivil bolestí. „Trochu bylin a pevně zabalit. Myslím, že bych nemusel příliš páchnout.”

„Přestaň mluvit.”

„Jak si přeješ, můj lorde,” zašeptal Pitney a opět upadl do bezvědomí.

„Co se tady děje?” ozvalo se od vchodu do stanu.

Botolf se letmo podíval na lorda Sealinga, tělnatého hraběte z Caindale, který vešel do stanu. Přikázal Walterovi a Wesleyovi, aby rozrušenému hostiteli vše vysvětlili.

K Botolfově nelibosti vběhla do stanu i lady Mary. Zapotácela se úlevou, že její syn je naživu. Při pohledu na bezhlavého útočníka trochu pobledla, ale neodešla. Rychle pokročila k synovi, aby mu pomohla ošetřit Pitneyovo zranění a pak i jeho. Botolf byl vděčný za její klid a zručnou pomoc.

„Takže útočníka chytil ten chlapec,” poznamenal lord Sealing.

„Ano,” potvrdil Wesley. „Vykřikl a vrhl se na vraha.”

„Dneska večer bude pršet. Vlhko není uzdravování takových ran příznivě nakloněno. Dám mu připravit pokoj vedle tvého, Botolfe. Mladý Pitney si za svou statečnost zaslouží to nejlepší.”

„Děkuji, Edwarde.” Botolf vstal a dokončil oblékání. „Od této chvíle je to sir Pitney.”

„Výborně,” přikývl lord Sealing už na odchodu.

„Podívejme se, moje vana,” zabručel sir Walter. „Ten malý rošťák mě chtěl přesvědčit, že jsem pošpinil tvou čest, Botolfe.”

Roger se zasmál. „Ten kluk tě pěkně doběhl, Waltere.”

„Umí to se slovy, to je vše. Stejně jako zbytek jeho zatracené rodiny.”

„Ty znáš Toddovy?” podivil se Botolf, když mu Roger pomáhal se zavazováním všech otravných tkanic.

„Jasně, a také Jagery a Healdony. Všichni na jedno brdo. Vypadají jako andílci, ale jazyk mají jako břitvy. Povídá se, že baron Alhric se jednou posadil před bránu nepřátelské pevnosti a přesvědčil toho muže, že jediná rozumná možnost je odevzdat to dobře zásobené sídlo se stovkou ozbrojenců do rukou jeho šesti rytířů.” Walter potřásl hlavou. „Nikdy jsem o tom nepochyboval, vážně ne.”

„Přála bych si, aby více mužů dokázalo bojovat mezi sebou raději slovy než meči,” vložila se do jejich hovoru trpce lady Mary.

„Je jen málo těch, kteří by si vedli v boji lépe než Todd a jeho příbuzní. Jsou tím proslulé dokonce i jejich ženy. Alhrikova manželka držela Wolfshead Hall proti Skotům dva měsíce, než se vrátil se svými muži na pomoc. Ale jsou trochu divní.”

„Divní? A čím?” U Botolfa se náhle probudil zájem o tuto skupinu jeho vazalů.

„Za každých okolností trvají na tom, aby byli pohřbeni vedle svých předků ve Wolfshead Hallu. Jejich děda, který padl na křižácké výpravě, dopravili zpátky v kádi s vínem. Všichni znají latinu a francouzštinu, ale přitom často mluví anglicky jako jejich služebnictvo. Alhric vždycky prohlašoval, že my hovoříme jazykem svých předků, takže bude používat jazyk svých předchůdců. Tvrdí, že jednou tak budeme mluvit všichni.”

„Jako anglicky?” zachechtal se Roger. „Myslel si, že se staneme venkovany?”

„Ne. Říkal, že se všichni staneme Angličany. Nerozuměli jsme mu,” vysvětlil Walter. „Už jsi skončil s mou vanou?” zeptal se nabručeně Botolfa.

Botolf si uvědomil, že od sira Waltera se už víc nedozví, a tak se jenom s úsměvem díval, jak statný muž vleče svou vanu. Roger zvedl Pitneye a nesl ho do domu. Botolf se zdržel jenom chvilku, aby přikázal Wesleyovi, ať se postará o sbalení stanu a výzbroje. Manželka lorda Edwarda zjistila, že se jí nedostává místností, a tak přidělila lady Mary spolu s Botolfem a Pitneyem do tří propojených pokojů. Botolf ji ujistil, že je to nejlepší možné uspořádání. Vzdor svému zranění a všemu, co se stalo, se musel zúčastnit večerní oslavy.

Přes množství jídla a veselou společnost Botolf neustále myslel na Pitneye. Viděl smrt ve všech jejích podobách brát si mladé a nevinné stejně jako staré a neřestné. Byl svědkem pomalého a těžkého umírání i bleskových, nečekaných konců. Přesto toužil, aby Pitney přežil.

„Jak se vede našemu mladičkému rytíři?” přerušila jeho úvahy

lady Odella.

Botolfovi se podařilo věnovat úsměv dámě sedící po jeho levici. Věděl, že do něho není zamilovaná, ale tušil, že pohled na něj jí není nepříjemný. Vycítil, že ji přitahuje především jako vhodný manžel. Je bohatý, mocný a má titul. Navíc byl přesvědčen, že by považovala za výhodu, kdyby musel trávit většinu času v Regenfordu na barbarském severu, zatímco ona by se zdržovala v bezpečnějším a elegantnějším Merewoodu.

Odelle bylo devatenáct a už se stala objektem nepříliš lichotivých spekulací. Dvakrát pro ni chystali sňatek, ale ženichovi se pokaždé

podařilo umřít ještě před svatbou. Botolf nepochyboval, že by ochotně souhlasila, kdyby ji požádal o ruku, ale ještě váhal. „Myslím, že přežije,” odpověděl.

„Bylo od něj odvážné, když se neozbrojený vrhl na dvakrát většího útočníka. Ovšem Toddové jsou pověstní svou chrabrostí.”

Botolf začínal mít dojem, že je jediný na světě, kdo o Toddech až dosud nic neví. „Ty znáš ten klan?”

„Setkala jsem se s nimi jen jednou. Na turnaji. Lord Alhric vypadal jako trubadúr, básník. Byl světlovlasý a štíhlý stejně jako jeho dva nejstarší synové, Hunter a Roc. Nepamatuji si je jen kvůli tomu, ale zaujalo mě, jak vystupovali v turnaji. Byli obratní a odvážní a posbírali skoro všechny ceny toho dne. Přesto z nich u večerní oslavy byli opět andělé se světlými vlasy a krásnýma očima, výmluvní a okouzlující. Je to těžké vysvětlit.”

„Naopak, řeklas to moc dobře, má lady. Vypadá to, jako by v jednom těle sídlili dva lidé. Rytíř nedokáže vždycky odložit se zbrojí i svou brutalitu a básník se těžko stane ďáblem s mečem, přesto mi vše napovídá, že Toddové zvládnou být obojím. Co o nich ještě víš?”

„Nic moc. Mají velkou rodinu, mnoho dětí dožívajících se dospělosti. Jsou pyšní na svůj saský původ.” Její smích zněl perlivě, na což byla zjevně pyšná. „Být tak hrdý na rodovou linii vracející se k poraženým je poněkud zvláštní.”

Než se Botolf uchýlil do svých pokojů, začal si myslet, že Toddové si jako podstatnou součást dědictví předávají z generace na generaci šarm i šílenství. Mezi lidmi, kteří dokázali vysledovat svůj původ až k Vilému Dobyvateli, jeho přátelům nebo významným francouzským rodům, se Toddové jednoznačně prohlašovali za Sasy s linií vracející se až k Oswymu, králi Northumbrie a Bernicie v roce 641. U svých životních partnerek považovali zjistitelný původ z poražených Sasů za stejnědůležitý jako věno. Na své standartě měli vzpínajícího se černého hřebce s vlkem krčícím se pod jeho kopyty. Kůň byl národní znak Sasů. Botolf při vstupu do pokojů potřásl hlavou údivem, že ta rodina přežívá tak dlouho. Nepochyboval, že Toddové s tím museli mít velké problémy, zejména na odbojném severu.

„Jak se daří chlapci?” zeptal se matky, která se zdržovala u Pitneyovy postele.

„Horečku nemá,” usmála se a přijala pohár s vínem, který jí podal.

„Jak je možné, že jsem se s těmihle Toddy nikdy nesetkal? Dneska večer jsem o nich slyšel tolik historek, až se mi točí hlava.”

„Nikdy jsi nebyl u toho, když přišli nebo když se o nich mluvilo. Zdržoval ses hlavně v Merewoodu a oni jen zřídka opouštějí

Wolfshead Hall.”

Botolf si prohlédl mladíka, jehož obličej vypadal ve spánku dětsky. „Zdá se, že je to velmi zvláštní rodina.”

„To tedy je. Vůbec nijak to nezastírají, což jim dodává na kouzlu.”

„Okouzlující, ale obratní. Jejich rod drží Wolfshead Hall skoro sedm set let.”

„Zajistila jim to jejich obratnost a prohnanost. Tvůj otec mi kdysi řekl, že ve všech neklidných dobách od dobytí měli nejméně jednoho příslušníka klanu na druhé straně. Povídá se, že Toddové losovali, kdo bude bojovat na opačné straně proti tradičnímu lennímu pánovi, hraběti z Regenfordu. A tak byl jeden Todd se Štěpánem a druhý s Matyldou, jeden s králem Janem a druhý s barony, jeden s ranými saskými rebely a druhý s Dobyvatelem.”

„A tak dále. Velmi chytré. Ať zvítězil kdokoliv, Toddové si stále podrželi Wolfshead Hall.”

„Často prokázali svou cenu, když zastavili Skoty.”

„Takže se na ně zřejmě mohu spoléhat, až dorazím na Regenford.”

„To určitě. Tvůj otec to dělal.” Lady Mary přitiskla ruku na Pitneyovo čelo, aby se přesvědčila, že je stále bez horečky.

„Matko?” zamumlal Pitney se zastřeným pohledem na lady Mary.

„Ne, dítě,” odpověděla vlídným tónem. „Jsem lady Mary.”

„Nesporně anděl, i když sedíš u mé postele a ne v božím království,” pronesl hoch tiše a s milým úsměvem.

„No tohle,” zasmála se lady Mary a lehce se zarděla.

„Pečujeme tady o docela slibného rošťáka,” zabručel Botolf.

„Slibného?” ohradil se Pitney. „Vidím, že musím více trénovat.”

Botolf se zasmál. „Myslím, že to není třeba.”

„Pojď, synku,” ozvala se lady Mary a pomohla chlapci, aby se nadzvedl. „Vypij to. Nápoj ti uleví od bolesti a přinese spánek.”

„Má lady, vypil bych ten nektar ochotně, i kdyby to byl jed, když mi ho podávají tak krásné ruce.”

„Bože,” zasmál se znovu Botolf. „Uspi toho kluka dříve, než to udělám sám a rychleji.” Žertovně pohrozil Pitneyovi pěstí.

Pitney se už ale nezmohl na další lichotky, zatímco mu lady Mary kontrolovala ránu a nanášela na ni hojivou mast, a nedokázal udržet otevřené oči, když mu omývala obličej.

Jakmile hoch opět usnul, lady Mary se podívala na syna. „Nesl sis do boje kapesníček lady Odelly.”

„Ano. Poslala mi ho do stanu. Urazil bych ji, kdybych ho vrátil zpátky.”

„Ach, Botolfe,” vzdychla lady Mary. „Já vím. Měl bych se oženit. Jestli s tím budu otálet, postará se o to sám král Eduard.”

„Tak proč si nevybereš nějakou nevěstu sám? Proč čekáš, až ti ji najde někdo jiný?”

„Nechci žádnou nevěstu.” Při pohledu na matčin smutný výraz tiše zaklel. „Vyřídím tu záležitost brzy. Vím, že jsem povinen postarat se o dědice. Jenom chci ještě chvilku vyčkat. Běž si lehnout, matko. Zůstanu u chlapce. Přísahám, že se postarám, abych do roka zplodil potomka.”

Botolfovu hlídku nic nevyrušilo až do rána, kdy se hosté začali trousit do velkého sálu na snídani a do pokoje přišla jeho matka. Botolf se chystal připojit se k ostatním.

Byl na odchodu, když se u dveří objevil muž, který se představil jako sir Edric Healdon, a naléhavě se dožadoval vstupu. Botolf se usmál matčině reakci na příchozího. Muž byl jednoznačně Pitneyův příbuzný, protože měl stejné světlé vlasy a modré oči.

Sir Healdon se tvářil zmateně a s bolestnou nadějí. Botolf se proklel za svou zapomnětlivost. Chtěl přece podat pravdivou zprávu o útoku, aby se mezi lidmi nešířily poplašné zvěsti. Díval se, jak muž spěchá k Pitneyově posteli.

„Milosrdný bože, stále žije,” vydechl sir Healdon s pohledem upřeným na spícího chlapce.

„Ano, pane,” přikývla lady Mary. „Nemá horečku, takže vyhlídka na jeho uzdravení je velice dobrá.”

Muž popadl ruku lady Mary a zvedl ji ke rtům. „Ten hoch se bude vidět v nebi, až zjistí, že ho ošetřuje takový anděl.”

„Už jsem ji tak nazval, strýčku,” zazněl ospalý Pitneyův hlas.

Sir Healdon se na synovce výsměšně zamračil. „Spi dál.” Pak se usmál na lady Mary. „Pro tak krásnou dámu nepochybně najdu další lichotky, které jsi ještě nepoužil.”

„Na to zapomeň, strýčku. Myslím, že bys tohle umění měl přenechat nám mladším.”

„Tohle je důkaz, že opravdu nejsi mrtvý, jak mi řekli.”

„Přišels, abys mě dopravil do Wolfsheadu.”

„Myslím, že tě vezmeme na chvíli do Regenfordu,” vmísil se do hovoru Botolf. „Vracíš se domů, sire Healdone? Pokud ano, jsi vítán na cestě s námi.”

„Děkuji, můj lorde, já -” Sir Edric se náhle pleskl do čela. „Proboha.”

„Co je, strýčku?” zeptal se Pitney poněkud udýchaně, protože lady Mary mu pomáhala usednout.

„Kenelm a Olan jsou na cestě do Wolfsheadu, aby tam podali zprávu o tvé smrti,” vysvětlil Edric.

„Musíš poslat někoho za nimi.”

Edric se posadil na kraj postele a zabořil obličej do dlaní. „Nikdo je nedožene. Vyrazili hned po útoku. Jestli moji synové něco dobře umí, tak jet rychle a nepřetržitě.”

„Ano. Musím přemýšlet. Kdo je doma, aby je přijal? Hunter, Roc, Udolf a Kyne jsou v Berwickupon - Tweedu. Denu a Tuesday jsou s manželi a těhotné. Takže zůstává malá Thylda a -” Pitney zasténal, „Sax.”

„Ano, Sax.”

„Řeknou pravdu, nebo ne? I když oznámí chybný konec, vlastní děj by neměl způsobit problémy.”

„Kdo ví? Nejvíce starostí mi dělá právě ta nejistota. Hochům se nechtělo odjet, nepřáli si být nositeli tak špatné zprávy. Možná kdybych vyrazil hned teď -“„Přijel bys příliš pozdě, takže oznámit událost bys jim nezabránil.” „Nebo jejím následkům.”

„Je smutné, že rodina bude trpět přesvědčením o Pitneyově smrti,” poznamenal Botolf a marně přemýšlel, co ty dva tolik zneklidňuje. „Jakmile dorazíme do Regenfordu, pošlu jim okamžitě zprávu, že došlo k omylu.”

„Pokud ji bude komu předat,” zamumlal Pitney a podíval se na mračícího se Botolfa. „Můj lorde, jsme bohabojná rodina, ale jedno

boží pravidlo jsme nikdy moc nedodržovali. Jde o zásadu ,pomsta je moje’. Pokud někoho z Toddovy rodiny zavraždí, všichni její členové se vydají do všech koutů této země, aby dopadli vraha. Když si budou myslet, že mě někdo zabil a vrah je stále naživu -” Pitney bez ohledu na zranění pokrčil rameny. „Půjdou po něm,” dokončila tiše lady Mary. „Ale napřed se musejí dát dohromady,” poukázal Botolf. „Pořád bude čas jim to vysvětlit.”

„Jenom tehdy, pokud budou moji bratranci opatrní,” prohlásil Pitney.

„Obávám se, že tuhle vlastnost si moji synové ještě neosvojili,” zabručel Edric.

„A když nebudou opatrní, moji příbuzní okamžitě vyrazí z Wolfsheadu. Obávám se, že to bude právě Sax,” dodal chmurně Pitney.

„Pošleme tvému bratrovi zprávu, aby přijel za námi, a tak nejlépe sám zjistí pravdu,” ujistil ho Botolf.

„Sax je moje sestra Saxana, můj lorde. Dvojče. O deset minut starší než já.”

„Mladá dívka určitě nevyrazí za pomstou,” zapochybovala šokovaná lady Mary.

„Saxana ano,” vzdychl Edric a potřásl hlavou. „Měl jsem dát synům písemnou zprávu. Pravdu psaného slova by nemohli změnit.”

„Nemá smysl se tím zabývat,” uzavřel debatu Pitney. „Doručení zprávy, ať správné nebo špatné, nemůžeme zabránit. Nezbývá než doufat, že Kenelm s Olanem předají pravdivé informace a dohlédnou na ni. Pokud to tak nebude, doufejme, že se setkáme se Saxanou, až pojede sem a my do Regenfordu.”

„To je trochu moc nadějí,” pochyboval Botolf.

„A příliš mnoho mluvení pro tohoto hocha,” podotkla přísně lady Mary. „Pomozte mi ho posadit výše, sire Edriku. Mám pro něho ovesnou kaši.”

Botolf se málem rozesmál výrazu, který se objevil na Pitneyově tváři. Chlapce přes jeho veselou povahu a mrštný jazyk představa ovesné kaše doslova zdrtila. Bylo jasné, že bude chvíli trvat, než se mu dobrá nálada vrátí zpátky.

Lady Mary vyhnala Botolfa spolu s lichotným sirem Edrikem z pokoje. Muži se společně vydali do sálu. Sotva prošli dveřmi, Botolf

zachytil pohled lady Odelly. Než se stačil stáhnout zpátky, signalizovala mu, ať se k ní připojí.

„V jejích hezkých očích se zračí manželství,” zamumlal sir Edric. „Já vím. A matka také.”

„Takže zahnaný do rohu, co? Matně si na ten pocit vzpomínám. Má sladká Nelda zemřela při porodu Olana. Protrpěl jsem si doslova obléhání, ale odolal jsem všem trikům. Neviděl jsem žádnou, která by mohla mou Neldu nahradit. Samozřejmě,” dodal důrazně, „že už jsem měl dva syny.”

„A já nemám žádného,” řekl zasmušile Botolf. „Povinnost volá.”

„Obávám se, že ano. U muže tvého postavení je to mnohem důležitější než u mě.”

Botolf lady Odellu srdečně pozdravil a náhle se přistihl, že myslí na svou zesnulou ženu Alici. Netušil, jestli má sílu projít tím vším znovu - láskou, manželstvím, zradou a smrtí. Připadalo mu to jako příliš vysoká cena za splnění povinnosti, kterou dluží svému jménu a rodu.

¦k-k-k

Pitneyovi se vracely síly s pozoruhodnou rychlostí. Za necelý týden byl schopen vydat se na cestu do Regenfordu. Upravili pro něho vůz tak, aby v něm mohl pohodlně cestovat s lady Mary po boku. Ačkoliv Botolfa překvapilo, že si jeho matka přeje navštívit Regenford, přičítal to její snaze ošetřovat mladíka, který ji zjevně okouzlil.

Podvědomí se chvíli nepříliš jasně zabývalo otázkou, jestli lady Mary také náhodou nechce zůstat nablízku siru Edriku Healdonovi. Nemohl si nevšimnout, že při Edrikových lichotkách doslova omládne. Ale usoudil, že si dělá zbytečné starosti. Sir Edric zatím zůstával jen u flirtu a pozornost se líbí ženám každého věku. Potřeboval zařídit důležitější věci.

Zaprvé Edrikovi synové už mohli na Wolfsheadu předat zprávu o Pitneyově smrti. I když se o tom nemluvilo, sira Edrika i Pitneye to stále zneklidňovalo. Botolfa překvapilo, že sir Edric ve svém věku dokáže být tak pošetilý a domnívat se, že nějaká mladá dívka vyrazí pomstít smrt svého bratra. U Edrika s tím asi nic neudělá, ale doufal, že se mu podaří zklidnit chlapcovu mysl. Těsně předtím, než vyjeli, se zastavil u Pitneyova povozu.

Po chvilce nezávazného povídání o ničem pronesl Botolf něco jako projev. Poukázal na absurdnost situace, že by mladá dívka cestovala s vraždou na mysli tak daleko, a připomněl chlapci jemnost, křehkos a slabost žen. Když skončil, zjistil, že na chlapce jeho logické argumenty nijak nezapůsobily, natož aby ho přesvědčily a uklidnily.

„Nechci být nezdvořilý, můj lorde,” pronesl tiše Pitney. „Většina toho, co jsi řekl, je pravda. Typ dívky, který jsi popsal, odpovídá většině, s nimiž se setkáváme. Jenže ony nejsou Saxana. A nejsou Toddovy. A ani mé dvojče, můj lorde. Sax půjde po mém vrahovi, dokud bude věřit, že žije. Modlím se, aby si alespoň nebyla jistá, kdo

to je.”

2.

Kenelm s Olanem bezmocně hleděli na sestřenku. Saxana viděla, že jsou nervózní, ale nepohnula se a neřekla jediné slovo. Jako by zkameněla a nedokázala dělat nic jiného, než stát na schodech a zírat na ně. Ještě před chvilkou z nich se smíchem seskakovala, aby je uvítala. Ale jakmile Olan vykoktal smutnou zprávu, ztuhla.

„Tak Pitney je mrtvý,” hlesla konečně. „Ano, Saxano,” potvrdil Kenelm hlasem podobným zaskřehotání. „Probodnut dýkou.” „Zavražděn.” „Ano. Tak to bylo.” „Kdo?”

„No, hrabě -” začal Olan. „Hrabě z Regenfordu?” „Ano, přesně ten. On -” „Rozumím.”

Saxana se otočila a vystupovala po schodech. Nevnímala volání bratranců. V nitru cítila chlad, jako by se jí krev v žilách proměnila v led. Pitney, její dvojče, je mrtvý. Jako by z ní někdo právě vyrval duši. Zaplavil ji takový smutek, že nedokázala plakat. Ve chvíli, kdy se ocitla ve svém pokoji, vběhla dovnitř její sestra Thylda. Saxana se nepřestala oblékat do Pitneyových šatů. Nepochybovala, že Thylda ji chce zastavit. Touha okamžitě pomstít Pitneyovu smrt bylo jediné, co jí bránilo, aby se zcela nesesypala, co jí pomáhalo dýchat.

„Jestli toho muže zabiješ, nebudou s tebou mít slitování,” varovala ji Thylda.

„Zavraždil Pitneye.” Saxana si pečlivě zaplétala vlasy dlouhé do pasu.

„Nech mě alespoň poslat předtím pro bratry.”

„Než se bratři uvolní od svých povinností, hrabě bude v bezpečí za vysokými hradbami Regenfordu. Tam se k němu nedostanu. Vím, že tam míří, protože to oznámil ještě před konáním turnaje. A turnaj skončil před více než týdnem.” Omotala si cop kolem hlavy a nasadila tmavou vlněnou čapku. „Chci toho vraždícího bastarda zastihnout na cestě.”

„Zabijí tě,” vykřikla Thylda hlasem plným slz.

„Tak mě zabijí, ale Pitney bude pomstěn.”

Saxana objala třináctiletou sestru s medově zlatými vlasy a šedomodrýma očima, jejíž postava už nyní naznačovala, že bude

stejně dobře vyvinutá jako jejich starší sestry Denu a Tuesday, ne tedy tak štíhlá jako Saxana. Starší sestry byly vdané už dvanáct a deset let, takže ona a Thylda zůstaly odkázány jedna na druhou. Pouto ještě zvýšila matčina smrt při Thyldině porodu. Mladší sestra byla pro Saxanu skoro stejně důležitá jako Pitney, ale nedokázala jí rozmluvit pomstychtivou akci.

„Musíš mi pomoct, aby Kenelm s Olanem zjistili můj plán co nejpozději,” požádala Thyldu a poplácala plačící dívenku po zádech.

„Proč je nevezmeš s sebou?”

„Víš, že by mě vůbec nenechali jít. A i kdyby ano, je lepší, když zůstanou pozadu. Mám je ráda, ale pro pomstu nejsou vhodní. Také je lepší, když se do toho zapojí co nejméně členů našeho rodu. Kdybych to neprovedla sama, jméno Toddů by utrpělo. Takhle mohou pomstu přičíst bláznovství jedné ženy.”

„Vždyť ani nevíš, jak hrabě vypadá.”

„Vím. Je vysoký, tmavovlasý a má jizvu u levého oka. Viděla jsem ho ve snu před dvěma týdny. Měl krev na rukou, ale tehdy jsem tomu nevěnovala pozornost, protože jsem netušila, že je to Pitneyova krev.” Odstoupila od Thyldy a zvedla dýku a malý luk. „Jestli chceš, pošli zprávu bratrům. Hunter a Roc se sem stejně vrátí, protože končí jejich čtyřicetidenní služba u krále.”

„Tak na ně počkej, Saxano, prosím. Počkej na ně a promluv si s nimi.”

„Nemohu. Pochopí to.” Saxana si přehodila přes ramena těžký tmavý plášť a políbila Thyldu na bledou tvář. „Setmělo se. Už musím jít.”

Dostat se nepozorovaně z Wolfsheadu nebylo snadné. Muži jejích bratrů tu nechali ostražité stráže. To, že usilovně vyhlížely nebezpečí zvenku, poskytlo Saxaně výhodu. Držela ruku na nose svého hřebce Midnighta a tiše ho vedla do hustého lesa za Wolfsheadem. Teprve potom nasedla, ale jela pomalu, dokud neusoudila, že už se dostala mimo doslech hlídek na hradbách.

Cestou přemítala o nejlepším místě pro útok na hraběte. Usoudila, že jím bude hostinec Kančí hlava ve Wiggins Knobu.

„Jak se daří Pitneyovi?” zeptal se Botolf matky a nakoukl do vozu.

„Docela dobře, ale je to dlouhý den,” odvětila lady Mary. „K hostinci Rančí hlava to máme necelé dva kilometry.” „Suché a teplé místo bude příjemné. Noc venku by mu určitě neprospěla.”

Botolf se usmál na Pitneye, který je pozoroval. „Vydrž ještě chvilku, chlapče.”

„Jsem v pořádku, můj lorde. Opravdu. Ale měkká postel mi přijde vhod. Omlouvám se, že jsem ti na obtíž.”

„To ne. Zachránils mi život a tohle je jen malé odškodnění. Poslal jsem pár mužů, aby ohlásili náš příjezd a hostinský mohl všechno připravit.”

Majitel hostince Will Meeks byl pyšný, že může posloužit hraběti z Regenfordu, a na lukrativního hosta se dobře připravil. Urození cestující dostali pokoje v hostinci. Čeledíni se postarali o koně a zatáhli vozy pod přístřešek. Na požádání byla k dispozici horká koupel a vůně linoucí se zdola Botolfa přesvědčila, že je čeká vydatná hostina.

Když se Botolf na schodech připojil k siru Edrikovi, aby sešli do společné místnosti, zjistil, že hostinský bedlivě hlídá své dvě dcery. Vědělo se, že jakmile se rytíři usadí, rozhlížejí se po ženách. Usoudil, že právě tohle je důvod, proč Meeks rychle zastavil starší dceru, která mířila do schodů s jídlem pro Pitneye.

„Ale je to ještě kluk,” protestovala dívka, „a vypadá jako anděl. Strachuješ se zbytečně, otče.”

„Myslíš? Ten kluk se jmenuje Todd,” zavrčel hostinský. „A to je jméno poloviny mizerů mezi tímhle místem a koncem křesťanského světa.”

„Taková urážka!” zvolal sir Edric s tak dramatickým důrazem, že se Botolf musel zasmát. „Vezmi svá slova zpátky, ty pse.”

Will Meeks na okamžik přimhouřil oči, a když poznal Edrika, dodal:. „Sir Edric Healdon. No a ta bezejmenná polovina by měla nést jméno Healdon.”

„Nikdy. My nesvádíme mladé dívky.”

„Hmm, že ne? A co mladá Anna ve vedlejší vsi? Tvůj Kenelm ji dostal na seníku jejího otce a udělal jí dítě.”

„Nesmysl. Kenelm by nikdy nešel s holkou na seník. Miluje pohodlí. Seno má ve zvyku píchat muže na velice citlivých místech.” Sir Edric se mile usmál na dceru hostinského, která nedokázala potlačit zachichotání.

„A je to tady! Nezkoušej na ni svoje úlisná slova a lstivé úsměvy,” ohradil se hostinský.

Botolf, který jen s námahou zadržoval smích, vzal dívce podnos s jídlem. „Promluvím si s tím hochem, mistře Meeksi.”

Když vstoupil do Pitneyova pokoje, neuniklo mu chlapcovo zklamání. U postele seděl jeho rytíř Farold Moreton a tvářil se nevrle. Botolf se snažil o přísný výraz.

„Nebudeš tady svádět dívky, mladíku,” přikázal vážně Pitneyovi.

„Nechystal jsem se ji svést, můj lorde,” bránil se Pitney. „Vlastně si myslím, že bych toho ani nebyl schopen. Nejsem ještě zcela uzdravený.”

„Schopen nebo ne, dokud jsi v mých službách, nebude žádné laškování s dívkami. Nejsem zastánce svádění panen.”

„A ona je jedna z nich? Když jsem viděl, jak koulí očima a pohupuje boky, nebyl jsem si tím jistý.”

„Podle toho, jak ji Meeks hlídá, bych řekl, že je nedotčená. Můj otec považoval takové svádění za zneužití našeho postavení a moci. A já s ním souhlasím.”

Jakmile mu Pitney slíbil, že se bude chovat slušně, Botolf sešel dolů, aby si vychutnal pořádné jídlo. Těšil se na večer u piva a ve společnosti veselých kumpánů.

Saxana se při příjezdu k hostinci Kančí hlava spokojeně usmála. Letmý pohled jí sdělil, že hrabě už je na místě. Nechala Midnighta v péči čeledína a vešla dovnitř, kde okamžitě narazila na statného hostinského. V duchu zaklela a doufala, že pro ni nebude příliš velkou překážkou. Olan s Kenelmem jí byli v patách. Jednou je dokonce zahlédla a musela ujet poslední kilometry nebezpečnou rychlostí. Buď byli rychlejší, než předpokládala, nebo Thylda v taktice jejich pozdržení ve Wolfsheadu žalostně selhala.

„Nemám volný pokoj, mladíku,” oznámil jí hostinský. „Ale ve stájích by se našlo místo.”

„To mi stačí.” Saxana se snažila mluvit co nejtišeji a stručně. „Zbylo vám něco k jídlu?”

„To ano. Běž dovnitř a posaď se,” řekl jí. „Dohlédnu, aby ti něco přinesli. Jenom neobtěžuj hraběte a jeho společnost.”

Saxana vklouzla do společné místnosti. Botolf a jeho družina byli zabráni do hovoru a popíjení, takže si jí nevšimli, ale raději se držela ve stínu. Pomalu postupovala k hraběti a v ruce svírala dýku. Pozorně si prohlížela muže, kterého zabije. Byl nezvykle vysoký, určitě nejméně sto osmdesát centimetrů, štíhlý a měl široká ramena. Jeho obličej s ostře řezanými rysy působil odtažitě a chladně. Dost chladně, aby bezohledně vrazil dýku do těla mladého muže.

Saxana věděla, že má k útoku jedinou šanci. S tělem napjatým jako luk vystoupila ze stínu, ale když byla tak blízko, aby napřáhla zbraň, zaslechla za sebou těžké kroky. S tichým zaklením se vrhla na hraběte.

„Můj lorde! U tvého boku!” zařval hostinský.

Botolf popadl zápěstí ruky s dýkou mířící na jeho srdce. Překvapeně vykřikl, protože lehká lavice pod ním se převrhla a on padal na záda s útočníkem nad sebou. Všichni muži vyskočili a sevřeli jílce mečů, ale nikdo nezasahoval. Botolf nepochyboval, že drobná postava protivníka je zárukou jeho vítězství.

Jakmile dopadl i s útočníkem na podlahu, v duchu si zazoufal, proč Cecil na něho posílá děti. Snažil se chlapci příliš neublížit, jenže tento chvályhodný úmysl způsobil, že jejich zápas trval poněkud déle. Botolfa překvapila mladíkova zručnost a síla. A jeho údiv se rychle změnil v ohromený úžas, když chlapci sklouzla z hlavy čapka a dovolila rozlít se vodopádu stříbřitě blonďatých vlasů.

„Pro Kristovy rány, vždyť je to děvče,” vydechl Botolf, když konečně držel zmítající se postavu na podlaze.

„To je Saxana,” zvolal Edric a rozběhl se k nim. Přesně v tom okamžiku vtrhli do místnosti jeho dva synové. „Zpackali jste to!” vyjel na ně, když se přihnali k hraběti.

„Nechtěli jsme,” bránil se Kenelm. „Olan vyklopil zprávu o Pitneyově smrti a Saxana na nás jenom zírala. Když jsme jí říkali, že hrabě zabil vraha, vůbec nás nevnímala, jenže to jsme nemohli vědět. Upozornila nás na to až Thylda.”

„Přesně tak,” potvrdil Olan. „Když jsme mluvili s Thyldou, došlo nám, že nás Saxana pochopila špatně, ale to už byla pryč.”

„Tak jsme se vydali za ní,” dokončil Kenelm.

„A málem jste přišli pozdě,” vyštěkl Edric a vrazil oběma synům pohlavek.

Ačkoliv Botolf slyšel všechno, co bylo řečeno, soustřeďoval se na dívku, kterou držel. Ta se na něho nedívala. Její velké safírové oči přelétaly z bratranců na strýce a zpátky. S blonďatými vlasy kontrastovaly husté, světle hnědé řasy a klenuté obočí. Malý rovný nos vedl k plným rtům, které ho bolestně lákaly. Celá její drobná oválná tvář byla okouzlující. Málem se usmál při pomyšlení, že až dosud nepoznal krásnějšího útočníka.

Botolf pocítil, jak se Saxanino tělo pod ním postupně uvolňuje, když jí začalo docházet, co příbuzní říkají. Opřel se na lokti, podepřel si rukou bradu a zíral na ni.

Konečně se na něho podívala. „Ty jsi nezabil Pitneye?” zeptala se, podle jeho soudu celkem zbytečně. „Ne.”

„Tak kdo ho zabil?”

„Ten člověk ve skutečnosti přišel zabít mě, ale Pitney zasáhl.” Pomalu se zvedl a pomohl jí vstát. „A osud toho vraha?”

„Zemřel v okamžiku, kdy bodl tvého bratra.” „Máš Pitneyovo

tělo?”

„Svým způsobem.” Zalétl pohledem k Edrikovi a jeho synům a zjistil, že nechávají vysvětlení na něm. „Pitney není mrtvý.” Botolf se zamračil, když jí z obličeje vyprchala veškerá barva.

„Můj lorde, myslím, že poprvé v životě omdlím.”

Botolf ji zachytil dříve, než se mohla znovu upřímně seznámit s podlahou. Zvedl ji do náruče, došel k lavici a posadil se na ni se Saxanou na klíně. Edric a jeho synové se k němu opatrně přiblížili.

„Proboha, podívejte se na to.” Edric zvedl jednu Saxaninu ochablou paži a nechal ji klesnout. „Opravdu omdlela.” Udiveně zavrtěl hlavou.

„Zřejmě nelhala, když prohlásila, že ještě nikdy neomdlela,” poznamenal Botolf. Healdonové se posadili.

Než mohli Saxanini příbuzní pokračovat v divení, vběhla do místnosti bledá a znepokojená lady Mary. Botolf si uvědomil, že matka ještě nespala a zřejmě slyšela ten rozruch. Přirozeně předpokládala, že na něho někdo opět zaútočil. Málem se rozesmál, když se zarazila ve dveřích a nevěřícně na něho hleděla. Místo zraněného či snad dokonce mrtvého syna vidí Botolfa sedět s dívkou v klíně.

„Botolfe!” vykřikla, jakmile překonala šok, a rozběhla se k němu.

Když Botolf pohledem k nebesům zjistil, že tam pomoc nenajde, podíval se na matku. Nemohl jí mít za zlé to, co zřetelně četl v jejích očích. „Není to tak, jak si myslíš, matko.” Hledal pomoc u Healdonů, ale ti se jenom pobaveně šklebili.

„Vypadá nějak povědomě,” zamumlala lady Mary.

„Není to těmi vlasy?” navrhl řešení Edric s přehnanou nevinností.

No ano, ty vlasy. Jsou jako Pitneyovy. Ach. „Ach bože, to je tvoje neteř?” obrátila se na Edrika.

„Správně. Tohle je Pitneyova sestra Saxana. Přišla sem zabít Jeho Lordstvo.”

„Botolfa?”

„Ano, ale on její útok zastavil a my jsme jí vysvětlili ten nešťastný omyl,” dodal Kenelm.

„Zranil jsi to dítě, Botolfe?” otočila se lady Mary k synovi.

„Ne, má lady,” odpověděl Olan. „Sestřenka omdlela, když jí Jeho Lordstvo oznámilo, že Pitney není mrtvý.”

„Ach ano. Samozřejmě. Ale proč ji držíš, Botolfe?”

„Zachytil ji, aby neupadla,” nabídl Olan nekomplikované vysvětlení.

„Rozumím,” přikývla lady Mary a v očích se jí objevilo stejné pobavení jako u Edrika a Botolfa.

„Myslím, že už přichází k sobě,” poukázal Wesley. „Máš pravdu,” souhlasil Botolf.

Saxana pomalu otevřela oči. Pociťovala především údiv. Ještě nikdy se u ní neprojevila taková slabost. Pak si vzpomněla na všechno, co bylo řečeno před jejími mdlobami. Vytřeštila zrak a opatrně vzhlédla k muži, který ji držel. I přes své vzrušení zaznamenala, že hrabě má na muže velmi krásné a vlídné oči.

Botolf byl v okamžiku uchvácen. Saxaniny oči vypadaly jako safírová jezera oživlá emocemi.

„Můj bratr žije?” otázala se Saxana. Ani v nejmenším se nesnažil upozornit ji na nedelikátnost její pozice. „Ano, ale je zraněn. Nemusíme se ovšem ničeho obávat, uzdravuje se velice rychle. Zachránil mi život, když se neozbrojený vrhl na útočníka. Za to jsem ho pasoval na rytíře.”

Saxana se na chvíli obávala, že znovu omdlí. Pevně stiskla víčka, dokud se zase neovládala. S vracejícím se klidem si uvědomovala neslušnou polohu na klíně hraběte a zaskočilo ji, jak je nebezpečně příjemná. Když znovu otevřela oči, zaměřila pozornost na bavícího se strýce.

„Ty sis nevšiml, že sedím v klíně cizího muže?” zeptala se ho s předstíraným klidem.

„No, není úplně cizí. Je to hrabě, náš lenní pán.”

„To si uvědomuji, strýčku. A nemyslíš, že příště bys měl posílat důležité zprávy do Wolfsheadu po někom jiném než těch dvou tupohlavých pitomcích?” otázala se sladce. Současně jí došlo, že málem zabila nevinného člověka.

„Saxano!” protestoval pobouřeně Olan.

S pohledem upřeným na bratrance se zvolna zvedla z Botolfova klína. „Jasně, možná jsem měla zvolit výstižnější výraz. Například nekňubové.” Rozmáchla se po Olanovi, který málem spadl ze židle.

„Idioti!”

„Ale Saxano, bylo to jenom nedorozumění,” ohradil se nervózně Kenelm. „To nám snad můžeš prominout.”

„Já ti ukážu své prominutí!” Hodila po Kenelmovi korbel a vychutnávala si jeho kletby, když mu přistál na hlavě.

Sáhla po něčem dalším a Olan vystartoval proti ní. Byl moc pomalý. Držela kovový podnos a práskla ho s ním přes hlavu. Olan upadl a Kenelm, který se mu vrhl na pomoc, dopadl stejně. Saxana slyšela smích Botolfových mužů, ale byla příliš rozzuřená, aby se o to starala.

Botolf se podíval na srdečně se smějícího Edrika. „Neměl bys to zastavit?”

„Ne. Saxana jim neublíží.”

„Sire Edriku,” napomenula ho tiše lady Mary.

„Jen klid, má lady, brzy to zarazím. Hoši si zaslouží trochu výprasku a myslím, že Saxana si potřebuje vybít hněv. Zakročím, až moji chlapci zapomenou, že Saxana je dáma, a začnou se s ní skutečně prát, nebo až ona bude klít příliš hlasitě a sprostě.”

Botolf pochopil, že to, čeho je právě svědkem, znamená naprosto běžnou událost. A opravdu: jakmile Kenelm zaťal ruku v pěst a chystal se Saxanu nelítostně praštit, Edric ho odstrčil. Bratři vyslali k Edrikovi za jeho nevítané vměšování zlostné pohledy.

„Nech mě, abych ji praštil alespoň jednou,” žadonil Kenelm. „Kousla mě.”

„Víš, že jí nemůžeš pouštět krev z nosu,” připomněl klidně Edric. „Je to děvče.”

„Ale mně nic nebrání pustit červenou jemu,” ozvala se Saxana. Vyskočila a rozehnala se malou pěstí na Kenelma.

Edric ho obratně strhl stranou. Nejenže znemožnil Saxaně ránu, ale pevně ji sevřel v pažích. Bravurnost, s níž to provedl, jasně dosvědčovala, že se za tím trikem skrývá časté procvičování. Botolf zatínal zuby, aby potlačil smích, když Edric přitáhl stále zuřící Saxanu ke svému boku.

„Nyní mi dovol, má všemocná neteři, abych tě představil tvému lennímu pánovi. Vzpomínáš si na muže, kterého jsi před chvílí málem probodla?”

„Ano, ale nemusíš mě kárat,” zamumlala rozpačitě Saxana. „Byl to čestný omyl a stejně jsem ho netrefila.”

„Můj lorde, toto drzé děvče je Saxana Honey Toddová. Saxano, toto je tvá skoro oběť Botolf Corwine Lavington, baron z Merewoodu a hrabě z Regenfordu.” Edric pustil dívku. „Ukloň se mu, ať vidí, že máš nějaké vychování.”

Saxana se zamračila na strýce, ale na Botolfa se usmála. Podařilo se jí věrohodně napodobit pukrle. Pak se posadila na lavici vedle strýce. Její myšlenky se točily kolem možnosti trestu, ale jen krátce. Začínala převládat jistota, že žádný nebude.

„Smím teď vidět bratra?” zeptala se zdvořile.

„Samozřejmě, dovedu tě k němu,” odpověděl Botolf. Vstal a nabídl jí ruku.

Saxana zaváhala. Držení za ruku nebyl obvyklý způsob doprovázení dámy. Pak ale pokrčila rameny a vložila ruku do jeho. Okamžitě se jí zmocnil zvláštní pocit. Kradmo se na něho podívala, ale zachovával vážnou tvář. Zjevně nic necítil.

Botolf musel usilovně potlačit nutkání odvléct Saxanu do svého pokoje. Vlna chtíče ho zahanbovala.

Saxana byla tak drobná a křehká. Smyslné plány vířící jeho myslí by ji nepochybně vyděsily.

Pitney spal, když vešli dovnitř. Stejně tak mladý Farold. Botolf vzbudil Farolda a poslal ho pryč. Pozoroval Saxanu, jak se blíží k posteli, a usoudil, že bude lepší nechat sourozence o samotě. U dveří

se ještě zastavil, aby se ujistil, že jejich setkání probíhá bez problémů. Kdyby Saxana zase omdlela, Pitney jí nemohl pomoct.

„Pitneyi,” zašeptala Saxana a dotkla se chvějící rukou bratrovy tváře.

Chlapec otevřel oči. Upřel ospalý pohled na Saxanu a pousmál se. „Vítám tě, Ošklivko. Ti hlupáci tě zmátli, viď?”

„To ano. Ale klidně lež. Nezabila jsem hraběte.” „Tak to se mi ulevilo. Poslyš, nehodláš tady nade mnou brečet, že ne?” „Myslím, že ano.”

Jakmile Pitney objal plačící Saxanu, Botolf tiše vyklouzl z pokoje. Bylo dojemné a nějak uklidňující vidět rodinu, která si je tak blízká jako Toddovi. Krátce se zamyslel, jestli právě proto připadají ostatním lidem zvláštní. Rodinná láska se bohužel stala vzácnou. Bo-tolf ji považoval za správnou a nepochyboval, že je to další důvod, proč chce mít Saxanu Honey Toddovou na očích.

U snídaně se Botolf snažil nevnímat matčiny pozorné pohledy. Cítil, že by ji potěšilo, kdyby projevil zájem o jinou ženu než obvyklé nevěstky a milenky, které využíval k uspokojení svých mužných potřeb. Ale pohled na matčinu tvář mu prozradil, že si není jistá, jestli se jí jeho volba líbí. Saxana Toddová jí zřejmě připadala dost zvláštní. Botolf zvolna upíjel jablečný mošt a čekal, až matka sebere odvahu a vysloví otázku, která ji zjevně trápí.

„Saxana je pozoruhodně podobná Pitneyovi,” poznamenala konečně s pohledem na sira Edrika, který seděl po Botolfově levici.

Edric se pousmál. „A také se chová jako on.” Když se zarděla a chystala se to popřít, zasmál se. „Ne, má lady, neplýtvej vlídnými slovy. Říkám pravdu a oba to víme. Chudák Saxana ztratila matku před třinácti roky. Má sice dvě sestry, ale ty byly vdané a pryč z domu, když byla ještě dítě.”

„Ale určitě tam byly další ženy, které se o ni mohly postarat.”

„Alhric zpočátku hledal ženu, která by přišla do Wolfsheadu a starala se o Saxanu a mladší Thyldu.” Edric pokrčil rameny. „Nevyšlo to. Ty vdovy nebo staré panny se více zajímaly, jak udělat z Alhrika manžela, a tak se nakonec rozhodl vychovávat děti sám s příležitostnou pomocí mojí nebo našeho bratrance sira Fridolfa Jagera.”

„Proč se o děvčata nepostaraly jejich sestry?” „Nabízely to, ale Alhric nechtěl rozdělit dvojčata. To je hlavní důvod, proč byl Pitney vychováván v blízkém Regenfordu. Denu a Tuesday měly navíc dost práce s vlastními rodinami a výchovou dívek z rodin svých manželů. Popravdě řečeno, Alhric nesnášel, když některé jeho dítě opouštělo rodné hnízdo.”

„Takže tím se Saxaně a Thyldě dostalo vychování, jaké má jen málo žen,” poznamenal Botolf.

Edric přikývl. „Vyrůstaly společně s chlapci, kteří je brali jako sobě rovné. Změnilo se to až v době, kdy začaly vypadat více jako ženy než dívenky.”

„Ale stále na to čas od času zapomínají,” zasmál se Botolf. Někde hluboko v jeho mysli se rodil divoký plán. Botolf se přistihl, že zvažuje manželství s touto dívkou, a proto chtěl Saxanu pozorně sledovat. Život by pro něho byl mnohem jednodušší, kdyby jeho matka a budoucí manželka spolu dobře vycházely. U jeho první ženy Alice se to nepodařilo a v domácnosti vládlo neustálé napětí. A to už si nepřál.

Když si všiml výrazu v matčiných očích, který sliboval hodně dalších otázek, omluvil se, že se musí připravit na cestu. Pořád si nebyl jistý, jaké by jí měl dát odpovědi. Bál se, aby to nedopadlo jako s Alicí. Na další katastrofální manželství nemá dost sil.

Saxana se probudila z mrazivé noční můry. Znovu stál před ní hrabě a z rukou mu kapala krev. Jenže to nebyl hrabě. Muž, který ji děsil ve snech, sice vypadal jako hrabě, ale srdce jí říkalo, že to není on. Nyní, když už se ocitla hraběti tváří v tvář, to věděla jistě. „Hrabě nemá jizvu u levého oka,” zašeptala.

„Hrome, co tě štve?” zvolal Pitney a popadl podnos, který se při jejím prudkém pohybu nebezpečně zakymácel.

„Lord Botolf nemá jizvu u levého oka,” odpověděla. Vzala si z podnosu chléb a sýr. „Před dvěma týdny jsem měla stejný sen. Hrabě stál přede mnou s rukama od krve. Právě proto jsem tak snadno uvěřila, že tě hrabě zabil. Dneska se mi zdál stejný sen, ale tentokrát jsem si všimla ještě něčeho dalšího. I když ten muž vypadá jako hrabě, není to on. Muž v mých snech má jizvu u levého oka. Zajímalo by mě, kdo to je.”

„Nepochybně pořádný mizera,” zabručel Pitney. „Opravdu ses pokoušela zabít hraběte?”

„Ano. Opravdu jsem si myslela, že tě zavraždil. Ti pitomci Kenelm a Olan to celé popletli. Skoro se mi to povedlo. Ale hostinský mě zahlédl a varoval ho. Když jsme s hrabětem přestali zápasit, dozvěděla jsem se pravdu. Potom jsem omdlela.” Zasmála se. „Strýce a bratrance to hodně překvapilo.”

„O tom nepochybuji.” Pitney potřásl hlavou a díval se na sestru. „Kdo byl doma ve Wolfsheadu, když tam bratranci dorazili se zprávou?”

Saxana se zamračila. „Thylda. Musím jí poslat zprávu, jinak se utrápí. Hned po mém odjezdu zjistila, že jdu po nesprávném muži. Kenelm s Olanem jí to vysvětlili těsně předtím, než se rozjeli za

mnou. Pitomci.” Přála si, aby bratranci byli nablízku a mohla jim jednu vrazit.

„Nemuč je příliš, Saxano,” usmál se Pitney, ale pak zvážněl. „Mám dojem, že našemu lennímu pánovi se lepí na paty nějaké zlo.”

„Já také, Pitneyi. Ty sny jsou varování, a teď si myslím, že se netýkají tebe, ale hraběte.”

„Někdo ho chce vidět mrtvého.”

„Musíme se dobře dívat kolem.” Saxana políbila bratra na tvář a zamířila ke dveřím. „Uvidíme se později.”

„Později? K čemu se chystáš? Saxano!” zvolal Pitney, ale už byla pryč. „Doufám, že strýc je ve střehu!” dodal pro sebe.

Saxana spěchala do společné místnosti, ale když nakoukla dovnitř, zjistila, že jejich strýc má úplně jiné starosti. Pokud mohla posoudit, Edric byl tak zaujatý lady Mary, že si ničeho jiného nemohl všimnout. Lady Mary seděla vedle Edrica, zardívala se a pokoušela se udržet konverzaci. Jelikož mluvili o hrozbě Botolfovi, Saxana se rozhodla chvíli naslouchat.

„Znepokojuje mě to,” říkala lady Mary. „Obávám se, že jsem se v Cecilovi do jisté míry mýlila a že je to moje chyba, když působí bratrovi takové potíže. Jenomže nemohu uvěřit, že o jeho život usiluje právě Cecil.”

Fakt, že Botolfa ohrožuje jeho bratr, Saxanu šokoval.

Edric položil dlaň na ruku lady Mary. „Nevěřím, že bys mohla v něčem chybovat. Je to zlé sémě, má lady. Odsouzené působit zlo. Objevuje se bez varování i v dosud neposkvrněných rodinách. Za takového dítě nelze nikoho obviňovat.”

„Opravdu tomu věříš, sire Edriku?” Dychtivě se k němu naklonila.

„Ano, jsem o tom přesvědčen.” Edric se také naklonil. „Má lady, promiň mi to, ale chci tě políbit.” „Opravdu?” „Ano, bez pochyby.”

„Tak si pospěš, než přijdu k rozumu a uteču.” Saxana málem zalapala po dechu, když se začali líbat. Ach jéje, z toho může být potíž. Pokrčila rameny a pokračovala v cestě ke stájím. V hlubokém zamyšlení málem vrazila do hraběte, který stanul ve dveřích.

„Kampak máš namířeno, slečno Toddová?”

„Do stájí. Mám tam svého koně a potřebuji ho k cestě do Wolfshead Hallu,” odpověděla pomalu, jako by to vysvětlovala malému dítěti.

„Budeš cestovat s námi.”

„Nechci být na obtíž, můj lorde.”

„To ani nejsi.” Vzal ji za ruku. „Pojď, chci si dát před cestou do Regenfordu ještě pivo.”

S myšlenkou na scénu, které právě byla svědkem, mu Saxana poradila: „Na tvém místě bych tam raději nechodila.”

„Proč ne?”

„Můj strýc se tam líbá s tvou matkou.” Nepřekvapilo ji, když se prudce zastavil, pustil její ruku a zíral na ni. „Měl bys zavřít ústa, můj lorde. Jsme blízko stájí a je tady spousta much.”

„Jsi si jistá?” zeptal se.

„Naprosto. Viděla jsem je na vlastní oči.”

„Můj bože.”

„Ty to neschvaluješ?” opáčila trochu dotčeně a připravovala se k obraně strýce.

„K souhlasu či nesouhlasu moje šokovaná mysl ještě nedospěla.”

V tu chvíli se vynořil ze dveří hostince Meeks a halasně je pozdravil. „Ach, můj lorde. Právě jsem narazil nový soudek piva. Myslel jsem, že si před odjezdem ještě propláchnete hrdla.”

„Díky, Meeksi. S radostí,” přikývl Botolf.

„Začnu hned plnit korbely,” oznámil Meeks a zmizel uvnitř.

Saxana se rozběhla za ním. Chtěla zabránit, aby lady Mary a strýce někdo nepřistihl v nevhodné chvíli.

Jenže uvnitř ji čekalo překvapení. Strýc a lady Mary seděli každý na jednom konci dlouhého stolu. Vycítila Botolfa za sebou, i když ho neslyšela přicházet.

„Určitě se nemýlíš v tom, co jsi viděla?” zeptal se tiše.

„Rozhodně. Buď se tváří jako neviňátka, nebo se něco stalo.” „Co by se mohlo stát?”

„Jak to mám vědět? Láska a spletité cesty srdce nejsou věci, se kterými bych měla nějaké zkušenosti.” Zmlkla, protože do místnosti pomalu přicházeli Wesley s Rogerem.

Botolf jí jemně stiskl paži a dovedl ke stolu. Stále přemítal, co se mezi matkou a Edrikem odehrálo. Jejich výrazy mu říkaly, že si nehrají na neviňátka. Tvářili se napjatě a nešťastně.

„Odjedeme brzy, Botolfe?” zeptala se lady Mary. „Ano, matko. Jen uhasím žízeň.”

„Tak to bych se měla jít přesvědčit, jestli Elizabetha sbalila všechny moje věci,” prohlásila lady Mary a odběhla.

O chvilku později se zvedl i sir Edric. „Pokud mě omluvíš, můj lorde, půjdu zjistit, jestli Pitney nepotřebuje mou pomoc.” Po Botolfově pokývnutí také odešel.

Když Botolf viděl, že Wesley s Rogerem jsou pohrouženi do nějaké debaty, otočil se k Saxaně. „Nemám představu, co se těm dvěma stalo.”

„A chceš to vědět?” odpověděla otázkou tiše, aby je nikdo neslyšel. „Lady Mary je vdova a matka hraběte, zatímco můj strýc je jenom rytíř, muž s poněkud omšelým panstvím a dvěma syny.”

„Nebuď hloupá. Postavení a majetek tvého strýce pro mě nic neznamenají. Lidé k tomu nemohou nic říkat, protože matka už nemá věk na rození dětí. Nevěřím, že by v tom mohly hrát roli tyhle záležitosti. Co když tvůj strýc jenom flirtuje?”

„Strýc by nikdy neflirtoval s dámou sedící u stolu výše než on. A nikdy ne s tak urozenou dámou, jako je tvá matka.”

Botolf při popíjení piva a nezávazném hovoru s překvapením zjistil, že se cítí ve společnosti Saxany pozoruhodně dobře. Neunikly mu spekulativní pohledy přátel, ale ignoroval je.

Když se o něco později chystali k odjezdu, Saxana vyvedla ze stáje velkého, ebenově černého hřebce. Než mohla nasednout, Botolf ji zadržel. „Na jízdu na tomhle koni zapomeň,” oznámil.

„Proč?”

„Tak drobná dívka a na tak silném zvířeti? To je absurdní.”

„Přijela jsem na něm,” odsekla.

„Potom jsi měla štěstí, že sis nezlomila vaz.”

„Cha! Jezdím na Midnightovi už roky.”

„V mé společnosti to tak nebude,” prohlásil Botolf a uvědomil si, že to zní značně arogantně.

Saxana na něho vrhla rozzlobený pohled. „Že ne?”

„Ne.” Chytil ji kolem pasu a strčil do vozu k Pitneyovi a lady Mary. „Tady je tvé místo, slečno Toddová. Mohutný černý hřebec se pro dámu nehodí.”

„A u koho jsem dáma?” vyhrkla a okamžitě se proklela, protože tohle nechtěla vyslovit.

„Domnívám se, že tě za ni považuje velmi málo lidí, ale vždycky je naděje.” Botolf se otočil a zamířil ke svému koni.

Pitney se zasmál, ale nevšímala si ho. Dívala se, jak přivazují Midnighta za jejich vůz, a začala spřádat plán na útěk. První šance se naskytla až po poledním zastavení. Lady Mary spala a z mužů jedoucích poblíž jejich povozu jí nikdo nevěnoval pozornost. Snažila se pohybovat co nejtišeji a lákala Midnighta, aby se k ní přiblížil. „Zlomíš si ten pitomý krk.”

Bratrova slova ji vylekala, ale pak se na něho podrážděné zamračila. „Nikdy. Vím, co dělám. Klidně spi dál.”

„To ne. Chci vidět, jak to provedeš.”

Saxana pokračovala ve vábení koně. Jakmile zrychlil a měl hlavu skoro uvnitř vozu, odvázala otěže. Napřímila se, jak to jen bylo ve stísněném prostoru možné, zhluboka se nadechla a skočila. Přistání na Midnightovi mělo k dokonalosti daleko, ale udržela se na něm. Po krátkém balancování seděla pevně na jeho mohutném hřbetu. Odbočila od povozu a pobídla hřebce ke cvalu, i když za sebou slyšela křik.

Hnala se po cestě a doufala, že unikne z dohledu pronásledovatelů. Chtěla vjet do lesa lemujícího cestu. Domnívala se, že v hlubokém stínu stromů se úspěšně schová, dokud se Botolf a jeho muži neunaví hledáním. K její obrovské radosti se příležitost nabídla záhy, protože cesta zatáčela. Uhnula doleva, sklonila se k šíji koně a vjela do lesa. Trochu zpomalila, aby se Midnight mohl proplétat mezi kmeny. Jakmile si byla jistá, že je od cesty dost daleko, zastavila koně, sesedla a přivázala ho za otěže k nízké větvi. Tiše se vrátila zpět k cestě a s úsměvem se dívala na jezdce ženoucí se dál, ale hraběte mezi nimi nezahlédla.

Nakonec pokrčila rameny a zaobírající se myšlenkami na dlouhou jízdu do Wolfshead Hallu mířila s pohledem upřeným k zemi ke svému koni. Před jejím zrakem se mezi ní a Midnightem objevil pár bot z jemné černé kůže, který jí naznačil, že nebyla tak mazaná, jak si myslela. Pomalu zvedla oči a ztěžka polkla. Hrabě se tvářil mnohem rozzlobeněji, než očekávala nebo si zasloužila. Rozhlédla se a spatřila i Wesleye, který stál vedle jejího hřebce.

„Ach ano, myslím, že se vrátím do vozu.” Otočila se a běžela lesem. „Hlídej koně, Wesleyi,” přikázal Botolf a rozběhl se za ní.

Byl pořádně naštvaný. Nesnášel, když jeho rozkaz někdo neuposlechl, zejména ne nějaká světlovlasá holka. Měl strach o její bezpečí a tohle chování se mu vůbec nelíbilo. I když bylo jasné, že Saxana je dobrá jezdkyně, její styl nasednutí na koně byl stejně riskantní jako jízda lesem. I přes svůj hněv ale musel obdivovat rychlost jejích nohou.

Když už to vypadalo, že ji nedohoní, klopýtla. To kratičké zdržení stačilo - dostihl ji a sevřel kolem pasu. Protože ho setrvačnost hnala dál a ona nebyla připravena na takový náraz, svalili se do prachu na kraji cesty. Po krátkém a divokém zápasu ji Botolf uvěznil pod svým tělem.

„Měl bych ti natlouct,” vyhrkl zadýchaně a snažil se nevnímat její pevná malá ňadra.

„Tím bych se neobtěžovala, můj lorde. Už teď jsem domlácená. Zem není zrovna měkká.”

Jeho hněv se začal vytrácet a vystřídal ho jiný pocit, vyvolaný jejich polohou. „Zvláštní, já se cítím docela pohodlně. Výprask by možná byl moc tvrdý trest, ale za svou neposlušnost bys měla zaplatit nějakou pokutu.” Upřel pohled na její ústa.

Saxaně se zrychlil tep, protože pochopila jeho záměry. „Pokutu?”

„Jenom malou,” ujistil ji, než přitiskl rty na její. Pustil jí zápěstí a vklouzl prsty do jejích vlasů. „Pootevři ústa,” požádal ji ochraptěle. „Takhle?” zeptala se poslušně. „Ano, maličká. Přesně tak.”

Při prvním doteku jeho jazyka se zachvěla. Uslyšela tiché zasténání a uvědomila si, že je vydala ona. Dokonale ladilo s tlumeným zamručením rozkoše, které uniklo Botolfovi.

Botolf byl stravován touhou, která hořela plamenem, když reagovala na jeho doteky. Věděl, že je zcela nevinná, ale měla v sobě oheň. Jenže teď nebyl ten správný čas ani vhodné místo. Odtáhl se od ní.

„Líbání skončilo?” zeptala se šeptem.

Něžně jí odhrnul pramínky vlasů z obličeje a všiml si, že se mu třese ruka. „Uvědomuješ si, že jsem si tě málem vzal rovnou tady na cestě?”

„Někdo by mohl přijít,” bylo jediné, co řekla. „To jistě. Ale nebylo to zrovna tohle, co nás zachránilo.” Vstal a pomohl jí na nohy.

Mlčky se vraceli ke koním. Botolf poslal Wesleye za ostatními, aby jim řekl, že Saxanu našli a mohou pokračovat v jízdě k Regenfordu. Pak nasedl na svého koně a posadil si ji před sebe. Midnighta vedl za otěže. Když se připojili k průvodu, přivázal Saxanina hřebce k vozu se zásobami a ji poslal do vozu k Pitneyovi.

Na noc se celá skupina zastavila a Saxana se brzy uložila ke spánku. Mysl měla plnou toho, co se odehrálo mezi ní a Botolfem. Přesto zanedlouho usnula.

Botolfovi neunikly chmury na matčině tváři, když se k němu připojila u ohně. „Něco není v pořádku?”

„Asi je to ode mě hloupé,” prohlásila, když vedla syna k povozu, který sdílela s Pitneyem a Saxanou. „Vždyť jsou to bratr se sestrou.”

Botolf se při pohledu na spící dvojici choulící se k sobě křivě pousmál. Pocítil bodnutí žárlivosti. „Jsou to dvojčata, matko. Dělili se o jedno lůno. Myslím, že žádní jiní dva lidé si nemohou být blíže.”

„Máš samozřejmě pravdu,” usmála se lady Mary. „Vypadají jako

děti.”

„Jedno z těch dětí riskovalo život, aby zachránilo ten můj.”

„A druhé se ti ho pokusilo vzít. Stále tomu nemohu uvěřit.”

„I mě to překvapilo, ale chápu to. Právě proto jsem vůči ní nepodnikl žádné kroky a nikdo z mých lidí to ani neočekával. Ne, tohle nejsou děti. Pitney je nyní rytíř, který mi bude nesporně dobře sloužit. V Saxaně sice stále číhá dítě, ale je to žena zralá pro manželství.” Otočil se, aby se vrátil k ohni. „Víc než zralá. Jakmile se dostaneme do Regenfordu, pošlu pro jejího bratra lorda Todda. Musím si s ním promluvit,” přemítal nahlas a usmál se na užaslou matku.

„Jestli jsi rozhodnutý, že mám Saxanu naučit dobrým způsobům, možná by sis s ní měl o tom promluvit,” doporučila lady Mary synovi, když dal příkaz ke sbalení tábořiště. „Zítra dorazíme do Regenfordu a ona si pořád myslí, že bude pokračovat do Wolfshead

Hallu.”

„Máš pravdu, matko. Je čas jí to říct. Ale kam zmizela?” Rozhlédl

se.

„Slečna Toddová se před chvilkou vydala s bratranci k řece.”

Vyrazil dříve, než matka domluvila. Přestože věděl o Saxanině výstřednosti, pohled, který se mu u řeky naskytl, ho šokoval. Ačkoliv Kenelm s Olanem byli její bratranci, nepřipadalo mu vhodné, že s nimi dovádí ve vodě v takových nedbalkách. Měla na sobě pánské spodky a košili a mokrá látka nic neskrývala. Botolf se musel několikrát zhluboka nadechnout, aby se uklidnil.

„Už je čas k odjezdu, můj lorde?” zeptal se Kenelm po příchodu svého lenního pána.

„Skoro. Když dovolíš, rád bych si promluvil se slečnou Toddovou -o samotě,” pronesl Botolf rázně.

„Samozřejmě,” přikývl Kenelm a rozběhl se pro své oblečení. „Olane, jdeme.”

Botolf přemýšlel, jestli je to jen slepá důvěra nebo tupost, když ho oba mladíci nechávají o samotě s hezkou polonahou sestřenicí. Neměl sice špatnou pověst, ale i tak by měli být obezřetnější. Zřejmě stále vnímali Saxanu jako dětskou kamarádku a ne jako ženu.

Když se na ni podíval, zoufale si přál, aby ji také tak viděl. Stála pár kroků od něho a pročesávala si mokré vlasy. Vůbec si neuvědomovala, jak může její nedostatečné oblečení působit na muže. Neubránil se smyslným představám.

„Mohla by ses obléct?” okřikl ji náhle ostrým tónem.

Saxana se lekla. Pohlédla na sebe a zděsila se. Byla téměř jako nahá. Poprvé v životě ochutnala stud a zjistila, že bolí. Zrudla a rozběhla se k hromádce šatů. Když se natáhla pro tuniku, Botolf ji chytil za ruku. Nedokázala k němu zvednout oči.

„Podívej se na mě, Saxano,” přikázal jí a poklekl vedle ní. Zavrtěla hlavou.

Uchopil ji za bradu a jemně, ale rozhodně ji donutil otočit tvář. „Omlouvám se, nechtěl jsem tě zahanbit.”

„To není třeba. Mám mít rozum a vědět, co se sluší.”

„Soudíš se příliš přísně. Myslím, že ve všem podstatném víš, co je správné. Potřebuješ jenom trochu pomoct. Vím to od chvíle, kdy jsem tě poznal. Neměl jsem na tebe křičet. “

„Tak proč jsi to udělal?”

„Nejsem tvůj bratr ani bratranec. Vidím tě jako ženu.”

„Ach.” Znovu se zarděla. Nechal ji, aby se oblékla, a pak ji požádal, aby se na chvíli posadili.

„Takže - ehm. Vzhledem k tvé rozvětvené rodině nepochybuji, že víš, jak to chodí mezi mužem a ženou.”

„Ale ty jsi hrabě, můj lenní pán.”

„Především jsem muž, Saxano. Navíc muž, který je dlouho bez ženy.”

„Och,” vydechla. „Ale já jsem měla jen málo příležitostí stýkat se s nějakými jinými muži než s rodinnými příslušníky.” „Právě to je záležitost, kterou chci s tebou probrat.” „Chceš mi vyprávět o mužích?”

Neunikl mu její uličnický výraz, a proto se na ni výsměšně zamračil. „Mlč, děvče. Určitě víš o mužích více, než je pro ženu dobré. Ne, přeji si s tebou probrat nedostatky ve tvé výchově s ohledem na chování dámy tvého postavení. Nedívej se tak na mě.”

„A jak se na tebe dívám?”

„Jako by ses rozhodovala, jestli jsem tě právě urazil nebo ne. Pochop, že jsem se tě nechtěl dotknout.”

Pokrčila rameny. „Je mi jasné, že nepředstavuji to, co většina lidí považuje za dámu.”

„Není to nic, za co by ses musela stydět.”

„V takovém případě se nemusím měnit,” prohlásila s milým úsměvem.

„Saxano, je ti osmnáct a měla by ses vdát. Bylo už pro tebe něco dojednáno?” zeptal se s napětím v hlasu.

„Diskutovalo se o jedné nebo dvou možnostech, ale ti muži zemřeli před uzavřením jakékoliv smlouvy. Můj otec nebyl

zastáncem sňatků dojednávaných nad kolébkou. Chceš mě představit nějakým vhodným džentlmenům?”

„Chci ti představit život mimo uzavřený kruh tvé rodiny. Potřebuji k tomu souhlas tvého bratra, ale chystám se tě svěřit pod vedení mé matky. Proto musíš zůstat v Regenfordu.”

„Než získáš Hunterův souhlas, chvíli to potrvá. Mohu se vrátit do Regenfordu až potom.”

„Ne. Tvůj strýc mě ujistil, že tvoji bratři budou s mým plánem souhlasit.”

„Opravdu? Jestli musím opustit Wolfshead kvůli tomu, abych se stala dámou, tak to mnohem raději zůstanu divoškou.”

„Nebuď hloupá. Nechceš přece prožít celý život ve Wolfshead

Hallu.”

„Dokud nenajdu lepší místo, tak ano. A k čemu by mi výchova na dámu byla?”

„Udělá z tebe ženu.”

„Už teď mě vidíš jako ženu.”

„Tak vidím každou, která má ňadra,” prohlásil. Překvapil ho tón vlastního hlasu i její schopnost ho rychle rozčílit.

Saxana se nadechla k odpovědi, ale vtom uslyšela nějaký zvuk a zapomněla na hádku. „Mlč,” přikázala hraběti.

„Nebudu mlčet. Tahle záležitost se musí vyřešit. Já -mmhm.” Zaskočilo ho, když mu přitiskla dlaň na ústa.

„Tak budeš zticha? Někdo se blíží,” dodala šeptem a odtáhla ruku z jeho obličeje. „Máš nějaké nepřátele, můj pane?”

„Možná jsou to Skotové,” odpověděl stejně tiše.

„Pro ty jsme trochu moc na jihu, ale může být.”

Jejich nejistota za okamžik skončila. Z křoví vlevo vyskočili dva statní chlapíci. Saxana vykřikla, když se s tasenými meči rozběhli k Botolfovi. Rychle se odkulila z cesty, aby jim Botolf mohl čelit. Vyskočila a chtěla utíkat do tábora, jenže z hustého křoví se vynořil třetí muž a chytil ji.

Botolf zahlédl, jak třetí útočník svírá klející Saxanu v silných pažích. Vtom se jí podařilo pootočit se v jeho sevření, zvednout koleno a kopnout muže do slabin. Když muž zařval, Botolf jen zamrkal a pustil se do boje se vší zuřivostí. Zoufale se snažil zbavit se svých protivníků, aby jí mohl jít na pomoc. Chvilkami si dokonce dovolil riskantní pohled směrem k Saxaně. Jeho soupeře naštěstí také

zajímal osud jejich kumpána. V další vteřině Saxana s těžko postřehnutelnou mrštností vytáhla z boty nůž a vrazila ho do zad násilníka.

Oslabení způsobilo, že se útočníci více sjednotili. Botolf zaklel, protože si uvědomil, že vyčerpává síly čistě k obraně. Právě zvažoval prudký útok, kterým by ukončil tuto patovou situaci, když Saxana skočila na záda jednoho z jeho protivníků.

Muž vztekle zavyl a pokoušel se ji setřást, zatímco Saxana na něm hledala zranitelné místo. Botolf okamžitě využil situace i překvapení druhého muže a přešel z obrany do útoku. Právě vrazil meč do jeho hrudi, když uslyšel mrazivě známý bublavý zvuk. Se strachem o Saxanu vytrhl meč z mužova hrudníku a prudce se otočil. Ztuhl údivem.

Muž, se kterým Saxana zápasila, se pomalu hroutil k zemi s proříznutým hrdlem. Pustila se ho dříve, než upadl. To děvče nepochybně umí zacházet s nožem, pomyslel si Botolf, zatímco se mu bledá Saxana vrhla do náruče. Tiskl ji k sobě a zabořil obličej do jejích vlasů. Až po chvilce si uvědomil, jak se celá třese.

Čekal, až se Saxana uklidní, a přemýšlel, kde jsou jeho lidé. Měli by je přece hledat už jenom proto, že nebylo vhodné, aby on a Saxana byli spolu sami tak dlouho. Rozhodně by si toho měl povšimnout přinejmenším Edric.

Políbil Saxanu na temeno a znepokojeně se zeptal: „Bolí tě něco? Nevidím žádné zranění.”

„Nejsem raněná.” Saxana se k němu dál tiskla, protože jí to přinášelo příjemný pocit a pomáhalo zbavit se právě prožité hrůzy.

„Celá se chvěješ.”

„Právě jsem zabila člověka.”

„Dva.”

„Ano.” Znovu se zachvěla v hrdle ji zaštípala žluč. „Začíná mě unavovat, když mě pořád zachraňují Toddové.”

„Hodláš mě pasovat na rytíře?” zažertovala slabým hlasem.

„Ženu nelze pasovat na rytíře. Ale lze to napravit odměnou.” Přitiskl rty na její.

„Tak přinejmenším něco z toho jsem očekával,” zaburácel Edrikův hlas.

Botolf rychle ukončil polibek a marně se snažil působit klidně, když se otáčel k siru Edrikovi. „Co přesně máš na mysli?” S úlevou

zjistil, že Saxanini bratranci nevěnují této konfrontaci žádnou pozornost.

„Určitě ne ta mrtvá těla.”

„Tady ten ještě žije,” oznámil Kenelm, když se sehnul k muži, kterého Saxana bodla do zad.

Botolf se rozběhl. Poklekl u umírajícího muže a zeptal se: „Kdo vás poslal?”

„Nevím,” zachroptěl muž. „Nikdy se na nic zásadně neptám.” „Jak vypadal?”

„Jako ty. Vypadal úplně jako ty. Divné.” A vydechl naposled.

Botolf se zvedl. „Proklatý Cecil. Stále jde po mně.”

„Cecil?” Saxana se upřeně dívala na Botolfa, protože si vzpomněla na své sny. „Ten Cecil vypadá jako ty?”

„Ano. Máme společný nejenom vzhled, ale i rok, měsíc, den a hodinu našeho narození. Svým způsobem jsme skoro dvojčata.”

„Až na to, že Cecil má u levého oka jizvu.”

„Jak to víš?” podivil se Botolf.

„Viděla jsem ho několikrát ve snu. Z rukou mu kapala krev. Myslela jsem, že je to Pitneyova krev. Ale toho dne, kdy jsem se tě pokusila zabít, jsem si vzpomněla, že muž ve snu měl u oka jizvu. Když se mi pak o něm zdálo znovu, pochopila jsem, že to není varování kvůli Pitneyovi, ale kvůli tobě. Na jeho rukou byla tvoje krev.”

„Nesporně touží prolít mou krev, ale já nemám v úmyslu dát mu šanci.”

„Ty nezpochybňuješ mé sny?”

„Ne. Mé matce se také nějaké zdávají.”

„A všichni míváme určité pocity, kterými se řídíme,” přerušil je Edric. „Neznáme důvod, ale obvykle se takové předtuchy potvrdí.”

„I já je často mívám, strýčku,” pousmála se Saxana. „Jsou dost zneklidňující.”

Botolf si teprve nyní všiml, že Saxana se usilovně snaží nedívat na mrtvá těla útočníků. Byla velice bledá, a proto rychle navrhl: „Kenelme, Olane, odveďte vaši sestřenku do tábora. Se sirem Edrikem prohledáme těla, ale myslím, že neobjevíme nic užitečného.” Když mladíci odváděli Saxanu, dodal: „Neříkejte o tom lady Mary. Není třeba ji zneklidňovat špatnými zprávami.”

Prohledání těl opravdu nic nepřineslo. Cestou zpátky si Botolf uvědomil, že Edric se ani slovem nezmínil o jeho vášnivém objetí se Saxanou. Znepokojený možností, že by Edric mlčel jen proto, aby náhodou neurazil nebo nerozzlobil svého lenního pána, se rozhodl začít sám. Netoužil po tom, aby někdo z jeho okolí trpěl mylnými představami.

„Nemám v nejmenším úmyslu pošpinit čest tvé neteře, sire Edriku,” řekl.

„Od polibku ke zneuctění je dlouhý krok, můj lorde,” odpověděl chladně Edric.

„Někdy je ale velmi rychlý.”

„Nejsem tak starý, abych si to nepamatoval. Nicméně ty jsi čestný muž, můj lorde. Kdybys překročil hranici, jistě bys to napravil. Běžel jsem k řece, když jsem si uvědomil, že moji tupí synové ji nechali s tebou samotnou, ne proto, k čemu by mohlo mezi vámi dojít, ale kvůli následkům.”

„Následkům?”

„Studu, který by Saxana mohla pociťovat. Manželství, k němuž by byla takovou událostí donucena. A dokonce pobouření jejích příbuzných.”

„To by bylo nepochybně velké,” zamumlal Botolf.

Edric přikývl. „Obávám se, že ano. A nemuselo by jít jenom o její bratry.”

„To je mi jasné. Vy byste dali dohromady celou armádu. Ale já Saxaně opravdu nechci ublížit.”

„Smím být tak smělý a zeptat se, co s ní zamýšlíš?”

„Na to ještě neumím odpovědět. Ale už jsem poslal zprávu jejímu nejstaršímu bratrovi, který je jejím poručníkem. Požádal jsem ho o schůzku.” Došli do tábora a Botolf se zamračil, protože se k němu rozeběhla matka.

„Saxana tě asi neposlechla,” usmál se Edric a pokrčil rameny. „Ale nemohu zaručit, že neprovedla nějakou rošťárnu.”

„Botolfe,” vyhrkla lady Mary a krátce pokývla siru Edrikovi, který se dal rychle na ústup.

„Copak je? Vidím, že jsi rozmrzelá.”

„Rozmrzelá? Botolfe, ubohá Saxana se vrátila do tábora otřesena do morku kosti. Naléhala jsem na ni tak dlouho, dokud se mi nesvěřila, že jste se pohádali.”

„Opravdu?”

„Do toho, co se mezi vámi stalo, mi nic není, ale není moudré uvádět ji do takového stavu.”

„Máš naprostou pravdu. Jako vždycky. Není. Promluvím s ní,” prohlásil Botolf a sám k sobě dodal: „Ano, promluvím si s tou uličnicí - hned jak ji uškrtím.” Zamířil k vozu se Saxanou a Pitneyem.

„Už jde,” zamumlala Saxana.

Pitney potřásl hlavou. „Myslím, že zapomínáš, že je to náš lenní pán.”

„To je částečně i jeho vina. Je těžké na to pamatovat, když mě oslovuje holčičko, děvče nebo křestním jménem.” Usmála se bratrovu překvapení a otočila se, aby uvítala Botolfa.

„Nenapadlo tě nic lepšího, co bys mé matce řekla, jen aby byla klidná?” zeptal se Botolf.

Saxana se tvářila jako neviňátko. „Obávám se, že jsem neměla čas být chytřejší.”

„Řekl bych, že jsi chytrá až dost. A nepochybuji, že si během mrknutí oka vymyslíš jakoukoliv historku.” „Nechtěla jsem lady Mary lhát.”

„To ani já, má drahá,” prohlásil něžným hlasem a zvedl jí prstem bradu. „Neustálé ohrožování mého života ji už tak dost vyvádí z míry. Nechci jí přidělávat další starosti.”

Podíval se na Pitneye, který je zvědavě pozoroval, a dodal: „Chci ji těchto potíží ušetřit.”

„Toddové umějí mlčet jako hrob, když je třeba,” prohlásila dramaticky Saxana.

„Cecil, který se mě pokouší zabít, je můj nevlastní bratr, nemanželský syn mého otce.”

„Ale říkals, že jste se narodili ve stejnou hodinu, den a rok,” vyhrkla Saxana a potom zrudla, protože do hříchů jeho rodičů jí nic nebylo.

Botolf ji pohladil po zrůžovělé tváři. „Cecil se narodil o trochu později. Moji rodiče byli zasnoubeni už od dětství. Otec věděl, koho si musí vzít, ale svou nevěstu neznal. Cecilova matka byla v Merewoodu jeho milenkou po mnoho let. Když při porodu zemřela, kojila Cecila moje matka. Vychovávali nás jako bratry.”

„A proto má Cecil mnohem vyšší ambice,” poznamenala Saxana.

„Přesně tak. Nezůstal bez prostředků, ale chce všechno. Nejsem si jistý, kdy s těmi pokusy o mé zavraždění začal, protože mi to dlouho nedocházelo. A přestože se teď Cecil musí skrývat, nepřestává usilovat o můj život. Matka nechce vidět pravdu. Cecil je pro ni jako její vlastní dítě.”

„A když tě ohrožuje, zraňuje tím i ji. Bolestné chování nevděčného dítěte.” Saxana si Botolfa chvilku prohlížela. „Vypadá jako ty.”

„Ano, až na tu jizvu u levého oka.” Botolf vzdychl. „Způsobil jsem mu ji já.”

„Když jste se rozkmoťřili.”

„Ano.” Botolf rychle potlačil nepříjemnou vzpomínku na Cecila milujícího se s Alicí. „Teď už jistě oba chápete, proč chci ty problémy utajit před lady Mary.”

„Můj lorde, nepřipadá ti zvláštní, že Cecil ví příliš často, kde má udeřit?” zamyslela se Saxana.

„Vyrůstali jsme spolu, zná moje zvyky.” Botolf poraženecky pokrčil rameny, ale zamračil se.

„To je pravda, ale myslím, že bys neměl ignorovat možnost, že mu pomáhá někdo z tvé blízkosti.”

Chvíli mlčel. „Máš pravdu, Saxano,” pronesl uznale. „Byly chvíle, kdy mě jeho útok dost překvapil. Musím to promyslet.” S těmito slovy se rozloučil a odešel.

Botolf se nedokázal zbavit Saxanina varování. Na cestě k Regenfordu mu neustále znělo v mysli. Hrdost mu přikazovala vyloučit zrádce ve svých řadách, ale uvědomoval si, že by ho to mohlo stát život. Mnoho mužů, kteří s ním jezdili, si Cecila pamatovalo. Přes hrubé vystupování a krutost si dovedl získávat neuvěřitelně oddané a věrné stoupence.

„Dělá ti starosti, co můžeš zjistit v Regenfordu?” zeptal se ho Wesley jedoucí s Rogerem vedle něho.

Botolf zavrtěl hlavou a bez okolků řekl: „Cecil v i o každém mém kroku.”

„Vypadá to tak,” souhlasil Roger. „Proč na to myslíš právě teď?”

„Vyslechl jsem narážku, že Cecil může mít OČI a uši mezi lidmi z mého doprovodu,” vysvětlil Botolf „I když zná mé zvyklosti, nemůže přece uhodnout každý můj pohyb.”

„Zatraceně,” sykl Wesley. „Na turnaj tě určitě nevedl zvyk. Účastníš se jich velmi zřídka.A ne všichni z těch, kteří byli rádi v Cecilově společnosti, s ním odešli.” Podíval se na Botolfa. „Takže Regenford -”

„Nemusí být bezpečný,” dokončil Botolf za ucho a vzdychl. „Musím být opatrný. Potřebuji se rozhlížet po zrádci a přitom se nedotknout nikoho z mých vélných. Nesmím dospět k unáhleným závěrům, Jinak si nadělám nepřátele tam, kde neexistují.”

„Který muž tě na to upozornil?” zeptal se Roger. „Pokud to není rytíř, možná bys ho měl za tuto bystrost odměnit.”

„To by bylo těžké, Rogere,” usmál se Botolf. „Mým rádcem byla slečna Saxana Toddová.”

Překročili malý kopec a před nimi se tyčil Regenford. Saxana stejně jako kdysi v dětství nedokázala potlačit úžas. Předci lorda Botolfa si vedli velice dobře, když stavěli Regenford jako baštu proti Skotům. Obrovskou pevnost s mnoha věžemi obklopovaly dvoje mohutné hradby a vodní příkop. Hrad stál na holé vyvýšenině, takže se nikdo nemohl přiblížit neviděn. Saxana přelezla do přední části vozu a posadila se vedle statného šedovlasého kočího, aby měla lepší výhled.

Botolf jel na koni vedle vozu. „Hezký hrad, co říkáš, slečno?” zeptal se s pýchou v hlasu.

„Moc hezký. Člověk by si myslel, že Skotové prchnou zpět do Skotska, jen když ho zahlédnou.”

„To by bylo skvělé, ale obávám se, že pohlížejí na Regenford jako na výzvu,” pousmál se Botolf.

Také se na něho usmála, ale její výraz se rychle změnil, protože si všimla koně, na kterém seděl. „Jedeš na mém hřebci.”

I když promluvila tiše, její slova nesla sílu obviňujícího výkřiku. Tvářila se rozzlobeně, přesně jak očekával. Zálibně popleskal koně po mocné šíji.

„Je to nádherné zvíře,” prohlásil.

„Ano a patří mně,” odsekla.

„Zpochybňuji to snad? Potřebuji se na něm projet, abych se mohl rozhodnout, jestli je vhodný pro dámu.”

„Pro mě určitě. Jezdím na něm od chvíle, kdy mi ho otec daroval.”

„Tvůj otec ti daroval koně, který splňuje požadavky kladené na válečného oře nějakého rytíře?” Botolf nedokázal skrýt překvapení. „Splňuje požadavky Toddů.”

Usmál se jejímu zpupnému prohlášení. „To uvidíme. Už jsi někdy byla v Regenfordu?”

„Viděla jsem ho několikrát,” zamumlala a usoudila, že spor o koně musí počkat. „Ale uvnitř jsem byla jenom jednou, ještě jako malé dítě.”

Zatímco jí Botolf popisoval svůj domov, cítila, jak hněv ustupuje zvědavosti. Ale snažila se utajit svůj zájem, aby si Botolf nemyslel, že souhlasí s dlouhým pobytem v Regenfordu.

Jakmile se ocitli za mohutnými hradbami, Botolf jí zmizel z dohledu. Pohledy jeho lidí jí nebyly příjemné, vyčetla z nich, že nikdy neviděli ženu v mužském oděvu. Když ji lady Mary požádala, aby šla s ní, ulevilo se jí.

Ale ukázalo se, že zmatkům není konec. Lady Mary ji vedla vzhůru po úzkých kamenných schodech a dlouhými klikatými chodbami, dokud nebyla beznadějně ztracena. Pak ji ponechala samotnou v rozlehlém pokoji, který jí přidělila. Saxana se posadila na velkou, ozdobně vyřezávanou postel. Pokoj byl podle jejího názoru zbytečně prostorný. Na tiché zaklepání se dychtivě ozvala, ale pocítila zklamání, když se ve dveřích objevily tři mladé služebné. S radostí však uvítala horkou koupel, kterou pro ni připravovaly. Dvě služebné odešly a zůstala jenom hezká brunetka.

„Jmenuji se Jane, má lady,” představila se. „Jeho Lordstvo mě vybralo, abych se během tvého pobytu starala o všechno, co budeš potřebovat.”

Saxana se podívala na své špinavé oblečení. „Doufám, že mi dokážeš najít nějaké čisté a vhodnější šaty.”

„Brzy tu budou,” slíbila Jane a pomohla jí při svlékání. „Stará se o to lady Mary, má lady.”

Saxana se s potěšeným vzdychnutím ponořila do lázně. „Jsem jenom čtvrtá sestra barona, Jane. Nemám žádný titul. Jsem jenom slečna Toddová.”

Jane se dotkla Saxaniných dlouhých světlých vlasů. „Podle nich je snadno poznat, že jsi Toddová. Na Regenfordu je několik tvých příbuzných. Teď šli všichni navštívit tvého bratra, sira Pitneye.” Začala mýt Saxaně vlasy.

„Sir Pitney Todd,” opakovala Saxana pyšně. „Zní to moc dobře, nemyslíš?”

„Velmi dobře,” souhlasila Jane. „A zasluhuje si to. Tvůj bratr byl nesmírně statečný.” „Proboha, to už se ten příběh dostal až na Regenford?” „Přinesl ho posel před dvěma dny, když nám přijel oznámit, že zanedlouho dorazí Jeho Lordstvo.” „No ano. Tohle je hodně velká domácnost.” „Ano. Uvidíš to ještě lépe, až půjdeš na večeři do velkého sálu. Najdeš zde mnoho přátel.”

„Nejsem si jistá, jestli na to bude čas. Musím se vrátit do Wolfshead Hallu.”

„Ale -” Jane se zamračila. „Řekli mi, že s námi pobudeš dlouhou

dobu.”

„To tvrdí Jeho Lordstvo. Ještě se uvidí.” Saxana se málem rozesmála překvapenému výrazu dívky, která nebyla zvyklá, aby někdo zpochybňoval příkazy jejího pána.

Botolf seděl v čele stolu ve velkém sálu a pozoroval přicházející hosty a služebnictvo. Když si uvědomil, že vyhlíží Saxanu, zachmuřil se. S tímhle zvykem musí rychle skoncovat. Cítil, jak ho její příbuzní pozorují. Zjevně si všimli jeho zájmu o Saxanu a rozhodli se dávat na něj pozor. Botolfa to pobavilo, ale také popudilo. Edrikův dohled byl téměř nepozorovatelný. Jenže jeho synové a tři mladí Jagerové, sasští bratranci, už Edrikovu diplomacii a takt postrádali.

„Hrome,” zašeptal Wesley a přerušil jeho úvahy. Botolf sledoval pohled svého přítele a v duchu opakoval jeho zaklení. Saxana v mužském oděvu byla svůdná, ale oblečená jako dáma mu připomínala spíš mučící nástroj. Světle modré šaty zdůrazňovaly sytou barvu jejích očí a štíhlou postavu. Vlasy měla spletené do jednoho silného copu přehozeného přes rameno. Změna, jakou s ní udělaly šaty, byla ohromující.

Saxana se rděla pod pohledy, jež sledovaly její příchod do sálu. Muži, kteří se zde shromáždili, ji až dosud viděli pouze v mužském oblečení a možná ji vůbec nepovažovali za ženu. Ochotně přijala paži lady Mary, protože přece jen potřebovala oporu, a nechala se vést k Botolfovi.

Když se měla posadit po jeho pravici, zaváhala. „Není to pro mě příliš významné místo?”

Její nervózní dotaz prolomil Botolfovo ohromení. „Ne. Jenom pojď a posaď se.”

„Ale -”

„Saxano - sedni si.”

Jeho panovačný tón ji sice dráždil, ale poslechla. Při pohledu přes rameno spatřila tři bratrance Jagery. Usmála se na ně a zamávala jim. Radostněji odpověděli. Jejich přítomnost ji potěšila, protože už je dlouho neviděla.

„Saxano, dítě,” upozornila ji lady Mary s potlačovaným smíchem.

„Přeješ si něco, má lady?” Saxana se podívala na lady Mary sedící proti ní.

„Chci ti jenom říct, že tě právě obsluhují.”

Botolf se usmál. Věděl, že matka chtěla pokárat Saxanu za malé selhání v etiketě, ale pak neměla to srdce. „Doufám, že ti jídlo bude chutnat.”

Nemýlil se. Saxana si dopřávala vydatné a lahodné jídlo. Hovor kolem ní se točil většinou kolem záležitosti v Regenfordu.

Po určité době za sebou zaslechla: „Sestřenko?”

Otočila se a hleděla na tři Jagery a bratry Healdonovy. „Přejete si se mnou mluvit?”

„Pokud náš lord dovolí,” řekl Addis, nejstarší z Jagerů, s malou úklonou k Botolfovi. „Chceš se s námi před spaním ještě projít, Saxano? Je to tak dlouho, kdy jsme se viděli nebo spolu mluvili.”

„Smím, můj lorde?” zeptala se dychtivě Botolfa.

„Samozřejmě,” souhlasil Botolf, byť poněkud váhavě. „Možná se k vám za chvíli připojím.”

„Budeš vítán,” ujistila ho přes rameno a odcházela s bratranci.

„To je ale krásný večer,” pronesla Saxana vzhlížející k měsíci v úplňku a jasným hvězdám.

„Je takové světlo, že by bylo vidět i na kostky,” poznamenal Addis.

„Mohli bychom to vyzkoušet,” navrhl Kyne, nejmladší Jager. „Stačí kousek rovného místa.”

„Jestli se dobře pamatuji, jedno takové je hned za rohem,” projevil iniciativu Kenelm.

Za pár okamžiků Saxana klečela na zemi vedle pěti bratranců hluboce pohroužená do hry. O to, jestli je to vhodná činnost pro dámu, se nestarala. Kromě bratranců tady nikdo nebyl a těm to bylo jedno.

Jakmile se Botolf zvedl, aby se porozhlédl po Saxaně, Edric rychle vstal. „Když dovolíš, můj lorde, rád bych se k tobě připojil.”

„Ale ovšem,” přikývl Botolf. „Venku jsou skoro všichni z tvého klanu.”

„To zdaleka ne, můj lorde,” oponoval Edric. „Jsme velmi početná rodina.”

„Toddové jsou hlavní rod?”

„Ano, i když několik z nás má vyšší tituly. Je to tím, že Toddové jsou kmen s mnoha větvemi.”

Botolf potřásl hlavou. „Zdá se, že tvoje rodina je jako silný, široce rozvětvený dub, zatímco ta moje je jenom tenký výhonek. V naší rodině se zřídka rodilo více než dvě děti, často bylo i jedno. Nenajdeme v ní ani mnoho levobočků. Rod Lavingtonů je na vymření. Viděl to už můj otec.” Pokrčil rameny. „Možná si Bůh přeje, aby náš čas skončil.”

„Můj lorde, k tomu, co řeknu, mě nevede nic než snaha podpořit tvé naděje. Mohlo by to být i výběrem manželek. Když má muž vysoké postavení a majetek, žení se spíše z politických, spojeneckých nebo majetkových důvodů. Často jde o manželství v jednom klanu. Je tomu tak i ve tvé rodině?”

„Matka byla sestřenice mého otce a moje zesnulá manželka zase mou sestřenicí.” Botolf se mračil úsilím rozpomenout se na ostatní nevěsty Lavingtonů. „Myslíš si, že je špatné ženit se se sestřenicemi? Vím, že církev to nedoporučuje, ale přesto se tak děje.”

„Ne, na tom není nic špatného. Ale když některému rodu hrozí vymření, je moudré pokračovat ve výběru z jeho linie? Nebylo by lepší vybírat si podle toho, kolik se v rodinách narodilo dětí? Je rozumné ženit se se ženou, která je jedináček? Jistě, může mít hodně zdravých dětí, ale když všichni neseme znaky našich otců, pak není dobré to ignorovat. Uzavíráme manželství, abychom měli dědice. Je to naše povinnost.”

„Tvůj klan takto postupuje?”

„Snažíme se,” usmál se Edric. „Jenže často nám vládne srdce místo hlavy. Moje žena pocházela z vymírajícího rodu. Dala mi dva syny, ale i kdyby přežila, další by už nepřišli. Její tělo nebylo schopno nést další ovoce, ale měl jsem ji rád.”

„Připadá mi málo laskavé brát si ženu jen proto, aby byla stále těhotná.”

„To ani nenaznačuji, můj lorde. Ženě to ubírá zdraví a krásu. Ano, Bůh si přeje, abychom byli plodní, ale bez ohledu na to, co kážou kněží, nevěřím, že si přeje, abychom poslušni Jeho příkazů zabíjeli své manželky. Žena je plodná mnoho let. Může si mezi jednotlivými porody odpočinout a nabrat síly, a stejně dá muži po-

četné potomstvo. Je na ní, aby se rozhodla, jestli bude mít tři děti, nebo jich porodí dvacet.”

„Na ní? Určitě jsi chtěl říct, že záleží na manželově rozhodnutí.”

„Kdo zná sílu jejího těla lépe než ona sama?”

Botolfa tato moudrost zaskočila. Nechápal, proč k ní nedospěl bez cizí pomoci. „Samozřejmě. Navíc kdo z nás by si přál, aby rodila slabé děti, které nepřežijí první rok života?”

CHYBEJICI TEXT -NEMAM ORIGINÁL SCAN!!!

„Tvoje rodina se vytrácí, můj lorde. Tvoji lidé to vidí a dělá jim to starosti. Nebudu ti lichotit tvrzením, že je to láskou k tobě. Lavingtonové byli vždy dobrými lenními je lepší. Starší sestry nám vozily sazenice, ale my jsme se s Thyldou dohadovaly tak dlouho, až všechny zašly. Od té doby je sestry raději rovnou zasadí a my se po jejich odjezdu jenom díváme, jak rostou. Myslím, že strýc se vrací.”

K jejímu udivuji Botolf náhle popadl a vtáhl do hustého křoví. Když jí dal pokyn, ať je zticha, poslechla, ale napadlo ji, jestli se nezbláznil. Strýc a jeho syn Olan zůstali stát rovnou před křovím.

„Museli se vrátit dovnitř, otče,” prohlásil Olan.

„Asi ano, i když o tom pochybuji,” zamumlal Edric a otočil se k hradu.

„V zahradě nejsou. A přece by se před námi neschovávali,” mudroval Olan a spěchal za otcem. „Ne? Tak na to bych nevsadil.”

„Proč jsme se schovali?” zeptala se Saxana po jejich odchodu.

Botolf pokrčil rameny. „Jsi dobře strážena, maličká.” „Ne. Proč by mě měli hlídat?” „Přistihli nás v objetí.”

„To ano, ale bylo to přece u řeky a ty jsi mě jenom políbil.”

Objal ji kolem ramena a přitáhl blíž k sobě. „Zopakujeme to?”

Saxana neprotestovala a objala ho kolem krku. „Měla bych zavolat strýčka,” poznamenala.

Botolf přiblížil ústa k jejím. „Tak ho zavolej.”

„Strýčku,” zašeptala a dychtivě mu nastavila rty.

Okamžitě se ho zmocnilo vzrušení. Hladil ji po celém těle. Ale když vklouzl rukama pod její sukni a narazil na tenkou látku spodních kalhotek, vrátil se mu rozum. Se zasténáním ji od sebe odstrčil.

Saxana si přes velké zklamání uvědomovala, že je to správné. Cítila, jak se jeho tělo chvěje, a slyšela jeho zrychlený dech. Chtěla

mu pomoci. Vzpomněla si, co dělávala, když příbuzní trpěli bolestmi po cvičení s mečem nebo těžké práce. Přitiskla ruce na jeho záda a začala mu je masírovat prsty. Netrvalo dlouho a jeho napětí polevilo.

„Zachoval jsem se ošklivě. Jsem tvůj lenní pán, mám tě chránit a ne se s tebou miliskovat v křoví.” Pohladil ji po tváři. „Ale jsi omamná jako víno. Asi bude rozumné dopřát tvým příbuzným, aby

tě hlídali.”

„Dokážu se uhlídat sama, když chci,” řekla tiše Saxana. „A já nechci.”

„To je možné, ale zodpovědnost je pořád na mně. Už nebudou žádné procházky zahradami za měsíčního svitu.”

„Jak si přeješ. Můj lorde, jaké máš se mnou vlastně plány?”

„Brzy se to dozvíš. Tamhle je tvůj strýc. Znovu nás hledá.”

Saxana se zamračila. Botolf se vyhnul přímé odpovědi. I když nevěřila, že by pro ni chystal něco zlého, chtěla v tom mít jasno. Nebyla si jistá, jestli má dostatek trpělivosti, ale jediný pohled na Botolfají řekl, že ji bude muset najít.

6.

„Kde je Saxana?”

Botolf se snažil, aby to znělo jako pouhá zvědavost. Od polibku v zahradě uplynuly dva dny, kdy dívku téměř neviděl. Doufal, že výlet do města na půli cesty mezi Regenfordem a Wolfsheadem mu poskytne příležitost být s ní. Místo toho Saxana v okamžiku, kdy vjeli do města, zmizela a nechala ho stát před stájemi spolu s Kenelmem. Ačkoliv existovalo jen málo míst, kde byla ve větším bezpečí, její zmizení Botolfa znepokojilo. Ale nechtěl se ztrapnit, zejména když její příbuzné to nechávalo v klidu.

„Myslím, že šla do kostela, můj lorde,” odpověděl Kenelm po krátké konzultaci s Olanem.

Botolf se vydal k malému kamennému kostelíku na severním okraji města. Vstoupil, a jakmile se jeho oči přizpůsobily přítmí uvnitř, spatřil Saxanu hovořící s knězem. Viděl, jak vkládá do knězovy ruky těžký váček, a předpokládal, že jsou to její výhry v kostkách.

„Jak se daří Elizabetě, otče?” zeptala se tělnatého duchovního. „Velmi dobře,” odpověděl otec Chesney. „Měli jsme pravdu, mé dítě. Bude z ní výborná jeptiška. Opravdu je povolaná.” „Jsem moc ráda, že je konečně šťastná.”

„Bůh v ní nalezl skvělou služebnici. A tohle,” kněz potěžkal váček, „určitě pomůže Blackovým.”

„Umožní jim to chovat v náručí jedno ze svých děti déle než rok?” zeptala se Saxana se smutkem v hlasu.

„To je v Božích rukou. Jeho pomoc, trocha jídla a střecha nad hlavou k tomu rozhodně přispějí.”

„Doufám.” Saxana se otočila k odchodu a uviděla Botolfa. „Můj pane!”

„Lorde Botolfe,” uklonil se mu kněz. „V tomhle kostele tě vidíme jen zřídka.”

„Rád bych řekl, že mě přivedla zbožnost, ale obávám se, že jenom hledám slečnu Toddovou,” odvětil Botolf.

„Ale ještě nemůže být čas k návratu,” ozvala se udiveně Saxana.

„To ne, ale netěší mě, když se potuluješ městem bez doprovodu.”

Saxana se zamračila. „Dokážu se o sebe postarat.”

„To jistě, ale vzhledem ke své síle nemusíš vždycky uspět. Když odložíš svou hrdost, poznáš, že mám pravdu.” Natáhl k ní ruku. „Jestli tvá návštěva tady skončila, můžeme jít.”

„Ano. Tak brzy zase na viděnou, otče,” rozloučila se Saxana s knězem.

„Bůh s vámi,” pronesl kněz, když odcházeli. „Kam jdeme?” zeptala se Saxana venku.

Botolf se jí dvorně uklonil. „Kamkoliv si přeješ, má lady. Jsem tvůj ponížený služebník.”

„Dala bych si trochu medoviny. To poklonkování si nech. Jsi lord a možná služebník Boha a krále, můj rozhodně ne. A v žádném případě nejsi pokorný.”

„Myslíš si o mně, že jsem arogantní?” Nebyl si jistý, jestli se má cítit dotčeně nebo ne.

„Všichni muži jsou svým způsobem arogantní. Vychovávají je už od kolébky, aby vládli světu, ať slovem, nebo mečem. Když má někdo moc, musí být trochu panovačný.”

„Rád bych s tebou nesouhlasil, jenže máš pravdu. Vida, tady dostaneme medovinu.” Botolf se zastavil před hostincem.

Objednal dva korbele medoviny a taštičky plněné masem a usedli se Saxanou do stínu velkého stromu. Měli výhled na rušné tržiště, a přesto jim místo zajišťovalo relativní soukromí před davem a hlukem. To mu vyhovovalo; měl v úmyslu Saxanu pořádně vyzpovídat, aby ji lépe poznal.

Vyprávěla mu o rodinách svých sester a také o bratrech. Řekla mu, že Hunter si prožil před dvěma roky velké zklamání, když musel zrušit zasnoubení. „Jeho Elaina byla nevěrná courá. Hodně ho to zranilo.”

„Moje žena také byla taková,” přiznal Botolf a podivil se své upřímnosti.

„Musela být velmi nenasytná,” poznamenala Saxana při vzpomínce na jeho vášnivé polibky. Když zachytila v jeho očích pobavení, zrudla a odvrátila hlavu.

Ačkoliv se cítil polichocen a měl chuť ji políbit, zůstal u pobavení a rozesmál se. „Saxano, ty jsi zkrátka neuvěřitelná.”

Usmála se na něho, ale pak zvážněla. „Když Elaina ublížila Hunterovi, chtěla jsem zařídit, aby to nemohla provést žádnému dalšímu muži, ale Hunter zjistil mé plány a zastavil mě.”

„Co jsi chtěla udělat?”

„Zohavit jí obličej. Přála jsem si zbavit ji krásy, kterou zneužívala.”

Botolf jí stiskl ruku v gestu pochopení. „I já měl často chuť udělat totéž Alici.”

„Jsou to příliš tíživé záležitosti,” vzdychla Saxana, ale hned sejí rozsvítily oči: „Co myslíš, kdy můj bratr přijede?”

„Určitě brzy,” přislíbil neurčitě Botolf a obratně změnil téma na nepřetržité boje mezi Skotskem a Anglií o pohraniční město Berwick.

Když se pozdě odpoledne vrátili do Regenfordu, lord Hunter Todd a jeho bratr Roc už byli na místě. Botolf se díval, jak se jim Saxana vrhá do náruče. Uplynulo několik hodin, než konečně promluvil se Saxaninými příbuznými o samotě. Tváří v tvář dvěma zlatovlasým mužům se stříbrnýma očima, jejichž půvab zapůsobil i na jeho matku, se cítil rozpačitě.

„Naše služba králi skončila, můj lorde,” oznámil Hunter, když usedal na židli proti Botolfovi, který se posadil k psacímu stolu. „Nyní jsme ti k dispozici.”

Botolf se předklonil a opřel se rukama o leštěnou desku stolu. „O to mi nejde. Pozval jsem vás, abychom si promluvili o Saxaně.”

„Můj lorde, to, co se stalo v hostinci Kančí hlava -”

„Je zapomenuto. Opravdu. Chci si vzít vaši sestru za ženu.” Usmál se jejich ohromení, které se snažili rychle skrýt. „Překvapilo vás to.”

Hunter vážně přikývl. „Vždycky jsme byli vazaly pánů Regenfordu.”

„Včera jsem obdržel králův souhlas s tímto svazkem,” řekl tiše

Botolf.

„A co na to říká má sestra?”

„Ještě jsem s ní o tom nemluvil. Chtěl jsem nejdřív slyšet tvůj názor jako jejího poručníka.”

„Toddové nemají ve zvyku starat se o výběr partneni svých příbuzných. Uvědomuji si, že některým lidem to může připadat bláznivé, ale ponecháváme ženám svobodu volby.”

„To už jsem slyšel, ale já mám své vychování a učili mě promluvit si nejdříve s králem a pak s rodinou nevěsty. Budu dobrý manžel,” dodal neskromně.

„A budeš i dobrý milenec?” zeptal se tiše Roc a pokrčil rameny, když na něho Botolf vrhl překvapený pohled.

„Můj lorde, proč sis vybral naši sestru?” chtěl vědět Hunter. „Promiň mi mou neomalenost, ale musím se na to zeptat. Myslím, že nenabízíš lásku.”

„Zatím ji jednoznačně nerozpoznávám,” přiznal čestně Botolf. „Je pro mě těžké vysvětlit, co cítím. Obdivuji Saxanu, její oduševnělost a upřímnost. Faslinuje mě.”

„Přesto jsi požádal svou matku, aby Saxanu změnila,” obvinil ho

Roc.

„Ne,” odmítl Botolf. „Matka ji nebude měnit, jenom doplní její výchovu. Moje postavení ode mne a od mé zeny vyžaduje určité vystupování. Chci ji ušetřit posměchu. Věřte mi, že ji chci jenom chránit.”

„Ano, tomu rozumím,” zabručel Hunter a Roc přikývl. „Pár lekcí Saxaně prospěje.”

Botolf si uvědomil, že bratři od něj čekají více než pouhá slova obdivu, a tak vyhrkl: „Chci syny. Potřebuji syny.”

„Můj lorde, a co se stane, když ti je Saxana nedá? V naší rodině se vyskytlo pár žen, které neměly děti nebo rodily jenom dcery.”

„Potom budu brát vymření svého rodu jako Boží vizi. Nerozhodl jsem se bez uvážení, i když potřebuji najit manželku, protože zanedlouho by mi ji vybral sám král.” Jeho výraz znechucení dával jasně najevo, co si o tom myslí. Nervózně si odkašlal. „Po otcově smrti musím častěji pobývat v Regenfordu. Saxana zná zdejší život a má ho ráda. Dokáže tady žít. Je čestná a já po pekle prvního manželství po ničem víc netoužím.” Pročísl si rukou vlasy a ostýchavě se usmál. „Saxana mě rozesmává a dobře se mi s ní povídá. Možná to zní směšně, ale to silně hovoří v její prospěch.” Podíval se Hunterovi přímo do očí a upřímně přiznal: „Chci ji.” „Chápu. A co Saxana? Touží po tobě?” „Ano, ale nemusíš se obávat o její počestnost. Kdybych snad sám neodhadl nebezpečí příliš důvěrného chování, tak tvoje rodina jí poskytuje dostatečnou ochranu. Při každém kroku narážím na některého Jagera, Healdona nebo Todda.”

Usmál se, když se bratři rozchechtali, ale pak zase zvážněl. „Jsem muž, který dodržuje manželský slib. Nebudu Saxanu trápit nevěrou. Nejsem svatoušek, ostatně který muž jím je, ale plně mi postačí žena, která mě nebude odhánět od svého lože.”

„To je dobře, že nám to říkáš, můj lorde. Jenže se s ní můžeš oženit i bez našeho souhlasu.”

„Ano, zejména když mám schválení krále, ale přeji si souhlas všech, jichž se to týká.”

„Jde o nesmírně žádoucí manželství, ale já musím nejdříve mluvit se Saxanou.” Hunter vstal a vzdychl. „Nepřikážu jí, aby se za tebe provdala, můj lorde, ale budu mluvit v tvůj prospěch. Saxana je mladá a může myslet na lásku, ale já znám hodnotu toho, co jsi nabídl. A věřím, že ona také. Přesto ti musím položit ještě jednu

otázku.” „A to?”

„Je tvoje první žena pro tebe zcela mrtvá, můj lorde?” „Byla pro mě mrtvá už měsíce před svou smrtí. V mé manželské posteli nebudou žádní duchové.”

Saxana ostražitě pozorovala bratry, když vešli do jejího pokoje a poslali pryč Jane. Věděla, že si s ní hodlají promluvit o něčem důležitém; četla jim to z tváří. Pokud by jí chtěli oznámit pouze souhlas s tím, aby lady Mary doplnila její výchovu, nevyžadovali by soukromí a nevypadali by tak vážně.

„Za jaký hřích mi chcete vyčinit tentokrát?” pokusila se odlehčit atmosféru, když si sedali na její postel.

„Za žádný, i když pokus zabít hraběte byl šílenství,” řekl Hunter.

„Máš pravdu. Jenže žal nad Pitneyovou údajnou smrtí mi pomátl rozum.”

„To chápu.” Hunter se nadechl a pak to vyklopil: „Hrabě nás požádal o tvou ruku.”

Ačkoliv Saxana otevřela ústa, nedostala ze sebe ani slovo. Na okamžik jí vzlétlo srdce, ale pak prudce dopadlo zpátky. Teď už chápala jeho chování.

„Proč?” zeptala se ochraptělým hlasem.

Hunter vzal její ruku do dlaní. „Hrabě nemluvil o lásce, ale to, co řekl, mě přesvědčilo, že bude dobrý manžel. Půjde o záviděníhodný svazek. Chce syny, protože rod Lavingtonů je na vymření.”

„Není příjemné být považována za chovnou klisnu.”

„Bude pro tebe těžké ulehnout s ním?” chtěl vědět Hunter.

Saxana zrudla, když zavrtěla hlavou. „Ne. Vlastně je to Botolf, kdo se drží zpátky. Já moc ne.”

Hunter se zasmál. „Zdrženlivost není silná stránka Toddů. Ale co k němu cítíš?”

„Nevím jistě. Je pro mě hádankou. Dokáže mě rozzlobit, ale když se mě dotkne, nemám chuť ho odstrčit.”

„Ale nemiluješ ho. Nebo ano?” vmísil se Roc.

„To si netroufám říct.” Saxana si nervózně omotávala cop kolem ruky. „Nejsem si jistá. Toužím po něm; důvěřuji mu; bojím se o jeho bezpečnost a je mi dobře v jeho společnosti.”

„To vypadá skoro jako láska.”

„Možná, Roku, ale člověk si tím slovem musí být naprosto jistý, než ho vysloví.”

„Saxano, král váš sňatek horlivě schvaluje,” prozradil Hunter.

„Vážně? Pak je rozhodnuto.” Zlobila se, že je poslední, kdo se k tomu může vyjádřit.

„To je možné, ale hrabě si přeje mít souhlas všech. A my taky.”

„Neříkám ne. Mohu si to promyslet?” „Samozřejmě.” Hunter vstal a políbil ji na tvář. Roc stejně tak. „Nebudu na tebe naléhat.”

„Ale?” zamumlala, protože jí neuniklo jeho krátké zaváhání.

Hunter vzdychl a dodal. „Ano, je tu ale. A myslím, že znáš důvod. Hrabě bude věrný manžel.”

„On to řekl?” Saxana věděla, že tento slib je vzácný, protože i ženatí muži se domnívali, že mají právo vzít si kdekoli a kdykoliv kteroukoliv ženu, na niž mají chuť.

„Ano, věřím v manželský slib. Takže na to mysli,” nabádal ji. Pak odešel s Rokem v patách vyhledat hraběte.

Botolf provázel matku do vstupní haly a každým krokem se ho zmocňoval větší neklid. Přemýšlel, jak je osud zlomyslný, když si umanul zkomplikovat jeho situaci návštěvou lady Odelly s doprovodem. Jelikož mu Hunter oznámil, že Saxana zváží jeho nabídku, chtěl Botolf strávit odpoledne přípravou na její odpověď.

Místo toho dorazila lady Odella a chovala se, jako by očekávala vroucí přijetí. Neměl náladu jí něco podobného nabídnout, ale když sešel ze schodů a Odella se mu vrhla do náruče, snažil se o dobré způsoby. Urazit tuto ženu by přineslo jenom problémy.

„Nečekali jsme tě, lady Odello,” pronesl zdvořile, když se uvolnil z jejího objetí.

„Ale dohodly jsme se tak s tvou matkou, když jsme spolu naposled mluvily,” švitořila Odella.

Lady Mary se zarděla, když se na ni Botolf podíval. Nepochyboval, že matka pozvání nevyslovila, ale zdvořilost ji brání, aby to řekla. Lady Mary s křečovitým úsměvem obratně unikla ze synova dosahu, když vedl lady Odellu s otcem do jejích pokojů. Botolf věděl, že je to pro ni jenom dočasný odklad.

Když k němu zamířili Hunter s Rokem, pocítil napětí. To by mu ještě chybělo, aby si Saxanini příbuzní mysleli, že hraje nějakou hru s více želízky v ohni. Už jim to chtěl vysvětlit, když spatřil v jejich očích pobavení.

„Nezávidíme ti, můj lorde,” prohlásil soucitně Hunter. „Být lapen mezi dvěma ženami, z nichž jedna zvažuje odpověď a druhá se domáhá otázky, je velmi nebezpečné.”

„Vidím, jak hluboce se mnou soucítíte,” zabručel Botolf a pak se všichni rozesmáli. Dokázal nalézt ve své situaci humor vzdor potížím, jaké nastanou, až se všichni shromáždí ve velkém sálu.

Botolf zamířil do pokoje své matky. Mračil se, i když věděl, že to není její chyba.

Lady Mary se podívala na jeho zachmuřenou tvář a ohradila se: „Já tu ženu nepozvala. Opravdu ne. Když na mě vytrvale naléhala, odpovídala jsem vyhýbavě a neurčitě.”

„Zřejmě ne dost neurčitě.” Botolf vzrušeně přecházel po pokoji. „Ale je to i moje chyba, protože jsem neodmítl její hrátky. Bylo mi jasné, že si musím brzy najít ženu, a považoval jsem ji za snesitelnou volbu. Ale její příjezd je katastrofa. Už jsem si vybral manželku, matko. Čekám jenom na potvrzení.”

„Saxanu Toddovou,” uhodla lady Mary okamžitě.

„Ano.” Oddechl si, když neviděl žádné znepokojení.

„Co tím myslíš, že čekáš na potvrzení? Její bratr váš sňatek snad schvaluje, nebo ne?”

„Ano, souhlasí. Souhlasí dokonce i král.”

„Tak to abychom začali plánovat svatbu.”

„Bylo by to rozumné, ale v naprosté tichosti.”

„Bojíš se, že přítomnost lady Odelly to může nějak zkomplikovat?”

„Ano. Jak řekl Hunter, jsem lapen mezi dvěma ženami, z nichž jedna zvažuje odpověď a druhá ze mě doluje otázku.”

Lady Mary se zatvářila zamyšleně a ztrápeně. „Ožehavý problém.”

„Ano. Nemohu lady Odellu odbýt tím, že jsem zasnoubený, ani čestně sdělit Saxaně, že jsem neposkytl Odelle žádnou naději. Vždyť jsem tu ženu nechal hrát její hru, takže na ni nemohu být hrubý. Přeji si, aby mě Odella přestala pronásledovat, ale nechci ji urazit.”

Nicméně nutkání k urážce ještě zesílilo, když o chvíli později dovedl matku do velkého sálu. Odella se posadila po jeho boku a nebylo možné ji přesunout, když dorazila Saxana. Botolf si uvědomil, že o houževnatosti žen se teprve poučuje. Měl nutkavý dojem, že nějakým záhadným způsobem Odella ví o jeho rozhodnutí vzít si Saxanu. Způsob, jakým se Saxanin drobný obličej napjal, mu řekl, že Odella vsadila na tvrdou hru, z níž chce vyjít jako vítěz.

Saxana se v duchu napomínala, ať neblázní. Vždyť mohla vidět, že Botolf je k lady Odelle pouze zdvořilý, jenže city odmítaly přijmout racionální výsledky pozorování. Viděly jen to, že lady Odella se na Botolfa lepí, staví své hezky tvarované tělo mezi ni a hraběte a nestydatě s ním flirtuje. Pokaždé, když se Odella hraběte dotkla, měla chuť jí ty elegantní pazoury zpřerážet. Už jí nepřipadalo zábavné, jak cukruje na Botolfa, jako by si byli kdovíjak důvěrně blízcí.

Když si Saxana lehla, věnovala se tvrdé analýze svých pocitů a došla k tomu, že s ní lomcuje žárlivost. Což by naznačovalo, že její city k Botolfovi jsou hlubší, než se domnívala. Jestliže někdo takhle žárlí, musí mu na tom člověku velice záležet. Takový majetnický pocit Saxana ještě nikdy neměla.

Ztěžka vzdychla a připustila si, že touha stát se Botolfovou ženou je příliš silná a nelze ji ignorovat. Žádná pochybnost, nejistota či žárlivost ji nemohou přinutit vyslovit rozhodné ne. Zítra oznámí Botolfovi, že přijímá jeho nabídku k sňatku.

Než se propadla do říše snů, ještě ji napadlo, že možná nebude snadné zařídit, aby s ním byla chvilku sama.

Nabručená Saxana se posadila na nízkou drolící se zídku v zahradě lady Mary. Už dva dny se jí nepodařilo být s Botolfem o samotě. Neubránila se stále vtíravější myšlence, jestli se nedopustila omyla, když věřila, že je k lady Odelle jenom zdvořilý. Pěkně rostlá blondýnka byla mimořádně půvabná. Botolfovi se mohou její pozornosti velmi zamlouvat.

Strnula, protože zaslechla hlasy. Když poznala, že je to Botolf s vytrvalou Odellou, nejraději by zařvala. Navíc neměla kam uniknout. Pokud hledají soukromí k důvěrnostem a objeví ji, mohou se domnívat, že je špehovala. Saxaně se tahle možnost vůbec nezamlouvala, ale představa těch dvou, jak se v zahradě osvětlené měsícem k sobě chovají jako milenci, taky ne. To už dokonce vůbec ne. Ulevilo se jí, když pokračovali v chůzi a došli až k ní.

„Tady jsi, Saxano,” řekl Botolf. „Přemýšlel jsem, kam jsi utekla.”

Výraz, který přelétl po tváři lady Odelly, Saxanu málem rozesmál. Věděla, že Botolf nechtěl, aby z toho vyznělo, že ji hledal, jenže Odella to tak pochopila. Její marnivost zcela viditelně utrpěla hluboký šrám.

„Chodívám sem často,” odpověděla Saxana a svraštila obočí, protože se blížily další hlasy. „Nikdy tu není takový provoz.”

Hunter s Rokem je s úsměvem pozdravili. Saxaně neuniklo, jak se podívali na lady Odellu přilepenou k Botolfovu boku. Snažila se tvářit, že jí neustálá přítomnost té ženy nevadí, ale nepřekvapilo ji, že jí bratři vidí pod kůži. Slibovala si od nich, že pod nějakou záminkou Botolfa té ženy zbaví. Už hodně dlouho se nesetkala s hrabětem bez Odelliny otravné přítomnosti.

Odella si při pohledu na tři Toddy postěžovala: „Je tu větší zima, než jsem myslela, Botolfe. Můžeme se vrátit dovnitř?” Otočila se a táhla Botolfa za paži.

„Mně je docela příjemně.” Ani se nehnul a téměř se vytrhl z jejího držení.

„V takovém případě tě doprovodíme my, má lady,” nabídl se Hunter, vložil si Odellinu ruku pod paži a Roc rychle zaujal místo

mezi ní a Botolfem. „Už jsme se také nasytili nočního vzduchu a vracíme se do sálu. Tvá krásná přítomnost nám ozáří cestu.”

„Ty ještě zůstáváš tady, Botolfe?” zeptala se ještě Odella přes rameno, neboť ji její galantní eskorta téměř násilím táhla pryč.

„Chvilku ano,” potvrdil Botolf.

Hunter se ohlédl přes rameno a důrazně podotkl: „Takže se brzy uvidíme.”

Botolf se tiše zasmál a usedl vedle Saxany. Vycítil její zdrženlivost, ale nepochyboval, že ji rychle zdolá. Neodbytná Odella ho připravila jen o část pozornosti a velký díl času, a to se dalo snadno napravit.

„Už jsme si dlouho nepromluvili,” poznamenal.

„Byla jsem stále nablízku, můj lorde,” zamumlala Saxana.

„Ano, stejně tak lady Odella.”

Saxana se na něho podívala a opatrně, téměř tázavě pronesla: „Zřejmě se domnívá, že k tomu má právo.”

„Obávám se, že to nemohu vyvrátit, protože předtím nebyl důvod ji odmítnout a zabránit jejím hrám.”

„A jsou to jenom její hry?”

„Pouze její. Jak jsem řekl, nebyl důvod ji odmrštit.”

Uchopil Saxanu za ruku, políbil ji na dlaň a dodal: „Kdybychom byli zasnoubeni, mohl bych to Odelle oznámit a ukončit tu směšnou situaci, aniž bych ji urazil.”

Saxana se dívala na jejich spojené ruce. „Jsi si jistý, že si to přeješ?”

„Naprosto jistý. Přemýšlel jsem o tom od chvíle, kdy jsem tě poprvé uviděl.”

Způsob, jakým přejížděl palcem po hřbetě její ruky, jí vysílal příjemné mrazení vzhůru paží, ale zachovala si dostatek rozumu, aby poznamenala: „Chceš syny.”

Poposedl k ní blíž a druhou rukou ji něžně hladil po šíji. „Který muž by nechtěl? Také budu s potěšením ty syny dělat,” pronesl hlasem zastřeným touhou. „Nemusím ti říkat, že s tebou budu moc rád ležet v jedné posteli.” Usmál se, když se zarděla, a políbil ji na tvář. „Víš, že po tobě toužím.”

„Jenže touha může být přelétavá, určitou dobu plane naplno a pak se změní v popel.”

Když se přisunul ještě blíže, zjistila, že nedokáže jasně myslet. Objal ji silnou paží kolem ramen a tiskl k sobě. Nedalo mu to moc práce, protože se o něj stejně opírala. Zvolna pokryl její obličej teplými, něžnými polibky, které jí rozpálily krev a zastřely mysl. Tulila se k němu s touhou dotýkat se ho a najít oporu.

„Tak silnou a sladkou touhu jsem ještě nikdy nepociťoval,” zašeptal a stiskl mezi rty její lalůček. „Pokud oheň vyhasne, ať trochu nebo hodně, což je možné, stále tu bude důvěra a zalíbení v tobě. Máš v úmyslu odpovědět mi ne?”

„Ne. Jsi můj lenní pán. Král dal souhlas. Moje rodina by mě považovala za šílenou.”

„Přeji si, abys s tím souhlasila i ty.”

Ovinula mu paže kolem krku a pokoušela se ho přimět, aby ji líbal na ústa. „Musím souhlasit.” „To ne, nechci tě k tomu nutit.”

„Ale i tak je to něco, co musím udělat, protože když řeknu ,ano, vezmu si tě’, tak to bude ano i tomuhle, co právě děláme.”

Botolfovi uniklo hladové zasténání, když jí poskytl polibek, po jakém toužila. Její vstřícnost, s níž mu naznačila, že nemá vůli odmítnout mu potěšení, mu zrychlila pulz. Její vášeň patří mně, pomyslel si vítězoslavně. Nelítostně uhasil náhlou a zrádnou myšlenku, že by svou vášeň mohla dát jinému muži.

Odpoutat se od ní si vyžádalo hodně sil. Přitiskl tvář do jejích vlasů, zatímco oba čekali, až se uklidní. Svatba musí být co nejdřív, rozhodl se, protože jeho sebeovládání se s každým dalším objetím stávalo náročnější.

„Zjistím, kolik času bude potřebovat tvoje rodina, aby sem přijela. Vezmeme se tak rychle, jak to bude možné,” prohlásil. „Zítra večer, až se všichni shromáždí v sálu, oznámíme naše zasnoubení.”

Saxana se na něho podívala a nahlas přemítala: „Moje rodina se dokáže sejít velmi rychle, pokud si to přeješ, můj lorde.”

Políbil ji na špičku nosu, vstal a přitáhl ji k sobě. „Vzhledem k ohni, který mezi námi hoří, čím dříve, tím lépe.” Vydali se k hodovní síni.

„Moji příbuzní s tím budou nepochybně souhlasit,” přikývla a srovnala s ním krok.

Botolf poněkud zpomalil. „Tvoji příbuzní to vědí?” „Mají oči, můj lorde.”

„Začínám si myslet, že jich mají příliš mnoho.” Smutně se usmál, když se Saxana rozesmála.

„Mluvila jsem o tom s Pitneyem,” přiznala.

„Nepřekvapuje mě to.”

„I s Hunterem a Rokem,” dodala.

„Jste si tak blízcí, že s nimi dokážeš mluvit i o tak intimních věcech?”

„Ano, jsme si blízcí, ale mluvila jsem o tom, protože se mě ptali. Moje přiznání ulehčilo jejich mysli. Přáli si, abych s tímto manželstvím souhlasila, i když v našem klanu platí odedávna tradice svobodné volby. Moji bratři chtěli vědět, jestli váhám dát odpověď kvůli milostné stránce manželství.”

Botolf pokývl. „Rozumné. Bylas k nim stejně upřímná jako ke mně?”

„Ano, můj lorde.”

„Pak mě udivuje, že nás nechali o samotě.” „Ujistila jsem je, že jsi velmi čestný muž.”

Potlačil úsměv, protože zaslechl v jejím hlasu podráždění. „A tak to zůstane, dokud se nevezmeme. Ráno po naší svatbě si nepřeji vzbudit žádné pochybnosti.” Pohladil ji prstem po tváři. „Všechno bude tak, jak má být.”

Když vešli do velkého sálu, Botolf se s ní posadil do klidnějšího kouta. „Myslela jsem, že už bych mohla jít do svého pokoje,” podivila se Saxana.

„Za chvilku,” ujistil ji Botolf. „Když nás budou vidět sedět spolu a flirtovat jako milence, usnadní to naše zítřejší oznámení.”

„Obávám se, že flirtování mi moc nepůjde, můj lorde. Třeba to nebude dost přesvědčivé.”

„Oslovuj mě Botolfe.”

„Jestli ti to nevadí, chtěla bych si nechat takovou důvěrnost až po svatbě.” „Je k tomu nějaký důvod?”

Saxana se pousmála. „Ne takový, který by se snadno vysvětlil. Mám pocit, že mě to změní z dívky v ženu. Tak to dělaly i moje sestry, ačkoliv to taky nemohly zdůvodnit.”

„Tak ať je po tvém.”

Chvíli se bavili o nezávazných věcech a Saxana brzy přestala vnímat, jaký zájem vyvolali. Začala se uvolňovat. Uplynula skoro

hodina, než se zvedla, popřála Botolfovi dobrou noc a zamířila do své ložnice. Cestou se ještě stavila u Pitneye.

Pitney hrál šachy se strýcem Edrikem. „Takže ses rozhodla.”

„Ano,” potvrdila Saxana, aniž by ji Pitneyova jas-nozřivost překvapila. „Bylo by mnohem příjemnější, kdyby v tom byla i láska. Ale věřím, že takový cit není mimo náš dosah. Moje žárlivost na lady Odellu mě přesvědčila, že je možná mému srdci bližší, než jsem si myslela.” Usmála se, když se muži rozesmáli. „Jdu si lehnout. Potřebuji pořádný odpočinek, abych byla zítra klidná. Dobrou noc.”

„Počkej,” zastavil ji Pitney. Podíval se na Edrika a zeptal se ho: „Co si o tom všem myslíš ty?” „Nemohl ji potkat lepší svazek.” „To je jasné. Ale protože jsem upoután na lůžko, neměl jsem možnost vidět je spolu. Uklidnilo by mě, kdybych měl jistotu, že je mezi nimi víc než rozbouřená krev.”

Ačkoliv Saxanu strýcova odpověď zajímala, zamračila se na bratra. „Záleží na tom? Řekla jsem ano.” Pitney si jí nevšímal. „Strýčku?” „Je tam víc,” přikývl Edric. „Mezi Saxanou a hrabětem panuje pohoda, přátelství. Je doslova vidět, jak se hrabě raduje, když je blízko ní. To mi dává větší naději na dobré manželství než vášeň, kterou sdílejí.”

„Doufám, že se nemýlíš. Jestli jí ublíží, mohu být dalším, kdo se ho pokusí zapíchnout.”

„Nechci být vdova,” ohradila se Saxana. Zlobilo ji, že se o ní baví, jako by tu nebyla.

Edric se usmál a pak zvážněl. „Nemyslím, že by jí hrabě úmyslně ublížil, ale určité nebezpečí stále existuje.” Připomněl Pitneyovi Cecila a jeho touhu zavraždit hraběte; jedna z akcí nedávno skončila zraněním Pitneye. „Cecil chce přece zdědit veškerý Botolfův majetek.”

„A jestliže Botolf zplodí syna, jeho šance se podstatně zmenší,” poukázal Pitney. „Jakmile se oznámí zasnoubení, Saxana se stane pro toho šílence terčem. Hrabě vystavuje život mé sestry obrovskému riziku.”

„To není Botolfova chyba,” zasáhla Saxana. „Hrabě je mocný muž a takový má vždycky nějakého nepřítele. Nemůže připustit, aby mu to bránilo plnit povinnosti vůči rodině. Potřebuje syny, jinak jeho rod vymře. Je to natolik naléhavé, že Botolf nemůže čekat a ani odstraňovat všechny potíže, které Cecil způsobuje. To potrvá roky.”

„Cecil ho může zabít,” vyhrkl Pitney.

„To jistě,” souhlasil Edric a dodal: „A když po sobě nezanechá syna, jeho smrt přinese tomuto domu rychlý konec.” „Bude tu Cecil.”

„Dlouho ne. I kdyby Cecil získal, co chce, vraždou hraběte proti sobě poštve celý náš klan. Řekl bych, že o tom asi moc nepřemýšlel. Pokud hraběte zavraždí a přežije, stejně je mrtvý muž.” Edric vzdychl. „Všichni jsme zavázáni pomstít vraždu hraběte.”

„Nebude žádná smrt, leda Cecilova,” odpřísáhla Saxana. „Dobrou noc.” Prchla z pokoje. Jen už žádná další slova o nebezpečí a pomstě. V jejím pokoji čekala Jane. Přinutila se ke klidu, zatímco Jane se starala o přípravy na noc. Když jí služebná česala vlasy, Saxana si vzpomněla na Thyldu. Od sestřina narození nebyly jedna bez druhé. K jejímu odjezdu došlo velmi rychle a nyní se bude vracet do Wolfshead Hallu jen na příležitostně návštěvy. Přemítala, jak to asi zapůsobí na Thyldu.

Obě věděly, že se Saxana musí brzy vdát. Každý muž, který prošel Wolfsheadem, byl hodnocen jako potenciální manžel. Dokonce i Thylda se už začala rozhlížet po životním partnerovi. Ale zatím se žádný neobjevil. Saxanin sňatek bude pro Thyldu velký šok. „Máš starosti, má paní?” zeptala se Jane. „Mračíš se.” „Myslím na svou mladší sestru Thyldu. Doposud jsme pořád žily spolu,” vysvětlila Saxana.

„Třeba by mohla přijet na Regenford a nějakou dobu tady zůstat,” navrhla Jane.

„Myslíš jako i po svatbě?” Saxana vzrušeně vyskočila. „A lady Mary by mohla učit i ji. Vždyť teď bude Thylda hlavní paní Wolfsheadu, dokud se Hunter neožení.”

„Kam jdeš?” podivila se Jane, když si Saxana přehodila přes lehkou noční košili župan a otevřela dveře. „Promluvit si s Jeho Lordstvem.” „Ale nemůžeš jít do jeho pokoje takhle oblečená a sama. Jestli tě někdo uvidí -” „No jasně. Takže musíš jít se mnou.” „Nepočká to do rána?” bránila se Jane, když ji Saxana vlekla chodbou.

„Ráno Jeho Lordstvo rozešle mé rodině zprávu o naší svatbě. Když bude souhlasit, může jí současně poslat i pozvání k pobytu.”

Saxana zvedla ruku, aby zaklepala na Botolfovy dveře, a zarazila se. Uslyšela zevnitř hlasy a srdce se jí bolestně sevřelo.

„Co se děje, slečno?” zašeptala Jane, když Saxana zbledla a couvla.

„Má tam ženu,” sykla Saxana. „Dneska večer ho baví lady

Odella.”

Saxana se vrátila do své ložnice a téměř nevnímala Jane, která zůstala stát u dveří. Vztekle rázovala po pokoji a občas praštila pěstí do stolu nebo zdi. Trvalo několik minut, než se alespoň trochu uklidnila a dokázala myslet. Pak se prudce otočila ke služebné.

„Něco na tom není v pořádku,” vyhrkla. „Hrabě a já jsme zasnoubeni, i když to nebylo formálně oznámeno. Nemohu uvěřit, že by Jeho Lordstvo bralo takový závazek na lehkou váhu. Kromě toho Odella je rodem lady. Kdyby s ní hrabě ulehl těsně před oznámením našeho záměru, pobouřil by tím její rodinu. Mohli by ho donutit, aby se s ní oženil. A to přece nedává smysl, ne?”

„Ne, má paní,” přikývla Jane.

Saxana vykulila oči. „Může to být intrika. V mé rodině se stalo něco podobného. Chce mu zabránit, aby si mne vzal. Jane, my se tam musíme vrátit.”

Jane vykřikla, když ji Saxana popadla za ruku a znovu ji táhla k pokoji hraběte. „Co když to není intrika?”

„Jako že hrabě podlehl chtíči? Tak pak v tom chci mít jistotu. Musím vědět, jestli jeho slova jsou jenom prázdné sliby.”

Botolf poslal pryč páže, oblékl si župan a nalil si sklenku vína. Toužil po chvilce soukromí. Při tichém zaklepání zaklel. Úsečně pozval hosta dál a vytřeštil oči, když dovnitř vklouzla lady Odella pouze v tenké noční košili a župánku.

„Odello, zbláznila ses?” vyhrkl.

„Ach, Botolfe,” vykřikla a vrhla se k němu. „Jsi ke měně stále tak chladný. Už to nesnesu.”

Botolf si přes své úsilí uvědomoval její plné křivky tisknoucí se k jeho tělu, ale rychle potlačil jiskru zájmu. Tělo měl napjaté k prasknutí, jenže lady Odella nebyla tím správným lékem. Myslel na to, co to vyvolá, jestli ji někdo viděl přicházet a klepy se donesou Saxaně.

„Má lady, tohle je bláznovství.” Snažil se ji odtrhnout od sebe. „Někdo tě mohl vidět.”

Odella se ho chytila ještě pevněji. „To je mi jedno. Dělám to z lásky.”

Její slova pošimrala Botolfovu ješitnost. Byl muž a obdiv takové krasavice mu lichotil, ovšem hned usoudil, že není slušné nechat ji vyjevovat city, když už není volný a nemá zájem. Znovu seji pokusil od sebe dostat, aniž by byl příliš hrubý.

„Prosím, už nic neříkej, má lady,” naléhal, když se mu podařilo vytvořit mezi jejich těly několikacentimetrovou mezeru. „Nemohu -”

„Já vím.” V očích se jí zaleskly slzy. Přitiskla dlaně na jeho hruď a vklouzla prsty pod župan. „Nemůžeš opětovat mé city. Právě to mě k tomu dohnalo. Chápu to. Opravdu. Srdci se nedá poručit. Ach, Botolfe, jestli mi nemůžeš dát více, neodepírej mi přinejmenším tuto noc. Dovol mi alespoň jednou pocítit tvé objetí.”

„Ztratil bych čest, kdybych tě takto zneužil, má lady.” Znovu se pokusil vymanit z jejího objetí, když se ozvalo další tiché zaklepání. „Ne, počkejte,” vykřikl, i když už se dveře otevřely. Zděšeně zíral, jak do pokoje vchází Saxana a vleče s sebou služebnou Jane. „Saxano,” zasténal v předtuše katastrofy. Saxana si je pozorně prohlížela. Neměla úplnou jistotu, jak si má vyložit Botolfův vystrašený výraz, zato letmému triumfálnímu pousmání lady Odelly rozuměla dobře. Viděla, že Botolf se odtahuje od Odelly, zatímco ona se k němu snaží tisknout. Neměl čas zaujmout takovou pozici jen kvůli tomu, aby ji oklamal. Ať Odella plánovala cokoliv, nebylo pro ni snadné toho dosáhnout. Saxana nyní pociťovala pouze hněv, hněv na lady Odellu.

Botolf téměř odhodil lady Odellu stranou a opatrně pokročil k Saxaně. „Co tady děláš, maličká?”

„Chtěla jsem s tebou mluvit, můj lorde.” Posadila se na jeho postel a snažila, aby v jejím hlasu nezazněla zlost.

„Týká se to tvé služebné? Je to Jane, že ano?” Zalétl pohledem k dívce a znovu se podíval na Saxanu.

„Ano, je to Jane, ale přivedla jsem ji s sebou jen proto, abych dodržela zásady slušnosti. Asi nemám tak skvělé vychování, jaké mívají lady,” pokračovala Saxana, „ale vím, jak se vykládá noční návštěva lady v pánské ložnici. Nepřeji si, aby mě někdo považoval za obyčejnou couru.”

Jane zalapala po dechu a přitiskla si dlaň na ústa. Saxana koutkem oka viděla, jak lady Odella nebezpečně ožila a připravila se na útok. Když se na ni Odella vztekle vrhla, Saxana ji chytila za

zápěstí. Prudce jí zkroutila paži, podívala se do zrudlé tváře a se zaťatými zuby zasyčela: „Šachmat.” Pak ji pustila.

Odella sykla: „Tohle je jenom část hry. Nevychutnávej si vítězství tak brzy.”

Než měla Saxana čas zvážit význam pozadí Odelliných slov, zaznělo ostré zaklepání. Botolf otevřel a zamračil se, když zjistil, že ve dveřích stojí lord Alanson. Ale starší muž mu nevěnoval pozornost. Překvapeně pohlédl na Saxanu a Jane, která se zoufale pokoušela schovat do stínu na vzdálenějším konci pokoje. Odella zavrčela, popadla otce za paži a odváděla ho pryč.

Botolf se podíval do chodby, jestli tam nejsou další nezvaní hosté, pak zajistil dveře petlicí a popošel k posteli. Nejisté usedl vedle Saxany.

„Málem jsem spadl do léčky,” prohlásil rozpolcen mezi úžasem a narůstajícím hněvem.

„Ano, můj lorde. Lady Odella hraje starou hru.” Saxana se snažila ignorovat fakt, že Botolf je pod županem nahý.

„To proto jsi přišla do mého pokoje?” Začal se uklidňovat, protože Saxana zjevně chápala, co se děje.

„Ne,” vzdychla Saxana. „Chtěla jsem s tebou probrat jednu věc, než vyšleš posly. Byla jsem u tvých dveří už jednou, ale slyšela jsem hlas lady Odelly a vrátila jsem se do své ložnice.”

Neodolal a pohladil ji něžně po vlasech. „A proč ses vrátila?”

„Když jsem se trochu uklidnila, začala jsem přemýšlet. Nevěřila jsem, že bys ji pozval do své postele potom, kdy jsi mě požádal, abych si tě vzala. Proto mě napadlo, jestli to není z její strany nějaká hra. Podobná se stala i jednomu mému příbuznému. Je štěstí, že to v obou případech nevyšlo.” Podívala se přímo na něho. „Také jsem usoudila, že kdyby to nebyla hra, měla bych to vědět. Potřebovala jsem si ověřit, jestli jsem hloupá, když ti důvěřuji.”

Botolf chápavě přikývl. „Snažil jsem seji přimět k odchodu, měl jsem tenhle trik předvídat. Ale o čem jsi se mnou chtěla mluvit?”

„O své sestře Thyldě. Zůstala ve Wolfsheadu sama a já si nejsem jistá, že je na to připravena. Mohla by se od lady Mary něčemu přiučit.”

„Nemám námitek, aby tu zůstala delší dobu. Pošlu jí pozvání. Může ji doma po dobu její nepřítomnosti někdo nahradit?” „Stará Marta. Prožila ve Wolfsheadu celý život.”

„I my tady máme takovou šikovnou ženu. Jmenuje se Elizabeth.”

Saxana položila dlaň na jeho ruku. „Myslím, že je čas, abych šla.” Zamračila se a uvažovala nahlas: „Domnívám se, že je dobře, když ses neoženil s lady Odellou.”

„Ano, žena schopná takového klamu rozhodně není tou, kterou bych si přál mít za manželku,” souhlasil Botolf a nechápal, jak se mohl v odhadu charakteru lady Odelly tak mýlit. Nejvíce ho na tom děsilo, že se vůbec nepoučil z prvního katastrofálního manželství s Alicí. „Lichotila mi její slova o lásce. To je vše.”

Saxana se zasmála a vstala. „Dobrou noc, můj lorde.”

Botolf ji doprovodil ke dveřím a rozloučil se s ní krátkým, ale vášnivým polibkem. Pak ji postrčil k Jane čekající na chodbě. „Dobrou noc.”

8.

„Jsi krásná nevěsta,” prohlásila Thylda. Seděla na Saxanině posteli a sledovala přípravy na svatbu.

Saxana se na sestru, která byla v Regenfordu už dva týdny, usmála. „Mluví z tebe jen sesterská oddanost.”

„Ne tak docela,” namítla lady Mary, zatímco vplétala Saxaně do vlasů další stuhu. „Opravdu budeš přitahovat pohledy. A přestaň se vrtět.”

„Nemohu si pomoct,” stěžovala si Saxana. „No, nevěsty většinou bývají nervózní.”

„Bojím se obřadu, že to zpackám. Co když zakopnu a spadnu, nebo se mi při stání před oltářem podlomí kolena?”

Lady Mary se zasmála. „Všechno dopadne dobře, uvidíš. Je sice poněkud pozdě, ale nechceš se mě na něco zeptat?”

„Zeptat? Ne, myslím, že ne.”

„Lady Mary má na mysli otázky týkající se noci, která bude následovat,” upřesnila Thylda.

„Opravdu ne. Vím o tom všechno.” Saxana se usmála šokovanému výrazu lady Mary. „Má lady, s takovými příbuznými jako moji by člověk musel být hluchý a slepý prosťáček, aby se to nedozvěděl. Svatební noc mi nedělá starosti.”

„Ani ty nejmenší?” podivila se lady Mary.

„Snad bych se chtěla vyhnout ceremonii s uváděním do svatebního lože. Naštěstí se už nevyžaduje, abych byla nahá, jak to bylo za časů mého otce. To bych omdlela. A zbytek? Je to přece příroda a Boží vůle. Nevidím důvod k obavám.”

Sir Wesley se podíval na Botolfa s hněvem i pobavením. „Nemůžeš stát klidně, Botolfe? Nemohu zavázat ty tkanice.”

„Stojím klidně,” zabručel Botolf.

„Cha! Třeseš se jako panna.”

„Měj trpělivost, sire Wesleyi,” zasmál se sir Roger. „Toho muže čeká vážná událost.”

„Ano,” souhlasil sir Talbot a nalil všem víno. „Brzy se stanou všichni ti Toddové, Healdonové a Jagerové jeho příbuznými.”

„Musíte uznat, že je to pohledná sebranka,” poukázal sir Roger.

„To tedy je,” zasmál se Wesley. „I mladičká Thylda působí jako velký příslib.” Narovnal se. „Tak a je to. Ale neobviňuj mě, jestli některá tkanice nebude držet, když ses tak vrtěl. Co tě sužuje?”

Botolf se křivě pousmál. „Nejsem si jistý. Vždyť to není poprvé. Ale jedna změna tu je. Ještě jsem neměl v posteli pannu.”

„Ale lady Alice,” začal sir Talbot a pak zrudl.

„Když je muž pološílený láskou, neexistence panenské blány není tak důležitá,” prozradil Botolf. „A teď po tom výstupu lady Odelly začínám přemýšlet, kolik z těch takzvaných dobře vychovaných dam jde do manželské postele s neposkvrněnou cudností. Ale Saxana je panna.

Hrome, vždyť ona je nezkušená i v líbání. Když člověk vidí krásu, jakou ten zatracený klan produkuje, připadá mu to jako zázrak. Její příbuzní ji moc dobře strážili.”

„Říkáš to, jako by si přál, aby Saxana taková nebyla,” poznamenal Roger.

„Jedna moje část si to opravdu přeje,” potvrdil Botolf. „Bojím se, že v noci mohu udělat něco špatně.”

„Zaznamenal jsi u ní nějaký strach?” zeptal se Wesley.

„Ne, ale hodně jsem se ovládal. Byli jsme spolu sami jen vzácně.”

„Ovládal ses? Ona tě neodstrkovala?” ujišťoval se Wesley.

„Přesně tak. Myslíš, že se obávám zbytečně? Možná ano. Jenže je tak drobná. Nechci ji zranit, mohl bych v ní zabít vášeň, kterou teď projevuje. Slyšel jsem, že slib spojení umírá o svatební noci.”

„Všichni jsme tyhle obavy prožili, ale nemůžeme předvídat, jak to bude s tebou. Ta dívka je sice nevinná, ale naštěstí z ní nevychovali křehotinku. Trocha bolesti a krve ve svatební posteli ji určitě nezmění. Když zvážím, z jak vášnivé rodiny pochází, věřím, že dobře ví, co bude následovat.” Wesley pleskl hraběte po zádech. „Tak pojď. Je čas, aby ses zbavil všech obav.”

Když Botolf došel do velkého sálu, kde se hosté shromáždili, musel se usmát. Saxaniných příbuzných tu bylo tolik, zdálky vypadali jako moře světlých vlasů. Všiml si, že převažují muži.

„Jenom klid, můj lorde,” dobíral si ho Hunter. „Moje sestra není tak hrůzostrašná.”

„Musíš mě oslovovat Botolfe,” vyzval ho hrabě. „Brzy budeme rodina.”

„Naštěstí, protože jinak bychom se postarali, abys dlouho nežil,” usmál se Hunter, ale pak zvážněl. „Jsi napjatý. Lituješ snad své

volby?”

„Ne. A nevěřím, že někdy budu.” „Takže je to svatební noc, co tě znepokojuje.” Hunter se zasmál, když Botolf zrudl. „Nebereš si žádnou chudinku, která by omdlévala. Saxana je neposkvrněná, ale ne nevědomá. Nebojí se toho, co se odehrává mezi mužem a ženou. Ano, je drobnější, ale to je většina našich žen. Zatím žádnou z nich mužská vášeň nepolámala a žádná před milováním neutíkala. Vlastně když pomyslím na krev, která proudí v Saxaniných žilách, mám větší obavy spíše o tebe.”

Botolf ještě chvíli naslouchal podobným žertům a jeho starosti se začaly rozplývat. Jenže jakmile vešla do sálu Saxana a stanula po jeho boku, vrátily se. Nastrojená vypadala nádherně, ale také nesmírně jemně a mladě. Když ji bral za ruku, cítil, že se chvěje, a přemýšlel, jestli má takový strach jako on.

Saxana se během obřadu nedokázala uvolnit. Napětí ji opustilo až ve chvíli, kdy ji Botolf políbil a dav hostů začal hlučet. Usmála se na manžela a viděla, jak mu oči potemněly vášní. V tuto chvíli mu ale nedokázala dát najevo vlastní touhu. Myslela jen na to, že přestála ceremonii bez chybičky a nyní si může konečně vychutnat svou svatbu.

Zatímco služebnictvo připravovalo stoly k hostině, Saxana táhla Botolfa, aby se seznámil s Thomasem a Godrikem, manželi jejích sester Denu a Tuesday. „Nečekala jsem vás tady,” vrhla se k nim a objímala a líbala je na uvítanou. „Ještě nejste novopečenými otci?”

„Já ano,” odpověděl hrdě Godric. „Máme dceru. Tvoje sestra Tuesday chtěla jet se mnou, ale přísahal jsem, že ji přivážu k posteli. Přeje ti hodně štěstí a modlí se za muže, který měl odvahu vzít si tě za ženu.”

„A jak se vede Denu, Thomasi?” obrátila se Saxana na druhého švagra.

„Dítě se už brzy narodí. Nepřekvapilo by mě, kdyby po mém návratu už bylo na světě. I Denu ti přeje všechno nejlepší.”

Když se konečně posadili ke stolu, Saxana neodolala a pohledem vyhledala Odellu a jejího otce. Vzhledem k jejich postavení u dvora krále Eduarda jim Botolf nemohl dost dobře odepřít účast na svatbě, pokud si přáli zůstat. K jejímu zklamání toho využili. Přestože

Saxana nepochybovala, že Odella už nebude zkoušet na Botolfa další triky, neubránila se pocitu, že z této strany přijdou další problémy, i když netušila jaké. Modlila se, aby Alansonovi odjeli hned po svatbě.

Veselí hostů ji brzy rozptýlilo. Lidé neustále přicházeli a odcházeli, včetně jejího manžela. Když se zase na chvíli vzdálil, toužebně stočila oči ke dveřím vedoucím do zahrady. Právě chtěla podlehnout lákání nadýchat se čerstvého vzduchu, když si všimla, že lady Mary odchází a Edric ji následuje. Saxana popadla Thyldu za ruku a spěchala za nimi. Šeptla Thyldě, ať je zticha, a plížily se skryté zelení, aniž by ztratili lady Mary s Edrikem z dohledu a doslechu.

Botolf viděl manželku se sestrou odcházet a zamračil se. „Kam jdou?” podivil se nahlas.

Hunter pokrčil rameny. „Jsou to tajnůstkářky. Ale nic se jim nestane. Venku je strýc Edric. A tvoje lady matka. Oba vyšli ven těsně před mými sestrami.”

„Ach tak,” přikývl Botolf a okamžitě měl jasno. Čekal jen na vhodný okamžik, aby šel za ní.

Lady Mary ztuhla, když se k ní sir Edric přiblížil. „V sálu začínalo být moc horko.”

„Příliš mnoho lidí. Vaši hudebníci hrají moc hezky.” Edric se zhluboka nadechl. „Napadlo mě, jestli by sis se mnou nezatančila.”

„Myslím, že bude lepší, když odmítnu,” odpověděla tiše.

Saxana viděla, že její strýc je na pokraji zoufalství, protože popadl lady Mary za ramena. Normálně by se tak k ženě nikdy nechoval. Byl to pro ni důkaz, že mezi těmi dvěma vzplálo něco velmi silného, něco, co se lady Mary pokouší potlačit. Doufala, že na to brzy přijdou a naleznou jednoduché řešení, které zatím nevidí.

„Chceš po mně, abych zavrhl danou přísahu?” zeptal se Edric chraptivě. „Tohle ode mě žádáš?”

„Ne,” odpověděla lady Mary hlasem plným slz. „Takový krok by tě zničil.”

„Chceš říct, že si nepřeješ smrt toho člověka, pokud zabije tvého syna?”

„Ne,” vykřikla a uvolnila se z jeho držení. „Panebože, já nevím. Děsím se představy, že by všechno, co může mezi námi být, umřelo proto, že přísaha tě donutí zabít Cecila. Prosím, nemuč mě.”

Saxana popadla udivenou Thyldu a vlekla ji zpátky. Lekla se, když stanula tváří v tvář Botolfovi, který právě vyšel ze sálu. Rychle

mu naznačila, ať je zticha, a zavěsila se do něj. Thylda ji rychle napodobila. Když se Edric vynořil zpoza rohu, vypadalo to, jako by všichni tři právě vyšli ze sálu nadýchat se čerstvého vzduchu.

„Můj lorde,” pronesl Edric s nucenou veselostí, „nestačí ti tvá krásná nevěsta? Musíš si ještě přivlastňovat nejhezčí dívku? Měli bychom co nejdříve provdat i tebe, Thyldo.” „Na to je ještě čas, strýčku,” bránila se.

„Ale jen pár let.” Edric políbil Saxanu na tvář a zašeptal: „Hodně štěstí, dítě.” Pak se rychle vzdálil, protože už se k nim blížila lady Mary.

Ta se na Saxanu s přemáháním usmála. „Konečně mám dceru.”

„A dá-li Bůh, tak brzy i vnuky k rozmazlování,” poznamenal Botolf napjatě; viděl, že matka je nešťastná. Aby jí usnadnil odchod z jejich společnosti, dodal: „Začíná být pozdě. Možná bys mohla začít s obřadem ukládání do postele. Zdržíme se venku jen chvilku.”

„Dobře, Botolfe,” přikývla lady Mary a usmála se na Saxanu. „Pokusím se zařídit, aby tvůj odchod nebyl nápadný.”

Jakmile zmizela, Botolf se přísně podíval na novomanželku. „Slíbilas, že se nebudeš do ničeho plést.” „Nepletla jsem se, jenom jsem poslouchala.” „Tajně.”

Pokrčila rameny a drze se zeptala: „Chceš vědět, jaký mají problém?” Zasmál se. „Tak dobře, pověz mi to.” „Cecil.”

„Nechápu. Co s tím má společného?”

„Cecil se tě pokouší zabít. Myslím, že tvoje matka už tomu konečně věří. Pro ni je to boj dvou bratrů. Nemůže si pomoct, bere Cecila jako vlastní dítě.”

„To vím také, ale jak to ovlivňuje vztah Edrika a mé matky?”

„Pokud se Cecilovi podaří tě zabít,” vmísila se Thylda, „pak náš strýc musí dodržet přísahu našeho klanu a pomstít tě.”

Botolf zaklel. „A i když by Cecil měl na rukou mou krev, matka by se stěží dokázala smířit s tím, že Edrikovy ruce jsou poskvrněny Cecilovou krví.”

„Přesně tak. Náš ubohý strýc nemůže porušit přísahu, která stojí mezi ním a tvou matkou,” pokračovala Saxana. „Lady Mary se neodvažuje dát šanci lásce ze strachu, že by se později proměnila v popel.”

„S tím se opravdu nedá nic dělat,” vzdychl Botolf a pročísl si rukou vlasy.

„Ne, dokud někdo nezbaví svět Cecila, někdo zvenčí mimo náš úzký kruh,” přemítala nahlas Thylda.

„Thylda je stejně bláznivá jako ty, Saxano,” zamumlal Botolf při představě, co se odehrává v Thyldině mysli.

„Dala bych přednost vyjádření, že je stejně rozumná a odvážná,” ohradila se Saxana se smíchem.

„No jistě.” Botolf násilím potlačil úsměv a podíval se na Thyldu. „Nebudeš nic provádět za našimi zády, že ne?”

„Nebudu?”

„Ne. Nebudeš. A chci, abys mi na to dala slovo.” „No tak dobře.”

„Je i stejně přívětivá jako ty,” zabručel Botolf k manželce. „Ale pojďme, musíme se vrátit do sálu. Momentálně mě žádné řešení nenapadá, ale budu o tom přemýšlet.”

„Cecilovo řádění je nutné zastavit,” prohlásila Thylda. „A jestli bude nutné prolít jeho krev, nesmí to udělat Edric. Jiné řešení nevidím.” Vzdychla. „Nikdo ale neví, za jak dlouho to může skončit. Strýc může být do té doby tak starý, že už nebude mít o lady Mary zájem.”

„Jak ho znám, ten bude mít zájem i na smrtelné posteli,” neodpustila si Saxana. „Tak je to se všemi muži našeho klanu.”

Jakmile vešli do sálu, přistoupila k nim Botolfova matka a tiše řekla: „Teď je vhodná chvíle odejít. Většina hostů se dívá na žongléry.”

Trojice žen se vzdálila a Botolf se je chystal následovat. Po pár krocích potkal Pitneye. Mladík strávil většinu oslavy s bratranci. Botolf si všiml, že je bledý, a bál se, aby nebyl příliš vyčerpaný.

„Jdeš si lehnout, Pitneyi?” zeptal se ho.

Pitney zamířil ke schodišti a téměř neslyšně zabručel: „Ano.” „Byl to dlouhý den. Jsi unavený.”

„Ano, můj lorde, a nemám zrovna dobrou náladu. Dneska jsi mi sebral, co bylo doposud moje. Žárlím. Ztratil jsem dobré způsoby i humor.”

„Nemyslím, že jsem ti ji vzal nadobro,” chlácholil ho Botolf.

„To ne,” pousmál se Pitney. „Ale chvíli mi potrvá, než si na to zvyknu. Ach, dobrý večer, krásné dámy,” otočil se Pitney ke dvěma mladým dcerám jednoho z Botolfových vazalů, které je míjely.

Botolf pozoroval s rostoucím pobavením, jak se dívky zajímají o Pitneyovo zdraví. Za chvilku vedly Pitneye do schodů, zatímco on je

objímal kolem pasu. Jejich tichý hovor a smích přiměly Botolfa zauvažovat, jestli si Pitney opravdu odpočine.

„Ten hoch začíná být nebezpečný,” zažertoval Hunter. „Ale pojď, Botolfe, jinak si moje sestra bude myslet, že jsi na ni zapomněl.”

Botolf vešel do svého pokoje a zjistil, že Farold nezklamal. Čekala na něho horká koupel a ohřáté ručníky. Neztrácel čas. Sir Wesley a sir Roger mu pomohli svléknout oděv.

„Rád vidím, že Saxana dostane vše, co potřebuje,” poznamenal Hunter při pohledu na nahého Botolfa a nalil všem víno. „Budu pociťovat závist, až budu ležet sám.”

„To snad není nutné,” usmál se na něho Botolf. „Zdá se, že lady Odella má zájem.”

„Ach, ta? Ne, děkuji, to neberu. Jednou opravdu bohatě stačilo.”

Botolf byl tak šokovaný, že málem spadl po hlavě po do vany. „Ty už jsi s ní něco měl?”

„Ano, asi před rokem. Bylo to u dvora. Ty jsi její přízně nevyužil? Když jsem ji viděl přijet, domníval jsem se, že jsi její nový milenec. Ale jistěže ne,” dodal rychle Hunter, když se Botolf zamračil. „Chtěla tě jenom přinutit k nabídce sňatku, takže hrála cudnou pannu.”

„Zřejmě ano. Ehm, a proč to jednou stačilo?”

„Lady Odella patří k dámám, kterým musíš neustále lichotit.”

„Nevšiml jsem si, že by to pro tebe nebo tvé příbuzné byl nějaký problém.”

„To ani není. Někteří tvrdí, že se s tím dokonce rodíme. Ale vždycky je lepší, když tuhle schopnost můžeš použít dobrovolně. Ledy Odella k tomu muže nutí - často v okamžicích, kdy nemají na květnaté řeči ani pomyšlení.” Hunter se usmál, když se jeho společníci zachechtali. „Ano, lze u ní najít potěšení, ale vyžaduje to větší námahu, než jakou jsem ochoten vyvinout.”

„Navíc hledá manžela,” varoval Botolf.

„Tenkrát také, ale toho jsem se nemusel bát. Odella se dívá výše než po baronovi s malou usedlostí na severu.”

„To se může změnit. Jen počkej, až zjistí, že nejsi zas až tak chudobný, soudě podle Saxanina věna.”

„To dala stranou z větší části naše matka. A nezapomeň, Botolfe, že nás kromě jiného provází pověst dobrých obchodníků s Východem.”

„Dají se tam vydělat peníze?” zajímal se sir Wesley, který měl často hluboko do váčku.

Muži se bavili o obchodech, dokud Botolf nevylezl z vany. Usmíval se jejich chlapským žertům, ale v srdci mu nebylo právě lehko. Jakmile měl na sobě župan a vydal se k Saxanině ložnici, ovládlo ho napětí, ktcrc nedokázal potlačit ani zdravým rozumem, ani dosavadními zkušenostmi.

Saxana se ponořila do vody a požitkářsky se nadechla. „Ta vůně.”

Lady Mary jí rychle sepnula vlasy vzhůru. „Jsi tak drobounká,” poznamenala poněkud ustaraně.

„Manželé mých sester jsou statní a ony zhruba jako já. Zakulacenější asi ano, ale přesto drobné.”

„Neměla jsem to říkat. Pro novomanželku to byla nevhodná poznámka.”

„Má lady, děláš si o mě větší starosti než já,” zažertovala Saxana. „Říkala jsem, že vím, co se bude dít. Také to, že mě to bude trochu bolet, ale jen krátce a rychle to zmizí, pokud vzplane vášeň.” „A vzplane?” zeptala se lady Mary. „Říkám to s uzarděním, ale ano. Říká se, že poprvé to není pro ženu velká rozkoš, ale já se tím netrápilím. Příště a mnohokrát potom dosáhnu toho, o čem tak spokojeně vzdychají moje sestry.”

„Tvé sestry s tebou mluvily o tom, co se odehrává v jejich manželských ložích?” podivila se lady Mary.

„Z mých sester stačila dostat poučení od naší matky jenom Tuesday. Muži našeho klanu nás v žádném případě nedrží v nevědomosti, i když pilně stráži naši počestnost. Jenže vnímají tuhle záležitost z mužského pohledu. Tuesday s Denu si myslely, že nám mladším neublíží, když budeme znát i ženský pohled. Chladná povinnost stačí k produkci děti, ale nezajistí manželovu věrnost. Naše sestry chtěly, abychom věděly, že najít v manželské posteli potěšení není hřích. Jistě, tvrdí to i mnozí duchovní, ale náš otec Chesney ne.”

„Otec Chesney je neobvyklý člověk,” přikývla lady Mary a podala Saxaně ručník.

„Pobouřila jsem vás?” Saxana vylezla z vany a začala se utírat. „Vůbec ne. Myslím si, že můj syn bude brzy velmi šťastný muž.”

Nicméně Saxanin humor poněkud ochladí, když ji ženy oblékly do noční košile. Byla skandálně průhledná, a když zaznělo klepání na dveře, ztuhla napětím. Za okamžik vešel do místnosti Botolf provázený Hunterem, Rogerem, Wesleyem a Talbotem.

I když se rděla, neuniklo jí, že Botolf je pod županem nahý. Přála si, aby všichni, zejména Jane a Thylda odešli, až ho její manžel sundá a ukáže se v celé nahotě. Ten majetnický pocit ji dost překvapil. Jakmile vklouzla pod přikrývku, Thylda jí pečlivě natřepala polštář za zády. Botolf pak svlékl župan a vklouzl do postele vedle ní.

„Máš tady jeden a půl muže,” pošeptala Thylda Saxaně, když jí podávala cínovou konvici s vínem.

K posteli přistoupil Hunter a odsunul Thyldu stranou. Tvářil se nesmírně vážně. Teď už je na zastavení manželství pozdě, pomyslela si Saxana se směsicí úlevy a podráždění. Musela si přiznat, že si nepřeje, aby se o to Hunter třeba jenom pokusil.

Ale pak se její bratr s úsměvem sehnul, políbil ji na tvář a zašeptal: „Buď na toho ubohého muže hodná, Saxano.”

Vybuchla smíchy a laškovně ho potahala za vlasy. „Ničemo.” „Buď šťastná, maličká.” „To mám také v úmyslu.”

9.

Saxana nedokázala odtrhnout oči od konvice, kterou pevně svírala od chvíle, kdy s Botolfem osaměli. Nebyl to strach, hrdlo jí svíral stud. Upřímně se modlila, aby ten pocit zmizel.

Botolf se naklonil a pohlédl jí do tváře částečně zakryté hustými vlasy. Byl rád, že obřad ukládání do svatebního lože skončil. I když Rogera, Wesleye a Talbota počítal k nejbližším přátelům, nestál o to, aby viděli téměř odhalenou Saxanu. Jejich zjevný obdiv ho jenom ještě více podráždil.

„Saxano?” ozval se tiše. „Neboj se mě.”

„Nebojím se.”

„Opravdu?” Usmál se, když zavrtěla hlavou, ale stále se na něho nepodívala. „Pojď, přiťukni si se mnou a připijeme si na naše manželství.”

Pokojem se rozlehlo kovové cinknutí. Saxana ztěžka polykala víno s nadějí, že jí dodá větší odvahu. Způsob, jakým Botolf pročísl rukou její vlasy a přitáhl ji blíž k sobě, zahnal její ostych a vrátil jí teplo do žil. Když postavil konvici na stolek vedle postele, odložila svou prázdnou a vrhla se mu do náruče.

Zasmál se a přivinul ji k sobě. „Ne, asi se nebojíš. Ale proč se na mě nepodíváš?” Začal rozvazovat tkaničky na její košili.

„Na tu otázku je těžké odpovědět.” Zlehka přejela špičkami prstů po linii jeho tváře. „Tohle chladné ukládání do postele s tebou na mě působilo nepříjemně.” Pokrčila rameny. „Nenapadalo mě nic, co bych měla říct nebo udělat.” Políbila ho na tvář a usmála se na jeho čerstvě oholené tváři. „Potom ses mě dotkl a přisunul se blíž a mě se zmocnila horečka.”

Zalapala po dechu, když z ní stáhl košili a odhodil ji. Z doteku jeho teplé kůže se jí zatočila hlava. Chloupky na jeho hrudi ji šimraly na prsou. Přitiskla se blíže.

Botolf ji políbil na rty. Rychle se přizpůsobila. Zasténal, přivinul ji k sobě a překulil se i s ní tak, že ležela pod ním. Jakmile pocítila plnou délku jeho štíhlého, pevného těla, slastně vzdychla.

Uchopil její ňadra do velkých, mozolnatých dlaní a hnětl je, zatímco ji vášnivě líbal na krk. Saxana vklouzla prsty do jeho hustých vlasů, a když se přesunul s polibky na její citlivá ňadra, vyklenula tělo proti němu. Vzal její bradavku do úst. Zasténala a zachvěla se a pak se pod ním neklidně zavrtěla. Každé jeho hladové nasátí zvyšovalo žár v jejím těle. Pohladil ji po stehně, a když vsunul dlaň mezi její nohy, lomcovala s ní taková touha, že se jeho intimnímu doteku vůbec nebránila, naopak roztáhla nohy. „Už teď jsi vlhká,” zachraptěl. „Nechci ti ublížit.” Saxana se přinutila otevřít oči a podívat se mu do tváře. Přitáhla si jeho hlavu a nutila ho k vášnivějším polibkům. Její tělo tisknoucí se k němu vyjadřovalo žádost, aby se ho zmocnil. Když vydechla jeho jméno, cítila, jak se zachvěl. Vklouzl jazykem do jejích úst a začal spojovat jejich roztřesená těla.

Přes jemnost jeho vstupu a oslepující vášeň, která ji ochromovala, Saxana nemohla ignorovat bolest způsobenou protržením panenské blány. Pokoušela se ztlumit výkřik na jeho širokém rameni, ale i tak zazněl ostře a pronikavě a zaťala mu dlouhé nehty do zad tak, až se mu zaryly do kůže. Ale ukázalo se, že bolest je pomíjivá. Botolf se okamžitě přestal pohybovat a poskytl jí čas na přizpůsobení a jemnými i smyslnými dotyky brzy přivolal vášeň zpátky. Uvolnila sevření a klesla hlavou na polštář.

Se zavřenýma očima se znovu soustředila na spojení jejich těl. Její touha se stupňovala. Ale současně si uvědomila, že něco není správně. Tušila, že Botolf si ji nevzal úplně, dokonce se možná trochu stáhl zpátky. Teď, když bolest pominula a vrátilo se vzrušení, netoužila po takovém hýčkání. Ovinula kolem něho paže i nohy a otevřela oči.

Téměř se usmála, když spatřila jeho tvář napjatou úsilím odepřít svému tělo to, po čem toužilo. Jenže v jeho očích četla něco dalšího, co v ní vyvolalo soucitné pobavení. Ztráta jejího panenství na něho působila více než na ni. „Saxano, bolest -” ozval se ochraptěle. „Je pryč, ale asi to nebylo všechno,” zamumlala a zároveň ho přitáhla nohama k sobě. „Ach, Botolfe!” pronesla jeho jméno rozechvělým šepotem, když ho tak vyzvala, aby pronikl hlouběji.

Botolf zasténal a s hladovými polibky se v ní začal pohybovat. Snažil se být opatrný; ale jeho potřeba a to, jak ho Saxana dychtivě přijímala, ho připravily i o zbytek sebeovládání. Vydávala tiché

zvuky rozkoše a nepřestávala ho hladit a přitahovat k sobě. Pohyboval se stále prudčeji.

Jakmile vycítil, že její vášeň se blíží vrcholu, úplně se vzdal. Když vykřikla v naprostém uvolnění, neměl nejmenší problém odpovědět na její žádost. Křečovitě ho objímala, dokud se nepřestal třást a nezhroutil se na ni.

Dlouho zůstali v nehybném objetí. Když z ní konečně vyklouzl, zůstal ležet v její náruči s paží majetnicky položenou na jejím boku.

Saxanina vášnivost byl poklad, jaký neočekával. Obecně se předpokládalo, že dobře vychovaná dáma necítí ani nevyjadřuje takovou touhu. Botolf byl rád, že má dost rozumu brát její náruživost v manželském soužití jako výhodu.

Jen váhavě vstal z postele a oba očistil. Saxana se usmívala i rděla. Pozorovala ho zpod přivřených víček, když mířil zpět k umyvadlu na stolku poblíž okna. Líbil se jí způsob jeho chůze a svalnatá postava. Jakmile se k ní vrátil, uvítala ho s otevřenou náručí a touhou dotýkat se všeho, co právě viděla.

Saxana otevřela oči, ačkoliv její víčka protestovala téměř bolestně, a zlostně přemýšlela, proč se vůbec probudila. Ještě ani nezačalo svítat. Tělo ji bolelo, ale příjemně. Mezi stehny se cítila rozbolavělá, ale nestěžovala si, protože to znamenalo, že teď je opravdu Botolfovou ženou. Rozhodně to není důvod, proč se probudila. A přesto kvůli něčemu musí být vzhůru. V duchu pátrala, jaký to má smysl.

Vtom koutkem oka zahlédla nějaký pohyb. Vytřeštila oči. Na Botolfově straně postele stála temná postava, v jejíž ruce se zaleskla čepel nože. Teď se paže vraha zvedla. Saxana vykřikla a mrštně si klekla. Oběma rukama popadla útočníka za zápěstí a zadržela jeho smrtící úder v okamžiku, kdy hrot nože se ocitl jen pár centimetrů od Botolfovy hrudi.

Botolfa vytrhl ze spánku pronikavý výkřik. V uších mu zvonilo a oči stále ještě zamžené spánkem uviděly Saxanu snažící se odrazit čepel nože namířenou na jeho srdce. Okamžitě se probral a vší silou praštil muže pěstí do břicha.

Útočník se zapotácel a hlasitě zalapal po dechu. Botolf zachytil Saxanu, dříve než ho mohla následovat, a zaznamenal, že jeho drobná žena má dost silný hlas, který volá o pomoc.

Když se dveře rozletěly a do místnosti vtrhli muži v různém stupni oblečení, Saxana se rychle zahalila do přikrývky. A jakmile postřehla dav hromadící se na chodbě, popadla Botolfův župan a hodila mu ho.

Přestože se Botolf podivil, jak může Saxana v takové chvíli myslet na jeho nahotu, oblékl si ho. Teprve když si zavazoval pásek, uvědomil si, že na chodbě je i mnoho žen. Usmál se na ni, ale potom zaklel, protože si povšiml krve na její paži. „Jsi zraněná,” zavrčel a chytil ji za zápěstí. Saxana se překvapeně podívala na svou paži. Útočník ji musel během zápasu poranit, ale teprve nyní pocítila štípání krvácející řezné rány. Nicméně přes množství krve viděla, že to není nic vážného.

„Vypadá to horší, než jak to skutečně je,” ujistila mračícího se

Botolfa.

K Saxaně už dorazila lady Mary následovaná Thyldou a Jane. „Postarám se o to, Botolfe,” řekla a odváděla Saxanu k umyvadlu. „Ty musíš zjistit, co to mělo znamenat, synu.”

Botolf se otočil. Nad ležícím mužem, který se před chvilkou pokoušel Botolfa zabít, stál Hunter. „Ještě žije?” zeptal se ho.

Hunter přikývl. „Ano, ale chvíli potrvá, než se pořádně probere.”

„To bylo o fous.” Botolf zalétl pohledem k Saxaně, která klidně seděla, zatímco jí lady Mary ovazovala předloktí. Jakmile Udolf zavřel dveře, aby jim poskytl trochu soukromí, dodal: „Myslím, že ode mě nebylo moudré ženit se zrovna teď.”

Hunter pokročil k posteli a odhodil přikrývku, aby odkryl důkaz o Saxanině panenství. „Na tom už se nedá nic změnit, můj lorde,” zabručel a hodil přikrývku zpátky. „Takhle by ten obřad neměl proběhnout, ale myslím, že ho můžeme prohlásit za dokončený.” Udolf, Pitney, Roc, Wesley, Roger a Talbot souhlasně zamručeli. „Teď potřebuješ zjistit, můj lorde, kdo tě chce vidět mrtvého.”

„Útok na muže o jeho svatební noci ukazuje na bláznivou odvahu, nebo čiré zoufalství,” poznamenal Wesley.

„Možná to bylo chytré,” potřásl hlavou Hunter. „To je pravda,” souhlasil Botolf. „Po oslavě je mnoho mužů zpito a hlídky jsou oslabeny.”

„Navíc si muž do svatebního lože nebere zbraň,” doplnil s úsměvem Udolf. „Alespoň ne hned poprvé.”

Muži se krátce zasmáli, ale pak rychle zvážněli. „Není to nikdo z lidí žijících v Regenfordu.”

„Takže se sem musel dostat se svatebními hosty,” přemýšlel Pitney.

„Buď, anebo mu někdo z Regenfordu pomohl proniknout dovnitř.” Botolf zaklel a pročísl si rukou vlasy. „Dokud ho nevyslechneme, můžeme se jenom dohadovat. Talbote, Rogere, dohlédněte, aby byl dobře střežený.”

„Je nezbytné posílit hlídky pro tebe i Saxanu,” radil Hunter, zatímco Talbot s Rogerem odnášeli útočníka. Ztišil hlas, aby ho neslyšely ženy. „Při každém ulehnutí se Saxanou můžeš zplodit dědice.”

„Pokud o můj život usiluje Cecil, a já už o tom nepochybuji, tak je teď jeho terčem i Saxana.” Botolf hluboce vzdychl. „Měl jsem na to myslet. Jenže mě nenapadlo, že by tady uvnitř opevnění nebyla v bezpečí.”

„Musíš toho muže dopadnout,” naléhal Wesley. „Teď už není ve hře pouze tvůj život.”

„Obávám se, že je to opravdu jediná cesta, jak tohle ukončit,” přisvědčil Hunter.

Když se Botolf zachmuřil, Wesley ho poplácal po zádech. „Promluvíme si o tom později. Hosté zanedlouho začnou odjíždět. To už bude ten ničema schopen mluvit a my to pak podrobněji prodiskutujeme. Prozatím

ještě odpočívej.”

Jakmile všichni odešli, Saxana sedící v posteli upřela na Botolfa zamyšlený pohled. Přála si, aby je Cecil co nejdříve přestal ohrožovat, ale chápala Botolfovo váhání. I když už necítil k nevlastnímu bratrovi žádné pouto, jeho matka ano.

„Nutí mě, abych ho zabil,” povzdechl Botolf, když se posadil vedle ní.

Objala ho a přitiskla se k jeho zádům. Cítila v manželovi napětí, ale nevěděla, jak ulehčit jeho znepokojené mysli. Nemohla mu nabídnout žádnou alternativu. Jeden z nich musí zemřít a ona se modlila, aby to byl Cecil.

„Nemáš na vybranou,” zašeptala. „Buď zabiješ ty jeho, nebo on zabije tebe.”

„A také tebe. Přidal tě na seznam.” Botolf se dotkl obvazu na její paži. „Bolí to?”

„Jenom štípe. Není to hluboké.” Zhluboka se nadechla a tiše pokračovala: „Pokud je to Cecil, a všechno tomu nasvědčuje, pak budou v ohrožení i naše případné děti.”

„Já vím,” sykl Botolf sevřenými rty.

Aby ho rozptýlila, rozvázala pásek na jeho županu a začala ho hladit po hrudi. Botolf potěšené vzdychl a oddal se jejímu mazlení.

Saxana se blaženě protáhla a se zarděním pohlédla manželovi do očí. Usoudila, že je příjemné probudit se vedle něho. Když se přitulila k jeho teplému tělu, došla k závěru, že je to více než příjemné.

„Co je moc, je moc, zlato,” pokáral ji váhavě Botolf a uvolnil se z jejího objetí. „Je čas vstávat,” oznámil a vylezl z postele.

Při pohledu na jeho vzrušení zamumlala: „To vidím.” Pak se rozesmála jeho přísnému pohledu, který byl v rozporu se zdviženými koutky úst.

„Jsi pěkně drzá.”

„Obávám se, že ano, můj lorde.”

„Ven z postele. Potřebuji, abys mi pomohla s tkanicemi,” prohlásil a natahoval si kalhoty.

Vyklouzla z postele a splnila jeho přání. Jenže když jí Botolf začal pomáhat s oblékáním, zatoužila vrátit se do postele. Krátký pohled na něho jí řekl, že i on sdílí stejné myšlenky. „Budeme si muset pořídit šatnu, aby se o nás postarali naši služebníci,” navrhl nesměle. „Jinak nám hrozí, že z téhle místnosti nikdy nevyjdeme.”

Objala ho kolem krku a zašeptala: „A bylo by to tak hrozné, můj

lorde?”

„Za takové situace bychom zanedlouho měli v posteli Skoty.” Políbil ji, vzal ji za ruku a odváděl z ložnice. „Tak se chovej řádně a pojďme se připojit k hostům.”

„Do ložnic Toddů by se Skotové nikdy neodvážili.”

„A to proč?” podivil se.

„Kdyby patřila mužskému příslušníku klanu, mohli by v ní najít svou vlastní manželku.”

Botolf potřásl hlavou. Cítil, jak se v jeho nitru probouzí něha. Měl by to zastavit, ale netušil jak.

Ačkoliv Saxaně důvěřoval a chtěl mít pevný manželský svazek, rozhodl se vyhnout slabosti a takovým zbytečným citům jako láska. Rád Saxaně poskytne věrnost, vášeň, bezpečí a prosperitu, ale zůstane pánem svého srdce. Jednou už miloval a úplně mu to stačilo.

Saxana vstupovala do velkého sálu s ruměncem na tvářích. Nebyl to stud, ale přála si, aby nebylo tak jasné, jak strávili noc. Naštěstí zaznělo jen málo žertů, protože všichni se zajímali o útok na Botolfa. Zatímco jedli, do sálu vběhl nějaký muž s vytřeštěnýma očima.

„Jedou na nás Skotové, Charlesi?” zeptal se klidně Botolf, když mladý muž doběhl k čelu stolu. „Ne, můj lorde. Jde o vězně.”

„Zemřel?” „Utekl.”

„Utekl? Jak je to možné?”

„Nevíme, můj lorde. Strážce je mrtvý. Má proříznuté hrdlo.” „Jak dlouho je mrtvý?”

„Řekl bych, že pár hodin, můj lorde. Tělo je studené a krev na podlaze zasychá.”

„Prohledejte hrad a okolí v okruhu pěti kilometrů.”

„Myslíš, že ho najdou?” zeptala se Saxana, když muž odběhl.

„Sotva,” pochyboval Botolf hlasem napjatým hněvem. „Ale nemohu jen tak nečinně sedět. Vždycky tady je nějaká šance.”

Saxana vzdychla. „Někdo měl velký zájem, aby útočník nic neprozradil.”

„Můj lorde,” vmísil se sir Edric, který seděl u stolu proti Saxaně. „Nerad někoho obviňuji, ale měl bys vědět, že Alansonovi odjeli ještě před úsvitem.”

„A ještě někdo z hostů?” otázal se Botolf.

„Zatím ne, můj lorde.”

„Myslíš si, že za útokem může stát lady Odella a ne Cecil?” chtěla vědět Saxana, i když tomu nemohla uvěřit. Přesto se nedokázala zbavit pocitu, že Alansonovi jsou v tom nějak namočeni.

„To nevím, Saxano,” vzdychl Edric. „Ale myslím, že bychom to měli vzít na zřetel. Dalším faktem je, že útočník zmizel nepozorovaně ve stejnou dobu.”

„Ten, kdo mu pomohl, zřejmě dobře zná Regenford,” poznamenal Botolf.

„A Odella zná tuto pevnost?” chtěla vědět Saxana.

„To neumím posoudit. Byla tu několikrát. A pokud chtěla, mohla získat potřebné informace,” odvětil Botolf. „Cecil ji rozhodně zná.”

„To jistě.” Botolf zaklel. „Měl jsem na to myslet. Cecil zná všechna tajemství Regenfordu.”

„Jenže tady nebyl, aby jich využil.”

„Tím si nemůžeme být jisti, maličká. Mohl najít mnoho míst k úkrytu, odkud by vysílal své lidi. Cecil měl vždycky nos na tajné dveře a chodby.”

Saxana chvíli mlčela. Bála se, aby její podezíravost nepramenila ze žárlivosti na lady Odellu. Ale nakonec se rozhodla promluvit.

„Botolfe, je tu ještě něco, co je třeba vzít v úvahu.”

„Tak to bez obav vyklop,” vybídl ji s úsměvem.

„Není to zrovna příjemná představa. Ale co když je lady Odella Cecilovým spojencem? A stejně tak její otec.” Vzdychla, když se Botolf na ni mlčky díval. „Možná mé úvahy vede jenom žárlivost, ale nemohu

se jim ubránit. Proč tady zůstávala i během svatebního obřadu a oslav? A proč odjela s otcem v tak nezvyklou hodinu?”

„Otázky hodné důkladného zvážení, můj lorde,” podpořil ji Edric.

„Ano,” souhlasil Botolf. „Teď jsem si uvědomil, že lady Odella a její otec byli několikrát poblíž, když na mě útočili Cecilovi nájemní vrazi. Ale,” nejisté si pročísl rukou vlasy, „proč by potom tolik usilovala, aby se stala mou ženou?”

„Jakého bližšího spojence by Cecil mohl mít než tvou manželku?” zeptala se tiše Saxana.

„To je hra, o kterou se už pokusil, jenže Alice zemřela dříve, než to mohl dokončit.” Botolf zaťal ruce v pěst.

Než se Saxana stačila zeptat, co tím míní, jejich debata skončila. Botolf se musel věnovat záležitostem Regenfordu a odjíždějícím hostům. Saxana se s ním setkala až večer v ložnici, kde ovšem na rozhovor na toto téma neměli ani pomyšlení.

10.

Saxana trhala polní květy na louce hned za vysokou zdí Regenfordu a tiše si pobrukovala. Bylo příjemné mít občas pocit svobody. Neviděla ozbrojence, ale věděla, že jsou jí stále nablízku. Chápala, že je to pro její bezpečí nezbytné, jenže se cítila jako vězeň. Bylo by však nerozumné myslet si, že Cecil se vzdal své snahy jen proto, že o sobě tři měsíce nedal vědět. Mohla to být jen taktika -počkat, až stráže otupí v bdělosti.

Zastavila se a nepřítomně hleděla na květiny v ruce. Připadalo ji nemožné, že je vdaná už přes tři měsíce. Jak rychle to utíká. V duchu počítala dny od svatby. Vlastně už skoro čtyři měsíce.

A dobré měsíce, usmála se spokojeně a znovu začala trhat květiny. Botolf se projevil jako dobrý manžel. Nezacházel s ní jako s věcí, což činí mnoho mužů. Po svobodě, jakou jí dopřávala její rodina, by pro ni neúprosný, dominující manžel znamenal utrpení. Nepochybovala, že právě tohle bylo příčinou počátečních potíží v manželství její sestry Denu.

Zamračila se a zvažovala Botolfovy a svoje pocity. Nepochybovala, že ona ho miluje, ale netušila, co on cítí k ní. Přes sladká slůvka při milování jí nikdy neodhalil, co cítí. Jeho slova se rodila z vášně. Za takovou dobu by se od něho měla dočkat něčeho víc.

„Hlouposti, Saxano,” pokárala se. „Nenaříkej kvůli něčemu, co je prchavé. Buď vděčná za to, co máš.”

Jenže se to hezky řekne, ale hůře se tím řídí. Chtěla, aby její lásku opětoval, a rozum odmítal pomoct smířit se s realitou.

Opřela se o kmen stromu a slepě zírala na nasbírané květiny. Láska je znepokojující záležitost. Skrývají se v ní nesčetné nástrahy a problémy. Naopak vášeň se muži neobávají dát najevo. Botolf na ni vrhá vášnivé pohledy i v přítomnosti svých mužů.

Aby se zbavila sebelítosti, připomněla si, že Botolf ji má rád a důvěřuje jí. To jí dokonce sám řekl. A to není zanedbatelná maličkost. Navíc přísahal, že dodrží manželský slib a bude jí věrný. Většina mužů se o to ani nesnaží.

Saxanu vyrušil z přemítání nějaký zvuk a dopadl na ni stín. Než se stačila rozhlédnout, ocitla se v sevření silných paží. Letmý pohled na útočníka jí řekl, že je to Botolf, polibek to popřel. Marně s neznámým mužem zápasila, protože ji přitlačil ke kmeni. Jelikož se dostala do nevýhodné pozice, zvolila jinou taktiku boje: ani se nehnula. Když poodstoupil, zamrazilo ji. Podoba s Botolfem ji až vyděsila. Nebýt malé jizvy a odlišného způsobu líbání, myslela by si, že je to její manžel.

„Tak chladná k manželovi?”

Saxana vytáhla dýku, „Ty nejsi Botolf.”

„Copak nevypadám jako on?”

„Trochu,” lhala; ta podoba ji vyvedla z míry. „Botolf nemá jizvu, Cecile.”

„Aha, takže ti o mně řekl.” Jeho pohled ji zastudil. „Bylo by divné, kdyby se muž nezmínil o někom, kdo se ho snaží zavraždit.”

„Já že chci zavraždit Botolfa? Sdílíme otcovu krev.” „Kterou bys neváhal prolít. Mě neobalamutíš úlisnými slovy.”

„Botolf je mocný a bohatý. Může mít pochopitelně mnoho nepřátel.”

„Ano, ale nájemné vrahy, kteří se mu bojí postavit, posíláš ty.”

Saxana se zamračila, když k ní pokročil. Věděla, že se ji pokusí odzbrojit, a bála se, že uspěje. Přes všechno, co byla pro svou ochranu zatím nucena udělat, neproudil jí v žilách instinkt zabijáka. I když představoval hrozbu pro muže, kterého milovala, i pro ni, nepochybovala, že bude váhat. Vypadal jako Botolf a to pomyšlení by oslabilo každou ránu, o kterou by se pokusila. Otevřela ústa, aby přivolala pomoc, ale Cecil se na ni vrhnul.

Z úst jí unikl jenom tichý výkřik překvapení a zklamání, když ji strhl na zem. Bylo to přesně tak, jak se obávala. Jeho podoba s Botolfem ji ochromovala. Zasáhla dýkou pouze masitou část jeho paže. Vůbec ho to neoslabilo. Okamžitě jí vytrhl zbraň z ruky a pevně ji přilehl.

„Děvko,” sykl. „Zasáhlas mě.”

„Ale ne do srdce, jak jsem chtěla.” Věděla, že je to beznadějné, ale i tak se pokoušela vykroutit z jeho sevření.

Uhodil ji. Když bolestí a šokem zalapala po dechu, strčil jí do úst kus hadru. „To by tě mělo umlčet. Nechci, abys přivolala ty pitomce,

kterými tě bratr obklopil,” mumlal. Postavil ji a přitiskl znovu ke kmeni. „Takže Botolf si vzal ženu s žihadlem.”

Saxaně se hrnula na jazyk spousta sprostých slov, která ji málem udusila. Hněv udržoval její strach pod kontrolou, ačkoliv to bylo obtížné, jelikož ji začal přivazovat ke stromu. Snažila se nemyslet na to, co s ní udělá, jakmile bude zcela bezmocná. Vrhla na něho zlostný pohled a zamrazilo ji, protože se jenom pousmál. Tělo sejí napjalo znechucením, když ji pohladil po tváři.

„Tentokrát si Botolf vybral dobře. Jeho zesnulá manželka byla hezká, ale ne tolik jako ty, Saxano Toddová.” Pustil se do rozvazování tkanic na jejích šatech. „Nesnaž se uvolnit z pout. Zbytečně se zraňuješ. Nepozvali jste mě na svatbu, a tak jsem nemohl posoudit krásu bratrovy novomanželky.”

Saxana se zchvěla odporem, když se dotkl jejích ňader. Viděla, že ho tato reakce rozzlobila; tvář mu potemněla a ztvrdla. Podobnost s Botolfem se zmenšila. Cecil působil chladně. V jeho očích se odrážela temnota jeho duše. Vnímala jeho doteky jako něco nečistého.

„Možná Botolf nezískal, co si přál. Je ti odporný i jeho dotek?”

Věděla, že její výraz vyjadřuje nenávist, když vrtěla hlavou. Nepřekvapilo ji, že ji znovu uhodil, zato ji zklamalo, že rána nebyla dost silná, aby upadla do bezvědomí. Nebyla si jistá, jestli by mu její mdloba zabránila dokončit podlé úmysly, ale přinejmenším by nebyla svědkem své potupy.

„Jsi hloupá. Způsobuješ si jenom další bolest.” Cecil zdůraznil svá slova bolestivým stiskem jejích ňader. Ale jeho hněv narůstal, protože nevydala hlásku a nadále ho pozorovala chladným zrakem. „Myslím, že jsi příliš hrdá.” Nožem rozřízl přední část jejích šatů. „Kolik hrdosti ti zůstane, až se tvůj manžel od tebe odvrátí?”

Pouhá představa něčeho takového proměnila Saxaninu krev v led. Srdce se jí poplašeně rozbušilo strachem, který se před ním snažila skrýt.

„Udělá to,” pokračoval Cecil. „Když zjistí, že jsem se zmocnil jeho ženušky, už nikdy nezahřeje tvou postel. Tak to udělal s Alicí. Náš Botolf je velmi zvláštní člověk. A tak málo křesťanský. Nerad se o něco dělí. O Alici se snažil držet dál ode mě, ale byla to courá. Bál se, že do ni zaseji své sémě a získám všechno, po čem toužím. Zkusil jsem to znovu se ženou, které se dvořil, ale ta husa nechala vyhrát tebe. Třeba,” podíval se na její ploché břicho, „se mi nabízí stejná

možnost, jak zvítězit.” Přitiskl studený hrot nože na její kůži. „Pokud už nezasel svého potomka.”

Saxaně se při doteku chladné oceli sevřel žaludek. Bylo stále těžší neprojevit strach. Počítala, kdy měla poslední periodu. Před třemi měsíci, dva týdny po svatbě! Od té doby nic. Nechtěla vědět, nechtěla si uvědomit, že Cecil nyní nemusí připravit o život pouze ji.

„Možná, že dobrá soulož není tím správným řešením.” Přejel nožem po její pokožce. Ostří zanechalo štípající krvavou stopu na břiše. „Třeba bych měl předejít Botolfovým pokusům zahradit mi cestu svými dědici. Jeden řez, lady Saxano, a oba uvidíme, jestli se Botolfovo semeno ujalo.”

Do hrdla jí stoupla žluč a nutila ji ke zvracení, když s hrůzou poslouchala jeho krutá slova. Odmítala věřit, že na hrotu Cecilova nože se třepotají dva životy. Pokud byla dosud blaze nevědomá, teď měla jistotu. Pod smrtícím hrotem nože spočívá Botolfovo nenarozené dítě. A ještě hrůznější bylo, že Cecil se nemýlí, když říká, že se o pravdě přesvědčí oba. Může žít dost dlouho na to, aby na vlastní oči viděla, jak vyřezává dítě z jejího těla. „Lady Saxano?”

Saxana strnula, když se mezi stromy ozval její strážce. Cecilův obličej se zkřivil vztekem, její hrůzou. Bála se, aby na poslední chvíli neprovedl ze vzteku to, co chtěl nebodl a neřízl. Málem omdlela, podruhé v životě. Cecil zvolil útěk.

„Má lady!” Mladý strážce k ní přiběhl a uvolnil jí pouta.

Padla na kolena a vytahovala si roubík z úst, když se objevil zbytek strážců. Ukázala směrem, kterým Cecil prchal, a zaskřehotala: „Byl to Cecil. Běžte za ním!”

Muži okamžitě poslechli. Robert, mladík, který ji našel, zůstal s ní. Rychle ji zahalil do svého pláště. Vděčně se na něho usmála. Ale když se pokoušela postavit, zjistila, že se jí příliš třesou kolena. Robert ji musel podržet.

„Chtěla bych se vrátit do pevnosti.”

„Samozřejmě, má lady.”

„Obávám se, že mě budeš muset nést,” přiznala rozpačitě. „Nohy mě nějak neposlouchají.”

„Ponesu tě, má lady.” To, jak se tvářil, když ji zvedal do náruče, bylo k popukání. „Proč vypadáš, jako bys kráčel do pekel, Roberte?”

„Má lady, máš mnoho příbuzných s výbušnou povahou a tvůj manžel se zlobně dívá na každého muže, který ti věnuje sebemenší pozornost,” přiznal Robert.

„Bojíš se, že by si to mohli špatně vysvětlit?” pochopila Saxana.

„No, nejste zrovna dáma, která omdlévá.”

„To jistě, ale také nejsem tak hloupá, abych se vracela k manželovi v náručí milence. Nesnáším slabost, která se mě zmocnila, jenže až dosud jsem se nikdy nesetkala s mužem jako Cecil. Ale už mě můžeš postavit, Roberte,” vybídla vlídně mladého muže. „Myslím, že s tvou pomocí dokážu jít po svých.”

Botolf zvedl hlavu od papírů a ohromeně se díval, jak Robert doprovází jeho manželku do velkého sálu.

Okamžitě všeho nechal a rozběhl se k Saxaně. „Co se ti stalo?” vyhrkl napjatě. „Byl to Cecil,” oznámila.

„To ti udělal on?” zeptal se ostře a dotkl se odřeniny na její tváři. Natočila se tak, aby další muži v místnosti neviděli to, co odhalila, když rozevřela Robertův plášť. „A také tohle. Ostatní muži, kteří byli se mnou, se vydali za ním. Robert ti může říct, kam mířili.”

„A možná také to, proč jsi byla sama,” pronesl Botolf tak přísně, až Robert zbledl. „Měl bych raději zůstat s tebou -” začal Botolf.

„To není třeba. Ženy se o mě postarají. Jenom běž, i když se obávám, že ho nechytíte.”

„Pokud ano, je mrtvý muž.”

Botolf vyběhl ze sálu a přítomní muži se hnali za ním. Do místnosti vběhly lady Mary s Jane a odvedly Saxanu do ložnice.

„Chceš se vykoupat, mé dítě?” zeptala se lady Mary.

„Ano. V hodně horké lázni a se spoustou mýdla.”

Usedla na postel a dívala se, jak připravují koupel. Vypadaly nervózně a Saxana by je ráda nějak uklidnila, jenže měla co dělat s vlastními emocemi a nejvíce se studem.

„Lázeň je připravena, Saxano,” zavolala lady Mary. „Jane šla připravit obklad na tvou odřenou tvář. Pojď, pomohu ti se svlékáním.” Natáhla ruce, aby jí pomohla s pláštěm, který měla Saxana stále na sobě.

Saxana váhavě přijala pomoc lady Mary. Upřeně sledovala výraz na její tváři. Když byla nahá, lady Mary zbledla a zdálo se, že nemá daleko k mdlobám.

„Znásilnili tě, mé dítě?” zeptala se lady Mary rozechvělým hlasem.

Saxana se podívala na modřiny na svých ňadrech a zavrtěla hlavou. „Ne tak docela.” „Jak to myslíš?”

„Nevnikl do mého těla, ale není i tohle svým způsobem znásilnění? Rozhodně se k němu chystal. Mluvil o tom a četla jsem mu to v očích,” zašeptala Saxana. „Bylo těžké se na něj dívat, protože Cecil vypadá úplně jako Botolf.”

„Ne, Cecil ne. To nemohl být Cecil.”

„Myslíš, že mi selhává zrak?”

„To ne, ale nevěřím, že by se Cecil takhle choval k nějaké ženě.” Lady Mary vzala mokrý hadřík a opatrně otřela řeznou ránu na Saxanině břiše. „Vždycky byl na ženy vlídný. Až ke své škodě, řekla bych. Ne, Cecil by tohle neudělal.”

Saxany se najednou zmocnil nezvladatelný vztek. Cecil ji napadl. Ohrožoval její čest a život. Ačkoliv to lady Mary netušila, ohrožoval i život Botolfova dědice. Cecil se neustále pokouší zabít Botolfa. A přes to všechno lady Mary ve své slepé víře trvá na jeho nevině. Slabý hlásek v její hlavě naléhal, ať zachová klid, protože to ve skutečnosti není lady Mary, na koho má vztek. Jenže Saxana se už nedokázala ubránit zuřivosti, která s ní doslova lomcovala.

„Ten muž, který se mě dotýkal, žije jen proto, že vypadal jako Botolf. Existuje snad třetí takový? Prostě jsem nebyla schopná vrazit nůž do srdce muži, který vypadá jako Botolf, ale přitom to nebyl

Cecil.”

„Nemohl být,” namítla lady Mary ustrašeně. „Nevěřím, že by to

udělal.”

„Chápu.” Saxana se podivila jízlivosti, která se jí vkradla do hlasu, ale pokračovala: „Takže to byl nějaký NeCecil, který málem zabil mého bratra. A tentýž NeCecil posílá vrahy na Botolfa dokonce i do svatební ložnice. Tuhle odřeninu na mém obličeji má také na svědomí ten NeCecil? A řez na mém břiše je taky od toho NeCecila. Je to velmi aktivní muž.” „Dítě, jsi rozrušená -”

„Ano, jsem rozrušená.” vybuchla. „Chceš mi snad říct, že mě nemá zneklidnit, když jsem přivázaná ke stromu poslouchala výhrůžky o znásilnění od muže, který vypadal jako můj manžel, ale podle tebe to určitě nebyl Cecil? A chceš snad, abych se jen usmívala,

když mi držel nůž u břicha, které přes tři měsíce nekrvácelo?” Uplakaný obličej lady Mary zbledl ještě více.

„Je zvláštní, má lady, že muž, který není Cecil, se tolik stará, co má Botolfova žena ve svém lůnu. Hovořil o tom, že mě oplodní sám, a tak získá vše, po čem dychtí. Stejnou hru uplatnil u Alice. Pak ho napadlo, jestli už nejsem oplodněná, načež přišel na skvělou myšlenku mě jednoduše rozříznout a podívat se.

Takže kdy tomu uvěříš, má lady?” pokračovala Saxana a za jejím hněvem se ozval náznak prosby. „Až ti bude ležet mrtvý syn s rodinou u nohou a přijde sem vládnout Cecil s rukama smáčenýma v naší krvi? Možná potřebuješ lepší důkaz, než jaký viděly moje oči. Po dnešku mám pocit, že ti ho budu moct poskytnout. Doručím ti ho na stříbrném podnosu, jako přinesli Sa-lome hlavu Jana Křtitele.”

Lady Mary vzlykla a uprchla z pokoje. Saxana vzdychla a zavrtěla hlavou. Tahle tiráda jí nic nepřinesla. Zranila lady Mary, protože měla potřebu někoho zasáhnout. Cítila se ještě hůře než předtím, když lezla do vany a zatínala zuby, neboť rána na břiše štípala.

„Kde je lady Mary?” rozhlédla se Jane, která přišla s obvazem a bylinkovým čajem.

„Vyhnal ji můj jazyk,” přiznala s pousmáním Saxana. „Myslím, že jsem byla hodně nevlídná. Ale pojď mi

umýt záda. Chci být pořádně vydrhnutá. Doteky nechtěného muže vyvolávají pocit ušpinění.”

„Znásilnil tě, má lady?” zeptala se opatrně Jane.

„Ne, ale vyhrožoval. Jane, jak dlouho jsem vdaná?”

„Příští týden to budou čtyři měsíce, má lady.”

„Ano, takže to bude dobře. Poslyš, Jane, naposledy jsem krvácela zhruba čtrnáct dnů po svatební noci. Co si o tom myslíš?”

Jane na ni chvíli ohromeně zírala. „Že čekáš dítě, má lady. Bylo ti špatně?”

„Ne, jenom se mi ráno nechce z postele.”

„To je jeden z příznaků. Máš štěstí, má lady. Mnoho žen ráno zvrací nebo často omdlévá.” Jane potřásla hlavou. „Měla jsem si toho všimnout. Jsem žena a pečuji o tebe každý den.”

„Sama jsem tomu nevěnovala pozornost. A ani Botolf se nedivil, že se mu nikdy neodepírám.”

„Muži si toho obvykle všimnou, až když se ženě kulatí bříško a cítí pohyby dítěte. Kdo ví?”

„Neuvědomila jsem si to, dokud mi Cecil nepřiložil k břichu nůž.”

Jane sklouzla pohledem na její břicho a zalapala po dechu. „Pořezal tě.”

„Nic hrozného, ale hrozil, že se podívá dovnitř. Teprve v tu chvíli mi to došlo. Oznámila jsem to i lady Mary, ale myslím, že bude mlčet. Nejspíš hodně dlouho s nikým nepromluví.”

„Přeješ si, abych o tom mlčela i já, dokud to sama neřekneš Jeho Lordstvu?”

„Budu jenom ráda. Ještě stále loví Cecila?”

„Ano, má lady. Říkají, že se vrátí až za tmy.”

Když se Saxana pořádně vykoupala a oblékla si župan, objevila se v ložnici Thylda. Po odchodu Jane se posadila na postel k Saxaně a uchopila ji za ruku.

„Znásilnil tě, Saxano?” „Ne. Tohle si všichni myslí?” „Šeptá se, že ano.”

„Jane to dá do pořádku. Cecil se mě jenom dotýkal a mluvil o tom.”

Thylda se zachvěla. „Myslím, že bych se stejně cítila jako znásilněná.”

„I já, Thyldo. Přivázal mě ke stromu a dal mi roubík. Nemohla jsem nic dělat. Hrozně se stydím.”

„To přejde, Saxano. Nemáš proč se stydět. Teď jsi ještě rozrušená, ale uklidníš se a přestaneš na to myslet.”

„Doufám, že máš pravdu. Ten pocit je hrozný. Něco jako nevolnost. Možná je na to nějaký lék,” zažertovala Saxana.

„Jasně - Botolf. Až se vrátí a obejme tě, všechno bude pryč.” „Ano, až se vrátí,” zašeptala.

„No tak, nemůžeš si myslet, že ti to bude dávat za vinu.”

„Já vím, toho se nebojím.” „Přesto tě něco trápí.”

„Ano. Cecil říkal, že Botolf se odvrátil od své první ženy, když se jí Cecil dotkl.”

„On znásilnil Alici?” vyhrkla šokovaná Thylda.

„Ne, nemyslím, že to bylo znásilnění. Mluvil o ní jako o couře.”

„Potom je jasné, proč se od ní Botolf odvrátil. Šla s Cecilem dobrovolně. Byla hraběti nevěrná.”

„Ale uvěří, že já jsem to nechtěla?”

„Slyšela jsem, že tě poznamenal.”

Saxana rozevřela župan a ukázala své zranění.

„Při pohledu na tohle žádný muž nemůže tvrdit, že ses nebránila. Ale v záležitosti Botolfa a jeho první ženy je nutné zvážit ještě jednu věc.”

„Jakou?” vyzvídala Saxana.

„Cecil ji nazval courou. Tady o ní téměř nikdo nemluví, ale pár drbů jsem zaslechla. Prý nebyl jediný, koho vyhledávala. Možná si Cecil přisvojuje něco, co není jeho zásluha. Povídá se, že Botolf zjistil, co je jeho žena zač. Proto se od ní odvrátil. Ale to ti moc nepomůže,

viď?”

„Zatím ne, ale je to něco k přemýšlení.”

„Proč tě vlastně pořezal?”

„Chtěl vidět, jestli čekám dítě.”

„Můj bože,” vydechla Thylda. „A ty je čekáš.”

„Ano.”

„Takže teď stojí další překážka mezi Cecilem a tím, co patří Botolfovi. Možná tě chtěl Cecil jenom vyděsit.”

„Ne, myslel to vážně. Chystal se mi rozříznout břicho. Váhal jenom, jestli mě má znásilnit před tím, nebo až potom. Vyčetla jsem mu to z očí. Z očí, jako má Botolf,” zašeptala Saxana.

„Myslím, že tím to pro tebe bylo horší. Věděla jsi, že to není Botolf, a přesto vypadal jako on. To musí nesporně vnést strach do mysli i srdce.”

„Někdy, Thyldo, mluvíš jako stará a moudrá žena,” usmála se Saxana.

„Takže nyní ti ta stará a moudrá žena přikazuje odpočinek. Nezapomínej, že dítě, které nosíš, sdílí tvůj úděl.”

„Ano, na tohle musím myslet a dávat si o to větší pozor. Zůstaneš tady u mě?”

„Samozřejmě. Zůstanu, dokud mě nevystřídá Botolf,” zapřísahala se Thylda.

Saxana zavřela oči, ale vtom si na něco vzpomněla. „Zaslechlas něco o tom, jak se Botolf rozhlížel po nové manželce, než si vybral

mě?”

„Moc ne. Vypadá to, že se příliš nesnažil. Zmiňují se jenom o

lady Odelle.”

„Myslela jsem si to. Jsem přesvědčená, že Alansonovi nadržují Cecilovi, přinejmenším Odella.”

Thylda se zamračila. „No, přinejmenším je podezřelé, jak se vytratili to ráno, kdy zmizel nájemný vrah.”

„Přesně tak. Myslím, že Cecil mluvil právě o ní, když prohlásil, že se snažil oplodnit Alici a potom i ženu, o kterou se Botolf ucházel. A že už tomu byl blízko, ale pak jsem přišla já.”

„Odella.”

„Zřejmě ano.” Saxana zívla. „Nesmím zapomenout říct o tom

Botolfovi.”

„Připomenu ti to. Řekla bych, že už Alansonovým nedůvěřuje, ale bude lepší to pojistit.”

„Všechno je tak zamotané.” „A nebezpečné.” „Ano, nebezpečné.”

„Promluvím si o tom s našimi příbuznými,” prohlásila Thylda. „Možná -”

„Žádné možná,” nenechala ji domluvit Thylda. „Udělám to. Teď už nejsou žádné pochybnosti. Vidělas útočníka. Byl to Cecil.” „Chudák strýc Edric,” vzdychla Saxana. „Lady Mary stále odmítá uvěřit, že jde o Cecila?” „Myslím, že ne,” zamumlala Saxana.

„Je to smutné, ale co se dá dělat. Už to není pouze boj mužů proti mužům. Cecil ohrožuje tebe i nevinné a bezbranné dítě. To musí přestat. Cecil musí zemřít. To je jediné řešení.”

Saxana neodpověděla, ale stiskla Thyldě ruku. Jediné možné řešení. Jediná cesta, jak odstranit nebezpečí vznášející se nad Botolfem, nad ní a jejich dítětem. Saxana věděla, že strach, který v ní narostl, vyléčí pouze Cecilova smrt.

„Po tom muži není ani stopy,” poznamenal Pitney jedoucí vedle

Botolfa.

Botolf se podíval do dálky a zaklel. Začínalo se stmívat a nemělo cenu vydávat se dál; Cecil zmizel, jako by nikdy neexistoval. Jedinou stopu po jeho přítomnosti na území Regenfordu představovala krev na místě, kde napadl Saxanu.

Botolf zavřel oči a bojoval s bezmocným vztekem. Takhle netoužil po Cecilově smrti ani tehdy, když mu svedl Alici. Nedokázal zapomenout na odřeniny v Saxanině krásné tváři.

„Je zbytečné, abychom pokračovali, můj lorde,” pokračoval Pitney a přerušil tak Botolfovy úvahy.

Botolf se podíval na mladíka, který se tak rychle stal jedním z jeho nejbližších ozbrojenců, a přikývl. „Odplazil se do trávy jako

had.”

„A i kdybychom se podívali pod každé stéblo, stejně by nám to nic nepřineslo.”

„Vrátíme se do Regenfordu. Aspoň zjistím, jak se daří mé ženě.” Botolf otočil koně.

„Naštěstí Cecil nedokončil, co plánoval,” připomněl Pitney.

„Tak mě ujistil Robert. Možná jsem měl zůstat a přesvědčit se o tom.”

„Ne, můj lorde. Saxana očekávala, že povedeš toto pátrání. Kdyby tě potřebovala, tak by ti to řekla. Moje sestra mluví vždy otevřeně.”

„To máš pravdu,” zabručel Botolf, ale starost nezmizela. Žena po takovém zážitku potřebuje útěchu a on ji ani neobjal, než vyrazil hledat Cecila. Saxana si může myslet, že mu na ní nezáleží.

Jakmile dorazili do Regenfordu, Botolf zamířil rovnou ke schodišti, ale Pitney mu stanul v cestě. „Zdržím tě jen na okamžik, můj lorde.”

„Je to tak důležité?”

„Velmi, můj lorde. Cecila je nutné zastavit, souhlasíš se mnou?” „Naprosto.”

„Jsou to mé obavy a láska k sestře, které mě vedou k tak odvážné řeči. Dosavadní pokusy ukončit Cecilovu smrtelnou hru byly velice chabé, můj lorde. Odrážel jsi útočníky a rozhlížel se po dalších, ale nic více.”

Botolf vzdychl a váhavě přikývl. „Jde o rodinný spor. Nepřál jsem si, aby se zprávy o něm rozšířily.”

„Musím se tě teď zeptat, jestli cena za ochranu citů tvé lady matky není příliš vysoká.”

„Mluvíš opravdu velmi otevřeně.”

„Jsem k tomu donucen. Nevím, jestli plně chápeš, co pro mě znamená Saxana. Naše pouto je velmi hluboké a pevné, můj lorde.” „Všiml jsem si. Pokračuj.”

„Myslím, že je čas přestat brát ohledy na city lady Mary, i když mě to bolí, protože ji mám rád. Bohužel zůstává slepá vůči zlu představovanému Cecilem. Důsledkem může být tvoje nebo Saxanina smrt. Dovol mi promluvit si o tom s mými příbuznými.”

„A čeho tím chceš dosáhnout?”

„Jsme velká rodina a žijeme na rozsáhlém území. Budeš mít mnohem více lidí, kteří budou hledat Cecila, a přesto to bude probíhat docela v tichosti. Nic víc nežádám, můj lorde. Pouze mi dovol informovat o celé věci mé příbuzné.”

„Překvapuje mě, že se tak ještě nestalo.”

„Bez tvého vědomí ne, můj lorde. Nicméně nemohu odpřísáhnout, že to zůstane zcela privátní záležitostí.”

Botolf stiskl Pitneyovi rameno. „Chápu smysl všeho, co říkáš, ale musím si to promyslet. Nemohu odpovědět, dokud mnou lomcuje zlost. Sdělím ti svoje rozhodnutí zítra.”

Botolf se díval za odcházejícím Pitneyem a tiše zaklel. Zamířil k ložnici. Ten hoch má pravdu, uvažoval. Je na čase přestat chránit matčiny city. Bude to ale těžký krok a vyžádá si to určitou dobu.

„Můj lorde,” vydechla překvapeně Thylda, když Botolf vešel do místnosti. „Saxana spí.”

„Zůstanu u ní. Buď tak hodná a pošli mi sem nějaké jídlo a vodu,” požádal.

„Ano, můj lorde,” přikývla Thylda a vyklouzla z pokoje.

Jakmile byla Thylda pryč, Botolf zaujal její místo na kraji postele a upřel pohled na spící Saxanu. Vypadala tak mladě a křehce. Téměř

nevnímal, když přinesli jídlo a vodu, a jen nerad se vzdaloval. Chtěl být blízko ní, až se probudí. Rychle se najedl a opláchl.

Znovu se posadil na postel a opatrně uchopil její ruku. Vyčítal si, že ji zatáhl do takového nebezpečí. Měl se svatbou počkat, dokud se nevypořádá s Cecilem a jeho vražednými plány. Jenže se nechal ovládnout touhou po Saxaně.

Uvědomil si, že jím nemanipuloval pouze chtíč. Vtáhla ho do své moci, a jestli si nedá pozor, zanedlouho se zmocní všeho, co si chtěl nechat pro sebe jeho srdce, duše i lásky. Musí odolávat, ale nebude to lehké. Nedokáže k ní být chladný. Musí najít nějaký kompromis, aby měl srdce v bezpečí a přitom nezraňoval Saxanu lhostejností. Pokud selže, pokud se jeho srdce ocitne v jejích rukou, bude se chránit mlčením. Saxana bude mít jeho lásku, ale on jí to nikdy nepřizná. Už nikdy nevloží moc do rukou ženy. Poučil se v manželství s Alicí a nepřipustí, aby ho na to Saxana donutila zapomenout.

Saxana pomalu otevřela oči. Vycítila manželovu přítomnost ještě předtím, než ho uviděla. Ale když spatřila jeho zachmuřený výraz, skoro litovala, že se probudila.

„Našels ho?” zeptala se váhavě.

„Ne. Nebylo po něm ani vidu, ani slechu. Ten červ zalezl zpátky do bažiny. Je mi líto, že jsem tě tady nechal, aniž bych projevil zájem o to, jak se cítíš.”

„Nalézt Cecila bylo důležitější. Tentokrát se dostal příliš blízko. A nabízels, že zůstaneš.”

„Saxano, mluvil jsem s Robertem -”

„Neměl bys strážce trestat. Nebyla to jenom jejich vina.”

„Měli tě hlídat.”

„To také dělali.” Pokrčila rameny. „Ale bylo takové horko a já zašla dál, aniž bych je na to upozornila.”

„Musel jsem je potrestat, ale ne moc tvrdě. Selhali ve svých povinnostech a to nemohu připustit.”

„Ne, to jistě ne,” souhlasila.

„Robert mi řekl, že Cecil tě neznásilnil. Je to pravda?”

„Ano, přišel včas. Ale… dotýkal se mě.” Bála se mu to přiznat, jenže cítila, že mu musí říct pravdu.

Napjala se, když se natáhl a rozhalil na ní župan. Jeho tvář tak potemněla, až se Saxana zachvěla. Netušila, kolik z jeho hněvu míří na ni.

„Co je to?” Přejel špičkou prstu po řezné ráně na jejím břiše. „Proč ti to udělal?”

„Není to nic hrozného.”

„Cecil k tomu musel mít důvod, Saxano, a myslím, že ho znáš.”

„Vím. Mluvil o tom, že mi udělá dítě a jeho prostřednictvím získá všechno, co chce.” Hlas se jí roztřásl, protože Botolfův obličej zkameněl. „Potom ho napadlo, jestli jsi to už neudělal ty. A když o tom mluvil, tak mě pořezal.”

Botolf si ji přitáhl do náruče. Cítila, jak se chvěje hněvem. Letmo ji napadlo, kolik emocí Botolf skrývá a proč.

„Myslel to vážně?” chtěl vědět.

„Ano. Bála jsem se, že to dokončí, ale vtom se ozval Robert. Dal se na útěk.”

„Bylo to o vlásek,” zašeptal Botolf.

„Tenčí, než myslíš,” pronesla stejně tiše.

Botolf ji uchopil za ramena. „Co tím chceš říct?”

„Že kdyby mi rozřízl břicho, našel by tam tvé dítě.” Málem vykřikla, jak silně ji stiskl.

„Víš to jistě?”

„Absolutně.”

„Nebylo ti špatně. Všiml bych si toho. Říkají, že je to první známka.”

„První známka je to, že žena přestane krvácet,” upřesnila šeptem a zarděla se.

„Ale tys měla měsíčky.”

„Jenom jednou. Čtrnáct dní po naší svatbě. Od té doby jsem nekrvácela a příští týden to budou čtyři měsíce, co jsme svoji.”

Díval se na ni, jako by potřeboval její slova přeložit. „Ano, teď si to uvědomuji. Nikdy jsem neopustil tvé lože. To znamená, že dítě se narodí -”

„Koncem března nebo počátkem dubna,” dokončila za něho.

Botolf vyskočil a šel ke dveřím. Prudce je otevřel, vyběhl na chodbu a zařval: „Pitneyi! Pitneyi Todde, pojď okamžitě sem!” Nervózně přecházel po chodbě.

Za chvilku přiběhl Pitney. „Co se stalo, můj lorde?”

„Můžeš rozeslat zprávu všem svým příbuzným. Chci, aby našli Cecila a zabili ho.”

Pitney vytřeštil oči. „Ale, můj lorde, chtěl sis to v klidu promyslet. Omluv mou drzost, ale mám pocit, že jsi rozzlobenější než předtím.”

Botolf popadl Pitneye za paži a vlekl ho k Saxaně. „Ukaž mu to,” přikázal.

Rozevřela župan. Když její bratr zbledl, uklidňovala ho: „Jsou to jenom oděrky a povrchové říznutí.” Rychle se zahalila.

„Pod tou linií vyznačenou nožem roste moje dítě,” pronesl ochraptěle Botolf.

„Můj ty smutku,” vydechl Pitney a chvíli zíral na Saxanu. Pak se pousmál. „Tak rychle.”

„Teď už chápeš, že jsem se musel rozhodnout, ať rozzlobený, nebo klidný,” prohlásil Botolf.

„Ano, můj lorde. Udělám to okamžitě. Povoluješ mi použít k rozeslání zprávy tvé posly?”

„Smíš použít cokoliv, co ke splnění úkolu potřebuješ.”

„Pitneyi,” vmísila se Saxana. „Měl bys o tom říct nejdřív Thyldě, protože ji napadlo totéž.” Zalétla ostražitým pohledem k Botolfovi. „Nejsem si jistá, že by předtím požádala o svolení.”

Pitney přikývl. „Promluvím si s tou rošťačkou. Možná bude chtít poslat svou vlastní zprávu našim sestrám Denu a Tuesday.”

Jakmile Pitney odešel, Botolf podal Saxaně podnos s jídlem a pitím, které přinesli s občerstvením pro něho. Stoupl si k oknu a díval se ven. Pociťoval směsici hněvu a strachu, ale z nadcházejícího otcovství i radosti a úžasu. Než se otočí k Saxaně, musí se negativních pocitů zbavit. Pro dnešek už si prožila dost. Musí ji uklidnit.

Saxana pokukovala po Botolfových zádech a snažila se do sebe dostat nějaké jídlo. Věděla, že je to nutné kvůli dítěti. Jenže sousta jí vázla v hrdle a s každým dalším sejí stále více zvedal žaludek. S tichým zasténáním se na poslední chvíli sehnula pro nočník pod postelí a všechno, co se jí podařilo spolknout, šlo ven.

Slabá a roztřesená si nejasně uvědomovala, že ji Botolf přidržuje. Jakmile nevolnost přešla, omyl jí obličej. Otupěle si vypláchla ústa a nechala ho, aby jí pomohl ulehnout.

„Měl jsem dojem, že jsi tvrdila, že ti nikdy není špatně,” zažertoval poněkud neobratně, protože si o ni dělal starosti.

„Také mi nebylo. Tohle je poprvé.”

Několikrát se zhluboka nadechla, ale nepomohlo to. Nakonec se rozplakala.

„Saxano,” vyhrkl překvapený Botolf.

„Je mi to tak líto. Měla jsem toho mizeru zabít, když jsem měla příležitost.”

„Takže tam na zemi to byla Cecilova krev.”

„Ano, bodla jsem ho, ale strašně jsem váhala. Vypadal jako ty a já neměla sílu vrazit mu nůž do srdce. A proto mě přemohl. Hrozně se za to stydím.”

Usedl na postel a sevřel ji do náruče. „Saxano, nemáš se proč

stydět.”

„Dovolila jsem mu, aby se mě dotýkal.” „Donutil tě k tomu. Myslíš, že tě z toho snad budu vinit?”

„Říkal, že ses odvrátil od Alice,” vzlykla a pokoušela se ovládnout pláč.

„Alice nebyla svázaná, neměla roubík ani ji neohrožoval nožem. Podlehla jeho sladkým slovům a úsměvům. Vždycky byla taková, ale já se to snažil nevidět. Když jsem ji přistihl s Cecilem, nemohl jsem ignorovat pravdu. Proto jsem se od ní odvrátil.”

Saxana se na něho podívala, ale z jeho výrazu nešlo nic vyčíst. „Opravdu?”

„Ano.” Botolf se zvedl. „Je jasné, že ty jsi jiná.” Botolf se začal svlékat. „Co děláš?”

„Chci ti to dokázat, když nestačí slova.”

Nechala se vtáhnout do jeho objetí. Díval se na ni tak něžně, že se její pochybnosti rychle vytrácely. A když se s ní jemně miloval, už o nich nevěděla.

Leželi přitisknuti jeden k druhému a Botolf ji nabádal: „Musíš se mít neustále na pozoru, Saxano, jinak tě zamknu v téhle místnosti a nepustím, dokud Cecil nebude mrtvý.”

„Už se nevzdálím od svých strážců,” slíbila.

Odmlčeli se a Saxana sbírala odvahu.

„Botolfe, tvoje matka mě přišla ošetřit,” oznámila. „Byla jsem k ní

krutá.”

„Ty? To snad ani není možné.”

„Je hezké, když nikdo nevěří, že bych mohla jednat ošklivě, ale opravdu jsem to udělala. Jenže trvala na tom, že mě nepřepadl Cecil,

a já jsem dostala vztek. Neovládla jsem se a řekla jí, jestli konečně uvěří, když jí doručím Cecilovu hlavu na podnosu.” „A jak na to reagovala?”

„Rozplakala se a vyběhla z pokoje. Je mi to moc líto, Botolfe. Nijak mi neublížila. Věděla jsem, že ji svými slovy zraním.”

„Matka se zraňuje sama tím, že nechce vidět pravdu,” prohlásil.

„Ale to nikoho neopravňuje, aby se k ní choval tak ošklivě.”

„Řeklas pouze pravdu, zlato. Je to její vina, že ji odmítá snést.” „Půjdeš za ní?”

„Ne. Bylo by to zbytečné,” prohlásil Botolf. „Doba na její utěšování pominula. Tuhle situaci si musí vyřešit sama.”

„Musím ti říct ještě něco,” pokračovala po chvilce ticha. „Může to být důležité. Jak moc jsi hledal novou manželku, Botolfe? Dvořil ses mnoha dámám? “

„Podivná otázka.”

„Neptám se ze žárlivosti. Vlastně ani nechci vědět, koho jsi držel v náručí přede mnou.”

„Bylo jich málo a jenom krátce,” zamumlal a políbil ji.

Saxana se musela po dlouhém polibku několikrát nadechnout a uklidnit touhu, která se v ní probudila. „Počkej, nemohu se soustředit, když mě líbáš, a teď nesmím mít roztěkané myšlenky. Botolfe, řekni mi pravdu.”

Pokrčil rameny. „Všichni věděli, že se budu muset brzy oženit. Představili mi mnoho dam, které by snad připadaly v úvahu, ale já jsem nijak nereagoval. Za vážnější případ bych považoval pouze Odellu, jenže ani o tu jsem se nijak zvlášť neucházel. Spíš jsem se nevyhýbal jejím pokusům upoutat můj zájem. Okolí se mohlo domnívat, že si vyberu ji.”

„Takže je to ona,” zamumlala Saxana hněvivě, protože pochopila, do jaké hry se Odella pustila.

„Co jako?”

„Když Cecil mluvil o oplodnění tvé první manželky, aby se dostal k majetku, zmínil se, že hra ještě neskončila. Prohlásil, že stejný postup uplatnil se ženou, které ses dvořil, jenže to nevyšlo, protože jsem se objevila já.”

„Odella.”

„Musel mluvit jedině o ní.”

„Zmizela i s otcem to ráno, kdy utekl útočník. Alansonovi jsou Cecilovými spojenci.” „Vypadá to tak.”

„Víc než vypadá. Pokoušeli se mě s Odellou oženit a usnadnit tak Cecilovi, aby se mě zbavil.”

Saxana mlčela, jenom se k němu více přitiskla, aby zmírnila osten zrady. Byl tak hrdý. Pokus udělat z něj hlupáka ho hluboce zasáhl, zejména proto, že to téměř vyšlo. Litovala, že to musela být ona, kdo mu to řekne, jenže neměla na vybranou. Je dobré znát svého nepřítele. Teď už se Odella s otcem nemohou k Botolfovi připlížit a skrývat za milými úsměvy a přátelstvím vražednou zradu.

„Existuje vůbec někdo, komu mohu důvěřovat?” povzdechl si

Botolf.

Vzhlédla k němu a něžně ho políbila. „Můžeš důvěřovat mnoha lidem. Můžeš důvěřovat mně, manželi.”

Botolf četl v jejích očích naprostou upřímnost a přivinul ji k sobě. „Ano, to mohu. Důvěřuji ti.”

Usmívala se na jeho hrudi a cítila, jak se mu srdce rozbušilo radostí. Nebyla to sice slova lásky, která si přála slyšet, ale nebyla tak hloupá, aby přeceňovala jejich význam. Instinkt jí říkal, že Botolf je muž, jehož důvěru už není snadné získat. Bude opečovávat dar jeho důvěry a zapřísáhla se, že nikdy neudělá nic, čím by ho zklamala.

12.

„Je to už týden, Saxano. Celý týden. Možná bych měl vyrazit dveře jejího pokoje,” bručel Botolf, když těsně před ní kráčel po zahradní pěšině.

„Posaďme se,” vybídla ho a táhla na zahradní lavičku.

Potácela se mezi pocitem viny a starostmi o lady Mary, ale nyní musela uklidnit Botolfa. Bylo pro něho těžké, že se jeho matka zavřela ve svém pokoji a dovolila vstoupit pouze své služebné.

„Pravidelně jí a koupe se, Botolfe. To je dobré znamení. Potřebuje čas,” ujistila ho.

„K čemu?”

„Možná přemýšlí o tvém trápení. Možná že zápasí s rozhodováním ve věci Cecila. Potřebuje čas, aby přijala pravdu a zvykla si na ni.”

„Nebo se skrývá před pravdou. Její služebná Elizabeth mi nechce nic říct.”

„Nesmíš pokoušet oddanost té ubohé ženy,” plísnila ho žertem Saxana. „Řekla ti, že zdraví tvé matky je v pořádku.” „Tělo ano, ale co její srdce a duše?”

„Musíme čekat. Lady Mary je dospělá žena. Pokud nechce nikoho vidět, má na to právo.”

Botolf vzdychl, objal Saxanu kolem ramen a přitáhl ji blíže k sobě. Jak se jeho obavy o matku stupňovaly, jeho závislost na Saxaně se rychle rostla. To nebylo v souladu s jeho plánem udržovat si od ní odstup, ale nemohl si pomoct.

„Dám jí ještě týden a potom vyrazím dveře,” prohlásil.

Následující den se na exilu lady Mary nic nezměnilo, ale v poledne se objevili hosté, kteří dali Saxaně zapomenout na nepříjemnosti. Do Regenfordu se vrátil strýc Edric a přivezl s sebou Tuesday s rodinou.

„Nechrne ženy, ať pro vás připraví pokoje,” navrhl s úsměvem Botolf, když viděl, jak se Thylda a Saxana nadšeně vítají s Tuesday.

„Postarej se o své syny, Godriku,” zavolala Tuesday, když odcházela s nedávno narozenou dcerkou v náručí. „A ne abys jim

vyprávěl o kutálejících se hlavách. Víš, že ubohý Alhric potom špatně spí.”

„To není pravda,” vykřikl malý chlapec, ale matka už byla pryč.

Edric se posadil ke stolu a vděčně přijal korbel piva. „Zapomněl jsem, že Tuesday tak ráda mluví,” poznamenal lítostivě.

„Tatí, můžeme se jít se Sennetem podívat za strýcem Pitneyem?” zeptal se Alhric otce.

„Ano, to je dobrý nápad,” přikývl Godric.

„Naposled jsem ho viděl se zbrojířem,” zavolal Botolf za chlapci, kteří už běželi ven.

„Tak k tomu bude mít Tuesday také co říct,” zabručel Edric.

„Možná se unaví povídáním se sestrami,” doufal Godric.

„Ano, řeči o manželích by jim mohly dát zabrat,” přikývl Edric a zasmál se, když se Godric s Botolfem zamračili.

„Ta je tak úžasná, přímo k zulíbání,” vyhrkla Saxana sedící na Tuesdayině posteli se svou novou neteří. „Je mi líto, že jsem nebyla u jejího křtu.”

„Kdybys cestovala na všechny křty v naší rodině, tak bys nikdy nebyla doma,” poukázala Tuesday. „Jsem moc ráda, že jsi tak brzy přijela.” „To není jenom kvůli útoku na tebe. Nebyla jsem na tvojí svatbě a chtěla jsem se přesvědčit, jak se ti vede. Denu a já jsme si hodily kostkou, která z nás pojede. Vyhrála jsem.” „Jako vždycky,” dloubla si Thylda. „Se strýcem Edrikem ses potkala cestou sem?” zeptala se Saxana.

„Ne. Zastavil se u nás, aby nám oznámil, že jede sem a jestli nechceme něco poslat.” Zasmála se. „Myslím, že se vyděsil, když jsem mu řekla, že pojedeme s ním.”

Saxana se připojila k jejímu smíchu, ale brzy ji znovu upoutalo dítě, které držela v náručí. Věděla, že Botolf si přeje syny, ale určitě nejméně jedno z dětí, které mu porodí, bude holčička. Její úvahy přerušila Tuesday. „Kdy se narodí?” chtěla vědět. „Jak to víš?” Saxana nemohla uvěřit, že to její sestra poznala.

„Stačil mi pohled na tvůj obličej, když ses dívala na malou Honey Pipere.”

„Botolf chce oznámit mé těhotenství dneska večer.”

„Aby se vytáhl před ostatními muži, viď? Kdy má dítě přijít na

svět?”

„Koncem března nebo počátkem dubna.” „Jaro je moc dobrá doba. A jak se cítíš? Bývá ti špatně?”

„Ani ne. Jenom po tom Cecilově útoku. A také nesnáším pach stájí.”

„Mně se dělalo zle u vepřína. Ale pověz mi, neodsu-nul tě Botolf stranou, že ne?” „Vůbec ne.”

„To je neuvěřitelné, Saxano. Získalas urozeného manžela při pokusu vrazit mu dýku do srdce.”

Saxana vzdychla a potřásla hlavou. „Vidím, že ta historka se rozšířila hodně daleko.”

„Pověděli mi o tom Hunter s Rokem. Ale chtěla bych vědět, jestli jsi šťastná. Jestli je na tebe hodný. Přijímá dobře to, že prožíváš stejnou vášeň jako on?”

„Jasně že ano, Tuesday. Proč by neměl?” podivila se Saxana.

Tuesday se smutně usmála. „Všichni muži nejsou takoví. Na počátku mého manželství jsme měli problémy. Chtěla jsem, aby Godric našel v našem loži potěšení, ale jeho to šokovalo. Učili ho, že dáma se tak nechová. Sice nic neříkal, ale dost času trávil mimo. Při každém návratu jsem se ho snažila udržet svou vášní, ale tím jsem ho odrazovala ještě více. Trvalo to dlouhé dva roky.”

„A co ho nakonec změnilo?” zeptala se Thylda.

„Měl kamaráda, který si stěžoval na rezervovanost své ženy. Když se mu Godric svěřil, že moji vášnivost považuje za přítěž, ten muž ho nazval pitomcem a přesvědčil Godrika, že se mýlí. Ale jak jsem řekla, trvalo dlouho, než se vše urovnalo. Na téma láska jsem mluvila o svatební noci, ale znovu jsem se o ní zmínila až tehdy, kdy se Godric změnil.”

„Botolf o lásce také nemluví,” přiznala Saxana.

„Ti muži,” potřásla Tuesday hlavou. „Jsem přesvědčená, že vůbec netuší, jak hluboce nás tím zraňují. Ale ty ho miluješ, viď?”

„Ano, i když mi chvíli trvalo, než jsem si to ujasnila. Je to tak matoucí záležitost.”

Tuesday chápavě přikývla a usmála se. „Obávám se, že muži pohlížejí na lásku jako na slabost, a my ženy víme, jak pohrdají slabostí.”

„Ale Godric tě miluje,” poukázala Thylda.

„To ano, sestřičko, jenže mi to poví asi tak jednou za měsíc a často potřebuje několik korbelů piva, aby se mu rozvázal jazyk.”

„Botolf by mohl vypít řeku nejlepšího a nejsilnějšího vína a slovo láska by nikdy nevypustil z úst,” postěžovala si Saxana. „Někdy ho v noci pozoruji, jak spí, a přemýšlím, čeho se mi nedostává, že mi nedopřeje slyšet slova o lásce.”

„Tobě nic nechybí, Saxano,” vykřikla Thylda.

„Taková loajalita,” zasmála se Saxana. „Možná ne, ale něco brání Botolfovi v tom, aby mě miloval tak jako já jeho. Ale nechci se tím trápit, protože mnoho žen mi může takového manžela jenom závidět.”

„To máš pravdu,” přisvědčila Tuesday. „Už jsem zaslechla závistivé šeptání. A kdy se setkám s lady Mary?”

Saxana smutně vzdychla a vysvětlila sestře situaci. Když pak Tuesday začala krmit malou dcerku, Thylda se Saxanou se vzdálily, aby měla klid. Ale ve dveřích Thylda strhla Saxanu zpátky do pokoje.

„Co je? Málem jsi mě porazila.”

„U dveří lady Mary právě stojí strýc Edric a mluví s Elizabethou,” zašeptala Thylda.

Saxana se natáhla přes Thyldu, ale nic neviděla. „Co to má znamenat?”

„Nejsem si jistá, ale Elizabeth ho pustila dál. Neměly bychom poslouchat za dveřmi?”

Bylo to lákavé, ale Saxana zavrtěla hlavou. „Ne. Výsledek posoudíme podle toho, jestli lady Mary přijde do velkého sálu.”

„O čem se tam vy dvě bavíte?” zeptala se Tuesday.

Saxana jí v krátkosti řekla o vztahu Edrika a lady Mary. Tuesday to hluboce dojalo, ale také to trochu zmenšilo radost z rodinného setkání.

Ačkoliv se Saxana měla zanedlouho stát středem pozornosti, musela se usmát, i když jen krátce. Podávané jídlo bylo natolik slavnostní, aby všichni přítomní v sále tušili, že se něco chystá. Zvědavost byla téměř hmatatelná. Atmosféra se změnila v okamžiku, kdy do sálu vešla lehce zardělá lady Mary zavěšená do sira Edrika.

„Ty jsi věděla, že ji šel navštívit?” zeptal se Botolf šeptem Saxany.

„Neřekl mi to. Ale Thylda ho náhodou zahlédla, jak mluví s Elizabethou,” odpověděla také šeptem.

„A ona ho pustila dovnitř?” podivil se a usmál se na matku usedající se sirem Edrikem po boku.

„Strýc dokáže být velmi přesvědčivý.”

„Patrně ano.”

„Zlobíš se?”

„Ne. Jsem zvědavý. Jak se mu to podařilo, když všichni ostatní

selhali?”

Na to Saxana odpověď neznala. Během jídla se nikdo nezmínil o dlouhém pobytu lady Mary v ústraní. Přijali ji zpátky bez otázek.

Po určité době Botolf upozornil Saxanu: „Připrav se.” Vstal a zacinkal lžící o konvici, aby si zjednal ticho.

„Rád bych vám oznámil novinu, která vás, doufám, potěší stejně jako mě.” Nabídl Saxaně ruku, aby vstala. „Počátkem jara moje manželka porodí nového dědice Lavingtonů.”

Saxana se pod tolika pohledy zarděla. Pak propukl jásot. Viděla, že všichni přítomní mají radost. Lady Mary a mnohé další dámy si osušovaly oči.

„Připijme na zdravého krásného syna a dědice!” zvolal Wesley a vstal.

Následovaly další přípitky a Saxana se začala obávat, že mnoho ze slavících stráví noc na podlaze sálu. Přesto nezapomněla na nebezpečí a rozhlížela se po informátorovi. Instinkt jí říkal, že Odella není jediný Cecilův špeh. Nebylo sporu, že má někoho nastrčeného i v Botolfově družině. Náhle si byla jistá, že ho objevila.

„Botolfe,” ozvala se.

Ten, rozjařený pitím, si ji žoviálně posadil na klín. „Copak je, drahoušku?”

„Tohle je nedůstojná poloha,” pokárala ho s úsměvem. „Ano. Ráno mi ji nepřipomínej.”

„Slibuji. Poslyš, Botolfe, vzpomínáš si na náš rozhovor, že se tu pohybuje špeh?”

Okamžitě vystřízlivěl. „Ano. Moc dobře. Hledali jsme zrádce, ale zatím marně.”

„Nemám samozřejmě jistotu, jen pocit, že jsem ho objevila.” „Proč si to myslíš?”

„Nemám konkrétní důvod. Ale když jsem se rozhlížela po přítomných v sále, jeden z mužů zachytil můj pohled a neuhnul očima. Zpráva o dítěti bude pro Cecila velmi zajímavá, nemyslíš?”

„To jistě.”

„Jeho lokaj se mu ji bude snažit doručit co nejdříve. A kdy to bude nejvhodnější?”

Botolf se zlostně zamračil. „Až budou všichni opilí.” „Přesně to jsem měla na mysli. Jde o toho muže u zdi - se zrzavými vlasy a v

modrém kabátci. Pije málo, ale předstírá opak. Pozoruje všechny kolem sebe a hraje, že je opilý a jen stěží se brání spánku.”

„To je James, James Pipp. Ano, byli si s Cecilem hodně blízcí.” Botolf ho chvíli nenápadně pozoroval a viděl totéž, co Saxana. „Nemusí být zrádce, ale rozhodně se chová podivně. Ale tamhle jde Wesley. Modleme se, aby byl střízlivý.”

Sir Wesley nebyl opilý a Saxana tušila, že ho to stálo hodně sebeovládání. Když uslyšel, čeho si Saxana s Botolfem povšimli, začal předstírat opilost ještě lépe než James Pipp. Když Pipp vyklouzl ven ze sálu, Wesley ho okamžitě následoval.

„Teď můžeme pouze čekat,” zabručel Botolf a pousmál se, když se Saxana pokoušela skrýt zívnutí. „Nebudeme tady už dlouho, vytratíme se.”

„Nemusíš jít se mnou, Botolfe. Můžeš se tu zdržet,” prohlásila a s lítostí vstala z jeho pohodlného klína.

„Nechci. Zůstanu jen tak dlouho, abych zjistil, jestli Pipp odešel a Wesley se vydal za ním.”

Sotva Saxana vstala, přispěchali k nim lady Mary se sirem Edrikem. Saxana vycítila jejich napětí. Předpokládala, že se v pokoji lady Mary nebavili jenom o Cecilovi.

„Mám prosbu, můj lorde,” začal sir Edric se značnou vážností, i když jeho pohled vyslaný k lady Mary byl plný smíchu a štěstí.

Botolf tušil, co přijde. „A to jakou, sire Edriku?”

„Jsi jediný mužský příbuzný své matky, proto se na tebe obracím se žádostí o její ruku. Uvědomuji si, že sahám vysoko, můj lorde -”

„Ale, Edriku,” zaprotestovala lady Mary, leč nikdo jí nevěnoval pozornost.

„Nicméně,” pokračoval Edric, „nemohu jinak. Nedokážu jí poskytnout takový přepych jako tenhle, ale nebude ani strádat.”

„Nechci nic jiného než tebe, Edriku,” špitla lady Mary. „To mi plně stačí.”

Saxana zatajila dech, protože Botolf váhal. Ačkoliv si přál matčino štěstí a měl Edrika rád, neznamenalo to, že musí souhlasit s pouhým rytířem a vazalem. Byl hrdý na své dobré jméno a mohl mít pocit, že ho tento svazek poškodí. Neměl sice právo matce cokoliv přikazovat, ale jeho nesouhlas by stačil, aby se svého štěstí s Edrikem vzdala.

Saxana pomalu vydechla a rozzářila se stejně jako lady Mary, když se Botolf usmál a řekl: „Moje matka ti už odpověděla, sire Edriku. Kdy bude svatba?”

Saxana se ospale protáhla, když uslyšela někoho vstoupit do ložnice, a otevřela jedno oko. Rozcuchaný Wesley se skláněl nad Botolfem. Když uslyšela, že našel Pippa s proříznutým hrdlem, zachvěla se a přitáhla se blíže k Botolfovi. Smrt toho muže ji netrápila, protože to byl zrádce, ale podstata toho činu ji vyděsila. Lekala se vlastní otázky, jestli budou vůbec schopni zabránit Cecilovi uskutečnit jeho hrozby.

„Přestaň se vrtět.” Botolf políbil Saxanu něžně na ucho a držel ji těsně u sebe.

„Měla bych navštívit Denu, která sem přicestovala z takové dálky. A nejsem vůbec unavená, Botolfe,” vzdychla Saxana se směsicí podráždění a lhostejné odevzdanosti.

„Musíš si odpočinout před svatbou mé matky. Bude to dlouhý a únavný večer. Máme polovinu listopadu a Regenfordu se už zmocnila zima. Všichni se na tu oslavu dlouho těší a může být hodně divoká.”

„Nebyl jsi moc překvapený, že král ten svazek schválil, viď?” „Ne. Matka je vzdálená králova sestřenice a navíc ve věku, kdy už nebude rodit děti. Je pro něho prakticky nevyužitelná.” „Takže si smí vzít, koho chce.”

„Ano. Žádost o souhlas byla víceméně jenom zdvořilost. Už jsi mluvila s mou matkou?”

Saxana se ušklíbla. „Ne. Jsem zbabělec. Zatím šlo všechno hladce, takže jsem jí nechtěla připomínat tu bolestnou událost. Možná bude ze všeho nejlepší na ni úplně zapomenout.”

„Pokud se domníváš, že je to možné… “

„Ano. Tvoje matka se chová stejně jako předtím, než jsem ji zasypala ostrými slovy.”

„Tak nech tu záležitost odpočívat, jestli si to přeješ.”

Saxana se podepřela na lokti a pousmála se na něho. „Ale ty si myslíš, že bych si s ní měla o tom promluvit. Říkala ti něco? Naznačila, proč se nakonec rozhodla ze svého pokoje vyjít? Nebo proč teď akceptuje mého strýce?”

Botolf si jemně přitáhl její hlavu na hruď a vzdychl: „Ne, nezmínila se o tom ani slovem.”

„Je smůla, že Wesley ztratil Pippa. Problémy s Cecilem mohly skončit a nemuseli jsme se dál obávat.”

„To je pravda. A teď ještě musíme přemýšlet, jak Cecil zjistil, že jeho lokaj je sledován. Proto ho zabil. Může to zkusit znovu.”

„Podříznout hrdlo nějakému muži, který je mu oddaný…,” zašeptala a zachvěla se.

„Cecilovi záleží jenom sobě samém. Viděl jsem to na něm už před lety. Krutý byl i jako dítě a jeho zloba se s přibývajícím věkem jen stupňovala.” Pohladil ji po vlasech. „Neboj se, najdeme Cecila a ukončíme tu hru.”

Zaznělo tiché zaklepání a Botolf se zamračil, protože dal jasně najevo, že nechtějí být vyrušováni. „Kdo je to?”

„Tvoje matka, Botolfe.”

Botolf se posadil a zabránil Saxaně, aby učinila totéž. „Pojď dál.” Matčin výraz ho okamžitě přiměl k otázce: „Děje se něco?”

„Ne, můj synu.” Lady Mary zavřela dveře a zamířila k jejich posteli. „Potřebuji si jenom promluvit - s vámi oběma. Ne, Saxano, klidně lež,” doporučila snaše, která se znovu chtěla posadit. „Pro těhotnou ženu je dobré si tu a tam poležet.”

„Komplikují se nějak přípravy na svatbu?”

„Ne, Botolfe. Chci si promluvit o Cecilovi a o tom, jak hloupě jsem se před vámi zavřela v pokoji.”

„To byla moje chyba, má lady,” ozvala se Saxana. „Neměla jsem si na tebe vylévat vztek tak krutým způsobem.”

„Kdepak, Saxano,” zavrtěla hlavou lady Mary. „I když jsem nedokázala čelit pravdě tvých slov, nikdy jsem tě za ně neodsuzovala. Měla jsi na svůj hněv právo. To jsem chápala už tehdy. Nemáš se zač omlouvat.”

„Nemusíš o tom mluvit, matko. Už je to zapomenuto,” ujistil ji

Botolf.

„Myslím, že ne. Chci si o tom promluvit pouze jednou a pak si nepřeji o Cecilovi slyšet. Tedy ne víc, než bude nezbytné.” „Jak si přeješ.”

„Když pomyslím na svou tvrdohlavost, cítím se hrozně. Ten, kdo zavírá oči před pravdou, je hlupák. Cecil dokázal být tak milý. Byl moje druhé dítě, které jsem nemohla manželovi dát. Nechápala jsem,

proč se tak obrátil proti nám, když byl přijímán s otevřenou náručí. Jak mohl zaútočit na tebe, když věděl, že tím útočí i na mě?

Stále jsem ho omlouvala. Už od jeho dětství. Ano, Botolfe, nebyla jsem slepá k Cecilovým prohřeškům a chybám. Možná že vnímal svůj nemanželský původ příliš ostře. To málo, co jsem viděla, nebylo tak zlé; jenže jak dospíval v muže, tak se to zhoršovalo.

„Když pak začaly jeho útoky na tebe, Botolfe, jako tvoje matka jsem tomu věřila, ale snažila jsem se to popřít. Připomínalo mi to Kaina a Ábela a já nesnesla pomyšlení, že takový hřích by se mohl objevit v mé vlastní rodině.”

„Vždycky jsem to chápal, matko.”

„Já vím, Botolfe. Byls velice trpělivý. Ale pak zaútočil na Saxanu,” lady Mary se zachvěla, „a to už jsem nemohla ignorovat. Slova, která jsi pronesla, Saxano, mě tak zranila proto, že stejná se ozývala v mém srdci a mysli. Já se pokoušela ty hlasy umlčet, tys je zesílila. Stal se z nich ohlušující řev a já to nedokázala snést.”

„Je mi to moc líto, má lady.”

„Nemáš se proč omlouvat, dítě. Na tvém místě bych se chovala úplně stejně.” Lady Mary se smutně pousmála. „Ba ne, já bych se asi zhroutila a šokem a strachem možná přišla o dítě. Můžeme děkovat Bohu, že jsi z odolnějšího materiálu.”

Lady Mary se zhluboka nadechla a pokračovala: „Zavřela jsem za sebou dveře svého pokoje, abych mohla přemýšlet a postavit se k pravdě čelem. I když jsem věděla, že vás tím znepokojuji, neměla jsem jinou možnost. Potřebovala jsem být sama, neslyšet kolem sebe slova, ale naslouchat své vlastní mysli a svému srdci. Přišel čas postavit se svým démonům, obavám a pošetilosti. A také čas na oplakání toho hezkého dítěte s tmavýma očima, které jsem kojila.

Vrátila jsem se na počátek a probírala všechno, co bylo o Cecilovi řečeno, i to, co jsem o něm věděla. Teď už vím, žes mi nelhala, Saxano. Ach ano, ani Botolf mi nelhal, jenže on při žádném útoku, které měly vést k jeho smrti, nikdy nezahlédl Cecilovu tvář. Páchali je najatí lidé. A když jsem skončila, viděla jsem děsivý obraz. Mé omluvy už neměly sílu ho zahnat a já pochopila, že je to skutečně Cecil, koho vidím. Pak jsem musela bojovat se svou vinou. Ne,” odmítla, když Botolf se Saxanou chtěli protestovat.

„Cítila jsem, že je to moje vina, jako cítí každá matka, když se v jejím potomstvu objeví špatná krev. Byl to těžký boj, ale zvítězila

jsem. Zlo, které je v Cecilovi, není moje dílo. Možná Bůh cítil, že je čas podrobit Lavingtonovy takové zkoušce.

A když se objevil Edric, mou první myšlenkou bylo, že mi Cecil ublížil, neboť mě nutil odmítnout všechno, co mi Edric nabízel. Edric mě pak přesvědčil, že matkám a dokonce i otcům je dovoleno dělat si o svých dětech iluze a že to každý chápe a nikdo mě z toho neobviňuje. Chvíli na mě mluvil hodně tvrdě. Přesvědčil mě, že se nepotřebuji skrývat a ani naslouchat tomu, co je třeba s Cecilem udělat, nebo se na tom podílet. Musím to prostě přijmout. V mém srdci a mysli je Cecil mrtvý. Dítě, které jsem tiskla k prsu, neexistuje. Vyčkám, kdy sem přinesou jeho tělo k pohřbení. A to je jediné, oč žádám, Botolfe.”

„Dohlédnu na to, přísahám,” slíbil.

„Děkuji. Ale teď už se raději půjdu připravit. Neměla bych se zpozdit na vlastní svatbu.”

Po jejím odchodu Saxana povzdychla: „Muselo to pro ni být hodně těžké.”

„To určitě,” souhlasil Botolf. „Ale smířila se tak se situací a zvedla tak břímě z mých ramen.”

„Ano, teď máš volnou ruku a nemusíš se bát, že každý úder tvému nepříteli může zasáhnout i matku.”

Saxana se cítila jako omámená, když ji Botolf probudil, ale vyškobrtala se z postele, aby se připravila na svatební obřad. Koupel ji poněkud osvěžila a zanedlouho ji nakazilo obecné vzrušení. V době, kdy ji Botolf doprovázel do malé kaple, už nepociťovala žádnou únavu a těšila se na oslavy.

Obřad byl krátký, ale hezký. Saxana si při přechodu z kaple do velkého sálu utírala kapesníčkem slzy dojetí a ignorovala Botolfův úsměv. Když usedala s manželem do čela stolu, podle nálady hostů usoudila, že oslava bude dlouhá a bouřlivá.

Usmála se na sestru Denu, která se posadila vedle ní. „Je úžasné, že jsi mohla přijet, Denu. Škoda, že jsi nepřivezla i děti.”

„Počasí je v tomto ročním období nejisté,” vysvětlovala Denu. „Neodvážila jsem se vzít je s sebou.”

„Chápu. Víš, překvapilo mě, že jsi přijela ty s Thomasem a ne Tuesday. Obvykle vyhrává v kostkách ona.”

„To je pravda,” usmála se Denu a mrkla na sestru. „Ale tentokrát neměla šanci.”

„Jak to?”

„Zfalšovala jsem kostky ve svůj prospěch.”

Botolf už nevydržel předstírat, že jejich rozhovor neposlouchá. Rozesmál se s nimi. Uvědomil si, že každý z Toddů má svůj svéráz.

S takovými příbuznými se rozhodně nebude nudit.

Zanedlouho se k nim připojili Thomas a lady Mary s Edrikem; ten po chvíli oznámil: „Rádi bychom nepozorovaně zmizeli.”

Saxana se rozhlédla po rozjařených hostech a usmála se. „Myslím, že to bude poměrně snadné.”

„Jestli vydrží počasí, brzy odjedeme na mou usedlost,” pokračoval Edric.

Saxana měla co dělat, aby se nezamračila. Dosud ji tento důsledek Edrikova manželství s lady Mary nenapadl. Lady Mary si opravdu oblíbila, ale její odchod z Regenfordu ji netrápil. Botolfova matka je může kdykoliv navštívit. Měla na mysli Botolfovy pocity, protože lady Mary tvořila nedílnou součást jeho domácnosti.

„Vrátíme se na jaře, dítě,” slíbila lady Mary a políbila Saxanu na tvář. „Chci být u narození svého prvního vnoučete.”

Netrvalo dlouho a Edric s lady Mary se odebrali do svého pokoje. Jenže neuplynulo ani patnáct minut a Edric se vrátil. Zašeptal něco Botolfovi a oba odešli. Saxana seděla jak na jehlách a jen s obtížemi potlačila zvědavost, která se ještě zvětšila, když se oba vrátili a začali dávat dohromady ty nejstřízlivější muže. Už to skoro nemohla vydržet, když se Botolf vrátil.

„Běž k mé matce, Saxano,” přikázal jí. „Možná by měly jít s tebou i tvé sestry.”

„Co se stalo?” zeptala se Saxana.

„Na vysvětlování není čas. Objasní ti to matka.” Botolf se zdržel jen tak dlouho, aby ujistil hosty, že není nutné přerušovat oslavy a že se s ostatními brzy vrátí.

Saxana vlekla Denu a Thyldu do ložnice lady Mary. Našly ji sedět uplakanou na posteli s kouskem papíru v ruce. Na klíně měla položenou krásnou soupravu stříbrných konvic.

„Co tě tak rozrušilo?” vyzvídala Saxana a usedla vedle tchyně.

„Byl tady Cecil,” zašeptala lady Mary.

„Určitě?”

„Ano. Ty konvice a přání jsou od něho.” „Mohl to donést nějaký posel,” vmísila se Denu.

Lady Mary zavrtěla hlavou. „Ne. Cecil napsal to přání tady. Je to můj dopisní papír a poznávám jeho písmo.”

Saxana se zachvěla, ale když ji lady Mary objala paží kolem ramen, s přemáháním vyloudila na rtech slabý úsměv. „Poslali mě, abych tě uklidnila.”

„Můj život není v ohrožení. Nerozrušil mě strach o sebe. Jenom jsem si uvědomila, jak byl zase blízko tebe a Botolfa. Děsí mě, jak snadno se dostane do pevnosti.”

„Botolf zapečetil všechny tajné přístupy do Regenfordu,” poznamenala Thylda tichým a nejistým hlasem.

„Jenže Botolf trávil většinu času v Merewoodu a ne tady. Tady mu třeba mnohé zůstalo utajeno. Mohou tu být tajné chodby, o kterých na rozdíl od Cecila nevíme.”

„Nebo využil oslabení stráží a vklouzl sem nikým nezpozorován,” nabídla další variantu Denu.

„I to je možné,” přikývla už trochu uklidněná lady Mary. Vybídla Saxanu, ať přečte zprávu napsanou Cecilem. Přání štěstí znělo velmi mile a Saxana se neubránila myšlence, kolik je v něm vyjádřeno lásky k nevlastní matce. Cecil znal podrobnosti o dění na Regenfordu a mohl se dozvědět, že ztrácí její přízeň.

„Pokouší se mě k sobě připoutat,” poznamenala lady Mary, jako by četla její myšlenky. „Zřejmě slyšel o mém novém postoji k němu.”

„Také je možné, že tě zná natolik dobře, aby si domyslel, jak pohlížíš na jeho útok na Saxanu, a teď tě chce obměkčit,” zamyslela se Thylda.

„Mohl by zaplnit celý tento pokoj hezky napsanými prohlášeními; moje mínění už nic nezmění,” prohlásila lady Mary. „Takový zločin mu nemohu odpustit. Musím se těch konvic zbavit.”

„Ne, má lady,” nesouhlasila Saxana. „Ponech si je jako dárek od tmavookého dítěte, které jsi držela v náručí a milovala. Až tohle skončí, možná si budeš přát mít vzpomínku na dobu, kdy byl příliš malý, aby ti věnoval takový dárek.” „Budu o tom uvažovat.”

Za hodně dlouhou dobu muži ukončili pátrání a Edric s Botolfem za nimi přišli do pokoje lady Mary. Botolf tiše vyšel se Saxanou a jejími sestrami ven.

Saxaně se už zpátky do sálu nechtělo. „Myslím, že nemám chuť

slavit dál, Botolfe.”

„Není ti dobře?” zeptal se a položil jí ruku na čelo.

„Nic mi není, jenom jsem docela unavená. Chci si lehnout.” „Půjdu s tebou.”

„Ne, vrať se k hostům, aby věděli, že se nic nestalo. Budu v pořádku.”

Neochotně poslechl a doprovázel Thyldu a Denu do sálu.

Saxana se s leknutím probudila, protože uslyšela hlasité bouchnutí. Vytáhla zpod polštáře nůž a vyhlédla mezi závěsy kolem postele. Ulehčené si oddechla, když spatřila Botolfa. Pak se usmála a odložila zbraň. Botolf měl viditelné potíže se svlékáním. Vstala a došla k němu.

„Máš ležet,” zabručel, když ho vzala za paži a vedla k posteli. „To také za chvilku budu. Polož se a já tě svléknu.” Poslechl, ale protestoval: „Zvládnu to sám.” „Já o tom vůbec nepochybuji.” „Jenom jsem zakopnul, to je všechno.”

„Viděla jsem. Nechat tě pokračovat by bylo hodně nevlídné,” vysvětlila a začala z něho stahovat oděv. „Ještě nikdy jsem tě neviděla tak zmoženého pitím.”

„Snažil jsem se držet krok s hosty.”

Když si lehla vedle něho, zamumlal: „Asi jsem příliš opilý. Neměl bych myslet na laškování.” „A proč ne?”

„Mohl bych ublížit dítěti.”

„Nesmysl. Denu a Tuesday říkají, že se to nemůže stát. Obě přestaly s milováním až tehdy, kdy to bylo spíše nepohodlné než příjemné.”

„Netušil jsem, že se ženy baví o takových věcech.” „A o čem by podle tebe měly mluvit, když jsou samy a muži je neslyší?”

„O vyšívání a módě, pomluvách a tak. O věcech, kterými se převážně zabývají.”

Tělo měl ztěžklé a s obtížemi artikuloval, ale cítila, že chvíli potrvá, než se Botolf odevzdá spánku. „Nepatří mezi ty věci také naši manželé a rození dětí?”

„To jistě. Naučila ses hodně od ostatních?”

„Něco určitě. Některé ženy o svých tajemstvích moc nemluví. Nicméně Denu, Tuesday, Thylda a já jsme sestry, takže mezi námi je to jiné.”

„Přivedla jsi s sebou tak velkou rodinu.”

„Máš s tím potíže?” zamračila se na něho Saxana.

„Vůbec ne. Jenom si na to musím zvyknout.”

Botolf položil ruku na její zakulacující se břicho a ucítil pohyb. Mlhou opilosti se prodral příliv prudkého citu. Přitáhl si Saxanu blíž k sobě. „Nedovolím, aby tě Cecil dostal,” zapřísáhl se.

Jeho slova zazněla jako hrozivé zavrčení a Saxana se zachvěla. „Co jsi říkal?”

„Cecil. Nedostane tě.”

„Ne, protože mu to nedovolím. Jsi to ty, o koho se bojím.” „Dokážu se o sebe postarat.”

„Já vím, ale možná to bude právě tvůj meč, který s ním skoncuje. Mám strach, že tě to bude bolet.”

„Ano, bude to bolet. Protože přes všechny své hrozby stále zůstává mým bratrem. Jenže teď ohrožuje to, co je mně nejdražší -mou ženu a dítě. Mohli jsme si být blízcí jako Hunter s Rokem, dělit se o práci i radosti, ale Cecil si zvolil cestu mého protivníka. Teď mě zahání do rohu a nedává mi na vybranou.”

Vzdychl a políbil ji na ucho. „Ano, přeji si, aby jeho život ukončil meč jiného muže, ale pokud to budu muset

udělat já, nezaváhám. Bude mě to hodně bolet, jenže teď trpím taky. Je mi líto, že se to nevyvinulo jinak. Ale takových pocitů se určitě časem zbavím. Neobávám se, že by mi zanechaly jizvy na srdci nebo v mysli.”

Saxana ho pevně objímala a modlila se, aby říkal pravdu. To, k čemu ho Cecil nutil, bylo strašné. I ona si přála, aby Cecila zabil někdo jiný. Potom se nebude muset ujišťovat, jestli Botolfova naděje se ukáže jako pravdivá.

„V pevnosti ani v jejím okolí Cecil není. Pod naším oknem a za dveřmi stojí stráže. Budeš v bezpečí,” oznámil jí Botolf.

Jelikož mu nechtěla říct, jaký strach ji nutí, aby ho tak pevně objímala, přikývla. „A pod polštářem mám dýku.”

Ospale se zasmál. „Má bojovná Saxana.”

„Už mě nikdy nezastihne bezmocnou.”

„Už nikdy nezíská nad tebou takovou moc.”

Musela potlačit smích, protože Botolfovu ospalou přísahu zdůraznilo hlasité chrápání. Množství toho, co vypil, ho konečně uspalo.

Dítě v ní provedlo několik podivných pohybů a Saxana s povzdechem zavřela oči. Věděla, že čekání na jeho příchod bude pro ni obtížné a stejně tak pro Botolfa. Teď je téměř v pátém měsíci, takže polovinu čekání mají zdárně za sebou, ale jaro se zdá být stále tak vzdálené.

Thylda vzhlédla od tapiserie, na níž pracovala. „Přecházení nijak neurychlí kroky našeho lorda.”

Saxana přikývla, i když souhlas nijak nezmenšoval její obavy. Byla neklidná od chvíle, kdy se jim donesla zpráva, že Cecil se znovu ocitl nablízku. Od svatby lady Mary a poslední Cecilovy přítomnosti v Regenfordu uplynul měsíc a Botolf se horlivě chopil příležitosti vyrazit na lov.

Saxana se s povzdechem posadila vedle Thyldy. Pozorně si prohlížela její práci. Jakmile dítě zahájilo to, co připomínalo zuřivou bitvu, rychle popadla Thyldu za ruku a přitiskla si ji na břicho.

„To dítě je tak čilé,” vykulila Thylda oči. „Jak s tím dokážeš odpočívat?”

„Moc dobře ne. Zvykla jsem si uléhat, když je klidné, bez ohledu na denní dobu. Ale nepřipadá ti to zvláštní?”

„Co myslíš tím zvláštní? Dítě je živé a to je jenom dobře.”

„Ano, díkybohu, ale nezdá se ti, že je živé až moc?” Thylda se chvilku zamyšleně mračila a pak se jí znovu rozšířily oči. „Myslíš si, že bys mohla čekat dvojčata?”

„Při takové aktivitě mě právě tohle napadlo.” Saxana potřásla hlavou. „Mám pocit, jako by kopalo na příliš mnoha místech najednou.”

„Řeklas o té možnosti Botolfovi?” Thylda se vrátila k tapiserii.

„Ne. Není důvod ho děsit.”

„Botolf a vyděšený? Tomu nevěřím.”

„Myslím, že tenhle zázrak děsí všechny muže bez výjimky. Vidí, jak se ženino tělo mění, cítí uvnitř něj život a nechápou to. Uvědomují si také nebezpečí hrozící při porodu, nebezpečí, se kterým nemohou bojovat mečem.”

„Ach, Saxano, nemluv o takových věcech.” Thylda krátce objala sestru.

„Proč ne? Ne že bych o nich přemýšlela často, ale jenom hlupák by je zcela ignoroval. Ráda bych prohlásila, že mně se to nestane,

jenže to není možné. Vše je v Božích rukou. Ale nevěřím, že můj konec přijde právě při porodu.”

Saxana se znovu podívala na tapiserii. „To je otcův příběh?”

„Ano. Ale jak vypadal v mládí, mohu jenom mlhavě odhadovat.”

„Bude to nádhera, stejně jako tvoje ostatní díla.”

Thylda zaznamenala, že Saxana je v myšlenkách někde jinde, a usmála se. „Zase myslíš na Botolfa.”

„Nemohu si pomoct. Možná je to těhotenstvím, alo mám z toho pátrání nepříjemný pocit.”

„Ale poslu od Huntera snad věříš, nebo ne?”

„A copak ten Hunter provedl?” zazněl dobře známý hlas.

Saxana s Thyldou vykřikly radostí, když spatřily vo dveřích bratra. A za ním přicházeli Roc, Udolf a Kyne. Jane odběhla pro občerstvení.

Saxana uvedla rodinu do velkého sálu a smála se škádlení bratrů Věděla, že až se Pitney vrátí z pátrání po Cecilovi, návštěva ho nesmírně potěší, protože stráví společně vánoční svátky. S něčím tak báječným vůbec nepočítala.

„Překvapuje mě, že jsi dorazil tak brzy za svým poslem, Huntere,” otočila se Saxana k bratrovi, jakmile jí sdělil poslední novinky a pustil se do jídla.

Hunter se zamračil. „Nikoho jsem neposílal, Saxano, dokonce ani páže, které by oznámilo náš příjezd.”

Saxaně ztuhla krev v žilách. Zmateně zírala na bratry. Její neblahé předtuchy kolem Botolfovy výpravy se nyní rozezněly plnou silou. Roztřásla se a měla pocit, že se zadusí strachem. Bledá Thylda se rozběhla pro Jane.

„Je to past,” podařilo se Saxaně vyslovit, když jí Hunter vnutil pár kapek medoviny.

„Jaká past, Saxano? No tak, nemůžeme pomoct, pokud nám neřekneš něco více.”

„Botolf jede do pasti připravené Cecilem,” řekla napjatým hlasi-em. Jane přiběhla a začala jí třít ledové ruce svými dlaněmi. „Přijel nějaký muž a tvrdil, že ho posíláš. Jelikož o našem problému věděl tolik podrobností a soukro mých věcí, věřili jsme mu.”

„A vyslal Botolfa na pátrání po Cecilovi?” zeptal se Udolf.

„Ano, na nějaké místo u cesty zhruba patnáct kilometrů na východ od vesnice.”

„Ten posel je stále tady?” chtěl vědět Hunter. „S Botolfem nejel, protože vypadal úplně vyčerpaně,” naříkala Saxana.

„Podívám s& po něm, má lady,” nabídla se Jane.

„Přiveď ho sem, pokud je ještě tady,” zavolal za ní I klolf.

Saxanu a zřejmě ani její bratry nepřekvapilo, když se služebná vrátila se dvěma ozbrojenci, kteří oznámili, že falešný posel už v Regenfordu není. Saxana znervózněla ještě víc. Botolf a jeho muži byli výborní bojovníci, ale dobře připravená léčka mohla převážit jazýček vah na stranu jejího strůjce. Saxana se chvěla strachy o Botolfa i Pitneye, který jel po jeho boku.

„Cecil nějak zjistil, že se k honu na něho připojil i náš klan, a využil to,” prohlásil Udolf a bouchl pěstí do stolu.

„To nebylo tak těžké, Udolfe,” poznamenala Thylda.

„Máme se rozjet za Jeho Lordstvem?” zeptali se Botolfovi ozbrojenci.

„Pojedeme my,” rozhodl Hunter. „Vezmeme si naše muže. Ale budeme potřebovat čerstvé koně. Nechat Regenford bez zesílené stráže by nebylo rozumné. Nelze vyloučit, že Cecil na něco takového čeká.”

„Ano, můj lorde. Připravíme koně,” přisvědčili ozbrojenci a zmizeli.

„Máš dostatek mužů, Huntere?” starala se Saxana.

„Je nás jenom dvanáct, ale nikdo nás nečeká a moment překvapení hraje pro nás a přidává nám na síle. Pitney je s hrabětem?”

„Ano. Ale měl obavy. Víš, nikdo z nás toho posla nepoznával, ale přesvědčoval nás, že se připojil do tvých služeb v Berwicku. Jelikož jsme zatím neměli možnost poznat tvé nové muže, nemohli jsme ho označit za lháře.”

„Ano, připojil jsem ke své družině pár nových mužů. Tohle byl chytrý trik.”

„Mám strach z chytrých triků.”

„Zachovej klid, Saxano. Přivedeme ti tvého lorda domů. Starosti nejsou dobré pro dítě.” Hunter ji políbil na tvář. „Věř nám a manželovi. Dostat ho by si vyžádalo více než jeden mazaný trik.”

„Koně jsou připraveni,” zvolal strážce ve dveřích.

Saxana se dívala za bratry. V uších jí znělo jejich ujištění, ale nezahnalo strach. Dokud se Botolf nevrátí celý a zdravý, bude se dál strachovat. A na tom nic nezmění ani starost o dítě.

„Má lady, musíš si jít lehnout,” pobídla ji Jane.

„Lehnout? Ne, počkám tady,” odsekla Saxana.

„Starat se můžeš i vleže. Pro dítě to však bude rozhodně lepší.”

„Jsi moc drzá, Jane.”

„Ano, ale Jeho Lordstvo mi přikázalo, abych taková byla.” „Neopustím tento sál.”

„Tak ti sem dám přinést slamník, abys sis mohla lehnout tady.”

„To bude nejlepší, Jane,” potvrdila Thylda. „Když je tady, nebude se bát, že jí unikne nějaká zpráva, a nepoběží jako šílená ze schodů, až se muži vrátí.”

„Nemohu ležet, aby mě všichni viděli,” protestovala Saxana.

„Buď tady, nebo v ložnici,” prohlásila Jane nekompromisně, i když se začervenala.

„Tak dej přinést slamník, protože odtud neodejdu, dokud se Botolf nevrátí.”

Botolf zachmuřeně projížděl lesem. Stromy byly poprášené sněhem. Od začátku měl divný dojem. Teď, když nic nenalézal, jeho neklid ještě vzrostl. Pohled na Pitneyovu tvář mu řekl, že mladík se zaobírá stejnými myšlenkami. Nijak ho to neuklidnilo.

Jeho obavy patřily Saxaně. Toto pátrání zmenšilo počet ozbrojenců v Regenfordu. Nepředpokládal, že

by mezi strážemi někdo proklouzl do pevnosti, jenže ve strachu o Saxanino bezpečí nehrál zdravý rozum velkou roli. Jeho starosti byly o to větší, že Cecil už neohrožoval pouze Saxanu, ale i dítě, které nosila pod srdcem. Nemohl se zbavit myšlenek na všechna nebezpečí hrozící při porodu.

„Můj lorde?” ozval se Pitney.

„Ano?”

„Možná budu vypadat jako baba, ale mám nějaký divný pocit.”

Wesley popojel blíž k Botolfovi. „Já taky, i když nepropadám rozmarům. Možná je to tím, že jsme nic nenašli.”

„Právě to mě zneklidňuje,” přiznal Pitney. „Nevěřím, že by nás Hunter někam posílal, kdyby si nebyl jistý.”

„Všechno nasvědčuje, že tu už dlouho nikdo nebyl.”

„Ale když jsme nikoho nenašli, nebyl to pouze trik, jak nás dostat ven z opevněného Regenfordu?” zeptal se sir Wesley.

„Tam jsme odpočatí a připraveni na jakoukoliv léčku,” doplnil Pitney. „Útok na Regenford bych rozhodně neplánoval.”

„A kam bys ji naplánoval, Pitneyi?” zeptal se Botolf.

„Přepadení!” vykřikl někdo z mužů. Jeho zvolání znělo vyděšeně a bolestivě, protože do hrudi se mu zabodla dýka.

„Přesně sem, můj lorde,” pronesl Pitney suše a současně tasil meč, aby čelil mužům vybíhajícím z lesa.

Rozpoutala se bitva a Botolfovi muži se brzy ocitli na zemi, protože jejich koně se buď plašili, nebo je útočníci strhli ze sedel. Váleční koně byli v takovém zmatku nepoužitelní. Botolf sesedl dobrovolně, neboť jeho kůň byl příliš neklidný, aby ho ovládal a přitom ještě bojoval. Všiml si, že Pitney, Wesley, Roger a Talbot učinili totéž. Talbot se snažil dostat jejich koně z cesty.

Ačkoliv se muži z Regenfordu rychle vzpamatovali z překvapení, Botolf neviděl šanci na vítězství. Věděl, že jeho muži budou zanedlouho unaveni a obranný čtverec, který vytvořili, bude slábnout, jelikož Cecil měl velkou početní převahu. Za okamžik zjistil, že čelí tváří v tvář samotnému Cecilovi.

Botolfa zaplavila nenávist a vztek, ale potlačil tyto pocity. Mohly vést k neuváženému jednání a poskytnout Cecilovi příležitost k vítězství. Navíc pociťoval lítost, že dva muži zplození jedním otcem stojí proti sobě s meči v rukou.

„Už se neschováváš za úkladné vrahy?” zeptal se Cecila věcným tónem.

„Tentokrát to není třeba, bratře,” uchechtl se Cecil. „Až vás tady najdou, budou si myslet, že to byli lupiči nebo Skotové, kdo vás pobil. Nikdo nezůstane naživu, aby je vyvedl z omylu. Ne, tenhle patří mně,” zvolal Cecil, když se mu několik mužů rozběhlo na pomoc.

„Takže tady to má skončit,” poznamenal Botolf. „Přesně tak, bratře,” ušklíbl se Cecil, „ale neboj se. Postarám se o tvou vdovičku.”

Nebylo to snadné, ale Botolf ignoroval tuto poznámku i ostatní provokace, které na něho Cecil chrlil. Věděl toho dost, aby nenaletěl na starý trik. Byli s Cecilem natolik rovnocenní soupeři, že výhoda jednoho spočívala pouze ve vyčerpání nebo nekrytém výpadu

druhého. Botolf byl rozhodnutý tuto výhodu Cecilovi neposkytnout. Zakázal si vnímat jeho posměšky, přestože mu pronikaly až do morku kostí. Když začínal pociťovat únavu, pokusil se ještě jednou a naposled ukončit boj na život a na smrt, pro který se Cecil rozhodl.

„Vzdej to, Cecile,” naléhal na bratra. „Nemůžeš tím nic získat.”

„Získám jen to, co je moje právem narození,” odsekl Cecil.

„Nemáš takové právo. Dokonce nejsi ani prvorozený. Otec se o tebe postaral, jak mohl.” „Ale ne dostatečně.”

„Takže připustíš, aby chamtivost zabila nás oba?”

„Já nemám v úmyslu umřít, bratře.”

„Možná nezemřeš jako první, ale rozhodně umřeš. O tvé hře ví příliš mnoho lidí. Budou vědět, čí ruce jsou poskvrněné mou krví, a půjdou po tobě. Z toho, co získáš, se nebudeš těšit dlouho.”

„To se ještě uvidí.”

„Můj lorde, blíží se posily z Regenfordu,” zvolal jeden z Cecilových mužů.

Ačkoliv Cecil byl touto zprávou viditelně otřesen, Botolf propásl příležitost k smrtelnému úderu, kterou mu Cecilovo rozptýlení nabídlo. Než se vzpamatoval, Cecil byl z jeho dosahu. Jeden z Cecilových lidí přivedl koně a Cecil se chystal k útěku, zatímco Botolf a jeho muži dál odráželi útočníky.

Botolf zalétl pohledem k jezdcům řítícím se po cestě. Čtyři muži v čele neměli helmy a světlé kadeře vlající ve větru mu řekly, kdo ho přijíždí zachránit. Podíval se zpět na Cecila, ale už bylo pozdě. Stačil ještě proklít svou lehkomyslnost, že odvrátil zrak od proradného bratra, a Cecil mu vrazil dýku do hrudi.

„Vánoční dárek pro tvou hezkou ženu,” zvolal Cecil a pobídl koně k trysku.

„Chyťte ty psy,” zařval Hunter a zastavil koně u Botolfa, který se začal hroutit; Pitney s Wesleyem ho zachytili. „Můj lorde,” vykřikl ustaraně Hunter a seskočil z koně.

Další okamžiky přinesly Botolfovi hotová muka. Uvědomoval si bolest způsobenou čepelí zabodnutou hluboko do těla. K tomu musel vydržet vytažení dýky. Chvíli trvalo, než se bolest poněkud zmírnila a než mu došlo, že leží na přikrývce na zemi obklopen znepokojenými obličeji. Pochopil, že se jim nedaří zastavit krvácení.

„Přijeli jste z Regenfordu?” zeptal se chraptivým šepotem.

„Ano, můj lorde,” přisvědčil Hunter. „Přijeli jsme oslavit Vánoce se sestrami. Saxana se ptala na muže, kterého jsem měl poslat. Jelikož jsem žádného nevysílal, okamžitě pochopila, že to byla past.”

„Tohle jsou tvoji muži?”

„Ano, všichni, můj lorde. Nebrali jsme nikoho z Regenfordu pro případ, že by tvůj bratr čekal na takové oslabení stráží.” Botolf slabě přikývl.

„Cecil se už nesnaží skrývat svou ničemnost,” poukázal Wesley.

„Byl si jistý vítězstvím, Wesleyi.” Botolf se zašklebil bolestí. „Ještě pořád může vyhrát.”

„Jenže zůstali očití svědci, které se snažil vyloučit.”

„Měli bychom se vrátit do Regenfordu, můj lorde,” vmísil se Pitney. „Tam ti poskytnou řádné ošetření.”

„A kněze,” šeptl Botolf.

„Toho nebudeš potřebovat.”

Botolf na okamžik zavřel oči a modlil se, aby měl Pitney pravdu. Bylo toho hodně, kvůli čemu si zoufale přál žít. Nepochyboval, že jeho zranění je vážné, a snažil se v sobě najít sílu k boji se svou smrtelností. Přestože cítil pohledy ostatních, nikdo na něho nepromluvil. Věděl, že ho nechtějí zbytečným mluvením oslabovat před cestou do Regenfordu. Když znovu otevřel oči, Hunterovi muži se vraceli.

„Dostali jste Cecila?” zeptal se ochraptěle.

„Ne, můj lorde,” odvětil velitel Hunterových ozbrojenců, „ale pobili jsme hodně z jeho hafanů.”

„Musíme dopravit hraběte do Regenfordu,” naléhal Pitney. „Nemáme povoz,” připomněl sir Wesley.

„Tak vyberme nejstatnějšího muže,” navrhl Hunter. „Může držet hraběte v sedle před sebou.”

Botolf s otupělým úžasem hleděl na muže, kterého vybrali. Hunterův panoš, humorně nazývaný svými druhy Malý Petr, byl nejméně o dvanáct centimetrů vyšší než Hunter a ještě širší v ramenou. Napadlo ho, že tvoří s Hunterem velmi zvláštní dvojici, jelikož Malý Petr byl také velmi snědý, výrazně chlupatý a celkově hrubých rysů. Větší protiklad vůči plavému a štíhlému Hunterovi by se nenašel.

„Nasedni, Malý Petře, podáme ti hraběte,” zavelel Hunter.

„Máme koně, který je unese?” zapochyboval Wesley s ohromeným pohledem na Malého Petra.

„Můj kůň to do Regenfordu určitě zvládne,” prohlásil Malý Petr burácivým hlasem.

Než se Botolf ocitl v sedle před Malým Petrem, zalil ho pot a celý se třásl. Nedokázal potlačit zasténání, když ho před odpoledním chladem balili do přikrývky. I při nejmenším pohybu mu z rány vystřelovala bolest.

„Opři se o mě, můj lorde,” vybídl ho Malý Petr. „Není dobré připravovat se o zbytek sil.”

Botolf odhodil hrdost a poslechl. Bolest propukající při každém kroku koně ho pomalu zbavovala vědomí. Slyšel útržky hovoru kolem sebe a přestával rozumět slovům. Přesto se ho neodbytně zmocňovalo vědomí, že není jediný, kdo se obává, že jeho zranění je smrtelné. Soustředil se v myšlenkách na Saxanu a na to, jak moc si přeje s ní zůstat.

Saxana tiše vykřikla a posadila se. V hrudi pocítila krátkou palčivou bolest a na rty se jí dralo Botolfovo jméno. Zachvěla se strachem.

„Má lady, vypij to,” vybídla ji Jane a podávala jí konvici. „Je to bylinkový čaj, který ti dodá sílu.”

Saxaně chvíli trvalo, než si uvědomila Jane vedle

sebe. „Botolf.”

„Pij, Saxano,” pobízela ji Thylda a spokojeně pokývla, když Saxana poslechla. „Botolf bude v pořádku.” „Myslím, že je raněný.”

„Proč?”

„Cítím to. Tady. V hrudi.”

„No, nemůže to být Pitney?” zeptala se váhavě Thylda. „Vy dva jste často vycítili stav toho druhého.”

„Ne, když jsem pocítila tu bolest, měla jsem na rtech Botolfovo jméno.” Saxana se usmála, když spatřila znepokojený výraz Jane. „Nejsem čarodějnice, Jane. Ale mám příliš silné pocity, když jde o lidi blízké mému srdci.”

„Jako by byla vaše srdce spojená?” ujišťovala se Jane.

„Ano, to je výstižné vyjádření,” souhlasila Saxana.

„A teď se o to místo dělí s Pitneyem i Botolf?” zeptala se Thylda.

„Vypadá to tak, i když se modlím, aby ten pocit vyvolal jenom můj strach. Možná se bojím Botolfova zranění tolik, že jsem té možnosti uvěřila. Přeji si, abych Cecila nikdy nespatřila.” „Jaký to má smysl?”

„Znám svého nepřítele, muže, který chce zničit všechno, na čem mi záleží.”

„A není lepší znát nepřítele? Většina mužů to tvrdí.”

„Já vím, Thyldo, a v mnoha případech je to pravda. Ale já nejsem bojovník. Pohled do očí nepřítele můj strach ještě zvýšil. Než jsem Cecila uviděla, byl to jenom zlý muž podobný Botolfovi. Jenže potom,” Saxana zavrtěla hlavou, „potom jsem uviděla to zlo v něm, nenávist a závist, které mu pokřivily duši, a také jeho prohnanost. Nepochybuji, že je dost chytrý, aby připravil Botolfovi léčku, a že nemá špetku slitování ani bratrskou lásku, které by zastavily jeho meč. Pokud se mu naskytne šance, Cecil ji využije. Botolf zemře rukou nevlastního bratra a stejně tak Botolfova žena a dítě. Vrah nepocítí nejmenší výčitky svědomí.”

Thylda objala Saxanu kolem ramen a přitáhla ji k sobě. „Nemohu uvěřit, že by Bůh obětoval tak dobrého muže jako Botolf takovému zlu, jaké představuje Cecil. Ty tomu také věříš a přitom pořád trpíš strachem, který může ublížit tvému dítěti.”

Saxana věděla, že Thylda má do jisté míry pravdu. Ale její zrádná mysl si vzpomínala na četné případy, kdy dobrý muž podlehl zlému. Ať má k tomu Bůh jakékoliv důvody, ne vždycky ochraňuje dobro.

„Muži se vracejí, má lady,” zvolalo páže ve dveřích a okamžitě zase odběhlo.

Saxana proklínala svou těžkopádnost, zatímco jí Thylda pomáhala vstát. Ignorovala připomínky Jane, aby byla opatrná, a téměř utíkala ven na nádvoří. Cestou se jí do duše vkrádal ledový strach.

Při prvním pohledu na Botolfa se Saxana zapotácela. Thylda s Jane ji přidržely. Ale když se teď její předtuchy naplnily, našla v sobě vnitřní sílu. V první řadě je nutné ošetřit Botolfovo zranění. Napřímila se a kráčela k místu, kde stál Malý Petr s Botolfem v náručí. Dotkla se Botolfova čela a on otevřel oči. Usmála se na něho, aby skryla svůj strach. „Saxano,” zašeptal.

„Petře, následuj mě prosím,” vybídla statného chlapíka a zamířila k ložnici. „Venkovní chlad mu neprospěje.”

Hunter je dohnal. „Byla to léčka, přesně jak jsme se obávali.”

„Ano,” potvrdil Pitney, který se k nim připojil. „Ale drželi jsme se. Když se objevil Hunter, Cecilovi psi se rozprchli.”

„A kdy byl Botolf zraněný?” chtěla vědět Saxana.

„Ten zbabělec Cecil už na útěku po něm mrštil dýkou. Tvůj manžel neměl šanci se bránit.”

„To odpovídá Cecilovým způsobům,” přikývla Saxana a dovedla všechny do ložnice. „Polož Botolfa na postel, Petře, a svlékni ho.”

„Rána potřebuje zašít, Saxano,” upozornil ji Pitney, když i s Hunterem pomáhal Petrovi. „Tam jsme to nemohli udělat.”

„To je dobře, protože rána se musí nejdříve vyčistit.”

Saxana s pomocí Jane a Thyldy připravila vše potřebné k ošetření Botolfova zranění. Muži zatím Botolfa svlékli a uložili na postel. Když Saxana přistoupila k posteli, Hunter ji chytil za paži.

„Možná bys ho neměla ošetřovat zrovna ty.”

„Je to můj manžel.”

„Ano, ale čekáš dítě a tohle tě může rozrušit.”

„Neboj se, Huntere. Nechci působit nafoukaně, ale v ošetřování jsem tady nejlepší. Budu při této práci mnohem klidnější, než bych byla, kdyby to dělal někdo jiný. Ale budeš ho muset pevně držet.”

K její úlevě Botolf rychle ztratil vědomí. Vyčistila mu ránu a pak ji zašila. Ztratil hodně krve, ale krvácení se zastavilo, což dávalo jistou naději. Když byla hotová, umyla se a usedla k posteli.

„Měla by sis odpočinout, Saxano,” ozval se Hunter.

„Odpočinu si tady.”

„Jak si přeješ. Ale zůstane tady Malý Petr, aby Jeho Lordstvu posloužil.”

„Díky, Huntere. Cecil vyvázl bez zranění?”

„Obávám se, že ano, až na pár škrábnutí Botolfovým mečem.”

„Snažil jsem se ho zastavit,” zašeptal trpce Botolf. „Chtěl jsem mu vše odpustit, když s tím okamžitě skončí.”

Saxana donutila Botolfa vypít bylinný odvar, který donesla Jane, zatímco Malý Petr ho bez námahy nadzvedl. „Pšt, můj lorde. Potřebuješ odpočívat. To je jediná cesta k uzdravení.”

Botolf zanedlouho usnul a Saxana se obrátila k Hunterovi. „Bude dobré poslat zprávu lady Mary. Nechci ji urazit tím, že jí

neposkytnu informace. Možná nepři-jede, ale určitě by si přála o této události vědět.”

„Ano. Hned ráno vyšlu posla,” slíbil Hunter.

„Běž se teď dát do pořádku,” vybídla ho Saxana. „Tady už se nedá nic dělat. Petrovi by možná pomohl Farold v Botolfově šatně.”

„Dohlédnu na to,” přikývl Hunter. „A nechám sem poslat jídlo. Ty si také odpočiň.”

„Jane,” řekla své služebné, když bratři odešli, „potřebujeme slamník pro Petra.”

„A pro tebe, má lady,” dodala Jane a chystala se k odchodu.

„Pomohu ti,” připojila se k ní Thylda.

Když se dostavil Farold a odvedl Petra, Saxana se konečně ocitla s Botolfem o samotě. Poklekla u postele

a vroucně se modlila za manželovo uzdravení. Vážnost jeho zranění nebylo možné ignorovat, ale upnula se k naději. Doufala, že i ona bude mít dost sil, aby překonala těžkosti, které ji čekají.

Jídlo, které Hunter přinesl, sice chutnalo jako plevy, ale věděla, že musí něco sníst. Když se vrátila Thylda, Saxana vstala, rozhodnutá jít si na chvíli lehnout. Políbila Botolfa na čelo a ztuhla. Upřeně se zadívala na rudé Botolfovy tváře. Ruka se jí chvěla, když se dotkla dlaní jeho čela a jenom se přesvědčila o tom, co už jí řekly rty a oči. Všechny naděje se rozpadly na prach. „Horečka,” zašeptala. Výrazy ostatních v místnosti dokazovaly, že není jediná, kdo se bojí.

Saxana, rozhodnutá zamaskovat únavu, vešla do ložnice a strnula. Nad Botolfem stál neznámý kněz a dával mu poslední pomazání. S výkřikem překvapení a znechucení se rozběhla k posteli, kde Botolf zápasil o život. Vrhla na kněze spalující pohled.

„Zmiz odtud,” vyhrkla.

„No tak, Saxano,” uklidňoval ji Hunter.

„Botolf není mrtvý. Nedovolím, aby tenhle člověk nad ním stál jako sup.”

Padla na kolena, popadla Botolfovu ruku a nepřestávala se dívat na kněze. Hunter ho vzal za paži a odvedl stranou. Chvíli tiše rozmlouvali, než se Hunter vrátil k Saxaně.

„Saxano, věnuj mi chvilku.”

„Botolf není mrtvý,” opakovala.

„Ne a nikdo si to ani nepřeje. Ale je už čtyři dni v horečkách. Nemůžeš popřít, že je na tom špatně.”

„Nepopírám to, ale nedovolím, aby mu v uších zněla slova o smrti.”

„Chceš, aby zemřel bez rozhřešení?” „Nezemře,” tvrdila sveřepě.

„Tak to považuj za přehnanou opatrnost, ale nech obřad dokončit v zájmu svého manžela. Buďme připraveni na všechny možnosti, jakkoliv pochmurné.”

„Tak dobře,” souhlasila váhavě, ale v jejím hlasu zněl hněv.

Jakmile se kněz vrátil k Botolfovi, zavřela oči a přitiskla čelo k Botolfově ruce. S tím rituálem smrti si nepřála mít nic společného.

„Už to skončilo, kněz je pryč,” ozval se Hunter.

„Myslíš si o mně, že jsem se zbláznila,” zamumlala a podívala se na něho zpod hustých řas.

„To ne. Ale musel jsem kněze hodně přesvědčovat, že nejsi kacířka.”

Pousmála se. „A co jsi mu řekl?”

„Že tvé chování je způsobeno těhotenstvím a strachem o manžela.”

„Proč nepřišel otec Chesney?” „Je pryč, u své rodiny.” „Lady Mary se neukázala?” „Ne. Je dost špatné počasí.”

„Nesmí umřít,” zašeptala Saxana s pohledem upřeným na manželovu tvář.

„Ale ty musíš myslet i na další život,” připomněl Hunter a přinutil ji usednout na židli. „Vypadáš hrozně unaveně. Vím, že se o sebe nestaráš tak, jak bys měla.”

„Snažím se, Huntere. Ale tolik se bojím o Botolfa. Chci, aby stál po mém boku i v budoucnu.”

„Já vím. Mimochodem, stačila sis všimnout, že pravděpodobně přijdu o svého panoše Petra?” Hunter se snažil odvést její myšlenky jiným směrem.

„Nevěřím, že by tě opustil.”

„A ty přijdeš o Jane.”

„Takže takhle? No, dalo se to čekat. Hned jsem si všimla, že Jane z něho nespouští oči.”

„Bude ti Jane chybět?” zeptal se Hunter. „Ano,” potvrdila Saxana. „Je to hodné a slušné děvče. Bude sloužit ve Wolfshead Hallu dobře a věrně.” „Zdálo se mi, že je na tebe trochu drzá.” „To jí nařídil Botolf. Chtěl mít jistotu, že se budu o sebe a dítě dobře starat. Jane se červená a někdy i bojí, když mi odporuje, ale neustoupí.” „To lze jenom chválit.”

V tom okamžiku vtrhla do pokoje lady Mary. Pohled na její bledou tvář řekl Saxaně, že musí odložit svůj strach a v první řadě uklidnit Botolfovu matku. Hunter je nechal o samotě.

„Nikdy mu tolik nešlo o život,” zanaříkala lady Mary, když si sedala vedle synovy postele.

Saxana jí nalila trochu vína. „Přežije i teď.”

„Saxano -” začala lady Mary.

„Vidím, že je na tom špatně, má lady. Ale žije.”

„Byl tady kněz?” zeptala se tiše lady Mary a sevřela synovu bezvládnou ruku do dlaní.

„Ano, přivedl ho Hunter. Nepotěšilo mě to a urazila jsem ho. Hunter ho přesto přesvědčil, aby svůj obřad dokončil.”

„Chápu, i mě by pohled na kněze rozrušil. Ale nebylo by dobré, aby Botolf zemřel bez rozhřešení.”

„On neumře, má lady,” prohlásila rozhodně Saxana s přísným pohledem na Botolfa. Hned nato se zamračila, protože lady Mary se rozesmála. „Co je na tom k smíchu?”

„Málo. Jenom způsob, jakým jsi to vyslovila a ten pohled na Botolfa. To byl rozkaz, dítě.”

Saxana se usmála. „To teď dělám často. Ale pověz mi, jak to vidíš

ty?”

„No, pořád žije, což je dobré znamení. Rána ne-hnisá?” dotazovala se lady Mary.

„Ne. Vyměňuji mu obvazy několikrát denně a rána se hojí tak, jak má.”

„To je další dobré znamení. Až na tu horečku. Trvá už čtyři

dny?”

„Ano, má lady. Občas mu vpravíme do úst trochu silného vývaru, ale nic moc. Jenže horečka neustupuje.”

„Snížit teplotu bývá obtížné. Často znamená posla smrti a to může přiživovat náš strach. Vypadá žalostně a mám co dělat, abych se nerozplakala. Ale moje silnější stránka mi říká, že pořád žije, a tudíž existuje naděje. Povolala jsi léčitele?”

„Ne.” Saxana si uvědomila úsečnost své odpovědi a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Ten by mu jenom pouštěl žilou a Botolf už tak ztratil hodně krve. Nemám k těm lidem velkou víru.”

„Abych řekla pravdu, já také ne. Nikdy jsem si nemyslela, že vědí víc než my. A jejich připravenost používat pouštění žilou při každé příležitosti mě vždycky znepokojovala.” Lady Mary přitiskla ruku na Botolfovo horké a suché čelo a kousla se do rtu. „Obávám se, že o srážení horečky toho moc nevím.”

„Omýváme ho několikrát denně studenou vodou. To alespoň na chvíli pomůže.” Saxana nedokázala potlačit zívnutí.

„Myslím, že je čas, aby sis odpočala.”

„Právě jsi přijela,” protestovala Saxana, ale nebránila se, když ji lady Mary vedla k jejímu provizornímu lůžku.

„Zůstanu tady, dokud Botolfovi nebude lépe. Není třeba, aby ses unavovala kvůli mně. Zůstanu u jeho postele a vzbudím tě, kdyby se něco změnilo.”

„Nepřeješ si umýt se nebo odpočinout po tak dlouhé cestě?” „Mohu se umýt přímo tady. Po starostech, jaké jsem si o Botolfa dělala během cesty, potřebuji u něho chvíli

posedět. A ty si musíš odpočinout.” Když Saxana ulehla na slamník, lady Mary ji pečlivě ukryla přikrývkou. „Saxano.”

Chraptivé zavolání probudilo Saxanu tak náhle, až ji rozbolela hlava. Hrabala se ze slamníku, když se nad ní objevil Malý Petr. Zamračila se na něho.

„Stalo se něco? Proč mě voláš?”

„Já ne, má lady,” odpověděl Petr a ukázal k posteli. „To hrabě.” „Saxano.”

Hlas přicházel od postele. Saxana ho vůbec nepoznávala. Chtěla se k němu vrhnout, ale strach ji přimrazil na místě. Je mu konečně lépe, nebo jí chce dát poslední sbohem?

„Má lady, volá tě,” ozval se Petr.

„Já vím. Jenom jsem trochu zpanikařila.” Zhluboka se nadechla a zamířila k posteli.

Botolf se na ni díval, a i když světlo svíček nebylo dost silné, aby měla jistotu, zdálo se, že oči má jasné. Chvějící se rukou se dotkla jeho tváře zbrocené potem. Horečka konečně klesla. Saxana se zapotácela a Petr ji rychle podepřel.

„Horečka opadla,” zašeptala Saxana a posadila se na kraj postele, aby se uklidnila.

„Měl jsem horečku?” zeptal se Botolf.

„Ano, čtyři dlouhé dny.” Vděčně se usmála na Petra, který Botolfa opatrně nadzvedl, aby mohl polknout trochu medoviny. „To by ti mělo zvlažit vyprahlé hrdlo, manželi.” Botolf se pokusil vzít ji za ruku, ale byl příliš slabý. Saxana stiskla jeho ruku v dlaních. „Umyjeme tě a vyměníme prádlo.”

„Jsem slabý jako mimino,” postěžoval si Botolf a na okamžik zavřel oči. „Starala ses také o sebe?”

Saxana se usmála při náznaku arogance v jeho hlasu. „Dostatečně. Ale teď se postaráme o tebe.”

S Petrovou pomocí ho omyla a vyměnila mu prádlo a obvaz. Ačkoliv se snažili o co největší opatrnost, než skončili, Botolf byl bledý a vyčerpaný. Saxana odběhla pro výživný vývar a pak ho trochu nakrmila. Několikrát mu sáhla na čelo, aby se přesvědčila, že horečka je opravdu pryč.

„Měla bych probudit tvou matku? Přijela dneska odpoledne a několik hodin u tebe seděla. Nechce se mi ji budit, protože než sem přijde, pravděpodobně budeš zase spát.”

„Pověz to její služebné Elizabeth. Ať o tom rozhodne ona,” poradil jí Botolf a s námahou polkl další lžíci vývaru. „Bože, nemám sílu se ani najíst.”

„Teď se ti síla vrátí, když ji nebude stravovat horečka.” Saxana se podívala na Petra. „Řekl bys služebné lady Mary, co se stalo, Petře?” Když statný muž odcházel, ještě dodala: „Nezapomeň jí říct, že Botolf zase za chvilku usne.”

„Říkáš to nějak moc jistě,” zabručel Botolf, když Petr odešel.

„Tak je to vždycky,” vzdychla Saxana. Když odmítl jíst, odložila téměř prázdnou misku stranou.

„Přestože jsem prospal skoro čtyři dny?”

„Ano, ten čas jsi využil k boji s horečkou. Teď jsi tím vyčerpaný a slabý, a proto budeš spát, aby se ti vrátila síla.”

Znovu se ji pokusil vzít za ruku, ale jen zamrkal bolestí. „Cecil málem vyhrál.”

„Jediné, čeho by dosáhl, by byla tvoje smrt. Regenford by nikdy nezískal. Ani kousíček na svůj hrob. Osobně bych mu vyřízla srdce z

těla.”

„Řekl bych, že Cecil si vůbec neuvědomuje neohroženost manželky, kterou bych po sobě zanechal.”

„Brzy to bude vědět.” Pohladila ho po čele. „Teď musíš odpočívat.”

„Já vím. Jde na mě spaní, ale cítím potřebu mluvit, i když nemám co říct.”

„Možná je to proto, že jsi byl tak blízko smrti, nebo proto, že jsi celé čtyři dny mlčel.”

„Chceš říct, že jsem v horečkách neblouznil?”

„Ne, můj lorde. Neřekl jsi skoro nic kromě několika neslušných poznámek o Cecilovi.” Usmála se, když se pokusil o smích, ale hned zase zvážněla. „Přála jsem si, abys zuřil a klel. Tvé mlčení bylo děsivé. Naznačovalo, že smrt stojí příliš blízko tvé postele.”

„Zřejmě ji unavilo čekání. A nehodlám ji zvát k další noční hlídce, dokud nebudu hodně starý a neuvidím děti svých dětí.”

Saxana věděla, že Botolf žertuje, ale přála si, aby jeho slova byla prorocká. „Dobrou noc, Botolfe,” zašeptala a zamířila ke svému provizornímu lůžku.

„Ty teď spíš tam?” zeptal se Botolf.

„Dočasně. Dohadovat se o tom budeme později.”

„To určitě.”

Skryla úsměv, zatímco si natřásala polštář. Slibovaný spor byl vítaný. Už i pouhý slib naznačoval, že se mu vracejí síly. Když zavírala oči, slyšela návrat Malého Petra. Věděla, že Botolf bude v dobrých rukou, a nechala zvítězit spánek.

„Vidíš, na čem spí, matko?”

„Tiše, Botolfe. Je to jen na několik dní. Chtěla být nablízku, aby viděla, jak se ti vede.”

Saxana se probírala ze spaní. Botolfův hlas byl silnější. Noc bez horečky mu vrátila část sil a ona už zcela přestala pochybovat o jeho uzdravení. Protáhla se a uvědomila si, že má hlad; poprvé od chvíle, kdy přinesli Botolfa do Regenfordu.

„Vím, že jsi vzhůru, Saxano,” ozval se Botolf ignorující matčin příkaz, aby byl zticha.

„Copak se tady dá spát, když ječíš jako zapíchnutý čuník?” Saxana zamrkala na lady Mary, která přiběhla, aby jí pomohla vstát. „Nějak rychlejší přešel od mlčení k velmi hlasitému projevu, manželi.”

„Máš štěstí, že jsem pořád příliš slabý, abych řval,” řekl, když ho líbala na dobré ráno.

„Včera jsem ještě moc nevnímal, v jakých podmínkách spíš.”

„A také jsi nebyl schopný hlasitých a přemrštěných slov. Velmi dobré znamení.”

„Saxano,” zabručel Botolf a zamračil se na chichotající se matku. „To není odpovídající lůžko pro ženu ve tvém stavu. Podlaha je studená a vlhká.”

„Mezi mnou a podlahou je slamník, prostěradlo a ovčí kožešina.” Pohladila ho po tváři a vychutnávala si její chlad. „Budu tam spát už jenom jednu noc a potom si najdu lepší postel. Teď se ale musím jít vykoupat a pořádně se najíst.”

„Saxano,” zavolal za ní, když vycházela z pokoje.

„Za chvíli se vrátím.”

„Jenom se najez v klidu,” vmísila se lady Mary. „Zůstanu u

Botolfa.”

„Matko,” protestoval Botolf po Saxanině odchodu. „Chtěl jsem si promluvit se svou ženou.”

„Ne, ty ses s ní chtěl hádat.” Lady Mary položila na postel podnos s jídlem. „Myslím, že koupel a klidné jídlo jí prospěje mnohem víc.”

„Zanedbávala jídlo?” zeptal se, když ho krmila vývarem.

„Jedla a spala, ale jen tolik, aby neublížila dítěti. Jinak většinou zůstávala u tvého lože.” Pomohla mu napít se jablečného moštu.

„Neměla by být tak rozhodná v povinnostech vůči mně. Mnohem důležitější je její zodpovědnost za dítě.”

„Je zvláštní, že muži, kteří mají pocit, že jsou schopni vládnout, mohou být občas tak hloupí,” zabručela lady Mary.

Botolf na ni překvapeně pohlédl. „Co tím myslíš?”

„Opravdu věříš, že to byla jen odpovědnost, co ji drželo ve dne v noci u tvého lože? Pokud ano, tak by ti zajistila odpovídající péči. Rozhodně by nevyháněla kněze s posledním pomazáním a neodmítala by tvrdohlavě sebemenší možnost tvé smrti. Ne, smyslem pro povinnost bych její jednání nezdůvodňovala.”

„A čím tedy?”

„To dítě tě miluje.” Pohlédla mu do tváře a vzdychla. „Ty nechceš, aby tě manželka milovala.”

„Chci pohodlné, klidné manželství,” prohlásil Botolf a bojoval s náhlým přílivem radosti při pomyšlení, že ho Saxana miluje. „A takové láska nezaručuje. Už jsem se setkal s láskou -”

„Nesetkal. Setkal ses s hanebnou courou, která lásku nikdy nepoznala. Alici se moc líbilo, že ji miluješ, ale neměla srdce pro lásku. Tvé první manželství tě neopravňuje tvrdit, že ses setkal s láskou.”

„V každém případě mi ukázalo, jak je hloupé nechat se lapit do osidel lásky.”

„Naznačuje něco, že by si Saxana přála tě lapit, oklamat nebo podvést?”

„To ne, jenže ví, že takovou moc nemá, protože jsem jí ji nedal.”

„A snažíš se co nejvíc, aby to tak zůstalo,” pronesla lady Mary tichým, smutným hlasem. „Neuvědomila jsem si, jak hluboce tě Alice zasáhla.”

„Nebuď směšná,” odsekl Botolf. „Dala mi lekci a já se dobře poučil.”

„Ne, poučil ses špatně. Nemůžeš podle chování jedné ženské bez srdce posuzovat všechny ženy. Urážíš je tím, mě nevyjímaje. Věřila jsem, že i přes žalostnou zkušenost s Alicí vidíš přinejmenším podle mého chování, že všechny ženy nejsou takové. Jenže ty chceš vidět jenom to zlé.”

„Na opatrnosti není nic špatného.” Botolf se pod matčiným zlostným pohledem neklidně zavrtěl.

„Ty nejsi opatrný; ty ses uzavřel. Máš snad kvůli Cecilovi nedůvěru ke všem mužům? Samozřejmě že ne. Ano, jsi opatrnější, ale stále jim důvěřuješ. A přitom dovoluješ, aby zrada jedné hloupé ženy v tobě vyvolala nedůvěru vůči všem ženám?”

„Nejde jenom o Alici,” bránil se Botolf, ale náhle mu vlastní argumenty připadaly hloupé. „U dvora potkáš mnoho žen jako

Alice.”

„Ty se opovažuješ se soudit svět podle toho, co se děje u dvora?” užasla. „Opravdu si myslíš, že na světě žijí jen pochlebníci, děvky a intrikáni?” Lady Mary potřásla hlavou. „Možná je to i moje chyba. Vím, že jsem naivní, příliš důvěřivá a ochotna vidět v lidech jen dobré. Zřejmě jsem selhala a nevychovala tě tak, abys mohl plnit povinnosti spojené s tvou pozicí. Vyslala jsem tě do světa vybaveného naivitou, takže vnímáš každé ublížení mnohem citlivěji než kdokoliv jiný.”

Botolf zamrkal bolestí, když se natáhl pro její ruku, ale podařilo se mu ji stisknout. „Ne, neselhalas.”

Než stačila lady Mary odpovědět, objevili se Malý Petr a Hunter. Botolf si v duchu oddychl. Rozhovor s matkou se nevyvíjel podle jeho představ a z jejího výrazu vyčetl, že neskončili, že se tato záležitost jenom odkládá. Tiše zaklel. Nechtěl od ní na toto téma slyšet už žádná slova, protože obsahovala příliš mnoho pravdy.

Botolf od chvíle, kdy matka odešla, přemýšlel o tom, co mu řekla. Nemohl její slova ignorovat. Byl ochoten připustit, že na základě chování několika žen odsuzuje neprávem všechny ženy, ale nemohl a nechtěl odložit svou ostražitost. Rád by dal Saxaně najevo své city a vychutnával si její odezvu, ale bál se. Kdyby ho Saxana zradila, nepochyboval, že bolest by byla mnohem horší a větší než z téměř

fatálního zranění Cecilem. Botolf si to přiznával jen nerad, ale neměl odvahu takovou zkoušku podstoupit.

„Příliš se přepínáš,” pokárala Saxana Botolfa, když vešla do ložnice a zastihla ho při trénování šermu mečem s Wesleyem.

Botolf odložil zbraň a Wesley se diskrétně vzdálil. „Po třech měsících nečinnosti musím obnovit síly a zručnost.”

Saxana se posadila na postel a čekala, až se Botolf opláchne. Pak vzdychla. „Vím, že ses uzdravil. Dokonce i jizva už bledne. Ale není snadné zapomenout na to, jak jsi byl blízko smrti.”

Botolf se posadil vedle ní, objal ji a vášnivě políbil. „Je to snad polibek muže na prahu smrti?”

Saxana se zasmála a objala ho kolem krku. „Možná nepotřebuješ procvičit jenom šerm.”

„Kdy se vrátíš do naší postele?” zeptal se náhle.

Zarděla se a vyhnula se jeho pohledu. Poprvé po několika týdnech se jí zeptal tak přímo, i když to celou dobu naznačoval. S návratem sil přišla i touha, jenže Saxana se styděla a připadala si málo atraktivní. Při každém svlékání viděla své hodně vystouplé břicho a domnívala se, že musí připadat málo přitažlivá i Botolfovi. Bála se, že kdyby se vrátila do jejich lože, mohla by zjistit, že po ní netouží.

„Nechtěla jsem ublížit tvému zranění,” zamumlala.

„Moje rána se zahojila už před týdny. Nedokázala bys ji otevřít jinak než nožem.”

„Potřeboval sis odpočinout a já bych tě rušila.”

Botolf ji uchopil za bradu a otočil její tvář k sobě. Chvíli se na ni upřeně díval: „Je to tvé těhotenství, kvůli němuž váháš sdílet se mnou postel?” zeptal se.

Saxana se mu podívala do očí a nervózně se kousla do rtu. Usoudila, že bude nejmoudřejší, když mu poví pravdu.

„Jsem tlustá.”

„Prosím?” Botolf se na ni díval zmateně. „Jsem tlustá. Jsem nemotorná a občas se mi zvedá žaludek.”

Mračila se na něho, protože se usmíval. Myslí si o ní, že je hloupá. Začala uvažovat, jestli nebude lepší vrátit se do postele a

nechat ho, aby se od ní odvrátil. Být považovaná za hloupou je snad ještě horší než být nepřitažlivá. Strnula, když ji políbil.

„Čekáš dítě, Saxano,” zašeptal.

„To snad vím.”

„Nečekalas, že zůstaneš štíhlá, že ne?” „Tak hloupá zase nejsem.”

„Ty nejsi vůbec hloupá. Vlastně jsi chytřejší, než si muž u manželky přeje.” Pohladil ji po břiše. „Jsi krásná.”

„To je naprostý nesmysl. Připadám si groteskně, když se svléknu.”

Usmál se na ni a začal rozvazovat tkanice na jejích šatech, aniž by dbal její snahy odrážet mu ruce. „Nemá snad manžel právo posoudit to na vlastní oči?”

Saxana se jeho svádění bránila jen krátce. Z jeho polibků se jí točila hlava. Měl na sobě pouze krátké kalhoty a punčochy a cítila pod dlaněmi jeho horkou pokožku. Zapomněla na svůj strach, pochybnosti i na nevzhlednou postavu. Nicméně toto příjemné obluzení se rozplynulo, když z ní svlékl poslední kousek oděvu a díval se na ni. Zmocnila se jí nejistota a pokusila se zakrýt, i když si uvědomovala, že je to hloupé a marné gesto. Botolf zachytil její ruce.

„Ach, Saxano, vypadáš tak půvabně,” zamumlal.

„Hlouposti.” Zavrtěla se a pak vydechla překvapením, protože ji políbil na břicho.

„Vůbec ne.” Přitiskl tvář k jejímu břichu a usmál se, když pocítil kopnutí dítěte. „Ano, jsi pěkně kulatá, Saxano, ale způsobil jsem to já. Jak bych tě mohl vidět jinak než krásnou?”

„Jsi obratný lichotník, Botolfe.”

Pokračoval s polibky a dostal se až ke rtům. „Říkám pravdu.”

Jakmile ucítila na noze nezpochybnitelný důkaz jeho vzrušení, její napětí povolilo. Nebyla si jistá, jestli uvěřila jeho slovům, ale určitě ji neshledával ošklivou. Polibky a laskáním v ní brzy probudil touhu, ale v kompletním odevzdání se jí stále něco bránilo.

„Botolfe, možná tě moje břicho neodpuzuje,” řekla ochraptělým a nejistým hlasem. „Ale rozhodně představuje určitou překážku.”

„Myslím, že to zvládneme.”

Neměla čas se ho zeptat, co plánuje. Zavřel jí ústa hladovým polibkem a vyhnal z její mysli všechny obavy. Po chvíli zkontroloval, jestli je připravená. Pak ji něžně otočil na bok, přitiskl se k jejím zádům, přehodil si její nohu přes svoje a pomalu spojil jejich těla.

Jedinou odpovědí, kterou mu dokázala dát na jeho ochraptělou otázku, jak se cítí, bylo zalapání po dechu a prudké otřesy čiré rozkoše.

Botolf ji držel v náručí a nasycen a uvolněn ji hladil po břiše. „Určitě ti to nebylo nepříjemné?” otázal se.

„Vypadám tak snad?” zamumlala a natáhla se pro rozházené oblečení.

„Někdy je těžké rozlišit, jestli žena křičí rozkoší nebo bolestí.” Podívala se na něho a vážně zvažovala, že ho asi bude muset plácnout.

„Proč se oblékáš?” chtěl vědět.

„Je bílý den a nehodlám tu ležet nahá, kdyby někdo přišel. Překvapuje mě, že se tak ještě nestalo. Navíc jsem nepřišla kvůli tomu. Chtěla jsem ti oznámit, že si půjdu nasbírat nějaké byliny.”

„A kam? Máme přece bylinkovou zahradu hned za kuchyní.”

„To, co potřebuji, tam neroste.”

„Určitě to může počkat až po porodu. Potom bude i vhodná doba vysadit ještě další byliny.”

„Právě že ne. Je konec března a za pár dní bude duben.” Přejela si dlaní po břiše. „Ty byliny, které chci najít, budu potřebovat při porodu.”

„Vyrážet mimo opevnění Regenfordu není bezpečné,” připomněl Botolf. „Teď, když zima končí, zvyšuje se šance na nájezdy Skotů. A Cecil je stálou hrozbou.”

„I když se zbavíme Cecila, Skotové nás budou ohrožovat vždycky,” namítla Saxana. „Nemohu žít v Regenfordu jako v hrobce, i když je krásný.”

„Ale dokud nosíš naše dítě, tak bys měla. Především teď, když se blíží tvůj čas.”

„Jenže právě proto, že se blíží můj čas, musím najít to, co budu potřebovat. Šla bych nasbírat byliny dříve, ale byla zima. Počasí nepřálo mně ani rostlinám. Ještě pořád je na ně poměrně brzy, ale doufám, že něco najdu.”

„Tak pošli ženy nebo Thyldu.”

„To bych ráda, ale ony nevědí, co potřebuji. Ženy v Regenfordu tyto byliny neznají a Thylda se to ještě nenaučila. Půjde se mnou, abych ji naučila totéž, co Denu kdysi mě.”

Botolf potřásl hlavou. Chvíli přecházel po pokoji. „A jak se pro ně hodláš vydat?” „Pojedu na koni.” „V tomhle stavu? Zbláznila ses?”

„Nebudu cválat, pojedu krokem na louky na sever odtud, sesednu, nasbírám byliny a poklidně se vrátím zpátky.” „Můžeš spadnout.”

„Thylda bude sedět v sedle se mnou a jistit mě.”

Botolf se s ní přel téměř hodinu, ale její rozhodnutí nezlomil. „Tak počkej, až budu moct jet s tebou. Víš, že dneska nemohu, že za mnou přijdou lidé. Tu schůzku nemohu při tak pozdním sdělení zrušit.”

„Ale já nemohu čekat,” namítla Saxana. „Co když zítra bude pršet nebo se ochladí a bude foukat silný vítr? Dneska je teplo, svítí slunce a já se cítím dobře. Ty byliny zastavují krvácení -”

Zvedl ruku, aby ji umlčel. „Ne, o tom nechci nic slyšet. Je to silně proti mému přesvědčení, ale máš mé svolení. Nicméně stanovuji podmínky.”

Saxana potlačovala úsměv, když naslouchala jeho příkazům. Nebyly tak hrozné, jak se obávala, i když ji roztrpčilo, že nesmí jet na hřebci Midnightovi; pro případ, že by se něco stalo, to byl nejlepší kůň ve stáji. Když šel určit šest ozbrojenců jako doprovod, odběhla se připravit.

„Překvapuje mě, že to Botolf dovolil.” Thylda se mračila na robustní flegmatickou kobylu, na níž se Saxanou jely. „Ale znechutil mě jeho výběr koně.”

Saxana se zasmála a popleskala kobylu po mohutném krku. „Chtěl mít jistotu, že nepojedeme moc rychle nebo že mě kůň neshodí.”

„Tohle ubohé zvíře by nepřinutila k pohybu ani smečka psů, kteří by ho kousali do nohou.”

Saxana se stěží ubránila smíchu. „Je to dobrý kůň a donese nás, kam potřebujeme.”

„Potom se zhroutí věkem a budeme se muset vrátit pěšky,” remcala Thylda. „Myslíš, že bratři přijedou už brzy? Ráda bych se vrátila na léto do Wolfshead Hallu. Je mi líto, že tě opustím, ale stýská se mi po domově.”

„Určitě dorazí každým dnem. Slíbili, že přijedou, až se bude blížit můj čas. A ten je tak blízko, že právě proto musím nasbírat ty byliny, i když ještě nebudou plně vzrostlé.”

Saxana se rozhlédla a dala mužům pokyn k zastavení. „Myslím, že tohle je dobré místo, kde je můžeme najít.”

„Je to příliš otevřené,” zabručel John, nejstarší ze šesti strážců, zatímco sesedal.

„A není to vaše výhoda?” zeptala se Saxana.

„Může to být i nevýhoda. Zdržíme se tu dlouho?”

„Ne. Buď to hned uvidím a sesbírám, nebo budeme muset jet jinam.” Vzala plátěný pytlík na byliny a s Thyldou v patách začala

hledat.

Občas přihodila do sáčku hrst nasbíraných bylin, napřímila se a promasírovala si bedra. Nenašla všechno, co hledala, ale to ji nepřekvapilo. Jaro bylo ještě příliš časné.

Ohlédla se přes rameno a zaklela. Dělala to každou chvíli, nedokázala se zbavit zvláštního pocitu. Vzdychla a podívala se na Thyldu přinášející nějaké rostliny.

„Je to to, co hledáš?” zeptala se Thylda.

„Ano. Přihoď je do pytlíku.” Saxana se zachvěla a zalétla pohledem ke stromům za Thyldou. „Tohle místo mě zneklidňuje,” zamumlala.

Thylda se podívala k lesu a pokrčila rameny. „Možná je to tvým těhotenstvím. V lese nikdo není. Právě jsem tam byla.”

„Já vím, ale stejně.” Pokynula Johnovi, který se držel v její blízkosti, a zamířila ke koním. „Chci být dál od toho lesa.”

„Vidělas někoho, má lady?” zeptal se John a zamračeně se rozhlédl.

„Ne, nikoho. Možná jsem jenom unavená.”

John vykřikl, protože do ramene se mu zabodl šíp. Ještě se pokoušel tasit meč nezraněnou levou rukou, když se z lesa vyřítilo několik mužů. Saxana v nich okamžitě poznala Skoty. Oproti pětici mužů z Regenfordu se nacházeli ve velké přesile. Rozhlédla se a uviděla únikovou cestu ke kobyle.

„Thyldo, utíkej ke koni,” přikázala sestře a postrčila ji kupředu. Bylo jí jasné, že ona nedokáže běžet daleko ani dost rychle.

„Nemohu tě opustit,” namítla Thylda.

„Nemá smysl, aby nás zajali obě. Snaž se dostat ke kobyle.”

Thylda se rozběhla, ale ještě hodila přes rameno: „Na té herce nikam neuteču.”

„Ne, jestli se k ní kvůli svému reptání nedostaneš.”

Saxana se ustaraně dívala za sestrou. V okamžiku, kdy Thylda doběhla ke kobyle a Saxana zadoufala, že sestra unikne, se Thyldy se zmocnili tři statní Skotové a strhli ji ze sedla.

S klením mrštili Thyldu na zem a jeden z nich jí začal vyhrnovat sukni. To dodalo Saxaně sílu.

Doběhla k nim, vztekle zaječela a ohnala se nožem po muži, který se tlačil Thyldě mezi nohy. Zvedl na obranu paži a Saxana ho zasáhla po celé délce předloktí. Muž vykřikl, přitiskl si paži k tělu a s jadrnými nadávkami klopýtal pryč.

K Saxanině překvapení muži, kteří Thyldu drželi, ustoupili. Jeden z nich se chtěl vrhnout na Saxanu, ale jeho druh ho zadržel a pokáral za pokus napadnout těhotnou ženu. Saxanu taková ohleduplnost ohromila, ale neměla čas rozebírat jeho pokroucenou morálku. Protože kobyla utekla, popadla Saxana sestru za ruku a táhla ji k lesu. Snad se tam ukryjí.

Při běhu ji začalo prudce píchat v boku a musely se schovat v prvním hustším křoví. „Nemohu pokračovat,” pošeptala Thyldě, zatímco naslouchaly, jak se Skotové prodírají lesem a hledají je. „Jestli nás chytí, musíme zdůraznit, že jsme Toddovy a také spřízněny s hrabětem z Regenfordu.”

„Myslíš, že nám to pomůže?” zapochybovala Thylda. „Tihle muži určitě považují náš klan za nejhoršího nepřítele.”

„Ano, ale respektují ho a také to zvýší výkupné, které za nás mohou požadovat.”

„No jasně, a kdyby nás, ehm, poškodili, cena by klesla.”

„Přesně tak. Ale musíme se odtud dostat. Nejlépe na místo, které už prohledali. Pokud budeme mít štěstí, možná najdeme úkryt, kde nás neobjeví.”

Saxana si přetáhla přes vlasy kapuci a pokynula Thyldě, ať to také udělá. Byla velice ráda, že jejich oblečení mělo nenápadnou hnědou barvu, protože splývaly s okolím. Ruku v ruce a v hlubokém předklonu přebíhaly od křoví ke stromům, skrývaly se za padlé kmeny a snažily se o neviditelnost před pátrajícími Skoty.

Jak tato nebezpečná hra pokračovala, v Saxaně narůstalo podezření, že Skotové jsou rozhodnuti je stůj co stůj najít. Čím déle

se zdržovali na tomto území, tím narůstala možnost jejich odhalení Angličany, což si určitě nepřáli. I když hravě přemohli jejich stráže, na větší bitvu neměli dost mužů.

Když vklouzly do části lesa, kterou už Skotové prohledali, v Saxaně opět vzplála naděje, že by mohly narazit na nějakého koně. Soudě podle počtu pátrajících mužů zůstala zvířata bez dozoru. Průhledem mezi stromy zjistily, že dva Skotové hlídají odzbrojené a zmlácené strážce z Regenfordu a jeden se líně opírá o strom poblíž koní.

„Myslíš, že se nám to podaří?” špitla Thylda.

„Ano, ale něco se mi na tom nezdá.” Saxana pokrčila rameny. „Možná si myslí, že ženy nemají na takovou taktiku dost chytrosti. Celý ten útok mě začíná znepokojovat.”

„Zdá se mi to jako hodně velká náhoda, že na nás narazili.”

„Ano, příliš velká náhoda.”

„Jak mohli vědět, že sem přijedeme?”

„Netajila jsem se s tím, kam jdu sbírat byliny. Vždyť jsem se ptala skoro každé ženy v Regensfordu, jestli by je neuměla nasbírat.”

„Myslíš, že Skotové šli právě po tobě? Že to bylo naplánované?”

„Ano, začínám o tom být přesvědčená. Čím déle tu jsou, tím více riskují a to je pro ně netypické. Skotové se přiřítí, rychle odvedou svou hnusnou práci a zase zmizí, ať domů nebo dál do Anglie.”

„Ale kdo by si přidělával problémy? Aha, myslíš, že v Regenfordu je pořád někdo, kdo špehuje pro Cecila?” napadlo

Thyldu.

„Asi to tak bude. Jen se modlím, abych byla raději přehnaně podezíravá a ne tak chytrá, jak se domnívám.”

„Přestaň se modlit, má lady. Jsi opravdu chytrá,” pronesl za nimi hluboký hlas se skotským přízvukem.

Saxana se pomalu otočila a objala Thyldu kolem ramen. Dívala se na muže, který na ně s klamnou ledabylostí mířil mečem. V černých očích se zračilo podivné pobavení. Měl na sobě volnou bílou košili a typická kostkovaná sukně mu sahala těsně nad holá kolena. Jednoduché boty z jelenice měly šněrování kolem silných lýtek. Kolem hubené, téměř jestřábí tváře mu splývaly černé vlasy až na ramena. Působil temně a nebezpečně. Saxana si na okamžik pomyslela, že je barbarsky krásný.

„Moji muži mě považovali za šílence, když jsem řekl, že nás můžeš obejít a zkusit se dostat ke koním,” pokračoval muž a dokonce se pousmál. „Ale já vím, že Toddovy ženy jsou mazané.”

„Ty víš, že jsme Toddovy?” podivila se Saxana.

„Ano. Jak jsi hádala, víme přesně, kdo jste. Iane, Frasere, pomozte mi s nimi,” přikázal dvěma druhům. „Já jsem sir Bretton Graeme.” Své představení doprovodil malou úklonou.

„Já jsem lady Saxana Lavingtonová,” představila se hrdě Saxana. „Tohle je moje sestra, slečna Thylda Toddová.”

„Říkal, že čekáš dítě,” zabručel Bretton a zamračil se na její břicho. „Ale asi neví, v jak vysokém stupni těhotenství.” Pokrčil rameny. „To je další důkaz, že jsi ta, kterou hledá.”

„Proč Graeme pracuje pro Angličana?” Saxana nepochybovala, že Brettona najal Cecil.

„Má lady, narodila ses a vyrůstalas tady. Určitě víš, že Graemové by za pár mincí udělali cokoliv.” Jakmile je jeho muži pevně drželi, zasunul meč do pochvy. „Ukrást anglickému lordovi těhotnou manželku a doručit ji bratrovi, který si chce uzurpovat jeho moc, je jenom malý zločin. Kdo jsem, abych zpochybňoval správnost nebo nesprávnost sporu mezi Cecilem a Botolfem Lavingtonovými?”

V jeho hlasu zaznívala hořkost a Saxanu napadlo, jestli ji nezpůsobuje neochota plnit Cecilovy požadavky. Pokud ten muž pochybuje o správnosti toho, co dělá, možná ho k tomu Cecil něčím donutil. Mohla by tuto jeho slabost využít ve svůj prospěch. Sir Graeme možná ani neví, co s ní Cecil zamýšlí. Třeba se nebude chtít na takovém zločinu podílet.

„A co vražda ženy čekající dítě?” otázala se.

„O tom nepadlo ani slovo.”

„Tak proč mě chce?”

„S tím se mi nesvěřil, má lady.”

„Cecil si přeje Botolfovu smrt. A také smrt moji a našeho dítěte. Chceš mít na rukou tolik krve? Jestliže mě dovedeš k Cecilovi, je to totéž, jako bys mi prořízl hrdlo.”

„Buď zticha, ženo.” Postrčil ji ke koním. „Ty půjdeš k Cecilovi. Tvou sestru a tvé muže prodáme zpátky do Regenfordu.”

Saxana zápasila se slzami beznaděje, Věděla, že kráčí na svou smrt. Ba ještě hůře; věděla, že se stane vějičkou, která dovede na smrt

i Botolfa.

Saxana sebou trhla, když jí jeden z Brettonových mužů pomáhal sesednout. Prohlížela si obytnou věž, do níž ji vedli. Byla otlučená, ale stále dost pevná, aby odolávala útoku dlouho a způsobila nepříteli značné ztráty. Byla si jistá, že její příbuzní a Botolf podrobně prozkoumali okolí Regenfordu v dosahu několikadenní jízdy, přesto se Cecilovi nějak podařilo uniknout. Jeho schopnost unikat ho činila mrazivě nebezpečným.

Cecil čekal v hale. Saxana potřebovala chvilku, než si její oči přivykly šeru v místnosti; nezahnalo je ani množství vysokých svící. Snažila se stát vzpřímeně a chovat se statečně. Vítězoslavný třpyt v Cecilových očích ji mrazil. Když sklouzl pohledem na její břicho a nenávistně zkřivil obličej, ucouvla a narazila na vysokou postavu sira Brettona.

Zatímco se pokoušela potlačit strach, uvědomila si, jak je Brettonovo tělo napjaté. Cecil a sir Graeme nebyli spojenci, tím si byla jistá. Sir Graeme uvízl v Cecilově pasti tak jako ona, až na to, že on měl šanci vyváznout živý.

„Mám, co jsi žádal,” oznámil Bretton Cecilovi. „Teď mi vrať to, co držíš.”

„Jaká netrpělivost,” zabručel Cecil a ledabyle se otočil k jednomu ze svých ozbrojenců. „Martine, přiveď vězně. Už je nepotřebujeme.”

Saxana vzhlédla k siru Graemovi. Jeho tvář byla stažená napětím a šedá vztekem. Toužil po Cecilově smrti stejně usilovně jako ona. Čekala, co má Cecil ve své moci, aby tím ovládal sira Graema.

Když se Martin vrátil s vězni, Saxana pochopila. Postrčil k Brettonovi dva malé chlapce a dívku zřejmě jen o málo mladší než Thylda. Děti Brettona krátce objaly a potom se přikrčily za ním. Pomyslela si, že jsou buď jeho, nebo někoho z blízkých příbuzných. Pochopila, že by ho nikdy nepřemluvila, aby ji nechal uprchnout.

„Tady je máš, Graeme, jak jsem slíbil,” prohlásil Cecil.

„Ano, ale z modřin, které mají, je vidět, že jejich pobyt nebyl nejpříjemnější,” pronesl Bretton hlasem, který se podobal zavrčení. „Dotkl se některý z mužů dívky?”

„Ne, slíbil jsem ti, že bude v bezpečí.”

Saxana pohlédla na Brettona a řekla: „Doufám, že mi slíbíš totéž co tenhle pes tobě. Máš moji mladší sestru. Můžeš vyřídit každému muži, který na ni vrhne chlípný pohled, že pokud si cení svého mužství, tak ať se drží od mé sestry dál, jinak mu je moji příbuzní uříznou.” K jejímu údivu se Bretton usmál.

„Ano, a s nimi i horda žen tvého klanu,” poznamenal. „Byl jsem s otcem u Wolfshead Hallu, když ho tvá matka bránila, dokud se tvůj otec nevrátil. Vypadala na těch prokletých hradbách tak úžasně, až to mého otce uchvátilo. Tvoje sestra bude v bezpečí.”

„Alespoň nějaká útěcha.”

„Pokud jste vy dva už skončili s navazováním přátelství,” ušklíbl se Cecil, „tak můžeš jít, Graeme.”

„Na tvém místě bych si hlídala záda,” varovala ho Saxana se zlostným pohledem na Cecila. „Muž, který klesl tak nízko, že chce zabít svého bratra, zradí kohokoliv.”

„Jsem si plně vědom, s kým jsem byl nucen jednat,” odpověděl Bretton. „Vypadni,” vyštěkl Cecil.

Saxana pozorovala odchod malé skupinky a pak se otočila k Cecilovi. Zachvěla se, když se na ni usmál. „Myslíš, že jsi vyhrál.”

„Také že ano,” přikývl a posměšným gestem k ní pozvedl konvici. „Mám tebe a Botolf za chvíli vkročí do mých rukou jako beránek s marnou nadějí, že zachrání tebe a dítě, kterým tě obtěžkal.”

„A ty zabiješ jeho i mě a také naše dítě. Co získáš s krví tří obětí na svých rukou?”

„Všechno. Půdu, titul, bohatství.”

„Na chvíli. Na den, týden, možná na měsíc, maximálně rok. Pochybuji, že se tím budeš těšit dlouho. Vlastně pochybuji, že by sis to vychutnal. Zamíří na tebe tolik mečů, že až udeří najednou, budeš se podobat ježkovi.”

„Jsi si nějak moc jistá, že tvoje rodina bude žíznit po mé krvi. Stanu jejich lenním pánem.”

„Nikdy pro ně nebudeš více než vrah jejich právoplatného lenního pána a jejich příbuzné.”

„Pak se postarám, aby byli poslušnější. Odveď ji, Martine.” Cecil vytáhl dýku. „Ale nejdříve jí uřízni kadeř vlasů a sundej snubní prsten.”

Saxana stála klidně, než Martin splnil úkol. Její jedinou výhodou byl vysoký stupeň těhotenství, protože žádný z přítomných mužů se na ni nedíval s hladovým chtíčem v očích. Napadlo ji, jestli to nemůže uspat jejich ostražitost.

Saxana si oddechla, když ji vedli po schodišti nahoru a ne dolů do žaláře. Pochybovala, že by snesla delší pobyt ve tmě a vlhku a navíc by to zhoršilo šance na útěk, které i tak byly mizivé.

Martin ji dovedl do malé místnosti ve druhém patře, zabouchl za ní dveře a zasunul závoru. Saxany se zmocnil strach. Přesvědčovala se, že je jenom zavřená. Žije a nikdo ji nemučí. Příležitosti k útěku jsou sice minimální, ale pokud žije, stále existuje naděje.

Zkontrolovala postel, jestli není příliš špinavá, a pak se na ni posadila a rozhlédla se. Místo okna byla ve zdi jenom úzká střílna, kterou se s tímhle břichem neprotáhne. A druhé patro je stejně příliš vysoko.

Lehla si, zavřela oči a modlila se o zázrak. Ačkoliv úzkostlivě lpěla na svých nadějích, obávala se, že teď už ji může zachránit jenom zásah Boží moci.

„Jak jsi mohl předat mou sestru tomu vraždícímu bídákovi?” osopila se Thylda na Brettona cestou do provizorního tábora, který jeho muži zbudovali hned za skotskou hranicí.

Bretton se na ni podíval. „Mohl bych nejdřív smýt špínu z cesty, než mě začneš plísnit?”

„Můžeš ze sebe smýt, co chceš, ale nikdy ne špínu z toho, že spolupracuješ s Cecilem.”

Odolala nutkání couvnout, když na ni vrhl zlostný pohled. Než Brettonovi ozbrojenci postavili tábor, ošetřila muže z Regenfordu. Připadalo jí zvláštní, že nikoho z nich nezabili, i když jeden byl vážně zraněn. Jako by se Skotové snažili vyhnout zbytečnému násilí. Nikdo už k ní také nebyl dotěrný. Chovali se naprosto zdvořile.

Napadlo ji, jestli sir Bretton pracuje v Cecilových službách dobrovolně, nebo z donucení. Jak čas plynul, nemohla se dočkat jeho návratu. Pokud měl ten muž jen trochu studu nebo výčitek svědomí, dalo by se toho využít. Když se vrátil s dětmi, věděla, že se nemýlila, Cecil ho přinutil. Teď stačilo zjistit, co si o tom sir Bretton myslí a nakolik je na Cecila naštvaný.

„Máš velmi ostrý jazyk, děvče,” řekl. „Na tvém místě bych si dával pozor, koho dráždím.” Pokývnutím poděkoval jednomu z

mužů, který mu přinesl vak s vínem a odvedl jeho koně. „Poslali jste někoho do Regenfordu, Iane?” zeptal se muže, který se krčil u ohně poblíž Thyldy.

„Ano,” přikývl lan. „Žádáme výkupné, jak jsi chtěl, i když si myslím, že je příliš nízké.”

„Ne. Dneska jsem vzal hraběti už dost,” zamumlal Bretton. Posadil se Thyldě po druhém boku a pustil se do zajíce, kterého lan uvařil.

„Jasně,” vyhrkla Thylda. „Zavraždil jsi jeho manželku a nenarozené dítě.” Odtáhla se, když se k ní natočil s hněvem v očích.

„Cena za děti mého zemřelého bratra. Neměl jsem na vybranou.”

„Člověk má vždycky na vybranou,” odsekla, ale měkčím tónem, protože to chápala.

Než stačil Bretton cokoliv odpovědět, přiběhl jeden z jeho mužů. „Měli jsme pravdu. Ten parchant za námi poslal pár chlapů. Zabili našeho posla do Regenfordu, protože jeden z nich jede na jeho koni.”

Thylda neměla příležitost zeptat se, co se děje. Bretton ji popadl za paži, vytáhl a postrčil k mužům z Regenfordu. Současně uděloval svým ozbrojencům příkazy. Thyldu a zajaté muže ukryli mezi stromy a křovím. Zůstali s nimi dva skotští strážci, ale Thylda měla pocit, že jsou tady spíše kvůli jejich ochraně než hlídání. Když ji muži z Regenfordu obklopili, věděla, že také vycítili blížící se nebezpečí, které hrozí nejenom Skotům, ale i jim. Pak se lesem rozlehlo řinčení mečů a Thylda přemýšlela, kam se poděly děti.

Zakryla si uši, aby neslyšela sténání umírajících mužů. Bylo to děsivé, protože neviděla, jestli umírá nepřítel nebo obránce. Choulila se v hloučku mužů a modlila se, aby bitva rychle skončila.

„Už je konec, děvče,” poklepal ji po rameni John.

„Kdo zvítězil?” zeptala se a otevřela oči.

„My,” odpověděl Bretton a uchopil ji za ruku.

„Měl bys ji nechat s námi,” navrhl John se zjevnou nedůvěrou.

„Nemusíš se obávat,” uklidnil ho Bretton. „Přísahal jsem lady Saxaně, že se její sestře nic nestane. Dívka bude se mnou v bezpečí.”

„Zaútočil Cecil, vid?” zeptala se, když ji vedl zpět k ohni.

„Ano.”

Podívala se na tři děti sedící kolem ohně. Po boji nebylo ani stopy, až na dva nově zraněné Skoty a dvě těla zakrytá přikrývkami. Thylda usedla k ohni, usmívala se na děti a poslouchala Brettonovy

rozkazy. Polovina mužů se měla vrátit s dětmi, zraněnými a mrtvými domů.

„A co budeš dělat ty?” otázala se a ignorovala jeho údiv nad svou otázkou. Pro ni samozřejmost, pro něho drzost.

„Očekáváš, že budu probírat své plány s nějakou anglickou dívenkou?”

„Jistě, protože předpokládám, že se týkají i mě.”

Zaklel a pročísl si rukou vlasy. „Začínám chápat, proč mají ženy klanu Toddů takovou pověst.”

„My máme nějakou pověst?” opáčila potěšené, i když si ještě nebyla jistá, co to bude.

„Samozřejmě, na obou stranách hranice. Ale nejsem si jistý, jestli se máš z čeho radovat. Většina žen si nepřeje být považována za stejně silné a chytré jako muži.”

„To je pravda. Ale ženám Toddů se líbí, když je považují za nejsilnější a nejchytřejší.” Překvapeně se usmála, když se rozchechtal.

„A ty k nim zřejmě patříš. Jiná možnost vysvětlení je totiž taková, že jsi příliš hloupá a naivní, aby tě pouštěli volně do světa.” Čelil jejímu naštvanému výrazu pousmáním. „To, co plánuji, se týká tebe i tvých strážců. Dopravím vás všechny zpět do Regenfordu.”

„Jasně. Budeš žádat výkupné.”

„Nebudu. Ten mizera Cecil si myslí, že mě jeho zabijáčka smečka psů vyřídila. Až zjistí, že mu zrada nevyšla, bude bojovat o svůj život. Jestli už nechceš jíst nebo se napít, měli bychom vyrazit.”

„Ale je skoro tma,” namítla.

„Pokud jsi tak chytrá, jak tvrdíš, pak musíš vědět, že tma nájezdníka nikdy nezastaví.”

Saxana pomalu otevřela oči a strnula, protože nad lůžkem stál Cecil a pozoroval ji. Neubránila se pohledu na jeho ruku, jestli nedrží dýku. Chladný pohled jeho očí ji děsil, ale bojovala se svým strachem a odmítla dát mu ho najevo. Co nejklidněji se posadila.

„Co tady děláš?” zeptala se.

„Obdivuji bratrovu volbu. Nelíbí se mi pouze to, že nemáš duši děvky. Tím je to pro mě obtížnější.”

„Odella ti nepomohla tolik, jak jsi doufal?”

„Ne. Nikdy se nedostala Botolfovi k tělu. To Merry, služka z kuchyně, byla užitečnější. Ale když mi prozradila, jak tě mohu dostat, stala se přítěží.”

„Jak se může stát přítěží někdo, kdo ti pomáhá?” „Její informace byla tak cenná, že jsem nemohl riskovat, aby někdo odhalil, co mi řekla.” „Tys ji zabil.”

„Znáš spolehlivější prostředek k umlčení?” odvětil otázkou. „Ale spěchal jsem a to mě zneklidňuje. Neproběhlo to tak čistě, jak jsem si přál.” Pokrčil rameny. „Už na tom nezáleží. I kdyby její tělo našli, neřekne jim, kdo ji zabil a proč. Je to tak?”

Hovořil o vraždě s takovým klidem, že Saxana dokázala potlačit chvění jen s vypětím sil. „Překvapuje mě, žes nechal naživu Odellu a jejího otce.”

„A nechal jsem?”

Nedokázala skrýt šok. „Zabils i je?”

„Samozřejmě že ne vlastní rukou. Pokud nejsou mrtví už teď, tak brzy budou. Muž, kterého jsem za nimi poslal, je moc dobrý.”

„Tvoje cesta je lemována mrtvými. Nechápu, jak můžeš stále věřit, že z toho vyjdeš bez trestu.”

„To je prosté. Zabíjím všechny, komu nevěřím.”

„Jsi šílený.” Potlačila výkřik, když ji praštil do tváře.

„Měla bys pečlivěji vážit slova, má lady. Nezapomněl jsem, že matka se ode mě odvrátila tvojí zásluhou.” Zatínal pěsti, ale už ji neuhodil.

„Moje zásluha? Snažíš se zabít jejího syna, svého bratra. Jen nezměrnou láskou k tobě nechtěla vidět pravdu. Kdybys na mě nezaútočil a neohrozil život jejího vnoučete, možná by ji stále popírala. Ale takový zločin nemůže odpustit ani matka.”

„Nemůžeš zatajit, že na tom máš podíl,” tvrdil s náznakem hněvu v chladném hlasu. „Vím všechno, cos jí řekla po našem setkání v lese.”

Saxana zavrtěla hlavou. Nevěděla, jak s tímhle člověkem jednat. Byl blázen a viděl všechno pokřiveným pohledem. Pochopila, že mu jeho čin nerozmluví. Na tohoto člověka neplatily žádné logické argumenty. Nedokázala ani odhadnout, kterým slovem ho vyprovokuje k další ráně.

Nadechla se. „Obviňuješ mě, že lady Mary ti nemůže odpustit vraždu jejího syna. A z čeho viníš Botolfa?”

„Ze všeho.” Chladně se na ni usmál. „Hlavně z toho, že se vůbec narodil.” Podíval se na její břicho a pak jí pohlédl do očí. „Jeho dítě takové štěstí nepozná.”

„To dítě s tebou má společnou krev a ničím ti neublížilo.” „Může vyrůst a chtít, co je moje.”

„Ty bídný vrahu,” sykla, protože strach a zlost ji připravily o klid. Nepřekvapilo ji, když ji opět uhodil. Napřímila se a s hněvivým pohledem na něho si utřela krev ze rtu.

„Dej si pozor, má lady. Ty sem máš pouze přilákat Botolfa. Tvoje mrtvé tělo by posloužilo za návnadu skoro stejně dobře jako živé. Sice se nemohu dočkat, až se Botolf bude dívat na ukončení života své manželky a dítěte, po kterém tolik touží, ale když mě budeš popichovat, tak se toho potěšení vzdám. Zemřeš dříve, nebo později. Můžeš si vybrat.”

„Opravdu úžasné možnosti,” šeptla po jeho odchodu a roztřásla

se.

Nejraději by se rozplakala, ale pláč by jí nepomohl, jenom by ji ještě oslabil. Několikrát se zhluboka nadechla. Čelit smrti bylo těžké, ale představu, že její smrtí bude mučit Botolfa, nemohla unést. Začala zvažovat útěk.

Popošla k úzké střílně a vyklonila se. I kdyby se otvorem protáhla, kamenná zeď strmě klesala do hloubky nejméně devíti metrů. Ohmatala vlhké zdi, ale nenašla žádná tajná dvířka ani poklop. Znovu se posadila a zasmušile zírala na masivní dveře, jedinou cestu ven. Mohla by zkusit někoho přeprat a utéct, což je v jejím stavu prakticky nemožné, nebo se modlit, aby někdo zapomněl zasunout závodu na dveřích. To možné je, ale skýtá to pranepatrné naděje. Když jí přinesli jídlo a vodu, tvářila se sklesle. Ležela na zádech a hleděla ke stropu. Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že s jídlem se dostavila mladá vyděšená služebná. Saxana nemohla uvěřit svému štěstí, že na chodbě nezahlédla žádnou stráž. Buď byl Cecil tak přesvědčený o svém vítězství, nebo je jeho služebná prostoduchá.

Saxana vyskočila z postele a rozběhla se k otevřeným dveřím. Dívky vyplašeně vykřikla, ale to už za sebou Saxana zabouchla a zastrčila závoru. Modlila se, aby výkřik nikdo nezaslechl. Ujistila se, že chodba je prázdná, a tiše sestupovala po schodišti. Nepochybovala, že když tenhle pokus selže, další šanci nedostane.

Sešla do prvního poschodí a tiše zaklela. V chodbě neviděla žádný případný úkryt. S tak nápadnými vlasy a takovou postavou ji nikdo nemůže považovat za služebnou. Její naděje pohasla. Než se

dostane k bráně, určitě na někoho ze zdejších narazí a pravděpodobně ji dopadnou.

Dodala si odvahy a pokračovala dál. Stála na posledním schodu, když uslyšela hlasy. Ve vstupní hale ale nikoho neviděla, proto vyrazila ke dveřím.

Srdce jí bolestivě bušilo. Svírala plášť a doufala, že projde nádvořím k bráně. Přinutila se neutíkat, tím by jen vzbudila pozornost. Byla od brány už jen několik kroků, když se ozval pokřik. Neohlédla se a začala divoce utíkat.

Cítila, jak ji něčí ruce popadly za plášť, a nepřekvapilo ji pevné sevření mužských paží. I když tělo muže poněkud ztlumilo pád na zem, stejně dopadla velmi tvrdě.

Muž ji, s vyraženým dechem a potlučenou, postavil a vlekl zpátky k Cecilovi stojícímu ve dveřích věže.

„To bylo od tebe velmi hloupé,” pronesl ledově, bolestivě ji popadl za paži a vtáhl dovnitř.

„Stejně hloupé jako sedět a čekat, až mě zabiješ,” odsekla.

„Měl bych tě zabít hned teď a ušetřit si tak další potíže,” prohlásil a strčil ji zpět do místnůstky.

„A připravit se o možnost trýznit Botolfa?” opáčila. Došla k posteli a posadila se. Chtěla se zeptat, co se stalo se služebnou, ale pak si pomyslela, že někdy je lepší nevědět.

„Poslal jsem mu zprávu, že tě držím v zajetí. Zítra je tady.”

„Možná vytuší, že jde o past, a odmítne do ní strkat hlavu.”

„Hrdý Botolf ne. Přijde, i když bude vědět, že kráčí na smrt. Muž jako on nemůže postupovat jinak a to bude vždycky jeho slabá stránka. Dobrou noc.”

Plivla po něm, ale to už zavřel dveře. Když zapadla závora, svalila se na postel. Zápasila s pláčem a zoufalstvím. Další šance na útěk se nenaskytne, o tom nepochybovala. Cecil ji znovu donutil, aby se cítila bezmocná. Nyní mohla pouze čekat a modlit se, aby Botolf překazil bratrovy vražedné plány.

Botolf se chtěl porozhlédnout po Saxaně, když do velkého sálu vběhl jeho nejstarší muž ve zbrani Matthew. Cosi ve výrazu jeho tváře Botolfovi řeklo, že se mu zprávy nebudou ani trochu líbit.

„Je tady posel od Cecila, můj lorde,” oznámil Matthew. „Přeje si s tebou mluvit.”

Botolf křečovitě sevřel okraj stolu. Pochopil, že Cecil má Saxanu. A také věděl, jaké bude požadovat výkupné: jeho smrt, Saxaninu i nenarozeného dítěte. Jediné, co zatím nevěděl, bylo kde a kdy k tomu dojde, a jestli mají šanci uniknout.

„Přiveď ho,” řekl.

„To vypadá špatně,” zabručel Wesley, když Matthew odešel.

„Má Saxanu. Cecil má mou ženu a nenarozené dítě,” pronesl Botolf dutým hlasem.

„Jak to můžeš vědět? Zatím nám nikdo nic neřekl,” protestoval Wesley.

„To mi nikdo nemusí říkat - prostě to vím. Proto se ještě nevrátila.”

Než mohl Wesley cokoliv poznamenat, Matthew přivedl Cecilova posla. Byl vysoký, snědý a hubený.

„Co chce můj nevlastní bratr?” zeptal se Botolf, aniž mu dal příležitost představit se.

„Jeho Lordstvo -” spustil muž.

„Cecil není lord. Dokonce nedosáhl ani pasování na rytíře. Je to

lotr.”

„Má tvou manželku.”

Ačkoliv to Botolf očekával, vyslovená zpráva ho zasáhla. Musel se několikrát nadechnout, aby se na posla nevrhl. Zdravý rozum mu říkal, že by tím ničeho nedosáhl, jenže bolestně toužil do něčeho nebo někoho praštit. Zmlácením posla by Saxaně rozhodně nepomohl.

„Máš nějaký důkaz?”

„Tady, můj lorde.” Muž k němu natáhl ruku s látkovým balíčkem.

Botolf naznačil Matthewovi, aby mu ho přinesl. Když ho Matthew položil před něj na stůl, Botolf zaváhal. Cecil je krutý. Bál se podívat, co spatří. Při rozbalování se mu třásla ruka. Uviděl důvěrně známou kadeř stříbrných Saxaniných vlasů ovinutou kolem jejich snubního prstenu. Nepřekvapilo ho, že když zvedl oči, Cecilův poskok rychle ucouvl.

„Takže máte mou ženu. Kde jsou její sestra a moji muži?”

„Mají je Skotové a budou žádat výkupné.” „Co chce Cecil za mou manželku?” „Tebe, můj lorde.” „Kdy a kde?”

„Botolfe,” zaprotestoval Wesley, ale Botolf ho umlčel gestem ruky.

„Zítra odpoledne u brány Collinburnské věže. Pokud se nedostavíš před západem slunce, tvoje manželka zemře. Máš vejít do brány sám, ale mohou tě doprovázet tři muži, aby tvá cesta proběhla bezpečně.”

„A co se stane s mou ženou, když poslušně vejdu do Cecilových rukou?”

„Propustí ji.”

„Jak jinak, že? Vyřiď mému nevlastnímu bratrovi, že zítra stanu u jeho brány dříve, než zapadne slunce.”

Jakmile Matthew odvedl posla ze sálu, Wesley vyhrkl: „Nemůžeš se mu jen tak vzdát. To je šílenství. Cecilův slib o propuštění tvé ženy je nesmysl. To přece víš.”

„Ano, ale pro tuto chvíli musím přistoupit na jeho podmínky,” odpověděl Botolf. „Pokud bych to neudělal, zabiju Saxanu. Takhle mám trochu více času. Je to má žena a nosí moje dítě. Nemohu se k ní otočit zády, i když výkupným je moje smrt.”

„Je to jenom past. Ten parchant se musí rozplývat radostí.”

„Možná. Jen mi vrtá hlavou, jak ten zmetek věděl, kde Saxana bude. Myslel jsem, že v Regenfordu už nemáme žádného zrádce.”

„Nejspíš vím, kde můžeme toho zrádce najít, můj lorde,” ozval se Matthew, který se vrátil. „Chtěl jsem ti oznámit pochmurný nález, jenže dorazil Cecilův posel. Můžeš jít se mnou?”

Botolf ho neochotně následoval a Wesley se k nim připojil. Vyšli ven za hradby na břeh potoka napojujícího vodní příkop kolem Regenfordu. Nad tělem zakrytým přikrývkou stáli tři muži. Botolf jim pokynul, ať odstraní přikrývku. Když spatřil mladou ženu, zaklel.

„To je Merry, služebná z kuchyně, můj lorde,” vysvětlil Matthew. „Zmizela před třemi dny. Mysleli jsme, že utekla s nějakým mužem. Tady Stephen,” pokývl k nejmladšímu z trojice mužů, „sbíral rašelinu na oheň a našel ubohou Merry v mělkém hrobě.”

„Myslíš, že předávala informace Cecilovi?” zeptal se Botolf.

„Obávám se, že ano. Jedna z kuchařek ji začala podezírat. Ale příliš pozdě, aby to pomohlo naší paní.”

„A příliš pozdě, aby to Merry zachránilo život. Za věrnost jí Cecil prořízl hrdlo. Určitě si nepřál, aby někdo zjistil, že Merry donáší.

Určitě měl naspěch, když ji pohřbil tak ledabyle. Musela mu sdělit něco důležitého, co ho přesvědčilo, že je blízko cíle. Usadil se v Collinburnské věži vzdálené jen půl dne jízdy, aby byl stále poblíž.”

„Nikdy nemůžeš prohledat úplně všechna místa,” poznamenal Matthew a pokynul mužům, aby mrtvou odnesli. „Jenom lituji, že jsme tu dívku nenašli dříve. Mohla nás varovat.”

Botolf zaslechl přijíždějící jezdce. „Mám pocit, že dnešní den je plný nepříjemných překvapení,” zabručel a vydal se přivítat Saxaniny bratry.

„Mohou nám pomoct při záchraně tvé manželky,” poukázal Wesley. „Tak proč by to bylo nepříjemné?”

„Protože jim musím sdělit, že jednu jejich sestru má v rukou nejnebezpečnější nepřítel a druhou Skotové. A ke všemu je musím ještě donutit počkat. Nebude snadné tyhle lidi přesvědčit, že nejlepší způsob, jak pomoct Saxaně, je nedělat zatím vůbec nic.”

18.

„Zdá se, že moji bratři už dorazili,” ozvala se Thylda hledící na Regenford z místa v sedle před Brettonem na jeho koni. „Ten, kdo prochází kolem hradní věže, je určitě Hunter.”

„To může ztížit situaci,” zamumlal Bretton.

„Víc než zpráva Botolfovi, žes předal jeho manželku vrahovi?”

„Vidím, že noc strávená na studené zemi tě neučinila milejší.”

„Když jsi prohlásil, že pojedeme v noci, myslela jsem, že míříme přímo sem. Nechápu, proč ses utábořil v polovině cesty.”

„Nechtěl jsem zůstat tam, kde by nás našel Cecil, a také jsem nechtěl strávit celou noc na hradě Sassanach,” vysvětlil Bretton a pobídl koně k pomalé chůzi. „A navíc sem včera dorazil Cecilův posel, takže hrabě už ví, jaké nebezpečí hrozí jeho ženě. Aspoň bude přístupnější řídit se tím, co mu řeknu.”

„Nebo dychtivější tě zabít.”

„Právě proto budeš stát přede mnou, dokud nedohodneme smír.”

„Budeš se schovávat za mou sukní?” uchechtla se výsměšně.

„Ano, pokud to znamená, že tím zmírním nenávist hraběte tolik, aby mě vyslechl. Potom možná dokážeme zachránit tvou sestru.”

„Neustále naznačuješ, že nám můžeš pomoct, ale neříkáš jak.”

„To se brzy dozvíš. Teď mlč a raději přemýšlej, jak zabráníš tvým příbuzným, aby mě zabili dříve, než stihnu nabídnout pomoc.”

Botolf upíjel pivo a pozoroval vážné společníky. Sešli se ve velkém sále k jídlu před výjezdem ke Collinburnské věži, ale nikdo neměl velký apetit. Nepochyboval, že uplynulá noc byla tou nejdelší v jeho životě. Jakmile zavřel oči, dostavily se mučivé vidiny Saxany trpící v Cecilových rukou. Vůbec si neodpočinul, ale nejvíce ho trýznilo, že po všech hodinách přemýšlení stále nepřišel na to, jak vyklouznout z Cecilovy léčky bez újmy.

Zachmuřené obličeje Saxaniných bratrů mu říkaly, že ani oni nebyli úspěšnější. Když jim oznámil, co se stalo jejich sestře, měl co dělat, aby je udržel. Téměř za použití hrubého násilí se mu podařilo je zklidnit a donutit, aby vyslechli jeho zdůvodnění. Zpráva, že smí

přijet pouze se třemi muži, téměř znemožňovala jakoukoliv jejich účast. Nenáviděli čekání, ale nedovedli si představit, co bude následovat.

„Asi mi nebudete věřit, až vám sdělím, kdo právě přijel,” oznámil Hunter ve dveřích.

Když za ním vešel do sálu vysoký snědý muž s Thyldou před sebou jako štítem a třemi statnými a dobře ozbrojenými chlapíky, stáli všichni ve střehu. Botolf okamžitě poznal Skoty, Cecilovy posluhovače. Nemohl uvěřit, že vešli dovnitř požádat o výkupné za jednu ze sester, když druhou předali vrahovi.

„Měl bych ti na místě setnout hlavu,” sykl Botolf a tasil meč.

„Nejdříve bys musel něco udělat s touhle dívkou,” ujistil ho Bretton.

„Schováváš se za ženskou, aby sis zachránil krk.” „Ne, chci si ponechat hlavu na ramenou tak dlouho, dokud z tebe nevyprchá krvežíznivost a budeš ochoten vyslechnout, co ti chci

říct.”

„Tak pověz, kolik chceš, a pak vypadni.”

„Výkupné, které žádám za tuto dívku a šest tvých mužů, je dovolit mi podílet se na výpravě, která má porazit toho parchanta Cecila.”

„Moji muži jsou naživu?” podivil se Botolf.

„Ano, i když jeden na tom není nejlíp. Zatím na své zranění neumřel, takže pořád je naděje.”

„Mýlím se, když si myslím, že jsi to ty, kdo předal mou manželku Cecilovi?”

Breton pokrčil rameny. „Cecil se zmocnil tří dětí mého zemřelého bratra.” Pustil Thyldu, protože muži pomalu vraceli meče do pochvy. „Výkupným za ně byla tvoje žena. Nepřistoupil na nic jiného, nechtěl ani můj život. To byl jediný důvod, proč jsem to

udělal.”

„Chceš, abych uvěřil, že jsi nevěděl, co chce s mou ženou provést?”

„Tušil jsem to. Dal to poměrně jasně najevo.”

Botolf také zasunul meč do pochvy a posadil se. Ostatní ho následovali. „Neměl jsi to přijít vysvětlovat osobně. Žádnému Skotovi nezáleží na tom, co si o něm myslí nějaký Angličan. Určitě ne nikomu z klanu Graemů, k němuž podle tartanu patříš.”

„Jsem sir Bretton Graeme, můj lorde,” představil se s malou úklonou.

„Stále nechápu, proč jsi tady. Není zvykem přivádět najednání o výkupném vězně.”

„Nepřišel jsem jednat o výkupném. Už jsem to říkal. Chci ti pouze pomoct získat zpátky manželku a zabít toho zrádce.” Pustil Thyldu, která se okamžitě vrhla k bratrům.

„Nedokázal jsi získat děti zpět, aniž bys mu za ně musel dát mou ženu, tak jak mi chceš pomoct? Nemohu jet ke Collinburnské věži s vojskem v patách. Cecil by Saxanu zabil.”

„Vím, jak se dostat k té věži nepozorovaně.”

„Tak proč jsi tím způsobem neosvobodil děti?”

„Protože až ony mi o té možnosti řekly.”

Botolf se na něho dlouze díval. Přemýšlel, jestli mu může důvěřovat, ale jinou možnost nemá. Pokud existuje sebemenší šance, že by mu Skotové mohli pomoct, musí ji využít. Vše může být opravdu tak prosté, jak to vypadá - sir Graeme lituje činu, ke kterému ho Cecil přinutil, a teď se to snaží odčinit.

„Posaď se,” vybídl ho úsečně, nedůvěřivý, ale ochotný vyslechnout jeho návrh. „Ale nemám moc času, tak ať ti to dlouho netrvá. Musím být u Collinburnské věže do západu slunce.”

„Začnu tím, že ti řeknu, že tam musíš dorazit tak těsně před západem slunce, jak to bude možné,” spustil Bretton. Posadil se naproti Thyldě a jejím bratrům a nalil si trochu vína.

„Nemohu otálet. Saxanu by to mohlo stát život,” namítl Botolf.

„Ale já nemohu proklouznout do věže, dokud nebude úplná

tma.”

„Jak mám vědět, že to není další z Cecilových triků?” „Není, ale nemám jak tě o tom přesvědčit. Nicméně je tu jedna věc, kterou bys měl zvážit. Stále nemáš žádný jiný plán, než se vzdát Cecilovi a zemřít spolu se svou ženou a dítětem, které nosí. I kdybych to teď jenom hrál, oč by byl tvůj osud horší?”

„O nic. Jaký máš plán?”

Saxana se pevně halila do pláště před studeným vlhkem a dívala se, jak Cecil popochází v sále. Když se blížila doba Botolfova příjezdu, Cecil ji pustil z pokoje, ale po obou stranách židle, na níž seděla, stáli dva statní strážci. Nejvíce ji zneklidňovalo, že poslednímu Cecilovu úderu nebude mít šanci se bránit. A ani Botolf.

Pokud musejí zemřít, nesmírně si přála, aby to bylo s mečem v rukou. Čekat na porážku jako zvíře určené do hrnce se jí nezamlouvalo.

Zalétla pohledem k úzkému obrannému oknu a překvapilo ji, že je tak pozdě. Botolf měl přijít před tím, než slunce zapadne za obzor. Jedna její část si přála, aby mu na ní záleželo a nabídl výměnou za ni život, ale druhá a důraznější chtěla, aby byl chytrý, zůstal stranou a nepřipojoval se k ní a dítěti ve smrti. Nic by tím nedokázal, jen by uspokojil Cecilovu zvrácenou samolibost. Přestože si nepřála zemřít, chtěla, aby Botolf žil.

„Možná jsem Botolfa a tvou cenu odhadl špatně,” ozval se Cecil a stanul před ní. Hrubě ji popadl za bradu a přinutil, aby se na něho dívala. „Jsi hezká, ale možná ne dost, abys v něm vzbudila lásku.”

„Lásku?” Zasmála se, i když věděla, jak ji vlastní následující slova zraní. „Botolf nezná lásku.”

„Můj bratr je hodně emotivní.”

„Možná byl, dokud ho tvé děvkaření s Alicí nepřimělo, aby tak oslabující city, jako jsou láska a náklonnost, ovládal.” Když se zamračil, usmála se. „To nebyla součást tvého plánu, že ne?”

„Možná si to jen namlouváš, abys uklidnila svou marnivost zraněnou tím, že nepřiměješ manžela, aby tě miloval.”

Zásah se mu podařil, i když věděla, že to není pravda. Snažila se své pocity utajit, nechtěla, aby Cecil poznal, jak se jí jeho slova

dotkla.

„Mám dojem, že bych měl brát tvou smrt ne jako nutnost, ale jako potěšení,” pokračoval.

„Můj lorde,” zvolal jeden z jeho mužů a přivolal Cecila k oknu. „Myslím, že je tady.”

Saxana se zvedla, aby se přesvědčila na vlastní oči, ale Cecil ji srazil zpátky na židli. „Snad se nebojíš, že bych ho varovala?” ohradila se. „Botolf si je plně vědom svého osudu. Myslím, že nevěří ani tvému slibu o mém propuštění.”

„Přesto přišel,” zabručel Cecil.

„Nedostal na vybranou. Jeho čest mu neumožňuje jednat jinak. Ten, kdo stanovil pravidla cti, zjevně nepočítal, že se slušný člověk bude muset potýkat se zrádným a vraždícím špinavcem.” Uhnula, když se po ní ohnal, takže jí jeho pěst jenom sjela po tváři. „Jestli ze

mne budeš chtít vytlouct všechny urážky, můžeš promeškat Botolfův příchod,” upozornila ho připravena na další ránu.

„Hlídejte ji,” přikázal Cecil svým mužům. „Nechci, aby se dostala příliš blízko k manželovi. Netuším, co mohou jeden blázen a jedna ženská udělat, a nechci se to ani dozvědět.”

„Je jasné, že na rozdíl od svého bratra se bojíš smrti,” dráždila ho Saxana.

Neuhnula pod jeho zlostným pohledem, ale chladně se dívala, jak se usazuje v čele sálu proti dveřím. Připadalo jí nemožné, že by Botolf vešel dovnitř, vzdal se nevlastnímu bratrovi a Cecil je pak oba zabil. Modlila se, aby všechno nebylo tak černé, jak to vypadá, a aby Botolf měl nějaký plán.

„Vešel do věže?” zeptal se Hunter Brettona. Krčili se za hustým křovím obklopujícím vyčištěnou mýtinu kolem Collinburnu.

„Ano. Jeho tři rytíře hlídají na nádvoří,” odpověděl Bretton, když dešifroval signály svých mužů stojících na vyvýšeném místě.

„Nemohu uvěřit, že Cecil udělal takovou chybu a nechal děti, aby viděly tenhle tajný vstup,” poznamenal Pitney.

„Mnoho mužů ztrácí v přítomnosti žen a dětí opatrnost,” pousmál se Bretton. „Jsou na sebe příliš pyšní a mají nebezpečný sklon všechny kolem sebe podceňovat. Když můj synovec viděl, jak Cecil pouští tu služebnou tajným vchodem, napadlo ho, že si to musí zapamatovat.”

„Možná i to přispělo k její vraždě,” poznamenal Hunter.

„Je to možné. Ale třeba ji zabil jen proto, že se mu prostě líbí zabíjet. Nebo se to děvče rozhodlo, že s vraždou těhotné ženy nechce nic mít, a Cecil poznal, že už jí nemůže důvěřovat. Jsme na místě.”

Pitney zaklel, protože narazil do Huntera a Brettona, kteří se náhle zastavili. „Kde je to?”

„Tam za tím hustým křovím,” ukázal Bretton na pokroucenou změť trnitých keřů.

„Opravdu se nemusí bát, že by někdo pronikl dovnitř,” zabručel Pitney. „Nechápu, jak se to povedlo té služebné.”

„Zamilované děvče překoná cokoliv, aby se dostalo k milému.” Bretton pokynul jednomu ze svých mužů s náručí plnou přikrývek. Ten se pracně prodíral dopředu a přehazoval přes křoví po stranách přikrývky.

„Kam ten vchod vede?” nedal pokoj Pitney.

„Do žaláře a k jednomu nebo dvěma strážcům. Jestli v žaláři nikdo není, možná tam nebude ani stráž.”

Hunter vykročil. „To by bylo milé. Řekl bych, že si zasloužíme trochu štěstí.”

Saxana zvedla hlavu, když se otevřely dveře do sálu a dva Cecilovi muži přiváděli Botolfa. Napjatý a hněvivý výraz, který mu přelétl po tváři, jí řekl lépe než jakékoliv zrcadlo, jak ji Cecilova pěst poznamenala. Botolf se pokusil pokročit k ní, ale stráž ho zadržela. Pak si všimla, že Botolfova pochva je prázdná a srdce jí pokleslo. I kdyby se pokusili o útěk, její muž nemá čím bojovat.

„Neměl jsi sem chodit,” řekla.

„Nemohl jsem tě tu nechat,” namítl.

„Opravdu si myslíš, že mě pustí?”

„Ne, už dávno vím, že jeho sliby jsou prázdná slova. Ale nemohl jsem tě tu nechat samotnou.”

„V tom, že zemřeš se mnou, není velká útěcha.” „Ještě žijeme, zlato.”

Usmála se, ale tělem jí stoupalo napětí. Ještě žijeme. Jen dvě slova, ale to, jak je vyřkl, ji povzbudilo. Cítila, že Botolf má nějaký plán.

Botolf stanul před Cecilem a snažil se ovládnout vztek a nenávist. Připomínal si, že má šanci svou rodinu zachránit, a nesmí ji ničím překazit.

„Teď už můžeš mou ženu pustit, Cecile,” pronesl. „Moji rytíři se s ní vrátí do Regenfordu.”

„Víš, změnil jsem názor,” protáhl líně Cecil a zvolna upil vína. „Nebylo by to moudré. Později bych znovu musel lovit i toho spratka, kterého ti porodí.”

„Očekáváš, že budu překvapený?”

„Spíše šokovaný, protože to uráží tvůj smysl pro čest.”

„Ty moji čest urazit nemůžeš.” Cecil sáhl pro meč a zaváhal. Nechtěl to ukončit příliš rychle a Botolf věděl, že to musí využít. „Pusť Saxanu, Cecile. Její vraždou nic nezískáš.”

„Nosí tvého dědice, takže mi brání v získání toho, co je moje.”

„Tvoje není nic, a pokud jí ublížíš -”

Cecil ho přerušil pronikavým smíchem. „Vstaneš z mrtvých a zabiješ mě?”

„Ne, to ne. Přinejlepším tě budu chodit strašit. Nicméně pokud jí zkřivíš jediný vlas na hlavě, půjdou po tobě všichni její příbuzní. Nebudeš mít čas vypít v čele stolu v Regenfordu jedinou konvici vína. Dokonce pochybuji, že budeš žít tak dlouho, aby stačila uschnout její krev na tvém meči.” Podle přimhouřených očí a zaťatých čelistí bylo vidět, že to Cecil nepovažuje za planou hrozbu.

„Mám muže, kteří budou bojovat.”

„Ne tolik, aby bojovali se všemi Healdony, Toddy a Jagery, kteří ti budou chtít vyříznout srdce z hrudi. Znáš zdejší kraj i lidi lépe než já. Dobře víš, že proti nim nemůžeš vyhrát. Nech ji jít, Cecile. Možná si tím koupíš krátký čas, abys vychutnal své vítězství. Její rodina odpřísáhla, že pomstí mou smrt, ale nebude tak krvežíznivá, jako když zabiješ Saxanu.”

„Myslíš si, že mě zastrašíš, ale to je marné.” Cecil se předklonil. „Její rodina je stejně zkorumpovatelná jako všichni ostatní. Stanu se jejich hrabětem a oni budou mými vazaly. Teď mohou mluvit o cti a pomstě, ale až jim začnu vládnout, rychle se uklidní.”

Botolf potřásl hlavou. Nepochyboval, že Cecil je šílený. Pro jeho slepou cílevědomost a odmítání vidět věci v pravém světle neexistovalo jiné vysvětlení. Snažil se vymyslet něco dalšího, čím by vyprovokoval Cecila k hádce.

„Co kdyby sis vzal Saxanu za manželku?” navrhl. „Je krásná a dítě bys mohl prohlásit za vlastní.”

„A proč bych to dělal?” Cecil zvolna vstal. „Proč bych měl chtít nějaké zbytky po tobě?”

„Dřívější zbytky po mně nepohrdal. Jen mě napadlo, jestli vůbec dokážeš vlákat do postele nějakou jinou ženu. Zdá se, že se musíš vydávat za mě nebo hrozit zabitím, abys vyvolal v ženě touhu.”

„Zmlaťte ho,” poručil Cecil a bouchl pěstí do stolu tak tvrdě, až se konvice s vínem převrhla.

Botolf slyšel Saxanin výkřik, když se na něj Cecilovi muži vrhli. Ačkoliv se pokoušel uvolnit a vyhýbat se nejtvrdším ranám, než to Cecil zastavil, měl mysl zastřenou bolestí. Padl na kolena a pokoušel se vzpamatovat a nabrat dech.

„Teď už nejsi tak arogantní, bratříčku? Nemáš svou moc a marnivost, viď?” posmíval se Cecil. „Nechci tě zabít moc rychle. Vychutnám si to. Otravuješ mi život už dost dlouho a za to budeš trpět. A neumřeš první,” sykl. „Budeš se dívat na smrt dítěte, po

kterém tak zoufale toužíš, a své manželky. Chci, aby ses plazil, byl slabý. Abys viděl, že jsi naprosto prohrál.”

Botolfa nepřekvapilo, že slina, kterou na Cecila plivl, je zbarvená krví. Cítil, že má rozseknutý ret. „Můžeš vyhrožovat, že zabiješ před mýma očima mou matku, a stejně s tebou budu bojovat.”

„Blázne, prohráls!” zaječel Cecil. „Přiznej to! Řekni to! Zemřeš

tady.”

„Ne, Cecile,” odpověděl Botolf, protože slyšel vykopnutí dveří do sálu. „To ty tady zemřeš!”

Saxana se ani nemusela dívat, kdo vtrhl do sálu. Botolfův tvrdý pohled jejím směrem byl dostatečným varováním. Padla na podlahu a odkutálela se z dosahu strážců. Ti se okamžitě rozhodli, že ozbrojenci, kteří se na ně ženou, jsou důležitější než ona. Po jejím boku se objevil Pitney a odtáhl ji do rohu.

„To je sir Bretton Graeme?” zeptala se Pitneye na vysokého Skota.

„Ano,” potvrdil, aniž odtrhl oči od bitky. „Přivedl nás sem.”

„Je jich ale tak málo,” zamumlala a dívala se, jak Botolf s Cecilem krouží kolem sebe. „Zbytek bojuje na nádvoří.”

Saxana zaklela, protože pocítila bolest v břiše. Podvědomě se dotkla pytlíku s bylinami, který měla stále zavěšený u opasku. Jestli to znamená začátek porodu, musí to utajit co nejdéle. Neporodí dítě v Collinburnu, který se málem stal jejich hrobem. Pomalu dýchala a soustředila se na Botolfa.

Botolf sebral meč jednomu ze strážců a na Cecilův útok byl připraven. Oba muži si byli rovni, ale Saxana náhle s klidnou jistotou věděla, že Botolf zvítězí. Tentokrát Cecil nedostane nejmenší šanci. Bylo ji líto, že zahyne Botolfovou rukou, a jen doufala, že to nebude dlouho trvat. Venku byla tma a ve vzduchu cítila déšť. To by mohlo jejich návrat do Regenfordu prodloužit. Saxana se v duchu omlouvala za svou nemilosrdnost, ale přála si, aby Cecila potkal zasloužený konec co nejdříve. Potřebovala se dostat do postele a ke zkušeným ženám, které vědí, jak jí při porodu pomoct.

Tady to skončí, Saxano,” ozval se Pitney. „Já vím,” usmála se na něho prorocky, protože o tom nepochybovala.

Botolf zaklel, když ho hrot Cecilova meče škrábl na levé paži. Zatímco kolem sebe kroužili, útočili a odráželi výpady, zahlédl

Saxanu chráněnou Pitneyem. Tvářila se klidně a v tváři měla napsanou víru ve vítězství. Její jistota posílila tu jeho.

„Vzdej to, Cecile,” učinil poslední pokus, aby nemusel nevlastního bratra zabít.

„Proč? Abych skončil v oprátce?” Cecilův hlas se chvěl vztekem. „Ne. Buď vyhraju, nebo zemřu.”

„Nemůžeš vyhrát. Moji muži ty tvoje už porazili. I ty musíš slyšet, že jejich boj skončil. Zápasíme jenom my dva. Tví muži jsou mrtví, zajatí nebo utekli. I kdybys mě zabil, bude po tobě dříve, než padnu na zem.”

„Nebudu se houpat na šibenici nebo stromě.”

„Třeba můžeme uzavřít dohodu - vyhnanství nebo křížová výprava.”

„K řížová výprava je také vyhnanství. Ne. Buď přežiju, nebi tady umřu. Pokud ti dělá problémy mě zabít, tak mě nech jít.”

„Jestli mě donutíš, tak tě opravdu zabiju. Vzdej se.”

„Abych ti upřel možnost potřísnit si ruce mou krví, bratrovou krví? Mám-li prohrát, pak mě musíš zabít. Aspoň si ještě vychutnám, jak bezúhonný a čestný Botolf bude navěky trýzněn zločinem bratrovraždy.”

„Ale ty nejsi můj bratr,” odmítl Botolf hlasem jako led. „Přetrhls to pouto v okamžiku, kdy jsi ohrozil život mé ženy a nenarozeného dítěte. Teď už jsi jenom zrůda, která musí zaplatit za své zločiny. A jestli to mám být já, kdo akt pomsty vykoná, tak beze všeho.”

Na Cecilově tváři poznal, že prolomil jeho sebejistotu. Na prudký útok, který následoval, byl připraven, ale ne na tak rychlý konec. Ani nevěděl, kdy jeho meč probodl Cecilovo tělo. Díval se do očí nevlastního bratra, které zastírala smrt. Vytrhl meč z Cecilova těla a díval se, jak padá. Je konec. I když pociťoval smutek, nejsilnější emocí byla úleva.

„Botolfe,” vykřikla Saxana a pokročila k němu.

Jediným skokem byl u ní a přivinul ji k sobě. „Jsi v pořádku?”

„Ano. Je mi to tak líto,” zašeptala a políbila ho na tvář.

„I mně. Určitě nejsi zraněná?” „Jenom pár modřin. Přeji si ihned se vrátit do Regenfordu,” sdělila mu.

„Už je noc a hrozí déšť. Bylo by moudřejší zůstat tady do rána.” „Ne. Musím odtud.”

Snažil se ji přesvědčit, ale marně. A tak poděkoval Skotům a dovolil jim odpočinout si v Collinburnu s tím, že při odchodu si mohou vzít, co chtějí. Ačkoliv Saxanini bratři také měli proti odjezdu námitky, nic na ni neplatilo. Začali se chystat na cestu.

Saxana se choulila do pláště, ale proti studenému dešti to nepomáhalo. Nikdo si nestěžoval, ale také zrovna nejásal. Seděla na Midnightovi před Botolfem, ale jemu stále ještě nedošlo, že co nevidět se budou muset vypořádat s porodem.

S náznakem humoru si pomyslela, že si na to nemohla vybrat méně vhodné lidi. Měla co dělat, aby nevykřikla, když se dostavila prudká kontrakce. Nedostane se do Regenfordu včas. Stahy byly příliš silné a stále častější. Naštěstí se kousek odtud vc směru jízdy nacházela chalupa jednoho pachtýře. Budou tam muset zastavit. Věděla, že Botolf bude zuřit.

Právě jí upravil plášť proti zimě a větru. „Počasí se zhoršuje. Jsi v pořádku?”

„Ne,” procedila mezi zaťatými zuby, protože se jí zmocnily další křeče. „Musíme zastavit.”

„Jsi zraněná,” vyhrkl a zpomalil koně; marně se jí pokoušel vyčíst něco z obličeje, protože ve tmě na ni neviděl.

„Ne, ale bojím se, že naše dítě nechce čekat až do Regenfordu.” Chvíli bylo ticho a pak Botolf za ní ztuhl. „Botolfe?”

„Ty budeš rodit? Teď?” zašeptal chraptivě.

„No, zrovna tady v sedle ne, i když ani to bych nevylučovala, pokud brzy nenajdeme vhodnější místo.” „Měli jsme zůstat v Collinburnu.”

„Ne, nechtěla jsem, aby se dítě narodilo na místě smrti. Už tak je zlé, že musíme kvůli lady Mary vézt Cecilovo tělo s sebou.” Nedokázala potlačit zasténání při dalších stazích. „Mám dojem, že kousek odtud stojí chalupa jednoho nájemce. Tam bychom mohli najít přístřeší.”

„Určitě nevydržíš do Regenfordu?”

„Určitě ne.”

„Netušil jsem, že to jde tak rychle.”

„Ono to není zas tak rychlé. Stahy začaly už v Collinburnu, ale v té celkové hrůze jsem je ani nevnímala, až když byly opravdu silné.”

Následující chvíle byly hektické. Botolf poslal tři muže dopředu, aby pachtýře připravili na příjezd panstva a hlavně na to, co se bude dít. Saxana přes porodní bolesti vnímala zděšení mužů a připadalo jí to poněkud zábavné. O porodech toho moc nevěděli a rozhodně si nepřáli být u toho.

Když se přiblížili k chalupě, svítilo se v ní. Botolf ji donesl dovnitř. Všimla si, že muži se snažili upravit zanedbanou místnost co nejlépe. V rohu poblíž ohně ležel slamník. Posadila se na něj a vzhlédla. Botolf, jeho tři rytíři a čtyři její bratři stáli a sledovali ji se špatně skrývaným zděšením. Uvědomila si, že budou nepoužitelní. Bude muset být nejenom rodičkou, ale i porodní bábou.

„Potřebuji horkou vodu,” řekla a málem se rozesmála, když se její bratři rozběhli.

„Myslím, že bychom jim měli pomoct,” zamumlal iniciativně Roger a společně s Wesleyem a Talbotem prchali za Toddy.

„Prší, takže najít vodu nebude těžké,” zavolal za nimi Botolf a pak se ohromeně podíval na smějící se Saxanu. „Jak se můžeš smát?”

„Je to legrační, takže se smát musím.” Snažila se uvolnit a nebojovat s kontrakcemi zmítajícími jejím tělem. „Obávám se, že mi teď budeš muset pozorně naslouchat, Botolfe. Na první pohled je zřejmé, že nikdo z tvých mužů toho o porodech moc neví.”

„Je to záležitost žen.” Přidřepl k ní a uchopil ji za ruku. „Ani já si nevím rady.”

„Možná by mohl pomoct některý z mých bratří. Nejdříve vezmi ten pytlík s bylinami, který mám uvázaný u opasku.”

Botolfa nepřekvapilo, že se mu třesou ruce. Když se Hunter s ostatními vrátili a začali ohřívat vodu, požádal ho o pomoc. Jelikož bouře sílila, muži nemohli zůstat venku; natáhli přes místnost provaz a převěsili přes něj přikrývky, aby Saxana měla určité soukromí. Botolf jí pak pomohl svléknout šaty.

Saxana vysvětlila Botolfovi s Hunterem o porodu všechno, nač si vzpomněla, a řekla jim, co od nich žádá. Připadalo jí zábavné, že muži, kteří neváhají jít do krvavých bitev, jsou v této situaci tak choulostiví. Protože stahy pořád sílily, obávala se, že za chvíli už jim toho moc neřekne. Požádala Huntera, aby jí připravil horký nápoj z bazalky, medu a muškátového oříšku, který ulehčuje porod.

„Myslíte, že jsem vám něco zapomněla říct?” zeptala se zadýchaná z posledních stahů.

„Ano. Kde najdeme nějakou ženu, které bychom tě předali,” usmál se Hunter.

„Muži jsou tak zběhlí v dělání dětí a tak nešikovní, když jim mají pomoct na svět,” zlobila se Saxana.

„Nerad vidím, jak trpíš,” zabručel Botolf.

„Ta bolest rychle zmizí a přinese úžasnou odměnu. Doufám, že jste dobře poslouchali, co jsem říkala, protože už vám asi moc neporadím.”

Jejího těla se zmocnila oslepující bolest, ale potlačila výkřik. Rychle polykala bylinkový odvar, který jí Hunter podával, ale pochybovala, že jakákoliv medicína má schopnost zmírnit utrpení, které teď bylo téměř nepřetržité. A pak už nepřemýšlela o ničem.

Mlhou bolesti nejasně vnímala, jak ji Hunter s Botolfem povzbuzují. Bolest rychle přešla v naléhavé nutkání tlačit a napětí vlastního těla ji děsilo. Uslyšela ostrý výkřik a uvědomila si, že vyšel z jejích úst. Začala se odevzdávat lákavé temnotě, ale k vědomí jí vrátil dětský pláč.

„Mé dítě?” vyhrkla.

„Ano, zlato,” odpověděl Botolf hlasem ochraptělým emocemi. „Máme syna.”

Saxana otočila hlavu a podívala se na křičícího syna, kterého Botolf opatrně držel v rukou. Zahlédla ho jenom letmo, protože o pozornost se znovu hlásilo její tělo. I když už měla několik měsíců podezření, další stahy ji překvapily. Slyšela se klít a všimla si, že Botolf s Hunterem zbledli jako stěna.

„Saxano? Co je špatně?” vykřikl Botolf.

„Nic není špatně” procedila mezi zaťatými zuby. „Raději dej to první dítě stranou.”

Hunter se zasmál. „Ještě neskončila. Musel jsi přece zvažovat tuto možnost ne?”

„Jakou možnost?” vyštěkl Botolf vyděšený kvůli Saxaně.

„Dvojčata, ty blázne. V naší rodině jich je požehnaně. Pitneyi!” zavolal Hunter.

Podle toho, jak rychle se Pitney objevil, bylo jasné, že číhá na druhé straně zástěny. Botolf, ohromený z otcovství dvojčat, tupě pozoroval Huntera vydávajícího příkazy. Pitney vzal hraběti novorozeně z rukou.

„Vykoupej ho, zabal a označ jako prvorozeného,” požádal Hunter Pitneye.

„Označit?” zeptal se zmateně Botolf a pokoušel se setřást ochromení, protože Saxana ho bude znovu potřebovat.

„Proužek látky uvázaný kolem zápěstí stačí,” vysvětlil Hunter. „Druhé dítě může být holčička nebo vypadat úplně jinak než první, takže jiné označení není třeba.”

Saxany se zmocnily další stahy a Botolf jen zamrkal, když mu křečovitě stiskla ruku. Tušil, že potrvá několik dní, než se jeho ruka zbaví následků z přítomnosti u porodu. Koutkem oka viděl, jak Pitney odchází s dítětem, a podíval se na Huntera.

„Ví, jak to má udělat?” zeptal se.

„V naší velké rodině je jen málo těch, kteří nevědí, jak pečovat o

dítě.”

Uklidněný Botolf vrátil pozornost k těžce rodící Saxaně. Nezdálo se, že by něco nebylo v pořádku, ale trpěl. Nechápal, jak to může Saxana vydržet.

Druhý syn byl drobnější než první, ale síla jeho výkřiku rozptýlila Botolfův strach. Očistil Saxanu, vyměnil podložku a dokonce použil mech ke vstřebání krve, jak ho poučila. Hunter s Pitneyem se postarali o novorozeňata. Saxana se téměř nepohnula, když jí pak děti přinesli poprvé ukázat, což ho opět vyděsilo.

Saxana zápasila s těžkou únavou. Bolelo ji celé tělo. Pomalu otevřela oči, aby se podívala na děti. Hunter jí ukazoval jedno a Botolf druhé. Našla jen tolik síly, aby každé dítě políbila, než je zase odnesli. Přes Botolfovo naléhání nedokázala nic sníst. Když Botolf vklouzl pod přikrývku a přivinul ji k sobě, konečně se usmála. Obavy v jeho tváři jí rozbušily srdce.

„Nic mi není, Botolfe,” ujistila ho. „Určitě?”

„Ano. Jsem jenom velmi, velmi unavená.” „To mě neudivuje. Jsi tak drobná. Děkuji ti za syny.” „Není zač, můj lorde,” odpověděla a pak ji přemohl spánek.

„I když mě možnost být u jejich porodu velice dojala, myslím, že tyto věci bych rád přenechal ženám.” Pohladil ji po vlasech. „Bylo hrozné vidět tě trpět a nedokázat ti pomoct.”

„Ukázalo se, že jsi moc šikovný.”

„A ty mnohem silnější, než by kdokoliv očekával. Netušíš, jak jsem ti vděčný za to, že jsi pro mě tolik trpěla, zatímco já ti mohu dát tak málo.”

„Dáváš mi hodně,” řekla a s vypětím sil odolávala spánku. „Ne, hodně jsem ti odepíral jenom proto, že jsem zbabělec.” „Ty nejsi zbabělec, Botolfe.”

„Ale jsem, zlato. Jenže teď není vhodný čas o tom diskutovat. Musíš si odpočinout.”

Saxana by ráda využila jeho otevřenosti a něco se dozvěděla, ale spánek ji lákal tak silně, že už s ním nedokázala bojovat. Muži si vyberou tu nejnevhodnější dobu k tomu, aby dali najevo své city! Přísahala si, že mu slib o upřímném rozhovoru určitě připomene.

Botolf vešel do ložnice a Saxana se dívala, jak se umývá. Od narození dvojčat uplynuly téměř tři měsíce a ona byla připravená obnovit intimní stránku jejich manželství. Napila se trochu jablečného vína z nádherné stříbrné konvice, kterou jí poslal darem sir Bretton Graeme.

„Pořád nevím, jestli jsme měli přijmout dary od toho Skota,” zabručel Botolf, když se uložil vedle ní a zamračil se na konvici, než se z ní napil.

„Je to jen malý dar znamenající omluvu a poděkování za to, že jsme dali jednomu ze synů jméno Bretton. Více mě znepokojuje, že se chtěl setkat s Thyldou a ta souhlasila až příliš dychtivě. Ale teď o nich nechci mluvit.”

„A o čem?”

„Nechci vůbec mluvit,” zašeptala a pohladila ho po břiše.

Botolfa to okamžitě vzrušilo. Toužil po Saxaně už krátce po porodu a jen stěží se ovládal. „Je to moudré tak brzy po těžkém porodu?” zeptal se, ale nebránil se jejímu laskání.

„Nebyl těžší než jiné, jenom více vyčerpávající. Jsem v pořádku.”

„Jsi si jistá?”

„Víc než jistá,” ujistila ho a přejela špičkou jazyka po jeho uchu. Botolf zasténal a překulil se na ni. „Když takhle dráždíš muže, musíš být připravena nést následky, má lady.” „Ponesu je více než ochotně, můj lorde.”

„Tohle mi tolik chybělo,” zamumlal Botolf po vášnivém milování a pročísl si prsty vlasy.

„Příliš vysoká cena za dítě?” otázala se a zvedla hlavu, aby na něho viděla.

„To je moc těžká otázka,” poškádlil ji a zamračil se, jako by hluboce přemýšlel. Uhodila ho žertem do prsou. „Ne, ne, měj slitování, ženo.”

„Zdá se, že tví synové ti budou podobní,” poznamenala Saxana. „Ale mají tvoje oči. To je opravdu zajímavá kombinace,” zamyslel se nad svým postřehem Botolf. „Moc hezká,” ujistila ho.

„Samozřejmě,” usmál se a potom zvážněl. Díval se na ni něžným pohledem a Saxana si pomyslela, že je vhodná chvíle promluvit s ním o citech. Ale co když si to vykládá špatně. Co když se Botolf opět uzavře?

„Tváříš se nějak zamyšleně, zlato,” přerušil její úvahy. „Chceš mi něco říct? Není snad něco v pořádku s našimi syny?”

Saxana vzdychla a položila hlavu na polštář. Bylo to nepříjemné, ale žárlila na vlastní děti, protože těm Botolf dával svou lásku a zájem otevřeně najevo.

„Ne, Leofric a Bretton jsou naprosto v pořádku. Jsou silní, zdraví a každým dnem o něco větší. To přece víš sám, když s nimi trávíš tolik času.”

„Znělo to, jako bys z toho neměla radost.”

„Opravdu? Nemyslela jsem to tak. Je jenom dobře, že se jim hodně věnuješ. Mnoho otců to nedělá. Všimnou si synů až tehdy, když udrží meč.”

„Tak o čem jsi vlastně přemýšlela?”

„Vzpomínáš si na tu noc v pachtýřově chalupě?

„Na tu nikdy nezapomenu. Nevěřím, že budu někdy vystrašenější a současně tak fascinovaný.”

„Řekl jsi tenkrát pár věcí, které mě moc zajímaly, ale byla jsem příliš unavená, abychom v rozhovoru pokračovali. Od té doby uplynuly tři měsíce. Myslím, že teď už jsem docela odpočatá.”

Botolf pomalu přejížděl špičkou prstu po její jemné tváři. Přemýšlel, kdy mu ten nejasný příslib rozhovoru připomene. Za ty tři měsíce ji několikrát přistihl, jak se na něho dívá vyčkávavým pohledem. Nastala chvíle, aby odsunul své obavy stranou. Měl dostatek času, aby si utřídil své pocity, a konečně přijal fakt, že i

když mu mohou způsobit hodně bolesti, mohou mu také dát hodně radosti. Kromě toho to Saxaně dlužil.

„Víš, myslím si, že jsme si byli určeni,” prohlásil. „Když ses u mě objevila s dýkou v ruce a já tě svalil na podlahu, uvědomil jsem si, že jsi žena a můj život se začal měnit.” Vzdychl a přivinul ji těsně k sobě. „Kvůli Alici a jiným ženám, zejména těm u dvora, jsem se uzavřel.”

„Domníval ses, že budu jako ony?” Saxana se posadila a z jejího hlasu čišel hněv.

Botolf ji ostražitě pozoroval, protože to vypadalo, že má sto chutí ho praštit nebo po něm něco hodit.

„Vím, že to nebylo fér. Asi jsem to věděl vždycky, ale teprve matčina upřímná slova mi dala možnost opravdově pohlédnout na to, co dělám. Nemohu odsuzovat všechny muže podle chování několika, tak proč lo dělám u žen? Jenže stále jsem se bál, že mě zraníš ještě mnohem víc, než to dokázala Alice.” Udiveně se na ni podíval, protože se vrátila do jeho objetí.

Saxana se na něho usmála a políbila ho na ústa. „Jsem ráda, že jsi přišel k rozumu.”

„Trvalo mi to dost dlouho, viď?”

„Jsi dobrý manžel, Botolfe. Dáváš mi hodně.”

„Ale nic ze sebe, jenom svou vášeň. Přišel čas, abych se přestal schovávat za svou hrdost a strach z bolesti.” Sevřel její obličej v dlaních. „Miluji tě.” Políbil ji na rty a pak se zamračil, když si uvědomil, že strnula a zírá na něho. „Chápu, že neopětuješ mé city, zejména když jsem neudělal nic pro to, abych získal tvé srdce -” Zmlkl, protože mu přitiskla prst na ústa.

„Nečekala jsem, že to takhle vyhrkneš,” pronesla tiše a rozechvěle. „I já tě miluji. Miluji tě úplně od začátku. Jenom jsem si nebyla jistá, o čem láska je, proto jsem váhala označit své pocity tímto výrazem.”

„A já bojoval s každým náznakem, že se do tebe zamilovávám. Myslím, že to tak bylo od počátku, ale já to odmítal vidět.” „A kdy jsi s tím přestal bojovat?”

„Když tě měl Cecil ve své moci. Už jsem to nemohl popřít. Nesnesl jsem pomyšlení, že bych tě ztratil. Bylo pro mě snadné jít k Cecilovi a bojovat s ním, protože jsem se nebál smrti s tebou, ale života bez tebe.”

Saxana ho objala a políbila. Usmála se, když se na ni Botolf podíval a spatřil slzy v jejích očích. „Ty pláčeš?” zeptal se opatrně.

„To jsou slzy štěstí. Když jsem poprvé pochopila, že tě miluji, bála jsem se, že nikdy nebudeš mou lásku opětovat.”

„Lituji, že jsi tak trpěla. Oba jsme se trápili stejným strachem. S tím je konec.”

„Teď už se nemusíme bát, že nějaké slovo nebo čin oslabí to, co je nám společné. Naše láska může pouze sílit.” „Ano. A obohatit náš život.”

„Nejenom. Ani smrt totiž nemůže utlumit lásku, kterou k tobě cítím, můj krásný temný rytíři.”

Saxana uvítala jeho vášnivý polibek. Měla pravdu. Botolf Lavington byl muž se silnými emocemi a ona se jim bude v nadcházejících letech s potěšením oddávat.