Hannah Howell

Srdce z Vysočiny

KAPITOLA 1

Skotsko, 1455

„Přišla ses mi posmívat?” „Prosím?” opáčila Tess překvapeně. Chvíli trvalo, než jí srdce přestalo divoce bušit. Hluboký mužský hlas ji k smrti vyděsil. Procházela strýcovým sklepením již dříve, a tehdy bylo prázdné. Opatrně přistoupila blíže ke kobce a posvítila si svíčkou, aby lépe viděla dovnitř.

Zalapala po dechu. Ke zdi byl připoután řetězy nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Ani podlitiny, krev a špína nemohly zakrýt jeho přitažlivý vzhled. Pak se zamračila. Světlovlasý obr jí byl nějak povědomý.

„Kdy ses sem dostal?” zeptala se.

Revan se zamračil. Neočekával, že k mřížím bude přitisknutý tento malý obličej. Ani překvapené velké tmavé oči. Přemýšlel, zda s ním Fergus Thurkettle nehraje nějakou hru. No nic, nenechá se vyvést z míry. „Náhodou jsem se tudy procházel asi před dvěma hodinami.”

„A napadlo tě, že by ses mohl připoutat ke zdi a trochu si zdřímnout?”

„Snad vidíš, že tahle zeď je čistší než tamhleta postel.”

Tess se podívala na odpudivé lůžko v rohu kobky a v duchu souhlasila. Co má strýc tentokrát za lubem? přemítala. Strýc Fergus se choval, jako by byl pánem celého světa, ale v poslední době to již nebyla jen pouhá výstřednost, ale posedlost, což mohlo být nebezpečné.

„Neříkal bys to, kdybys věděl, kdo na stejném místě visel minulý týden,” pronesla ledabyle. „Opravdu? Kdo tedy?”

„Jistý hubený chlapík, který nevěděl, co to je voda a mýdlo.” „Co se s ním stalo?”

„To je dobrá otázka. Já totiž nevím.” Měla několik ponurých teorií, ale raději si je nechala pro sebe. „Když jsem ho tu viděla, naříkal jako dítě. Z toho, co mi vyprávěl, jsem došla k názoru, že žádný zločin nespáchal. Rozhodla jsem se, že ho pustím, ale musela jsem si opatřit klíče. Než jsem se vrátila — zmizel.”

„Tak rychle?”

„No… tak rychle to zase nebylo. Trvalo mi to dva dny. Nemohla jsem klíče jen tak vzít, protože toho by si určitě někdo všiml. A tak jsem si promluvila s Iainem, zdejším kovářem. Nebylo snadné přemluvit ho, ale nakonec mi udělal náhradní sadu. Když jsem se však vrátila, ten ubožák byl pryč.”

„Kam myslíš, že odešel?”

„To nevím. Nevím, proč tu byl ani proč najednou zmizel. Ale teď mi pověz, proč jsi tu ty?”

„Vypadá to, že jsem se odvážil mířit příliš vysoko.”

V hlase byla zřejmá hořkost, ale Tess nevěděla, co tím přesně myslí. Strýc, ať už byl jakýkoliv, ještě nikdy nikoho za takovou věc nezavřel. Vtom ji něco napadlo.

„Že tys čmuchal kolem Brendy?”

„Čmuchal? Ucházel jsem se o ni.” Víceméně, pomyslel si, ale s tím se nebude té zvědavé holce svěřovat. Hlavním důvodem, proč se o vzrušující Brendu zajímal, byla snaha dozvědět se co nejvíce o Thurkettlovi.

„A proto tu teď visíš?” Již několikrát ji napadlo, že přesně takový trest by si Brendini nápadníci zasloužili.

„Ano.” Trošku se zastyděl, protože to nebyla úplná pravda, ale pak ho napadlo, že má výčitky svědomí úplně zbytečně. Nějaký šílenec ho připoutal ke zdi a teď na něho hledí malá zvědavá holka. Nepochyboval, že ho chce Thurkettle zavraždit. Neměl by cítit nejmenší vinu kvůli jedné malé lži, zvláště když se díky ní dostane z bryndy. Přesto se při pohledu do dívčiných velkých tmavých očí cítil provinile. Hlupáku, okřikl sám sebe.

„Připadá mi velice smutné a nespravedlivé, že tě kvůli tomu nechal pověsit jako skoleného jelena,” řekla Tess, která došla k názoru, že strýc již zřejmě úplně zešílel. „Neměl by věznit muže jen kvůli

jejich špatnému vkusu a nerozumnému rozhodnutí ucházet se o ženu jako Brenda,” pokračovala a sáhla do kapsy pro klíče.

Revan se málem rozesmál. Brenda Thurkettlová měla modré oči, kaštanové vlasy a křivky, které musely pobláznit každého muže. Nikdo z jejích nápadníků nemohl být obviňován ze špatného vkusu. Leda nějakou ženskou. Nebo, napadlo ho o chvíli později, někým, kdo Brendu dobře zná a ví, co se skrývá pod krásným povrchem. V duchu se ušklíbl. Neznámá dívka na druhé straně mříží ho začala zajímat.

„Chceš mě pustit na svobodu?”

„Ano… , ale jsi si jistý, žes nic jiného neudělal? Jen ses ucházel o naši královnu Brendu?”

„Jen to, a nic jiného. Copak sis myslela, že jsem někoho přepadl, nebo dokonce zavraždil?”

Pokrčila rameny a pomalu vytáhla z kapsy svazek klíčů. „Aspoň by tu nebyla taková nuda.”

Upřeně se zadíval na klíče v dívčině ruce. „Ty tu bydlíš?”

Vlastně ji ani nepřekvapilo, že ji nezná, ale už ji začínalo unavovat, jak ji neustále všichni přehlížejí. „Ano, jsem Tess, Thurkettlová neteř. Žiji zde již skoro pět let.” Vrhla na něj zamyšlený pohled. „Už tě poznávám. Viděla jsem tě procházet se s naší vznešenou paní Brendou, bral jsi ji na projížďku na koních. Mimochodem ti koně byli moc hezcí. Jsou noví?”

„Ano. Nuže?” Jemně zatřásl řetězy, kterými byl připoután ke zdi.

„Nespěchej na mě, přemýšlím.” Poškrábala se na bradě. „Ty jsi rytíř toho tlustého zemana, Anguse MacLairna. Už chápu, proč se strýc tak rozzlobil. Jo kdyby ti MacLairnova tvrz patřila…

„Tak hodláš mě osvobodit, nebo ne?”

„Jen se moc nerozčiluj.” Postavila svícen na zem a odemkla dveře cely. „To bychom měli.” Vzala svícen dovnitř a odložila jej na malý rozvrzaný stolek vedle postele. „Nebyl jsi přistižen in flagrante delicto s Její Výsostí Brendou, že ne?” Nebyla si jistá, zda by bylo správné osvobodit muže, kterého čeká vynucený sňatek, přestože Brenda projevila přízeň snad již všem mužům v okruhu několika mil.

„Při čem jsem to měl být přistižen?”

„Však víš, při čem. Tak váleli jste se spolu ve vřesu, nebo ne? Nerada bych se kvůli tobě dostala do problémů.”

„Přísahám, že k ničemu takovému nedošlo. Jak tě něco takového vůbec mohlo napadnout?” Revan měl nepříjemný pocit, že ho Brenda dokonale ošálila.

„Tak dobře. Mám ti uvolnit nejprve nohy, nebo ruce?”

„Nohy,” zabručel a pak se zamračil, když poklekla u jeho nohou a začala mu odemykat okovy. „Jsi oblečená jako muž.”

„Vidím, že jsi všímavý, sire Halyarde,” odsekla, uvolnila mu nohy a pak se postavila, aby mu odemkla i okovy na rukou. „Sakra, špatný klíč.” Ustoupila dozadu, blíže k světlu, a začala hledat správný klíč.

„Počkej, teď mě něco napadlo. Jak ses sem vlastně dostala? Právě jsem si uvědomil, že jsem tě neslyšel přicházet po schodech. Prostě ses tu najednou objevila.”

„Vysvětlení je jednoduché, použila jsem tajnou chodbu. Strýc ji nechal vyhloubit, aby se rodina v případě potřeby mohla nepozorovaně vytratit z domu. Už ho mám! To je ten správný klíč.” Vrátila se a odemkla zbývající okovy.

Revan se pomalu posadil na zem a mnul si otlačená zápěstí. Nenápadně si přitom prohlížel svou zachránkyni. Byla malá a drobná a špatně padnoucí kabát a kalhoty její štíhlost ještě zdůrazňovaly. Na první pohled působila velice mladě, ale něco v jejím zastřeném hlase mu napovědělo, že je starší, než vypadá.

„Tamhle na zdi visí můj meč, klobouk a plášť.”

Tess vykročila, aby mu věci donesla. „Vždycky s sebou nosíš meč, když jdeš na námluvy?” zeptala se.

„Měl jsem v úmyslu vzít Brendu na projížďku. Napadlo mě, že bych ho mohl potřebovat.” Natáhl se pro boty, které stály u vlhké kamenné zdi, a obul se.

Podala mu jeho věci a dívala se, jak vstává. Byl vysoký, štíhlý, se širokými rameny. Dokonalý muž. V duchu si povzdechla. O takovém milenci sní každá dívka, ale jen ženy jako Brenda mají šanci jej získat. Sledovala, jak si připíná meč, opásává štíhlé boky koženým opaskem, a pomyslela si, proč ho Brenda před otcem nechránila. Tenhle muž byl bezesporu nejlepší nápadník, jakého kdy měla.

Už se ho chtěla zeptat, co udělal, že strýce tolik rozzlobil, ale vtom ztuhla. Někdo přicházel. Slyšela, jak zaskřípěly dveře, a na schodišti spatřila slabé světlo. Někdo se šel podívat na vězně, kterého právě osvobodila. Otočila se, aby Revana varovala, ale to už jí omotal svalnatou paži kolem hrudníku. Jelikož jí přitiskl na krk dýku, nebránila se, ani když ji táhl ven z cely.

„Kde je tajná chodba?” zasyčel jí do ucha a couval pryč před přicházejícími muži.

„Ustup ještě o kus dál,” odpověděla tiše. „Dojdeš ke zdi s několika policemi, které jsou ve skutečnosti dveřmi.”

„Jak je otevřu?”

„Po levé straně visí provaz. Zatáhni za něj a dveře se otevřou.” Ztuhla, neboť spatřila strýce a jeho dva nejbližší strážce, Thomase a Donalda, kteří právě sešli ze schodů, otočili se a uviděli je.

„Co se to tu sakra děje?” vykřikl Fergus Thurkettle, tasil meč a namířil na Revana.

„Raději nic nezkoušej, Thurkettle,” varoval ho Revan ledovým hlasem, „nebo tvé neteři podříznu hrdlo od ucha k uchu.”

„Mohl bys projevovat svůj vděk poněkud kultivovaněji,” zamumlala Tess a přemýšlela, jak mohla toho muže tak špatně odhadnout.

„Krucinál, Tess, jak se ten chlap osvobodil?” „To je opravdu zajímavá otázka,” odvětila Tess. „Ty hlupačko, tys ho pustila. Copak nevíš, že to je vrah? Zabil Leitha MacNeilla.” „Koho?”

Revan zaklel, protože si uvědomil, že Thurkettle nejenom plánoval jeho smrt, ale navíc na něj chtěl svést chladnokrevnou vraždu. „Ten ubrečený muž, který neměl rád mýdlo,” zasyčel Tess do ucha. „Tak na tohle si budeš muset najít jiného blázna, Thurkettle,” vykřikl, když došli ke dveřím, „protože tenhle blázen právě odchází.” Oba narazili zády do zdi. „Otevři ty dveře,” přikázal Tess.

Dělalo jí potíže hýbat se, protože jí přidržoval obě ruce u těla. Přesto popadla konec provazu a musela za něj několikrát zatáhnout, než se těžké dveře otevřely. Spěšně vklouzli na druhou stranu, kde se nacházelo malé schodiště. Tess viděla, jak se strýc se svými muži blíží. Rychle popadla velkou železnou kliku na druhé straně dveří a prudce dveře zabouchla. Pak je ještě zajistila těžkou závorou. Náhlý dusot za dveřmi jí napověděl, že strýc se chce pokusit je dostihnout.

„Kam ta chodba vede?” zeptal se Revan, zvedl ji ze země a opatrně nesl tmavou, pomalu se zvedající chodbou.

„Do stájí. Ale pochybuji, že se ti podaří nasednout na koně a odjet, když mě budeš takhle táhnout.”

„Abys nebyla překvapená.”

„Budou na tebe čekat.” „O tom nepochybuji.”

„To je naposledy, co jsem někomu pomohla.” „Buď zticha.”

Jelikož ji nenapadala žádná vhodná odpověď, Tess se rozhodla ho poslechnout.

Revan v duchu zaklel a spěchal temnou chodbou. Připadal si jako největší ničema. Být na správné straně mu někdy nepřipadalo úplně správné. Chvíli předtím, než se Thurkettle objevil, se již rozhodl, že nevezme svou zachránkyni s sebou, přestože mu mohla poskytnout cenné informace. Kvůli Thurkettlovi však musel své rozhodnutí

změnit. Ačkoliv se velice nerad schovával za dívku, neměl jinou možnost, pokud se chtěl z Thurkettlovy tvrze dostat živý.

Když konečně dorazili ke dveřím, přikázal jí, aby nadzvedla závoru, a kopnutím je otevřel. Náhlý záblesk světla ho oslepil. Zavřel oči a znovu je pomalu otevřel. Opatrně vyhlédl ven a smutně se usmál, neboť spatřil Thurkettla a pět ozbrojených mužů. Zacouval do stájí, pryč od otevřených dveří.

„Odhoďte zbraně.” Když váhali, chladně se usmál. „Nenuť mě k nejhoršímu, Thurkettle. Já nemám co ztratit.” Muži pomalu odhodili zbraně. Revan kývl hlavou na hubeného šedovlasého štolbu. „Hej ty, osedlej mi mého koně a nezapomeň na všechny mé věci, včetně luku a štítu.” Muž se pustil do práce a Revan napjatě čekal, co se bude dít.

„Daleko se nedostaneš,” zasyčel Thurkettle.

„Zatím si nevedu špatně.”

„Budeme tě pronásledovat.”

„Opravdu? Ale nelepte se mi příliš na paty. Budu mít s sebou tvoji hezkou neteřinku.” „Nemůžeš ji držet věčně.”

„To ani nechci, jen dokud ji budu potřebovat.” Revan viděl, že jeho kůň je připravený, a posunkem hlavy štolbovi naznačil, aby se vrátil k ostatním. „Teď vlezte dovnitř.” Ukázal na chodbu, ze které právě vyšel. Thurkettle zaklel, ale poslušně zmizel uvnitř i se svými muži. Revan kopnutím dveře zabouchl a pak Tess přikázal: „Zavři závoru.”

Poslechla ho a řekla: „Jestli pojedeš rychle, budeš za branami dříve, než se dostanou z chodby ven.”

„To však ještě neznamená, že mě nedohoní.” Chytil ji za paži a táhl ke koni. „Nasedni.”

„Bereš mě s sebou?”

„Nasedni.”

Nasedla. Určitě musí existovat tucet způsobů, jak mu uniknout, ale v tuto chvíli ji žádný nenapadal. Vyhoupl se do sedla před ni, sáhl dozadu a pevněji uchopil za zápěstí. Pak jí je rychle svázal k sobě, takže nyní byla k němu připoutána. Když pobídl koně k běhu, strachovala se, zda divokou jízdu ve tmě přežije.

Fergus Thurkettle se vyřítil z brány své tvrze a viděl, jak jeho vězeň ujíždí. „Sestřelte ho,” rozkázal svým lučištníkům.

„Ale pane,” protestoval Thomas, „mohli bychom zasáhnout tvou neteř.”

Fergus vztekle zaklel, ale pak se prudce zarazil. „Co je dnes za

den?”

„Cože?” opáčil Thomas zmateně. „Co je dnes za den?” „Úterý, patnáctého března.”

„Výborně, takže včera měla narozeniny, osmnácté narozeniny,” zamumlal Thurkettle a najednou se usmíval. „Co si to mumláš, pane?”

Thurkettle Thomase ignoroval, pozorně sledoval ujíždějící pár a zvažoval možnosti. Tess je osmnáct. Majetek, který až doposud spravoval, patří nyní jí. Kdyby zemřela, byl by jediným dědicem právě on. Pět dlouhých let toužil po jejím bohatství. Nyní se mu naskytla příležitost, jak ho získat a zároveň zabít dvě mouchy jednou ranou.

„Jeďte za nimi,” rozkázal svým mužům. „Ale, pane,” protestoval Thomas, „co Tess?”

„Nedělej si kvůli ní starosti. Podívej, ten zbabělý pes toho ví o mých záležitostech více, než je zdrávo, a brzy se to doví i Tess. Je pro mě nebezpečná, je to tak? A teď už jeďte.”

Jakmile muži odjeli, Thurkettle zamířil zpátky do tvrze a vesele si pohvizdoval. V jídelně si nalil ze stříbrného džbánu výborné francouzské víno a připil si na sebe.

„Předpokládám, že je nepravděpodobné, aby se sir Revan vrátil zpět živý,” ozval se hlas za jeho zády.

Thurkettle se ohlédl přes rameno a zamračil se na svou dceru, která si sedala ke stolu. „Velice nepravděpodobné.”

„Jaká škoda.” Brenda se znuděně podívala na prsteny na ruce.

„Žádná škoda, ale nutnost. Nemůžu riskovat, že se dostane až ke králi a poví mu, co se zde dozvěděl. Tak se mi zdá, že jsi svou roli zamilované cudné dívky hrála až příliš horlivě.”

„Dělala jsem to kvůli tobě, abys mohl zjistit, zda se tvá podezření zakládají na pravdě. Vděku jsem se však nedočkala.”

„A ani se ho nedočkáš. Chránila jsi i sebe. Jestli však toho chlapa dotáhnou zpět živého, můžeš ho mít na pár hodin jen sama pro sebe. Pak ho zabiji.”

„Jsi tak laskavý.” Brenda se zamračila. „Hlavně si dávej pozor, aby Tess nepojala žádné podezření. Není tak hloupá, jak vypadá.”

„Kvůli Tess si nedělej těžkou hlavu.” Thurkettle se chladně usmál.

„Ne? To ona pustila toho muže na svobodu, je to tak?”

„Je to husa. A navíc mu ukázala naši tajnou chodbu. Na oplátku ji použil jako živý štít. Brzy však zjistí, že mu to nepomůže.”

Brenda vytřeštila oči, protože si uvědomila, co otec právě řekl. „Chceš Tess zavraždit?”

Thurkettle se zamračil a odsekl: „Jo, a co má být? Neříkej, že se ti po ní bude stýskat.”

„Většinou ji ani nevnímám. Ale o mě nejde. Docela by mě zajímalo, jak to vysvětlíš té proklaté rodině, do které se teta provdala.”

Fergus Thurkettle se při vzpomínce na sestřinu svatbu otřásl. „Nic nebudu muset vysvětlovat. Půjde o smutný případ únosu a následné vraždy.”

„Bleskurychle pomstěné.”

„Zcela správně.”

„Není to příliš tvrdé? Ano, osvobodila Revana, ale…”

„Copak si nevidíš ani na špičku nosu? Musí něco vědět o tom, co děláme. Ten lump to z ní brzy vytáhne. Společně nás všechny dostanou na šibenici. A za tak milosrdnou smrt bychom mohli ještě děkovat.”

„Ano… Asi máš pravdu, za těch pět let, co tu s námi bydlí, si musela něčeho všimnout.”

„Tak vidíš. To však ještě není všechno. Včera jí bylo osmnáct. Její majetek a pozemky nyní patří jen jí.”

„Majetek? Pozemky? Tess má peníze?”

„Ano, Tess má peníze. Polovina tvé garderoby byla nakoupena za její peníze. Koneckonců také mě něco stála,” dodal tiše. „Na její výchovu jsem dostal stanovenou částku a celých pět dlouhých let jsem se snažil vymyslet způsob, jak se dostat k jejím penězům a vyhnout se přitom sporu s Comyny a Delgady. Ted’je konečně mám. A dala mi je sama.”

„Chceš říct, že jestli umře, všechen její majetek připadne tobě?”

„Do poslední pence. A věř tomu, že to není málo.”

„Kolik? Jsi si jistý, že to stojí za takové riziko?”

„Zdá se ti třicet tisíc zlaťáků málo?” Přikývl, když nevěřícně vytřeštila oči. „Navíc jí patří bohaté pozemky na jih od Edinburghu a nějaká půda ve Španělsku. Ta holka je bohatá. Velmi, velmi bohatá.”

„Nemohu tomu uvěřit. Kde by ten… ten roztomilý portrétista Delgado přišel k takovému jmění? Nebo Comynové?”

„Většina peněz není od nich. Patřily mé sestře. Náš otec se postaral, aby měla z čeho žít, až dostane rozum a opustí toho břídila, za kterého se provdala. Během let se její majetek mnohonásobně zhodnotil.”

„Takže ani Comynové ani Delgadové nemají na její peníze nárok?” „Ne. Patřily Eileen a po ní je zdědila Tess.”

„Jsi si jistý, že je tvůj plán dokonalý? Naprosto jistý? Aspoň polovina těch Delgadů a Comynů je ve službách krále. Jsou mezi nimi vojáci, ale také právníci a církevní hodnostáři. Určitě bychom nechtěli, aby si na nás posvítili.”

„Byla unesena a zavražděna. Co je na tom podezřelého?”

Brenda se nepřestávala mračit. „Budu oslavovat, až budeme mít peníze v ruce a nikdo z jejich neurozené rodiny nám nebude klepat na dveře.”

Dívala se, jak otec krčí rameny, a v duchu ho nazvala hlupákem. Nechápala, jak může oslavovat něco, čeho ještě nedosáhl. Sir Revan Halyard je chytrý muž a malá Tess také není prostoduchá. Chytit je bude obtížnější, než si otec myslí. Možná nastal čas doplnit své privátní zásoby, pomyslela si. Jestli otec zakopne a spadne, nehodlala ho následovat.

„Děláš si zbytečné starosti, Brendo.”

„Myslíš? Na tvém místě bych si nebyla úspěchem tak jistá. Začnu oslavovat, až budou sir Revan Halyard a Tess mrtvi.”

„Tak si už běž provětrat svůj smuteční šat, děvče, protože brzy budeš stát nad jejich hroby.”

Kapitola 2

Tess zasténala, když ji Revan stáhl dolů ze sedla. Raději ani nemyslela na to, kolik hodin strávila na koňském hřbetě. Dlouho se řítili krajem, aby setřásli své pronásledovatele. Tess bolelo celé tělo.

Revan ji k sobě neomaleně přitáhl a přivázal jí ruce k hrušce sedla. Potichu zaklela. Choval se krutě a nelidsky. Provaz byl tak krátký, že musela stát na špičkách a tisknout se ke zpocenému koni. Při nejbližší příležitosti mu zaboří dýku do těla. Do břicha, pomyslela si, aby ho nezabila, ale způsobila mu bolestivou ránu, která se bude dlouho hojit.

„Měla by ses zamyslet nad svým jazykem,” prohodil Revan, ustoupil stranou a začal přesunovat velký kámen.

„Opravdu? A ty by ses měl zamyslet nad tím, jak se chovat k člověku, který ti pomohl.”

„Omlouvám se, děvče, ale kdybych tě nevyužil, už bych byl mrtvý.”

„V tom případě je mi velice líto, že jsem tě osvobodila.” Sledovala, jak tahá nějaké chrastí. „Co to k čertu děláš?” „Chystám se nás úkryt.”

. „Mám tomu rozumět tak, že už se nebudeme hnát tmavou nocí jako lupiči na útěku? To je mi opravdu moc líto.”

„Ty jsi mi ale drzé kuře.” Podíval se na srpek měsíce a pak zpátky na Tess. „A zase taková tma není. Vždyť vidíš, co dělám.”

„Aha,” pohlédla na oblohu, „máš na mysli měsíc. Svítí tak jasně, až mě jeho záře oslepuje.”

Podrážděně si pomyslela, že není vůbec snadné sledovat, co Revan dělá. Ve výhledu jí překážel kůň. Ale slyšela, jak Revan přemisťuje kamení a chrastí. Pokaždé, když se pokusila koně přinutit, aby trochu ustoupil, šťouchl ji zpět na místo. Byl stejně protivný jako jeho pán.

„Pojď se mnou,” řekl Revan, odvázal ji od koně a spoutal zápěstí.

„Kam?” Pokusila se mu vzepřít, avšak marně. Vypadalo to, jako by táhl ji a svého tvrdohlavého koně přímo ke skále. Vtom si všimla stínu, jenž prozrazoval, že skalnatá stěna není tak plochá, jak si myslela. Když ji posunul před sebe, spatřila otvor.

„Jeskyně,” vyhrkla a vstoupila dovnitř. „Jak příhodné.”

Revan vehnal do prostorné jeskyně i svého koně a Tessině poznámce nevěnoval pozornost. Popadl konec provazu, kterým měla spoutaná zápěstí, a přivázal ji znovu k sedlu. Nechtěl riskovat, že by mu utekla, zatímco bude připravovat tábořiště. Mohla by přivést Thurkettlovy muže přímo k jeho úkrytu. Po tom, co zažili, se mu sice zdálo nepravděpodobné, že by se s nimi chtěla znovu setkat, spoléhat na to však nemohl.

Jakmile vše připravil, odvázal ji a přikázal, aby se posadila do zadní části jeskyně. Nespouštěl z ní oči a rychle zevnitř zakryl otvor.

Tess zamířila k tábořišti a unaveně se posadila na pokrývku, kterou rozprostřel na zemi. Věděla, že by se měla pokusit o útěk, avšak v tuto chvíli byla příliš unavená, a navíc si uvědomovala, že ji neustále sleduje. Také se jí nezamlouvala představa, že by měla být v noci sama venku.

Dělalo jí problémy pochopit, co se vlastně stalo. Nedávalo to smysl. Dívala se na Revana, který se nyní skláněl nad ohněm a začal vařit ovesnou kaši.

„Ty jsi někoho zabil, je to tak?” Ve skutečnosti nevěřila, že by byl schopen takového zločinu.

„Ne. Ani jsem netasil meč, když se na mě Thurkettlovi muži vrhli.”

„Tak jsi něco ukradl.”

„Ne. Ani čtvrťák.”

„Už to mám. Tobě nestačilo kolem Brendy čmuchat… ” „Já kolem ní nečmuchal.”

Jeho poznámku ignorovala. „Strýc by takhle nevyváděl jen kvůli tomu, že ses odvážil ucházet se o Brendu. Kdyby měl zabít každého muže, který o ni projeví zájem, celé Skotsko by bylo zavalené mrtvolami.”

„Ty žárlíš?”

„Ne. Tak odpovíš mi na mé otázky, nebo ne?” „Už jsem to udělal.” Zkoumavě na ni pohlédl. „Teď bys mi mohla na pár otázek odpovědět ty.” „Vlastně proč ne.”

„Opravdu jsi Thurkettlova neteř? Nezdá se mi, že byste si byli podobní.” Sundal jí z hlavy ošuntělý klobouk, ale hned svého činu zalitoval. Prudkým pohybem uvolnil i několik sponek, které jí držely vlasy nahoře. Nyní jí záplava lesklých vlnitých černých vlasů spadala přes ramena až téměř k pasu. Odlesky plamenů jen zdůrazňovaly jejich krásu. Nyní již chápal, jak je možné, že jí klobouk při divoké

jízdě nespadl z hlavy. Byl zcela vyplněný hustými vlasy, které jej držely na místě.

„Kdybys znal naši rodinu dobře, několik společných znaků bys našel,” prohodila posměšně. „Rozvážeš mi nyní ruce?” Natáhla k němu spoutaná zápěstí.

Jemně ji odstrčil. „Budu o tom přemýšlet. Jak se vlastně jmenuješ — Tess Thurkettlova?”

„Contessa Comyn-Delgadová.” Jeho udivená reakce ji nepřekvapila. Její celé jméno lidi vždy překvapilo.

„Jsi Španělka?” zeptal se. „Netušil jsem, že Thurkettle má rodinu ve Španělsku.”

„Taky nemá. Španělské předky měl můj otec. Thurkettle je bratrem mé matky.” Zamračila se, protože si vzpomněla na tragickou ztrátu rodičů a následný pobyt u lhostejných příbuzných. „Matka mého otce byla Skotka, Comynová, a jeho otec Španěl. Můj otec nebyl pro Thurkettlovy dost dobrý, protože byl jen malířem u královského dvora.”

Revan o Tessiných slovech nepochyboval. Thurkettle byl známý svou nabubřelostí. Objevil ve svém rodokmenu vzdálený příbuzenský vztah s Robertem Brucem, skotským králem, a často se tímto domnělým příbuzným chlubil. Jestli byl Thurkettlův otec jen z poloviny tak důležitý jako jeho syn, pak měla Tessina matka velkou odvahu, když se odvážila provdat se za Delgada. Tess zřejmě neměla snadný život, protože byla živoucí připomínkou matčina nedostatečně urozeného manžela. Thurkettlovi určitě doufali v lepší a výhodnější svazek.

„Ale,” vyslovil své úvahy nahlas, „to ještě není důvod k tomu, aby tě zabíjel.”

„Aby mě zabíjel? ” opáčila překvapeně. „Nikdo se mě nesnažil zabít. Pronásledovali tebe.”

„Tebe také. Stříleli jeden šíp za druhým, hustě vedle sebe.”

Nechtěla o tom mluvit. Až doposud se jí dařilo zatlačit vlastní podezření do pozadí. Přestože ji Revan využil jako svůj štít, ani jednoho ze strýcových mužů to neodradilo od střelby. Snažila se najít různá vysvětlení, ale nemohla se zbavit ošklivé pravdy. Mířili na ni se stejnou intenzitou, s jakou mířili na Revana. Rodina její matky ji odepsala.

Proč ji však chtějí zabít? To je poněkud přehnané. Strýc měl pět let na to, aby se jí zbavil.

A několikrát se o to pokusil, našeptával jí hlas v hlavě. Celkem třikrát.

Tess se usilovně snažila zbavit nechtěných podezření, avšak marně. Skutečnost, že se jí všechny tři incidenty okamžitě vybavily, jí prozradila, že nikdy doopravdy nevěřila, že se jednalo o nešťastné náhody.

„To se mýlíš,” vyštěkla a obrátila vztek proti němu.

Revan se smutným úsměvem zavrtěl hlavou. Nejprve se domníval, že Thurkettlovi muži jsou prostě jen hloupí. Hloupí opravdu byli, ale bez přesných instrukcí od Thurkettla by si něco takového nikdy nedovolili. Jestli stříleli, aby zabíjeli bez ohledu na Tessino bezpečí, pak to bylo na Thurkettlův příkaz. Ale proč?

Ona to věděla, tím si byl jistý, četl to v jejích krásných očích. Rovněž viděl, že se to snaží popřít. Vypadala nevinně, ale nemohl na to spoléhat. Zdálo se mu to sice nepravděpodobné, avšak mohla být zapletená do Thurkettlových zrádných plánů a intrik. Přehnaná důvěra by mu mohla přinést smrt. Nalil jim oběma víno.

„Ne, nemýlím se a ty to víš,” řekl. „Čtu ti to v očích.”

Věnovala mu opovržlivý pohled, ale přijala pohár vína, který jí podával. „Čteš mi to v očích? Taková hloupost. Jsou to oči, ne dopis.”

„Tvé oči jsou stejně výmluvné jako dopis. Snažíš se to sice popřít, ale víš, že mám pravdu.”

„Pochopitelně že se to snažím popřít. Tvé odporné obvinění je naprostý nesmysl. Proč by si strýc přál mou smrt?”

„Doufal jsem, že mi to povíš ty.”

„To bohužel nemohu, protože strýc si mou smrt nepřeje.” Napila se vína a podráždilo ji, že chutná dobře.

„Nemohu uvěřit, že by to bylo jen kvůli původu tvého otce,” prohodil tiše a nespouštěl z ní oči.

„Svůj nesouhlas se svatbou mé matky projevil dostatečně tím, že mě ignoroval. Nemá důvod špinit si ruce mou krví. Ty jsi za Brendou již nějakou dobu chodil, a přesto jsi neměl tušení o mé existenci, je to

tak?”

„Ano. Vlastně mě překvapilo, že s nimi bydlíš.”

„Tak vidíš! Nemusel mě zabíjet, aby mě odřízl od rodiny.”

„Máš pravdu. Musíme najít jiný důvod. Jaký motiv by mohl mít? Žárlivost? Ne. Jedině že by existoval milenecký trojúhelník, o němž nemám tušení.” „Nemluv hlouposti.”

„Ne, asi ne. Thurkettlové ani nevědí, co je to láska.”

Byla to pravda a Tess pocítila bolest, ale rychle ji schovala za pobouřený pohled.

Revanovi však krátký bolestný výraz v Tessině obličeji neunikl a zabylo mu jí líto. Sledoval Thurkettlovy několik týdnů, přesto neměl o Tess nejmenší tušení. Její vlastní rodina ji naprosto ignorovala a držela v ústraní jako ostudné tajemství. Čas, jejž strávila ve strýcově domě, nemohl být příjemný. Revan se rychle vzpamatoval. Stále si nebyl zcela jistý, zdají může důvěřovat, stále nevěděl, zda není zapletená do strýcových intrik.

„Pak tedy peníze. Nenasytnost. Máš nějaký majetek?” Vzhledem k jejímu ubohému oblečení o tom pochyboval, ale neuniklo mu, jak sebou trhla, jako by si právě něco uvědomila.

Peníze, pomyslela si Tess a celá se otřásla. Peníze miloval strýc nade vše na světě. A ona peníze měla — více, než bylo obvyklé — teď, když dosáhla osmnácti let. Bolestná skutečnost, že se opět nedočkala sebemenší oslavy narozenin, jí nyní připadala nepodstatná. Strýc již neměl žádnou moc a musel jí předat všechen její majetek, který až do nynějška spravoval. Pochybnosti, kterých se až doposud držela, se rozplynuly. Pro peníze by ji byl strýc ochoten i zabít.

Předchozí „nehody” tedy byly pokusem odstranit jediného dědice, jenž stál mezi strýcem a jejím bohatstvím — ji. Usiloval o její život celé roky. Potřeboval však svalit vinu na někoho jiného. Například na klidného koně, který se náhle splašil a shodil ji ze sedla, následkem čehož si málem zlomila vaz. Pochůzka, při níž ji nutil opakovaně chodit přes most, podmáčený nedávnými záplavami, vypadala rovněž nevinně. A pak zde ještě byla ta uvolněná cihla, která spadla ze stropu právě v okamžiku, kdy stála pod ní.

Tess pohlédla na Revana. A teď tu máme únosce.

Bylo to naprosto dokonalé. Strýc mohl tvrdit, že byla unesena a potom zavražděna. I kdyby někoho napadlo, že ji zabili Thurkettlovi muži, kteří začali únosce okamžitě pronásledovat, strýc by z toho vyšel bez nejmenší viny. Měl snad na vybranou?

„Nuže?” naléhal na ni Revanpoté, co ji nechal chvíli přemýšlet. Docela ho pobavilo, jak jasně se jí myšlenky zračí v obličeji. „Máš nějaký majetek?”

„Něco málo.” Z nějakého důvodu mu nechtěla prozradit, co přesně vlastní.

„Poslouchej, děvče, Thurkettle by neriskoval kvůli několika mincím.”

„Pár tisíc zlaťáků a kousek půdy.” Některým lidem může třicet tisíc připadat jako pár tisíc, snažila se ospravedlnit svou lež.

„Musím přiznat, že to je méně, než jsem čekal, ale přesto to mohlo probudit Thurkettlovu touhu po bohatství.”

Cítil, že mu neříká celou pravdu, ale rozhodl se na ni nenaléhat. Přesná částka vlastně nebyla důležitá, hlavní je, aby se smířila s pravdou. Přestože ještě stále nebyl zcela přesvědčen, zdají může důvěřovat, došel k názoru, že se zřejmě nepokusí o útěk. Vytáhl nůž a přeřízl provaz, kterým měla spoutaná zápěstí.

„Jsem volná?” Upírala na něj nedůvěřivý pohled a zvažovala, není-li to léčka.

„Myslím, že nic nezískáš, když se pokusíš o útěk.”

„Ano, zřejmě máš pravdu.” Podívala se na zápěstí a pak si je začala mnout. „Vypadá to, že existuje několik lidí, kteří by bez váhání ukončili můj život.” Znovu na něj pohlédla. „Předpokládám, že ty mezi ně rovněž patříš.”

„Předpokládáš správně.”

„Není trochu hloupé vyhrožovat mi, když jsi mi právě rozvázal ruce?”

Pokrčil rameny a zkusil ovesnou kaši. Byla hotová. „Kdybych tě zabil, nic tím nezískám.” Nabral lžící kaši do dřevěné misky a podal ji Tess. „Dělej přesně, co ti povím, a nic se ti nestane. U Thurkettla bys stejnou šanci neměla.”

Váhavě si přiznala, že má pravdu, a zkusila kaši. Nepatřila k jejím nejoblíbenějším pokrmům, ale vzhledem k tomu, že měla hlad, jí chutnala báječně. V duchu si však přála, aby byl jejich jídelníček během společného útěku rozmanitější. Kdyby totiž musela jíst každý den kaši, určitě by postupem času došla k názoru, že strýček zabiják vlastně není tak špatný člověk.

Během jídla přemítala o svém životě. Mrknutím oka se dostala z louže pod okap. Její jedinou šancí bylo dostat se k otcově rodině. Ti už by se o strýce Thurkettla postarali — nenápadně se podívala na Revana — a o únosce sira Halyarda také. Problém byl v tom, že bydleli mnoho dní jízdy odsud. Navíc si nebyla jistá, zda by sama našla cestu. Comynové nebyli rození cestovatelé. Slyšela, že strýček Silvio Comyn se ztratil pokaždé, když vylezl z postele. To bylo samozřejmě přehnané, ale po pravdě řečeno Tess a její příbuzní měli sklon vždy se vydat špatnou cestou.

Neměla na vybranou. Musí nějak přesvědčit Revana, že je v jeho zájmu dovézt ji ke Comynům. V duchu si povzdechla. Nebude to

snadné. Revan ji unesl a vyhrožoval, že jí podřízne krk. Určitě se nebude chtít setkat s jejími příbuznými. Přesto se Tess rozhodla, že to aspoň zkusí. Jak to vypadá—její situace už horší být nemůže.

„Přestaň spřádat nekalé plány,” řekl Revan a vzal jí z ruky prázdnou misku.

Tess se zamračila. „A kdo říká, že spřádám nekalé plány?”

„Lstivý výraz ve tvém obličeji se nedá přehlédnout.” Pomalu se napil vína.

„Lstivý výraz?” opakovala a také se napila. „Nyní, když sis udělala pohodlí… ” „O pohodlí nemůže být ani řeč.” „Mohli bychom si promluvit o tvém strýci.”

„Co chceš ještě vědět? Myslím, že všechno podstatné již víme. Chce nás oba zabít. Nyní je již jasné, proč chce zabít mě, ale zatím jsi mi neřekl, proč chce zabít tebe. Co kdybychom si o tom promluvili?”

„Vím na něj pár věcí, které by chtěl udržet v tajnosti.” „To by vydalo na celou knihu.” „Ano? Tak například?”

„Například existuje několik manželek, které se určitě každý večer modlí, aby držel jazyk za zuby. Pořád všude vykládá, že mu v těle koluje krev skotských králů, a ty naivky mu to věří. Myslí si, že ho to činí výjimečným.” Znechuceně zakroutila hlavou.

„Taková tajemství jsem neměl na mysli.”

„Ne? Pak bys mi měl možná říct, co přesně tě zajímá. Pověz mi, co víš, a já to buď potvrdím, nebo vyvrátím.”

„Opravdu?” Upřeně na ni pohlédl a přiložil do ohně. „Proč bych ti měl věřit? Vždyť je to tvůj příbuzný.”

„Máš pravdu. Ještě nedávno bys mě musel mučit, abys ze mě něco dostal. Ale nezapomínej, že tenhle příbuzný mě chce zavraždit. Tím myslím přeťal veškerá rodinná pouta. Jen blázen by se choval loajálně k člověku, který ho chce zabít.”

„A ty nejsi blázen.”

„Jen někdy. Proč si myslíš, že víš, proč strýček touží po tvém

krku?”

Revan se na chvíli zamyslel. Nemělo smysl dělat tajnosti. Hrozilo jí stejné nebezpečí jako jemu a pochyboval, že by byla tak hloupá a snažila se Thurkettlem vyjednávat. Jen doufal, že se on sám nenechal ovlivnit jejíma velkýma hnědýma očima. V duchu si slíbil, že příště bude opatrnější a raději se do nich nebude dívat.

„Domnívám se, že je zapletený do mnoha nelegálních záležitostí,” odvětil nakonec.

„Krucinál, myslela jsem, že mi řekneš něco nového.” „Ty víš, že dělá něco nelegálního?” Její sarkastické poznámky ho začínaly dráždit.

„Můj strýc? Velice by mě překvapilo, kdyby tomu tak nebylo. Do čeho přesně myslíš, že je zapletený?”

„Do velezrady. Spolčil se s Černými Douglasy proti Jakubovi II.” Její vyděšený výraz ho poněkud uklidnil.

Tess se málem zalkla vínem. Již dávno tušila, že strýc provádí

něco nekalého, ale nikdy ji nenapadlo, že by se mohlo jednat velezradu.

Nevěřícně zakroutila hlavou. Přece by strýc nebyl takový blázen, aby očernil jméno své rodiny! Když se však vzpamatovala z počátečního ohromení, uvědomila si, že Fergus Thurkettle se již Revana snaží zabít. Rovněž se stýkal s rodem Černých Douglasů, kteří se otevřeně stavěli proti králi.

„Jsi si tím j istý?” vyhrkla nakonec.

„Naprosto. Ale potřebuji další důkazy, fakta.”

„Důkazy a fakta?” Překvapeně na něho pohlédla. „Tak proto ses točil kolem Brendy.”

„Já se kolem ní netočil,” vyštěkl. Pak si však povzdechl a smutně si přiznal, že to tak muselo vypadat. „Myslel jsem, že z ní dostanu nějaké informace, které by mi mohly posloužit jako důkaz proti jejímu

otci.”

„Pak tedy naši královnu Brendu dobře neznáš.”

„Byla poněkud hloupější, než jsem očekával.”

„Ne, právě naopak. Ví o všem, co starý Fergus dělá.”

Povzdechl si a odložil měch s vínem. „Také mě to napadlo, když jsem visel přikovaný ke zdi ve sklepení.” Měli ho za blázna a to ho rozčilovalo.

„Brenda je lstivá jako liška,” řekla Tess. „Jestli ses příliš vyptával, určitě tě začala podezírat.”

„A zřejmě Thurkettla informovala o každém mém kroku,” dodal.

„Žádné ,zřejmě’, tím si můžeš být jistý.” „Nemusíš být zlomyslná.”

„Vůbec se kvůli tomu netrap. Vy muži jste už prostě takoví,” prohodila a zakroutila hlavou. „Stačí, když uvidíte kaštanově hnědé kadeře, velké modré oči a velká prsa, a mozek vám změkne a ušima vyteče ven z hlavy.”

Něco na tom je, pomyslel si Revan, ale snažil se, aby to nepoznala. „Hodláš mi ještě něco povědět o svém strýci?”

„Nejsem si jistá, zda ti mám co říct. Vždycky jsem věděla, že

není dobrý člověk, ale nebyla jsem svědkem ničeho, co by svědčilo o velezradě.” Poškrábala se na čele a snažila se přemýšlet, byla však již příliš unavená. „Možná ses mě na to měl zeptat dříve. Už mi dělá problémy vzpomenout si i na vlastní jméno.”

Revan si uvědomil, že dívka opravdu vypadá unaveně. I jemu se chtělo spát. Až si odpočinou, budou mít dost času na další rozhovor.

„Lehni si,” řekl a začal upravovat oheň. „Promluvíme si ráno.”

Tess přikývla, sundala si boty a postavila je vedle svého klobouku. Co nejpohodlněji se uložila na tenkou podložku, pečlivě se přikryla a otočila se zády k ohni. Přestože se ocitla v problematické situaci, věděla, že spánek na sebe nenechá dlouho čekat. Už zavírala oči, když cítila, jak Revan vklouzl pod deku a lehl si vedle ní. Nevěřícně vytřeštila zrak a prudce se k němu otočila.

„Co to děláš?” vyhrkla.

„Jdu spát.”

„Tady spát nemůžeš.”

„Jiné lůžko nemáme. A už zmlkni, jsem příliš unavený, abych řešil problémy nějaké přepjaté holky. Navíc nemám na intimnosti ani pomyšlení. Takže se uklidni a spi.”

Tess na okamžik zvažovala, zda se s ním má hádat, ale pak se k němu otočila zády. Byl oblečený a nepochybovala, že je opravdu vyčerpaný. Byla si rovněž jistá, že ji nespustí z očí, dokud mu nebude jasné, co se chystá udělat. Zavřela oči a došla k názoru, že je příliš utrmácená, než aby se nyní zabývala tím, co je správné a co ne.

Revan slyšel její tiché oddechování a věděl, že spí. Zavřel oči a také se uvolnil. Prozatím jsou v bezpečí a mohou se vyspat, aby načerpali potřebnou sílu pro nadcházející nebezpečné dny.

Kapitola 3

„Teď, když sis odpočinula, umyla se a najedla, mohli bychom si promluvit.” Revan seděl u ohně, naléval si víno a snažil se nevnímat dívčin zamračený pohled.

To se mu však nedařilo. Od chvíle, kdy se probudila, tvářila se mrzutě. Doufal, že jí spánek zvedne náladu a uvědomí si, že jsou spíše spojenci než nepřátelé. Místo toho však na něj zírala jako na něco ošklivého, do čeho šlápla a co nemůže seškrábnout z boty. Doopravdy ho to začínalo rozčilovat.

„Tess, myslím, že je i v tvém zájmu, abys mi pomohla.”

„Opravdu? Podobně jako bylo v mém zájmu osvobodit tě ze strýcova sklepem?”

Viděla, jak přimhouřil oči, a uvědomila si, že by měla pečlivěji vážit slova. To však nedokázala. Po probuzení se pomalu rozhlížela kolem sebe a přemýšlela o situaci, v níž se ocitla. Najednou ji popadl vztek a už ji nepustil. Uvědomovala si, že to všechno není jen Revanova vina, ale měl na tom velký podíl. Navíc byl tady a mohl jí posloužit jako terč, na němž si chtěla vybít vztek.

„Za to se omlouvám, ale neměl jsem na vybranou. Zdá se mi však, že jsi utekla z tvrze na poslední chvíli. Možná bys mi měla poděkovat. Nezapomeň, jak na tebe strýcovi muži stříleli.”

„Na to se nedá zapomenout. Také se nedá zapomenout na to, že jsi mu poskytl dokonalou možnost, jak se mě zbavit, aniž by zato musel

pykat!”

Revan si smutně povzdechl, protože to byla pravda, ale pak se zamračil. „Okamžitě využil první příležitosti a to svědčí o tom, že jsi u něj nebyla v bezpečí. Bezpochyby uvažoval, jak se tě zbavit, možná se tě několikrát i dříve pokusil zabít, a ty sis to jen neuvědomila.”

Tess otevřela ústa, aby mu odsekla, ale hned je zase zavřela. Cítila, jak ji vztek pomalu opouští. Revan měl pravdu, o tom nemohlo být pochyb. Povzdechla si a nalila si do pohárku víno zředěné vodou.

„Ale uvědomila. Tedy bohužel až včera.”

„Takže se tě pokoušel zabít?” Prudká změna v jejím chování ho trochu znervóznila, na druhé straně však byl rád, že se již tolik nemračí.

„Ano. Považovala jsem to za nehody, ačkoliv již tehdy jsem pojala podezření. Pokaždé jsem je však zatlačila do pozadí. Je to přece můj strýc. Blízký příbuzný. Vzpomněla jsem si na tři případy, kdy měl příležitost se mě zbavit, a on nezaváhal.”

„Docela tomu věřím. Máš nějaké další příbuzné?”

„Víc než by bylo většině lidí milé. Proč se ptáš?”

„Jak se může tvůj strýc domnívat, že mu připadne všechen tvůj majetek? Odkázala jsi mu ho snad ve své poslední vůli?”

„Ne, kdepak. Ty peníze patřily mé matce. Dal jí je její otec, který chtěl, aby měla vlastní peníze. Dědeček Thurkettle nikdy nepochyboval, že svého manžela jednou opustí. Peníze a pozemky měly po matčině smrti připadnout mně. Když matka zemřela, dědeček Thurkettle nadále spravoval její majetek, ale pak také zemřel… “

„A majetku se chopil Thurkettle.”

„Ano, je to tak. Měl jej spravovat až do mých osmnáctých narozenin.” „Co potom?”

„Všechno patří mně. Od předvčerejška.” „Od předvčerejška… ” Nevěřícně na ni pohlédl. „Tobě je osmnáct?”

Taková reakce ji skoro urazila. „Ano, je mi osmnáct. Kolik sis myslel, že mi je?” Nebyla si však jistá, zda chce vůbec slyšet odpověď.

„Tvé šaty…” Ukázal na její mužský oděv. „Považoval jsem tě za holku, která si hraje na muže. Proč se proboha žena tvého věku takhle

obléká?”

Poněkud znechucený výraz v jeho modrošedých očích ji zasáhl. „Kydala jsem hnůj ve stájích, sire Halyarde, a dělala další práce, u kterých se člověk ušpiní. Mám jen dvoje šaty. Jedny obyčejné a druhé trochu méně obyčejné. Nemůžu si dovolit zničit si je.”

Najednou si až bolestně uvědomila svůj zanedbaný vzhled. Revan byl moc hezký muž a ona vypadala jako trhán. Pak se však hrdě narovnala. Vždyť neměla tušení, že se vydá na výlet s džentlmenem. Stěží od ní může někdo očekávat, že bude chodit ve svých nejlepších šatech v naději, že ji nějaký hezký muž uvězněný ve strýcově sklepení unese do tmavé noci.

Revan věděl, že ji urazil, a málem se omluvil. Pak si však vzpomněl, co právě řekla, a rychle na její větu zareagoval.

„Jak to, že máš jen dvoje šaty? Máš přece peníze.”

„Už jsem ti říkala, že můj majetek spravoval strýc.”

„Ano, ale v takových případech je běžné, že poručník dostává peníze na ubytování, oblečení a vzdělání. Mohl s tvým majetkem nakládat podle vlastního uvážení?”

„Ne. Měli na něj dohlížet dva právníci. Měl je informovat v případě, že bude potřebovat peníze, a říct jim, zač je hodlá utratit. Dědeček Thurkettle zřejmě svému synovi zcela nedůvěřoval, takže stanovil jistá omezení. Strýc si patrně myslel, že získat nějaké peníze je příliš složité, a tak se tím více nezabýval.” Sama tomu příliš nevěřila.

Než stačila uhnout pohledem, Revan si povšiml náhlého pochybovačného výrazu v jejím obličeji. Spolkl slova, která se chystal vypustit z úst. Nebylo pochyb, že Thurkettle utratil z jejího dědictví vše, co mohl. Jestli měl možnost žádat o proplácení výdajů, určitě to dělal. Skutečnost, že Tess z peněz nikdy nic neviděla, nebyla vůbec překvapivá. Revan věděl, že dívka asi přemýšlí o tomtéž, a nehodlal ji ještě více trápit.

Začínal ji vidět spíše jako nevinnou oběť než Thurkettlova spojence. To mu připomnělo, že se chtěl zeptat, co vlastně ví o strýcově činnosti. Je docela pravděpodobné, že jen málo nebo zhola nic.

Mírně se k ní naklonil. „Pamatuješ si, co jsem ti říkal o tvém strýci?”

Tess si právě v duchu spílala za to, že byla tak hloupá a nechala se strýcem zneužívat, a tak se raději soustředila na Revanovu otázku. „Ano, říkal jsi, že zradil Jakuba II. To je velice vážné obvinění. Co tě k němu vede?”

„Zná se s Černými Douglasy příliš dobře, aby o ničem nevěděl. Bohužel však neexistují žádné důkazy, které by ho mohly usvědčit.”

„A ty sis myslel, že když se lépe poznáš s Brendou, mohlo by to celé záležitosti nějak pomoci?”

„Myslíš, že bychom na Brendu mohli na chvíli zapomenout?” zeptal se ostře.

„Tak dobře, tak dobře. Nemusíš se hned mračit.”

„Já se nemračím,” vyštěkl.

„Ne, jistěže ne. Ale teď mi pověz, proč se o to vlastně tolik zajímáš?” Rychle si vybavila vše, co se událo, a nebyla si jistá, nakolik mu může důvěřovat. „Jak mohu vědět, že se strýce nesnažíš usvědčit jen proto, abys získal lepší postavení u Douglasů?”

Její otázka ho rozzlobila, ale ovládl se. Měla důvod být podezíravá. Vzhledem k tomu, čím vším prošla, bylo naprosto přirozené, že se chovala velice opatrně.

Revan přemýšlel, kolik jí toho má říct. Nakonec došel k závěru, že jí musí povědět celou pravdu. Jinak by jen posílil její podezíravost a místo spojence by získal dalšího nepřítele.

„Sleduji Černé Douglasy a tvého strýce již několik měsíců. Jsem rytíř ve službách Jakuba II. a jsem zde na jeho rozkaz.”

„Jistě. A já jsem anglická královna.” Ten chlap si myslí, že je padlá na hlavu, pomyslela si podrážděně. „Můžeš to nějak dokázat?”

„Jistěže ne. Kdybych u sebe nosil něco, co by dokazovalo, že pracuji na rozkaz krále, bylo by to stejné, jako bych si podepsal rozsudek smrti. Ten hubený muž, který pracoval ve stájích tvého strýce, byl také v královských službách. Ve stájích se člověk dozví mnoho zajímavého. Měl jsem s ním úmluvu, že si budeme vyměňovat informace. Tvůj strýc však pojal podezření.”

„A zabil ho.”

„O tom nepochybuji.”

Tess se prudce postavila a zamířila k východu z jeskyně. Když šel Revan ráno pro vodu, nechal otvor částečně odkrytý, aby dovnitř mohl proudit čerstvý vzduch a světlo. Dívka se opřela o skálu, vyhlédla ven a usilovně přemýšlela. Celý její svět byl obrácený naruby. Její život byl v ohrožení a ona se musela rozhodnout, zda může siru Revanu Halyardovi důvěřovat. Je vůbec schopná po tom všem, co zažila, ještě někomu důvěřovat? Chtělo se jí plakat a musela bojovat se slzami, které se jí draly do očí.

Rychle si je otřela, ale rozzlobeně si pomyslela, že pokud má někdo důvod plakat, pak je to právě ona. Člověk dokáže snést jen omezené množství špatných zpráv najednou. Měla strach pokračovat v rozhovoru s Revanem. Upozornil na něco špatného pokaždé, když otevřel ústa.

Co s ním mám dělat? přemýšlela, vytáhla z kapsy kapesník a vysmrkala se. Zřejmě mu bude muset důvěřovat — ale ne bezmezně. Mají něco společného. Její strýc se je oba pokouší zavraždit. Nebezpečí z nich činilo spojence bez ohledu na to, zda si to přejí, či nikoliv.

Starosti jí však dělala Revanova snaha obvinit strýce z velezrady. Kdyby byl Revan opravdu rytířem Jakuba II., nepochybovala by o něm. Co když se však o Thurkettla zajímá z mnohem temnějších důvodů? Dokonce by mohl být do nekalých intrik zapleten stejně hluboce jako její strýc. Jestli tomu tak je, pak by se jí mohl chtít zbavit. Bude se muset spoléhat na instinkt, ale právě teď se necítila v tomhle ohledu příliš silná. Když už nic jiného, mohlo by se stát, že se nechá

ovlivnit skutečností, že její domnělý spojenec je příliš přitažlivý, a ona jako žena mu nedokáže odolat.

Revan si povzdechl, vstal a opatrně k ní zamířil. Poznal, že pláče, ale nevěděl, jak ji utišit. Její strýc byl zrádce, vrah a muž toužící po moci, to se nedalo popřít. Rovněž jí nemohl slíbit, že se společně dostanou z nebezpečí, v němž se ocitli. To vědět nemohl. A tak jen bezmocně zůstal stát za ní a nejisté si prohrábl husté vlasy.

„Nelhal jsem. Opravdu jsem královský rytíř.”

Znovu si rychle otřela oči a řekla: „Doufám, že se tě nedotkne, když ti okamžitě neuvěřím. Neznám mnoho rytířů, kteří by unášeli nevinné lidi a vyhrožovali, že jim podříznou hrdlo.”

„Neměl jsem v úmyslu doopravdy tě zavraždit.”

„Ne? Jak by ses zachoval, kdyby tě nenechali odejít?”

„Zemřel bych.”

Tess se prudce otočila. Z jeho obličeje četla, že mluví pravdu. Vypadal skoro stejně zničeně, jako se cítila ona. Rozhodla se. Vlastně nemá na výběr. Musí mu důvěřovat, ale to neznamená, že si na něho nebude dávat dobrý pozor.

„Všimla jsem si, že se strýc spřátelil s Černými Douglasy. Neustále mezi nimi putovali posli,” řekla a znovu vyhlédla ven. „Strýc nedávno najal další vojáky. Jeho zbrojíř pracuje bez přestání. Také výrobci šípů se usadili opodál. Začala jsem mít strach, že se na nás chystá někdo zaútočit.”

„Nebo se připravuje on zaútočit na někoho jiného. Neviděla jsi či neslyšela nic podezřelého?”

„Ne, myslím, že ne. Neviděla jsem žádnou armádu, jestli máš na mysli tohle. Pokud se někdo chystá k velezradě, určitě si dává pozor na to, co říká a dělá.” Zhluboka se nadechla, aby se trochu uklidnila.

„Ano. Černí Douglasové jsou však v tomhle ohledu dost odvážní. Naštěstí ne tak odvážní, abys věděla o každém jejich kroku.”

„Co tím chce strýc vlastně získat?” Tess vrhla na Revana tázavý pohled. „Nemůže se ucházet o trůn.”

„Ne, ale Černí Douglasové ano. Po vraždě Jakuba I. stál mezi nimi a trůnem jen jeden malý chlapec.”

„Ano a podívej se, jak dopadli ti, kteří krále zavraždili. Člověk by si myslel, že jejich strašná smrt nebude jen tak snadno zapomenuta. Strýc utratil spoustu peněz za vojáky a výzbroj. Musí si být jistý, že získá více, než do toho vložil.” Nechápavě zakroutila hlavou.

„Přivedlo mě k němu právě jeho bezmezné utrácení. Jsi si jistá, že jsi neslyšela o žádném konkrétním plánu? Říkala jsi, že k vám často

jezdili poslové se zprávami od Černých Douglasů. Nikdy jsi nezaslechla, co v nich stojí? Neslyšela rozhovor mezi strýcem a nějakým poslem?”

Tess se zamyšleně zamračila. Opřela se o skálu a usilovně přemýšlela. Vtom si na něco vzpomněla. Tiše zasténala a lehce se bouchla dlaní do čela. Po celou dobu to měla přímo před nosem.

„Ten tunel!” vykřikla. „Jak jsem mohla být tak hloupá?”

„Jaký tunel?”

Revan jí viděl na očích, že si vzpomněla na něco důležitého. Cítil, jak ho zachvacuje vzrušení. Bylo nemožné ho zcela potlačit, ale aspoň se o to pokusil. To, co jí rozjasnilo obličej, mohlo být důležité pro ni, avšak bezcenné pro něho.

„Ta temná chodba, kterou jsi mě táhl a přitom mě lechtal nožem na

krku.”

„Ty na to zřejmě nikdy nezapomeneš, že ne?”

„Je poněkud obtížné zapomenout na chladnou ocel, kterou ti tiskne k životadárné tepně na krku jistý dvořan, jehož jsi vytáhla z bryndy. Takový projev nevděku si člověk zapamatuje.” Ve skutečnosti mu však začínala důvěřovat.

„Co ten tunel?” zeptal se nedočkavě.

„Ach ano, tunel. Po stranách tunelu je pár místností. Několikrát jsem je prozkoumávala. Slouží ke skladování zásob, které potřebují být v chladu — například jablka či víno. Koneckonců takové špižírny najdeš v každé tvrzi, že ano? To však není podstatné. Jednoho dne, asi před dvěma týdny, jsem se plížila tunelem a zaslechla strýcův hlas.”

„S kým mluvil? S někým z Černých Douglasů?”

„Ano. Vlastně to musel být někdo opravdu důležitý. Nebyl to běžný posel, protože mluvil se strýcem jako rovný s rovným, možná dokonce povýšeně. Řekl — tedy spíše připomněl strýci něco z jeho minulosti, skutečnost, kterou chce strýc udržet v tajnosti. Pak se zeptal, zda se zboží, které strýc posílá Douglasům, nezkazí, když nebude uskladněno ve stejných podmínkách jako doposud. Strýc ho ujistil, že do počátku května určitě vydrží.”

„Jsi si tím jistá? Přísahala bys na to?”

„Ano. Oba se chovali velice opatrně. Měla jsem strach, že slyším něco, co není určeno mým uším. Nechtěla jsem se tam proto déle zdržovat a co nejtišeji jsem se zase odplížila.”

„To bylo moudré. Zabili by tě, kdyby si mysleli, že něco víš.” Pěstí se bouchl do dlaně. „Dva měsíce. Shoduje se to s tím, co jsem se dozvěděl já.”

„A co ses dozvěděl?”

„Že armáda o tisíci vojácích se chystá postavit proti králi.”

„Tomu nemůžu uvěřit. Proč by to dělali? Proč by můj strýc riskoval život a očernění jména své rodiny?”

„Chvíli přemýšlej a uvidíš, že tomu brzy porozumíš.”

„Nemusím o tom přemýšlet. Strýc si myslí, že tak získá vznešený titul a úrodné pozemky. Proč se však spolčil právě s Douglasy? Připadá mi to příliš nebezpečné. Strýc se většinou riziku vyhýbá.” Zbledla, když si znovu vybavila rozhovor mezi strýcem a neznámým mužem z Douglasovy rodiny. „Můj strýc se nezapletl do velezrady poprvé,” vyhrkla. „Ne?“v

„Ne. Černí Douglasové ho drží v šachu, protože mají důkaz, že má na rukou krev Jakuba I.”

Revan nevěřil vlastním uším. Přesně po tomhle celou dobu pátral! Strávil spoustu času špehováním, dvořil se Brendě a podstupoval řadu dalších nebezpečných akcí, aby zjistil to, co mu Tess právě řekla. Poněkud ho to roztrpčilo, protože ona se ani nic zjišťovat nepokoušela, zatímco on pilně pracoval několik měsíců, aniž dosáhl takového výsledku.

Najednou se zastavil a upřeně se na ni podíval. Thurkettle musel vědět, že jeho neteř si mohla náhodou něčeho všimnout. Každý průměrně bystrý člověk by si uvědomil, že by mohla být zdrojem inkriminujících informací, kdyby ji někdo podrobil pečlivému výslechu. Další důvod, proč si Thurkettle přál její smrt.

Hrozilo jí stejné nebezpečí jako jemu. Napadlo ho to již dříve, ale nyní si tím byl jistý. Znamená to, že musí zůstat spojeni, dokud je Thurkettle nepřestane ohrožovat. Jelikož ji do všeho zatáhl, považoval za svou zodpovědnost ochránit ji. V tuto chvíli to však vypadalo jako neobyčejně obtížný úkol. Nemohl si být jistý ani vlastním životem.

„Nemyslíš, že ti to nějak pomůže?” zeptala se Tess, když viděla jeho zamračený pohled.

„Ale ano, velice mi to pomůže — tedy pokud se mi podaří informaci předat králi či jeho lidem. V žádném případě však ta informace nijak nepomůže tobě.”

„Já vím. Strýc má další důvod, proč mě zabít. A Černí Douglasové mě rovněž budou chtít umlčet.”

„Říkal jsem si, zda si to uvědomuješ.”

„Pochopitelně. Nebylo to tak těžké. Jakmile jsem si uvědomila, že vím něco, co by strýci mohlo ublížit, napadlo mě, že on to ví také. Obává se, že jsem mohla spatřit či zaslechnout něco podezřelého.

Nyní má dva důvody, proč mě zabít, ale zabít mě může stejně jen jednou.”

Tess si přála, aby byla doopravdy tak klidná, jak se snažila vystupovat. Vrátila se zpátky k ohništi, posadila se a zadívala do plamenů. Za svůj krátký život prožila už řadu nebezpečí, od nemocí po klanové rozepře a bitvy. Těm však musel čelit každý, zatímco tohle nebezpečí bylo namířeno přímo proti ní, a bude trvat, dokud strýce někdo nezastaví. To ji děsilo, ale snažila se strach potlačit. V následujících dnech bude potřebovat hodně síly.

Rozhodla se, že se musí vrátit domů. Toužila po bezpečí otcovy početné rodiny. Delgadové a Comynové kolem ní vytvoří ochranný kruh, do něhož se strýc nikdy neopováží vstoupit.

Zvedla hlavu a spatřila blížícího se Revana. Sklonil se k ohni a jejich pohledy se na krátký okamžik střetly. Pak se Tess zadívala zpátky do plamenů. Bude si muset zvyknout na skutečnost, že je na tomhle muži závislá, a musí se spolehnout na jeho čestné úmysly, ochranu a schopnosti. Jelikož ho vlastně vůbec neznala, nebylo to ani trochu snadné.

„Nuže, Tess,” začal Revan a posadil se vedle ní. „Existují jen dvě řešení. Buď tvůj strýc zastaví nebezpečí, které mu hrozí, nebo my zastavíme nebezpečí, které hrozí nám a králi.”

„Jestli máš strach, že v tom nemám jasno, pak jsi na omylu. Bojíš se, že bych se pokusila strýci pomoci?”

„Trochu ano, přiznávám.”

„Děláš si zbytečné obavy. Je mi líto, že někomu z mé rodiny bude ublíženo — ne, že někdo z mé rodiny zemře — a že jméno Thurkettle bude očerněno velezradou, ale nemusíš se bát, že se nechám zabít jen proto, abych zachránila strýci kůži, zvláště když on se mě pokouší zabít. Rovněž mu neuvěřím, kdyby se mě snažil přesvědčit, že u něj budu v bezpečí. Ještě než došlo k tomuto neštěstí, jsem věděla, že je lhář, a nikdy bych mu nedůvěřovala.” Zamračila se, neboť si vzpomněla, kdo další je do toho ještě zapletený. „A co naše královna Brenda, tvá životní láska?”

Otevřel ústa, aby popřel její poslední poznámku, ale pak se rozhodl, že udělá lépe, když ji bude ignorovat. „Jestli je do toho Brenda zapletená… “

„To víš, že je do toho zapletená. Sladká Brenda v tom vězí až po uši. Vždycky musela být ve středu dění.”

„Pak ji čeká stejný osud jako jejího otce a Černé Douglasy.”

„Brenda se jen tak nevzdá a ty to víš. Použije na soudce stejnou zbraň, jakou použila na tebe. Ano, poplete jim hlavu.” Tess zakroutila hlavou. Vlastně ani Brendě nepřála utrpení, na druhé straně však nechtěla, aby unikla zaslouženému trestu. „Tedy, pokud ji vůbec někdy někdo chytí. Bezpochyby už se připravuje na útěk a snaží se nashromáždit co nejvíce peněz. Někdy si myslím, že je mnohem chytřejší než její otec.”

„Můžeme na ni na chvíli zapomenout? Postaráme se o ni později. Určitě nás nebude pronásledovat a střílet na nás šípy.”

„A co tedy hodláš udělat s těmi, kteří mají tohle za lubem? Budeme tu jen tak sedět?”

„Nějakou dobu ano.”

„Proč? Je to možná dobrá obranná pozice, ale snadno se může změnit v past.”

„To si uvědomuji. Musím se však v této oblasti zdržet až do čtvrtka.”

„Ale to je až za šest dní! Copak si myslíš, že nás tu za tak dlouhou dobu nikdo neobjeví?”

„Doufám, že se to nestane. Mám domluvenou schůzku několik mil odsud.”

„Neměli jste náhradní plán pro případ, že by se někdo z vás dostal do problémů?”

„Ano, v takovém případě by mě můj přítel začal hledat. To však nemohu připustit. Tvůj strýc by ho zavraždil. Zůstanu zde tak dlouho, jak to bude možné. Jedině tak svému příteli předám informace, které budou krále určitě zajímat. On nám může pomoci. Nikdo z těch, kteří nás pronásledují, ho neznají. Mohl by uspět a v pořádku odsud odjet. Zároveň by nám mohl poslat pomoc.”

„Tu bych mohla obstarat i já.” Pochybovala, že jí uvěří, protože na to, aby si důvěřovali, se znali příliš krátce, ale bylo to poprvé, co se jí naskytla příležitost zmínit se o svých příbuzných a navrhnout, aby zamířili k nim a požádali je o pomoc.

Zkoumavě se na ni zadíval. V jejím obličeji viděl naději. Spatřil tam ještě cosi a došel k názoru, že se ho bude snažit o něčem přesvědčit. V duchu se obrnil, aby odolal prosebnému pohledu velkých tmavých očí.

„Jak to chceš udělat? Znáš někoho, kdo by nám mohl být užitečný?”

„Rodinu mého otce — Delgady a Comyny.” Viděla na něm, že se ji chystá odmítnout, a usilovně přemýšlela, jak ho přesvědčit, aby to nedělal.

„Tvého strýce bezpochyby napadne, že se vydáš právě za nimi, Tess.”

„To určitě, ale bude si dávat dobrý pozor, aby se k nim příliš nepřiblížil, zvláště pokud si bude myslet, že jsem se k nim uchýlila a pověděla jim o jeho intrikách.”

„Jsem si jistý, že by byli schopni tě ochránit, ale tohle je úkol pro královy muže.”

„Tím spíše bychom se za nimi měli vydat. Polovina z nich jsou právníci, další pak vojáci a zkušení bojovníci. Myslím, že jsem ti o nich již vyprávěla. No dobře, to teď není důležité. Opravdu by nám mohli pomoci. Každopádně je jich dost, aby nám poskytli ochranu.”

„Moji spojenci nás ochrání.”

„A kdejsou?”

„S králem nebo někde poblíž — ve Stirlingu.” „Moji jsou blíže — v Edinburghu. Mají mohutnou tvrz na okraji města.”

„Ano, to je docela blízko, ale celou cestu bychom se museli vyhýbat mužům tvého strýce. Brzy tě možná začnou pronásledovat i Černí Douglasové. Jak jsem řekl, tvého strýce určitě napadne, že se budeš snažit dostat ke své rodině, a udělá vše, aby tě zastavil.”

„Kdybychom se vydali přímo za králem, museli bychom stejně projíždět nepřátelským územím a vyhýbat se strýcovým mužům.” Když se jen zamračil, povzdechla si. „Ty mi nedůvěřuješ, že ne?”

„A ty mi snad důvěřuješ?” opáčil. Bylo to zvláštní, ale ve skutečnosti jí důvěřoval. Jen zatím nechtěl, aby věděla, že věří každému jejímu slovu.

„Ne, zcela ne.”

„Ještě tvůj návrh promyslím. Stačí ti to prozatím?” „Ano.” Revan se postavil a zamířil k východu z jeskyně. „Donesu dřevo. Ty zůstaň zde.”

„Ten hlupák mluví, jako bych měla na vybranou,” zamumlala Tess, když odešel.

Aspoň jí slíbil, že o tom bude přemýšlet. Bylo to lepší než nesmlouvavé odmítnutí, které očekávala. Má šest dní na to, aby ho přesvědčila o prospěchu cesty za svou rodinou.

Kapitola 4

„Potřebuji se vykoupat.”

Revan tiše zaklel a otočil se k Tess. Mluvila o koupeli již od časného rána a neustále svůj požadavek opakovala. Revan neměl sílu vzdorovat její tvrdohlavé vytrvalosti vzhledem k tomu, že již čtyři noci pořádně nespal. Pod jejími špatně padnoucími šaty se skrývalo měkké tělo, které se k němu v noci tisklo a probouzelo v něm nežádoucí touhu. Navíc měl dost problémů vyrovnat se s jejími hustými havraními vlasy a velkýma hnědýma očima. Když v noci cítil její měkké křivky, měl co dělat, aby nezešílel.

„To bude muset počkat, dokud nebudeme na bezpečnějším místě,” odsekl.

Zamračila se na něj a dala si ruce v bok. „Ale už to nepočká. Právě jsem měla v úmyslu se vykoupat, když jsi vstoupil do mého života a převrátil jej vzhůru nohama. Už mě nebaví být špinavá a chodit ve špinavých šatech. Vím, že někde poblíž je zdroj vody, protože žízní jsme ještě neumřeli. Kde je to?”

„K čertu s tebou.” Revan odhodil meč, který právě čistil, a rozzlobeně se postavil. „Jak si tedy přeješ. Můžeš se vykoupat, i když podotýkám, že na to není vhodná doba.”

„Vhodnější už být nemůže. Smrdím.”

„Ne, nesmrdíš. Ničeho jsem si nevšiml.” Skoro si přál, aby opravdu smrděla, protože pak by snadněji potlačil tělesnou touhu. „Možná je to tím, že ani ty právě nevoníš.”

Byla to lež, což ji ještě více rozzlobilo. Zatímco ona musela pobývat v jeskyni, on se určitě koupal. To nebylo spravedlivé.

„Vezmi si věci, které budeš potřebovat, a já ti ukážu, kde je voda. Musíš se však umýt co nejrychleji. Opakuji — co nejrychleji.” Když popadla jen kousek mýdla, který objevila mezi jeho věcmi, Revan se zamračil. „Potřebuješ něco na utření.”

„Utřu se do šatů, než si je vyperu.”

„Hodláš si prát šaty?”

„Určitě. A nemusíš kvůli tomu křičet. Nic jiného na sebe nemám a nevlezu zpět do špinavých šatů.”

„Představuješ si to tak, že budeš sedět venku, dokud neuschnou?” vyhrkl a zamířil ke svému zavazadlu. Vytáhl z něj čistou košili a hodil ji Tess. „Obleč si tohle a pak se vrať zpátky do jeskyně. Šaty si usušíš nad ohněm.”

Znepokojeně hleděla na košili. Byla sice dost velká, ne však dostatečně dlouhá. Bude jí toho vidět víc, než je vhodné. Zvedla hlavu, aby začala protestovat, avšak zjistila, že Revan již mezitím vyšel z jeskyně. Rozhodla se, že pro tentokrát se nic nestane. Hlavně že bude konečně čistá. Rychle se za ním rozběhla.

Když došli k malému čistému jezírku, do něhož se vléval potůček, málem Revana uhodila. Bylo až neuvěřitelně blízko a navíc dobře skryto před nežádoucíma očima. Neviděla jediný důvod, proč ji sem nepustil již dříve. Možná se jen bál, aby mu neutekla. Tess sledovala, jak Revan kontroluje, zda v blízkosti jezírka nejsou hadi.

„Doufám, že ti činilo radost nechávat si tohle všechno jen pro sebe,” řekla a posadila se, aby si sundala boty.

„Poslouchej, Tess… “

„Raději se vrať a hlídej naši malou díru ve skále. Už se nemůžu dočkat, až se umyji, takže nemám náladu poslouchat tvé hloupé výmluvy.”

„Jen si nedávej na čas. Vypadá to tu sice bezpečně, ale dá se sem dostat velice snadno,” varoval ji a odešel.

Tess se kolem sebe rozhlédla a musela uznat, že Revan měl pravdu. Jelikož se jezírko nacházelo na úpatí skal, snadno se sem dalo dojet na koni. Přesto jen pokrčila rameny a začala se svlékat. Strýcovi muži se v okolí již nějakou dobu nepohybovali. Je sice možné, že by se mohli vrátit, ale vykoupat se snad ještě stihne. Nedovolí Revanovi, aby v ní probudil strach.

Vyprala si šaty a rozložila je na slunci, aby uschly. Pak skočila do vody. Chladná voda jí na okamžik vyrazila dech. Po chvíli si však již užívala příjemné koupele.

Pomalu se namydlila a začala přemýšlet o Revanovi. Napadlo ji, že na něho v poslední době myslí až příliš často, ale vlastně nebylo divu. Trávili spolu dny i noci a v jeho přítomnosti si až bolestně uvědomovala svoji ženskost. Myslela na polibky — na víc než na polibky. Přemýšlela o tom, co spolu muž a žena mohou prožívat, o milostné vášni.

Revan měl na ni velký vliv. Byl příliš hezký a přitažlivý, aby žena dokázala v jeho přítomnosti zachovat chladnou hlavu. Pohybovala se v jeho blízkosti již několik dní a snažila se na něm najít chybu,

špatnou vlastnost, něco, co by zarazilo její vzrůstající zájem o jeho osobu. Ano, měl chyby, ale ani ty nezastavily její touhu. Dokonce i když se na něj rozzlobila, bylo to jen dočasné. Netrvalo dlouho a její zájem se vrátil a byl stejně silný jako předtím.

„Má spoustu chyb,” řekla nahlas a začala si mýt vlasy. „Prostě se na ně musím více soustředit.”

Je arogantní, namlouvala si. Pak však musela připustit, že již poznala arogantnější muže.

Měl výbušnou povahu. To však ona také.

Byl nedůvěřivý, což však bylo vzhledem k jejich situaci pochopitelné.

Choval se dost autoritativně, ovšem na druhé straně si situace žádala rozhodnost.

Tess zaklela. Jeho chyby prostě nebyly dostatečně zásadní. Ano, existovaly, daly se však snadno tolerovat.

Navíc u něj objevila spoustu dobrých vlastností, což byl opravdový problém. Jeho chyby bylo to poslední, co jí přišlo na mysl, jakmile na ni upřel své hezké modré oči, v nichž se zračil zájem a pochopení. Nebo když se probudila vedle jeho velkého silného těla, které ji zahřívalo a někdy se k ní tisklo více, než bylo nutné. Zastyděla se, neboť si vybavila, jak reagovala na jeho úsměvy. V jeho rukou se měnila v poddajný jíl. Naštěstí to zatím nevěděl.

Tess se celá ponořila do vody, aby si opláchla vlasy, a v duchu si pomyslela, že ani poslední úvaha se nemusí zakládat na pravdě — jistě to vědět nemůže. Nedokázala dobře skrývat své city. Pocity se jí daly odečítat z tváře. Bylo docela pravděpodobné, že Revan již tuší, co k němu cítí. Záleží jen na ní, aby nevyčetl více. Nebude to snadné, protože city, jež k němu chovala, byly velice silné a smíšené. Tess začala pomalu plavat a doufala, že Revan má stejné problémy jako ona.

Revan seděl před jejich jeskyní a slepě zíral do dáli. Snažil se nemyslet na to, co Tess právě dělá, bylo to však nemožné. Měkké tělo, jež se k němu v noci tisklo, bylo nedaleko odsud nahé a Revan ho toužil spatřit. Když nic jiného, aspoň by se mohlo ukázat, že není tak přitažlivá, jak si v duchu představoval, což by uhasilo jeho nezkrotnou touhu, která ho začínala připravovat o zdravý rozum.

Tess ho velice zajímala. Byla drobná a hezká, měla však nabroušený jazyk a v mužských šatech nevypadala ani trochu svůdně. Nikdy by ho nenapadlo, že by se mohl do takové ženy zakoukat.

Bylo to však čím dál tím horší.

Raději na to zapomeň, přikázal sám sobě. Bezpochyby je ještě panna, a kdyby mezi nimi k něčemu došlo, skončil by před oltářem.

Zavrtěl hlavou. Dokonce ani tohle osvědčené varování, které ho vždy zchladilo, tentokrát nefungovalo. Potřeboval se od ní vzdálit, ovšem to bude nejméně další dva dny nemožné. Možná ještě déle, protože jí hrozilo stejné nebezpečí jako jemu. A nemohl ji jen tak někde nechat.

„Prostě se ovládni, Revane,” pronesl rozhodně. „Pak budeš moci odjet bez pocitu provinilosti a výčitek svědomí.”

Zamračil se. Má na něho špatný vliv. Neměl ve zvyku mluvit sám se sebou.

„Vlastně by to nebylo špatné, hlavně kdyby to pomohlo.” Zadíval se směrem k jezírku a snažil se soustředit na okolí, aby mu neuniklo případné hrozící nebezpečí.

Vzbuzovala v něm emoce, které by raději nechal v klidu spát. Svůj život měl již naplánovaný. Byl rytířem ve službách krále. Byla to nebezpečná pozice, která se hodila pro muže bez závazků. Tělesná touha byla přijatelná, mělký, i když někdy divoký pocit, který brzy pominul. Toužil po Tess, ale v tomto případě se nejednalo o pouhou tělesnou touhu, ale o mnohem víc. Snažil se to popřít, bojoval s tím, ale věděl, že v něm vyvolala mnohem hlubší city. To bylo nebezpečné. Měl by se jí vyhýbat. Bohužel to nyní nepřicházelo v úvahu. A tak tu musel zůstat s těma velkýma hnědýma očima, které dokázaly nahlédnout až do jeho duše a probouzely v něm cosi, čemu se bránil.

Měl pocit, že ji musí ochraňovat. Rovněž ho zajímala. Věděl, že za jejíma krásnýma očima se skrývá bystrá mysl. Chtěl vědět, o čem Tess přemýšlí a jak uvažuje. Někdy v něm probouzela dosud nepoznanou něhu. To by mohlo být velice nebezpečné.

„Stejně nebezpečné jako těch pět mužů, kteří jedou přímo k jezeru,” pronesl tiše.

Teprve o chvíli později si uvědomil, co vlastně řekl. Zalapal po dechu a konečně se vzpamatoval. Přímo k Tess se hnalo pět jezdců. I přes velkou vzdálenost rozeznal ledabylý jezdecký styl Thurkettlových mužů. Prudce se rozběhl dolů k jezírku a modlil se, aby měl dostatek času. Potřeboval jej, aby dostal Tess do bezpečí.

Doběhl k jezírku a začal sbírat rozložené svršky. „Pojď, Tess. Musíme se schovat zpátky do jeskyně — hned teď.”

Tess si zkřížila paže na hrudi a ponořila se až po krk do vody. „Co to děláš?”

„Thurkettlovi muži míří přímo sem.”

Zatvářila se vyděšeně, což ho uspokojilo, avšak na druhé straně měl vztek, že i nyní, v tak nebezpečné situaci, myslí na věci, které s nebezpečím nemají nic společného. Toužil svléknout si šaty, skočit za ní do vody a společně plavat bok po boku.

„Tak mi podej mé šaty,” vyštěkla. „A otoč se.”

„Na oblékání není čas! Budeme rádi, jestli se nám podaří doběhnout do jeskyně včas. Na stydlivost teď není vhodná doba.”

„Přece nemůžu utíkat nahá.”

„Kristepane, děvče, za okamžik se sem přiřítí pět mužů na koních. Jestli budeš ještě chvíli váhat, špatně to dopadne. Máš na vybranou. Buď mi ukážeš kousek nahé kůže a skryješ se do bezpečí, nebo tu zůstaneš a necháš se zamordovat. Tak co si vybereš? Holý zadek, nebo mrtvý zadek?”

„Holý zadek.”

Vystřelila z vody, popadla košili a proběhla kolem něj. Revanovi chvíli trvalo, než vyběhl za ní. Pohled na nahé štíhlé tělo ho na okamžik připravil o rozum. Když se za ní rozběhl, měla již na sobě košili a v běhu si ji začala zavazovat.

Do jeskyně doběhli téměř společně. Postrčil ji dovnitř a ohlédl se, aby viděl, kde jsou Thurkettlovi muži. Přitiskl se k nejvyššímu bodu skály a sledoval, jak pět jezdců přijíždí k malému skrytému jezírku. V duchu zaklel, poněvadž spatřil, jak jeden z nich hledí na stopy, které s Tess zanechali. To znamenalo, že se muži zdrží, což bylo nepříjemné. Již dříve se pohybovali v jejich blízkosti, ale tehdy neměli jasný důvod zdržovat se zde. Tyhle stopy jim však poskytly důkaz, který potřebovali.

Revan vklouzl do jeskyně a podíval se na vyděšenou Tess. V jeho košili vypadala neodolatelně. Cítil pokušení přikázat jí, aby se oblékla, ale rychle se ovládl. Za prvé byly její šaty stále ještě mokré a za druhé ji nechtěl uvést do rozpaků. Nemohla za to, že on nedokáže ovládnout svou tělesnou touhu. Podrážděně si však pomyslel, že by mu pomohlo, kdyby neměla tak krásné, štíhlé nohy.

„Odjeli?” zeptala se.

„Ne. A jen tak neodjedou. Nechali jsme u jezírka spousty stop a jeden z těch mužů si jich všiml.” „To je mi líto.”

„Není to tvoje chyba. To já jsem nehlídal, jak jsem měl. Všiml jsem si jich až příliš pozdě, a proto jsem neměl čas, abych zametl stopy.”

„Takže si myslíš, že tu zůstanou a pokusí se nás najít.”

„Thurkettle musí být touto dobou už pořádně rozzlobený.”

Ušklíbla se. „To znamená, že zůstanou.”

„Ano, myslím si totéž.”

„A budou hledat velice pečlivě. Co uděláme?”

„Prozatím zůstaneme zde.” Zamířil k ohništi a začal rozdělávat oheň. „Tohle místo je dobře ukryté. Budeme-li potichu a zůstaneme schovaní, nemuseli by nás objevit.” Jakmile rozdělal oheň, zavedl koně do vzdálenějšího konce jeskyně a osedlal jej.

„Očekáváš, že budeme muset utíkat?” zeptala se Tess.

„Je lepší být připravený.”

„Možná bychom měli odjet teď hned.”

„Ve chvíli, kdy objevili stopy u jezera, jsme přišli o šanci zmizet bez povšimnutí. Ještě nás nenašli, ale vědí, že jsme někde poblíž. Třeba budeme mít štěstí. Je docela možné, že po nějaké době dojdou k názoru, že jsme již odjeli.”

„Zatím nám štěstí moc nepřeje.”

„To je pravda,” souhlasil a vrátil se k východu z jeskyně, „pro ten případ mám několik plánů.” „Jaké?”

„Nedělej si s tím starosti. Prostě jen zůstaň uvnitř a chovej se tiše.”

„Zase mi rozkazuješ,” zamumlala a dívala se, jak se opatrně plíží ven z jeskyně.

Pak si povzdechla a objala se kolem hrudi. Teď přijde čekání — buď je nepřátelé objeví, nebo zůstanou v relativním bezpečí. Měla strach, že se stane to první. Strýc byl velice vynalézavý, když měl vztek nebo se strachoval o vlastní bezpečnost. Čtyři dny bezvýsledného hledání ho musely pořádně rozdráždit. A jeho muži se nebudou chtít vrátit bez úspěchu. Určitě se pustí do usilovného hledání. Byli to sice omezenci, avšak tvrdohlaví. Nyní měli stopu, důkaz, že oběti jsou nablízku.

Tess začala neklidně přecházet po jeskyni, ale dávala si pozor, aby nedělala žádný hluk. Musela ze sebe dostat nashromážděné napětí.

„K čertu s nimi. K čertu s nimi všemi,” zasyčel Revan a unaveně se narovnal.

„Pořád jsou tam?” zeptala se tiše Tess.

„Ano a vypadá to, že se zde hodlají utábořit na noc.”

„Rozumím. Chtějí tu sedět tak dlouho, dokud něco nenajdou.”

„Ano — nás nebo naše stopy. Člověk by si myslel, že se po tolika hodinách hledání vzdají. Obávám se, že jeden z nich se ve stopování docela vyzná, takže poznal, že stopy u jezera jsou velice čerstvé — tak čerstvé, že jsme neměli čas dostat se příliš daleko.”

„Strýc zdá se našel někoho, kdo má v hlavě aspoň špetku rozumu.”

„Ta špetka by nám mohla přinést smrt,” prohodil temně. Na okamžik se zamračil a pak si začal protahovat ztuhlé tělo.

„Možná bych za nimi prostě měla jít,” řekla Tess po chvíli.

Revan se k ní prudce otočil. „Chceš se stát mučednicí?”

„Ach ano, vždycky jsem si přála zemřít mučednickou smrtí, obětovat se pro jiné,” odsekla posměšně. O minutu později si povzdechla. „Jen mě napadlo, že bych měla větší šanci zůstat naživu — tedy aspoň na nějakou dobu. Tebe by zabili bez váhání.”

„A jak by ses během té krátké doby, kterou bys získala, hodlala zachránit?”

„To nemám tušení, ale určitě bych na něco přišla. A nezapomínej, že mám svou rodinu.”

„Která je vzdálená několik dní cesty, nemluvě o tom, že nemají tušení o nebezpečí, v němž ses ocitla. Já bych ti také mohl pomoci až za pár dní a upřímně pochybuji, že Thurkettle by ti vůbec dal tak dlouhou dobu. Jsem si jistý, že chce využít této příležitosti k tomu, aby se tě zbavil. Je to šance, jak by mohl získat vše, po čem touží, a přesto by vypadal jako oběť.”

„Ano, to se strýci bezpochyby velice zamlouvá. Co si tedy myslíš, že bychom měli udělat?”

„My ne —já něco udělám. Ty zůstaneš tady — dobře schovaná.”

„Tak nevím, kdo se chce stát mučedníkem. Jsi si jistý, že jsi jen rytíř, a ne urozený pán? Rozkazuješ mi jako hrabě.”

„Někdy musí být člověk obojí,” odvětil a zamyšleně se zadíval na jejich věci. „Musím je odsud odvést. Nějak je však musím přesvědčit, že jedeš se mnou.”

Tess se postavila a přistoupila k němu. „Co se stane, až je odvedeš pryč?”

„Ujedu jim a vrátím se zpátky.” Sklonil se a začal smotávat přikrývku.

„Vypadá to jednoduše, ale zřejmě jsi zapomněl, že na tebe budou střílet šípy a pokusí se shodit tě z koně.”

„Ne, nezapomněl jsem, ale oba jsme viděli, že nejsou příliš dobří střelci.” Jakmile vyrobil z přikrývky váleček, začal na něj navlékat její mokré šaty.

Aby lépe viděla, co dělá, přistoupila Tess ještě blíže. „Když strýc našel muže, který umí číst stopy, pak možná našel i člověka, který je schopen zasáhnout cíl — dokonce i rychle se pohybující.”

„To riziko budu muset podstoupit.”

„Proč prostě nemůžeme zůstat zde? Není to dobrá obranná pozice?”

Podíval se na ni. „Mohli bychom zůstat, ale kdyby nás našli, bojovali bychom dva proti pěti, a to ještě za předpokladu, že se umíš ohánět mečem a dýkou.”

„Něco umím,” bránila se. „Vlastně více než někteří ze strýcových mužů.” Pohlédla na své malé ruce. „Největší problém mám s lukem a dalšími zbraněmi. Nejsou dělané pro lidi mé postavy.”

„Každá pomoc bude dobrá, pokud vše ostatní zklame, ale raději bych se nenechával zatlačovat do kouta. Dokonce i Thurkettlovy prosťáčky může napadnout, že by nás mohli vykouřit, nebo jednoduše počkat, až nám dojdou zásoby, popřípadě někoho poslat pro posily.”

„To stačí.” Tess zvedla ruku. „Vidím to velice jasně. Co tedy plánuješ?”

Revan se vrátil zpět ke své práci. „Z místa, kde se utábořili, mě neuvidí vycházet z jeskyně, takže se jim můžu ukázat, až se mi to bude hodit.” Postavil se a zvedl oblečenou sbalenou deku. „Jak to vypadá?”

Tess se zamračila. V jeskyni byla skoro tma, takže příliš dobře neviděla. Vzdáleně to však připomínalo člověka. „To mám být já?” Revan přikývl.

„No,” řekla pomalu. „Mám trochu ochablé nohy a ruce… A kde mám hlavu?”

„Nasadím ti klobouk. Jelikož budeš sedět přede mnou, doufám, že si nevšimnou, že jsi… ehm… poněkud ochablá. Pojedou za mnou, takže na tebe dobře neuvidí.”

„A navíc se začíná stmívat,” dodala. „Mohlo by to fungovat,” připustila váhavě, ale stejně by byla raději, kdyby s ní zůstal v jeskyni.

Revan položil panáka na zem, zvedl klacek a začal něco kreslit do hlíny. „Kdybych se nevrátil…,” řekl, když k němu Tess přistoupila, aby se podívala, co dělá.

„To bys neměl říkat, jestli chceš, abych zůstala klidná,” řekla a posadila se vedle něj.

„Nevypadáš, že by se tě zmocňovaly mdloby a podobné věci.”

„To máš sice pravdu, ale také nejsem otrlý rytíř se silnými pažemi. Ani bych nechtěla být člověkem, který posílá muže do bitvy s úsměvem a hrdostí. Možná nemáme na vybranou, ale tvůj plán se mi příliš nezamlouvá. Moc dobře vím, že nemusí vyjít. Aspoň bys mohl předstírat, že je velice nepravděpodobné, že by se ti mohlo něco stát.

Sice ti neuvěřím, ale aspoň se budu mít čím uklidňovat.” Povzdechla si, protože zahlédla, jak se krátce usmál. „Co to kreslíš?”

„Cestu, jak se dostaneš k mému spojenci Simonovi. Také ti napíši, co mu máš říct, aby věděl, že jsi na naší straně. Mohl by tě dovézt do bezpečí ke tvé rodině.” Čekal, až si plánek prostuduje, a potom přikývl. „Máš dýku?”

„Mám. A ty?” Musela se přemáhat, aby nedala najevo strach.

„Ano. Mám meč, luk i dýku. Ale pochybuji, že je použiji. Sakra, nedovolím, aby se ke mně moc přiblížili.” Lehce ji pohladil po vlhkých vlasech. „Vrátím se, Tess.”

Nevěřila mu ani slovo. Zvedla hlavu a upřeně se zadívala do jeho zastíněné tváře. Měla strach. Je docela možné, že ho vidí naposledy. Impulzivně uchopila jeho hezký obličej do dlaní a políbila ho. Trošku ji překvapilo, když ji rychle sevřel v náručí a vášnivě políbil.

„Hodně štěstí,” zašeptala, jakmile se odtrhl od jejích rtů.

Revan z ní nemohl spustit oči. Ještě před chvílí měl hlavu plnou plánů, jak je oba vytáhnout z nebezpečné situace, do níž se dostali. Nyní myslel jen na Tess a na omamnou moc jejího polibku. Nechtěl odjet a hrát si na honěnou s Thurkettlovými muži. Chtěl zůstat s Tess. Chtěl vidět, jak vypadá pod jeho košilí. Chtěl ji líbat a dotýkat se každého kousku jejího štíhlého těla. Ten polibek byl sladký — nebezpečně sladký. Revan v duchu zaklel, popadl svoji neživou společnici a zamířil ke koni.

Tess mlčky sledovala, jak se chystá na cestu. Posadila se na zem.

„Revane,” řekla nakonec, když byl u východu z jeskyně. „Možná to pro tebe nebude nic znamenat, ale jestli se to nepovede, jestli se nevrátíš, postarám se, aby zato draze zaplatili.”

Chvíli na ni hleděl. „Znamená to pro mě moc,” řekl a odešel.

Tess zvedla ze země dýku a položila si ji do klína. Chvíli bylo ticho, pak se ozvaly výkřiky a dusot koňských kopyt. Zavřela oči a modlila se. Tohle bude velice dlouhá noc.

Kapitola 5

„Tess?”

„Revane, ty blázne,” zasyčela a pomalu pustila dýku. „Málem jsem to po tobě hodila.”

„To je dobře, aspoň vidím, že jsi dávala pozor.” Revan vstoupil do jeskyně a vedl za sebou unaveného koně.

Sledovala jeho tmavou postavu blížící se k ohni. Když spatřila jeho unavenou tvář, pocítila stovku různých emocí. Nezmohla se na jediný pohyb a mlčky sledovala, jak odstrojuje koně.

„Nakonec jsem se těm hlupákům ztratil, ale jen díky štěstí a s pomocí tmy.”

„Výborně,” vyhrkla. Přemítala, jak někdo může vypadat tak přitažlivě.

Seděla ve schoulené pozici již tak dlouho, že byla celá rozlámaná. Někdy v noci se přemístila do zadní části jeskyně, aniž vlastně věděla proč. Nyní nebyla schopná jediného pohybu. Měla strach, že by mohla udělat něco šíleného.

Toužila dotýkat se ho, naslouchat tlukotu jeho srdce, cítit jeho teplo. Tak by se zbavila strachu, který doposud cítila. Bála se však, že by mohla zajít příliš daleko. Proto zůstávala zbaběle sedět.

„Teď, když to vidím na světle,” řekl Revan se smíchem a začal svlékat vyrobenou figurínu, „nechápu, jak jsem je mohl ošálit. Ale tvé oblečení je už suché.”

„To je dobře.”

„Máme nějakou vodu, abych se mohl umýt?” „Ano.”

Revan se krátce zamračil a nalil vodu do velké dřevěné nádoby. Chovala se divně. Seděla ve tmě a skoro nemluvila. Pokrčil rameny, sundal si boty a svlékl se do kalhot. Muselo být pro ni těžké, čekat tu sama, ve tmě, pomyslel si a začal se mýt. Zřejmě potřebuje čas, aby se dala dohromady.

„Tady už nás hledat nebudou,” řekl, aby ji uklidnil. „Myslí si, že jsme na míle daleko. Zanechal jsem hodně stop, abych je zmátl.”

„Výborně.”

Revan se umyl a otočil se. „Tess? Stalo se něco?” „Ne, nic.” „Lžeš.” Natáhl k ní ruku. „Pojď na světlo, abych na tebe lépe

viděl.”

Hleděla, jak tam stojí s odhalenou hrudí a nataženou rukou. Ten pohled ji připravil o poslední zbytek sebeovládání. Tiše vzlykla a rozběhla se k němu. Objala ho kolem krku a pevně se k němu přitiskla.

Překvapeně se zakymácel a tvrdě dosedl na jejich ubohé lůžko. Ačkoliv ji objal, aby nespadl, nejevila žádné známky rozpaků. Naopak se k němu přitiskla a pohodlně se uvelebila na jeho klíně. Revan si až příliš jasně uvědomoval, jak je příjemné svírat ji v náručí, jak málo je oblečená, a navíc si vzpomněl, jak sladce chutnal jejich polibek. To bylo nebezpečné.

„Panenko Maria, myslela jsem, že už nepřijdeš,” zašeptala vzrušeně. „Myslela jsem, že tě zabili. Už jsem viděla, jak vlci ohlodávají tvoje kosti.”

„Vlci ohlodávají mé kosti?” Roztřeseně se zasmál.

„V životě jsem se tolik nebála.”

„Musel jsem tě tu nechat samotnou.” Přestože si přikázal, že to neudělá, přejel jí rukama po štíhlých nohách. Pokožku měla přesně tak hedvábnou a teplou, jak si představoval.

„Bála jsem se ne kvůli tomu, že jsem tu sama. Tedy jen trošku. Především jsem si dělala starosti o tebe. Bála jsem se, že tě dohoní.”

Napadlo ji, že by mu měla ruce odstrčit. Nebyla příliš zkušená, ale nepochybovala o tom, že to, co Revan právě dělá, slušné není. Pak se však rozhodla, že jí na tom, co je slušné a co neslušné, vůbec nezáleží. Něžné hlazení bylo velice příjemné a nechtěla, aby skončilo.

„Jak vidíš, vrátil jsem se zdravý a nezraněný.”

Revanovi dělalo problémy dát dohromady srozumitelnou větu. Bylo vzrušující dotýkat se jí a už si představoval, jaké by to bylo, kdyby cítil její malá pevná ňadra na své hrudi. Nemohl nevnímat hezký malý zadeček na svém klíně. Jestli okamžitě nevstane, zapomene na všechny důvody, proč by se jí neměl dotýkat tak, jak toužil.

„Nemáš žádné škrábance ani modřiny?” „Ne, nic takového.”

Cítil na krku její hebké plné rty. To ještě zvýšilo jeho potřebu políbit ji. Když se mírně zavrtěla, musel potlačit zasténání. Začínalo se mu to vymykat z rukou. Jestli to okamžitě nezastaví, dopadne to špatně.

„Takže,” v duchu zaklel, když slyšel svůj vzrušený hlas, a situace se ještě zhoršila, protože ho začala lehce hladit po zádech, „co kdyby sis sedla k ohni a já připravil večeři?”

, Ale já sedím u ohně.”

Pohyby jejích rtů na svém krku vnímal stále zřetelněji. Zdálo se mu to, nebo doopravdy ucítil špičku jejího jazyka? Touha, kterou až doposud držel na uzdě, zdivočela.

„Nedělej to, Revane,” zamumlal si pro sebe, ale přesto ji pohladil po hustých rozpuštěných vlasech.

Tess se mírně zaklonila a podívala se mu do očí. „Co nemáš dělat?”

Oči měl bouřlivě šedé a jeho pohled i doteky rukou ji vzrušovaly. Položila mu ruce na prsa a lehce ho začala hladit. Cítila, jak se mu rozbušilo srdce. Chtěl ji, o tom nemohlo být pochyb.

„Políbit tě,” zašeptal a upřeně se zadíval na její plné rty. „Nemám

tě líbat.”

I přes svou nevinnost si uvědomovala, že touží po něčem víc než jen pouhém polibku. Jestli se políbí, nezůstane jen u toho. Tess si pomyslela, že její úvahy jsou hříšné. Není to správné. Není to moudré. Bude z toho mít jen problémy a zlomené srdce. To jí však nyní bylo lhostejné. Pomalu si olízla rty a slyšela, jak zalapal po dechu. Když viděla, jaký má na něj vliv, okamžitě se rozhodla. Možná je to jen tělesná touha, tedy aspoň z jeho strany, ale instinkt jí napověděl, že lepšího muže již nenajde. Vezme si, cokoliv jí nabídne, a starosti si nechá na později. Poslechne hlas svého srdce.

Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu. „Pak tě tedy políbím

já.”

„To není příliš moudré rozhodnutí.”

Jelikož ji začal lehce líbat na rty, nebrala jeho protesty vážně. „Ale vzrušující.”

„Až přespříliš vzrušující. Tess,” vydechl tiše, když jí přejel jazykem po rtech a ona to po něm zopakovala. „Polibek může být velice nebezpečný. Mně totiž stačit nebude. Chci víc.”

Jelikož mu seděla na klíně, věděla, co má na mysli. Zatlačila mu zadek hlouběji do klína a cítila, jak se zachvěl.

„Zahráváš si s ohněm, děvče.”

„Já vím — cítím jeho žár.”

„Nejsem muž na ženění, Tess.”

„Nepamatuji si, že bych tě žádala o ruku.”

Krátce se zasmál, ale znělo to nejistě. „Víš, kam míříš? Nelhal jsem, když jsem říkal, že chci víc než pouhý polibek.”

„Jak moc víc?” Nepřestávala se k němu tisknout a cítila, jak ji zaplavuje vzrušení.

„Mnohem víc. Chci všechno.”

Uchopil ji za štíhlé boky, aby zastavil mučící pohyby. Tváře měla mírně zarudlé. Krásné oči jí potemněly. Dýchala stejně přerývaně jako on a puls na krku se jí zrychlil. Revan věděl, co to znamená. Toužila po něm stejně divoce jako on po ní. Jelikož on je ten zkušenější, měl by se ovládnout. To však již nedokázal.

„Tess,” zašeptal. „Chci se tě dotýkat. Chci prozkoumat každý sladký kousek tvého těla,” pokračoval vzrušeně. „Chci vniknout hluboko do tvého těla. Tolik po tobě toužím. Už jsi někdy spala s mužem?”

„Ne,” odvětila a zrudla jako růže.

„Tak tedy poslouchej. Jestli okamžitě nevstaneš a nevzdálíš se, ráno už něco takového nebudeš moci tvrdit.”

Upřeně na něho hleděla a v duchu zvažovala své rozhodnutí. Řekl, že není muž na ženění. To nezmění, ani když se stane jeho milenkou. Jisté je jen, že touží po jejím těle. Nebyla to nejlepší situace, ale Tess věděla, že se zatím nezmění. Jestli zaváhá, prohraje, pomyslela si a lehce ho políbila.

„Na muže, který tvrdí, že chce všechno a tolik po tom touží, si dáváš docela načas.”

„Ale… k čertu s tím.”

Chytil ji za hlavu a zabořil prsty hluboko do hedvábných vlasů. Pak ji políbil. Tess tiše zasténala, ale nedočkavě otevřela ústa jeho jazyku. Jeho polibek byl plný potlačované touhy a Tess ho radostně opětovala. Když se pohnul a přitiskl ji dolů na lůžko, nebránila se.

Odhodil zbytek svého oblečení a Tess na něj upírala doširoka rozevřené oči. Ještě nikdy neviděla nahého muže a došla k názoru, že Revan vypadá bez šatů velmi dobře. Měl sice světlé vlasy, ale pokožku měl snědou. Pod pupkem mu začínal porost světlých chloupků a mířil dolů ke slabinám, kde zhoustl jako polštář pro jeho přirození, a potom se zase změnil v řídký porost, pokrývající silné dlouhé nohy.

Když si lehl, objala ho oběma pažemi kolem krku. Políbil ji a začal jí rozvazovat košili. Opřel se o loket, pomaluji svlékl a Tess ztuhla. Nebyla jako Brenda, neměla bujné křivky, kterým by se mohl Revan obdivovat. Čím déle na ni hleděl, tím byla nervóznější a začala si myslet, že pohled na její nahé tělo zchladil jeho touhu. Pak se však jejich oči střetly a vášeň, kterou v nich četla, byla nyní ještě mnohem větší a silnější. Tess ztratila všechny pochybnosti. To, co viděl, se mu líbilo. Cítila, jak v ní narůstá pýcha a vzrušení. Stud, který na okamžik pocítila, rychle zmizel.

„Jsi krásnější, než jsem si představoval.”

„Ty sis mě představoval nahou?” zašeptala a zachvěla se rozkoší, když se jejich nahá těla k sobě přitiskla.

Lehčeji líbal na tvář. „Od chvíle, kdy jsem se probudil vedle tvého teplého, měkkého těla.”

Chtěla mu něco říct, ale umlčel ji polibkem. Když uchopil její ňadra do velkých dlaní a přejel jí palci po bradavkách, tiše zasténala a zavřela oči. Krouživé laskání jazykem, jež následovalo, ji ještě více rozdráždilo.

„Tesso,” zašeptal. „Má sladká Tesso, ještě nikdy jsem neochutnal nic sladšího.”

Vykřikla a vzepjala se jako luk, když uchopil její vzrušenou bradavku do úst. Zabořila mu prsty do hustých vlasů a držela ho, jako by měla strach, aby jí neutekl. Chvěla se touhou, která jí projížděla celým tělem. Slepě se otevřela jeho laskání a polibkům. Byla tak vzrušená, že sebou jen trhla, když se jeho ruka vydala po břiše dolů a začala ji hladit na intimních místech. Zašeptala jeho jméno a naléhavě se k němu přitiskla.

Vtom se již tyčil nad ní a dával si její nohy kolem pasu. Pomalu se nadechla, když do ní začal vnikat. Jeho pomalý kolébavý pohyb byl nakažlivý. Zalapala po dechu, neboť ucítila krátkou, ostrou bolest. Znehybněl. Cítila, jak se na ni dívá. Opatrně na něho pohlédla zpod tmavých řas. „Tesso,” zašeptal, „bolelo to?”

„Ne, vlastně ne.” Mluvila stejně tiše jako on, jako by měli strach mluvit nahlas, aby se nevrátili zpátky do reality a nezačali znovu rozumně uvažovat. „Nic to nebylo.”

Přitiskl ústa k jejím a jazykem jí zajel do úst. Začal pohybovat tělem a stejné pohyby dělal i jazykem. Tess se k němu tiskla, přijala jeho rytmus a nedočkavě se vzpínala, jak její vášeň vzrůstala. Podstrčil jí paži pod zadek a prudčeji k sobě přitiskl. Jeho pohyby se stávaly naléhavějšími, stejně jako polibky. Tess změnu vítala, toužila po větší intenzitě. Když už si myslela, že více nesnese, celá se napjala a její tělo zachvátila divoká bouře. Slyšela, jak křičí jeho jméno, slyšela jeho vzrušená slova radosti a povzbuzení, zatímco se snažila vzít ho s sebou. O chvíli později vykřikl její jméno a Tess cítila, jak ji k sobě tiskne, jak se napíná a chvěje. Cítila se nádherně slabá a sevřela ho v náručí, když se na ni unaveně svalil.

První věc, která Tess napadla, bylo náhlé pochopení pohledů a úsměvů, jež si její rodiče tak často vyměňovali. Tak na tohle tehdy mysleli, na to, co spolu prožili a ještě prožijí. Pohladila Revana po

širokých teplých zádech a pak se zamyslela nad ztrátou svého panenství. Nedělala si z toho těžkou hlavu. I kdyby se již s Revanem nikdy nemilovala, stálo to za to. Kratčeji problesklo hlavou, že se svým majetkem si vždycky může najít manžela, pokud bude nějakého

chtít.

Nesouhlasně zamručela, když se uvolnil z jejího sevření, a líně ho zpod řas pozorovala. Vstal, aby se opláchl, a pak se k ní vrátil s navlhčeným hadříkem. Začal ji omývat a Tess zrudla a zavřela oči. O chvíli později již zase ležel vedle ní a svíral ji v náručí, ale Tess cítila, že je napjatý. Znepokojeně se zamračila.

Revan ji políbil na temeno hlavy. „Tesso, to jsem neměl… “

Rychle mu přitiskla prst na rty. „Nic neříkej.”

Uchopil její ruku do své a políbil ji do dlaně. „Myslím, že to nechápeš. Byla jsi nedotčená. Nejsem žádný lump, ale také žádné neviňátko. Bylo mou povinností to zastavit, ale já to neudělal.”

„Revane, prosím,” zašeptala. „Neříkej, že toho lituješ. Nechci to slyšet, ani kdyby to byla pravda.”

Kratčeji políbil a pak ji k sobě přitiskl. „Já toho nelituji.”

„To je dobře.” Nesměle ho políbila na hruď.

„Ale měl bych.”

Tess tiše zaklela, posadila se a zakryla si tenkou pokrývkou prsa. Nechtěla, aby o tom mluvil, ne takhle. Snadno by mohl říct něco, co by se jí mohlo dotknout.

Navíc ji to rozčilovalo. Jako by říkal, že ona nemá dost rozumu, aby se sama rozhodla. Tess se zamračila, protože ji to uráželo. Nepotřebovala, aby jí někdo říkal, co má dělat.

Revan ji znepokojeně sledoval. Ještě nikdy nespal s pannou, ale něco o nich již slyšel. Prý mohou být jednu chvíli vstřícné a nadšené, a během okamžiku se obrátí proti muži a obviní ho z toho, co se stalo. Zvažoval, zdaje to Tessin případ.

„Proto,” řekl, Jsem se měl držet svého rozhodnutí a nechat tě.” Lehce se usmál a doufal, že tím uklidní rozbouřené vody.

„Přestal jsem se však ovládat, když jsi mě tak vášnivě políbila.”

„Škoda, že jsi nepřestal být i nesnesitelně arogantní.”

„Prosím?” Revan byl zmatený. Netušil, co může být důvodem její špatné nálady.

„Rozuměl jsi mi dobře, mluvila jsem o tvé aroganci. Jak si vůbec můžeš myslet, že potřebuji, abys vedl každý můj krok? Domníváš se, že se neumím sama rozhodnout, co chci a co nechci dělat?” Uhnula

pohledem, neboť spatřila jeho udivený výraz. Trochu ji mrzelo, že se neovládla, ale bylo to silnější než ona.

„Proto se tedy na mě mračíš?” zeptal se a pomalu se posadil. „Považuješ mě za arogantního?”

„Nevím, jak jinak to mám nazvat. Sice jsem se ještě s nikým ve vřesovišti neválela, ale poznám, když mi někdo něco takového nabízí, a umím se sama rozhodnout, zda řeknu ano, či ne.”

Přemístil se, takže nyní seděl za ní. Objal ji kolem hrudníku a jako by si nevšiml jejího ztuhlého posedu. Usmál se a políbil ji do hustých vlasů. Bylo to zvláštní, avšak věděl, že má pravdu. Opravdu byla schopná rozhodnout se sama a věděla, co ztrácí. Přesto se stále cítil provinile.

„Ano, máš pravdu. Jsi velice chytrá dívka. Vlastně chytřejší, než je obvyklé.” Políbil ji a pohladil po nahých ramenech. „Jen jsem se cítil trochu provinile, protože ti za tvůj vzácný dar nemohu na oplátku nic

slíbit.”

„Nežádala jsem tě o žádný slib. A když už o tom mluvíš, slyšela jsem tě, jak říkáš, že nejsi muž na ženění.” Trochu se uvolnila. „Ty jsi ode mě žádný slib také neočekával, že? A já od tebe také ne.” Opřela si hlavu o jeho rameno a podívala se mu do očí. Překvapilo ji, že se mračí.

„Mohla bys mít problémy, až se budeš chtít jednou provdat.” Představa, že by měla patřit jinému muži, se mu vůbec nezamlouvala, ale raději na to nemyslel.

„Revane, možná to bude znít cynicky, či dokonce necitlivě, ale jestli se rozhodnu provdat, pak mé věno bude dostatečně hojivou náplastí.”

Chvíli na ni mlčky hleděl, zaskočený chladnou pravdou. Vypadala sladce a nevinně, ale ve skutečnosti nebyla žádná naivka. Když se rozhodne, že potřebuje manžela, může si prostě nějakého koupit. Dělo se to pořád, ačkoliv nikdo o tom nemluvil tak otevřeně jako Tess. Revana však především trápilo vědomí, že podle něj si zasloužila mnohem víc.

Aby se zbavil nejistot a otázek, obrátil pozornost k jejímu štíhlému tělu. Pomalu sjel rukama z ramen k ňadrům a uchopil je do dlaní. Začal je hladit a dráždit palci bradavky. Se zájmem sledoval, jak tvrdnou a vstávají.

„Pokud ode mě nežádáš žádný slib ani nechceš, abych se s tebou oženil, pak nechápu, proč to děláš. Proč ses rozhodla oddat se mi?”

Kratčeji pohlédl do obličeje a viděl, jak zavřela oči. Tvářejí zrůžověly znovu probuzenou touhou.

Tess rychle spolkla slůvka lásky, která se jí hrnula na jazyk.

Chtěl slyšet, že po něm touží, že ji přitahuje, ne přísahu oddanosti. Jestli bude mít štěstí, přijde čas, kdy s radostí vyslechne vše, co jí leží na srdci. Nyní by ho vyznání lásky mohlo odradit. Nic by tím nezískala.

„Chtěla jsem tě.” Její hlas zněl tiše a zastřeně.

„To je všechno?” Odpověď ho neuspokojila. Musel si sice upírat lásku a manželství, ovšem chtěl slyšet, že pro ni znamená něco víc. To, co cítil, nebylo jednoduché ani běžné. Chtěl, aby s ním sdílela hlubokou touhu, poznala bolestnou potřebu, která ho trápila již několik dní. Ještě nikdy po žádné ženě tolik netoužil, nikdy nezažil tak plnou a bohatou rozkoš. Trápilo ho, že její touha možná nebyla tak silná.

„Ne, ale není snadné to vysvětlit.” Slabě se zachvěla, když ucítila jeho ruce na svém břiše. „Je to velice silná touha, prudká a hladová.” Jednou rukou zajel níže a jeho něžné, intimní laskání jí znesnadňovalo hledání vhodných slov. „Jednou nebo dvakrát mě již někdo zaujal, ale tohle bylo poprvé, kdy mě napadlo oddat se muži, poprvé, kdy jsem si uvědomila, že takhle hezké už to možná nikdy nebude.”

„Ano, bylo to moc hezké,” zašeptal a jemně ji kousl do ucha. „Nejsladší, nej lahodnější, nejlepší.”

„Ano, pro mě také. Nevěděla jsem, že muži to také tak cítí. Myslela jsem, že pro ně není důležité, s kým to dělají.”

Otočil ji k sobě a lehce ji políbil na ústa. „Ani já ne, až do teď. Nikdy jsem po nikom netoužil tak jako po tobě.”

Znovu ji políbil a něžně položil na jejich ubohé lože. Tess se k němu přitiskla a pomyslela si, že po něm opravdu touží až hladově. Bez rozkoše, kterou jí mohl poskytnout, by strádala a pomalu umírala.

Když se odtrhl od jejích rtů a podíval se na ni, Tess viděla, že stejná hladová touha se zračí i v jeho vřelých šedomodrých očích. Mátlo ji, že Revan cítí jen hlad. Jak může tak silný cit stát sám o sobě, aniž ho doprovázejí další emoce? V jejím případě byly neoddělitelně propleteny, ztraceny jedna bez druhé. V Revanově případě se jednalo o oddělený cit, nedotčený komplikovanějšími emocemi.

„Ano, je to hlad.” Prstem mu přejela po hnědém obočí a po dlouhém rovném nose. „Bylo to tak silné, že jsem s tím musela bojovat každou minutu. Pak jsi odjel, aby ses stal terčem pro ty muže. Byl jsi pryč tak dlouho, až jsem začala věřit, že vyhráli, ty jsi mrtvý a už

nikdy ten hlad nenasytíš. Když ses vrátil, nezraněný, bylo to, jako bychom dostali druhou šanci.”

„A ty jsi ji využila.” Chytil ji za ruku a políbil na dlaň.

„Popadla jsem ji oběma rukama, vrhla jsem se na ni přímo nenasytně. Skutečnost, že se jedná o hřích, mi najednou připadala bezvýznamná. Vlastně jsem již zhřešila, když jsem na to myslela.”

„Takže jsi nato myslela?” „Ano, určitě.”

„To je dobře, že jsem nebyl sám.” „Ty jsi na to také myslel?”

„Od prvního okamžiku, kdy ses ke mně v noci přitiskla.” Zasypal jí obličej drobnými polibky. „Od té doby jsem na to myslel neustále. Dokonce mi dělalo problémy myslet na něco jiného — bez ohledu na nebezpečí, které nám hrozilo.” Pomaluji začal líbat na šíji. „Dny a noci, které jsme zde strávili, mi začaly připadat jako roky. Dlouhé, ďábelské roky.”

Zajela mu prsty do hustých vlasů a zachvěla se, když ucítila jeho rty na prsou. „Takže jsem tě mučila?” „Dnem i nocí.”

„Výborně.” Usmála se. „Protože ty jsi mě také mučil.” Prsty mu přejela po páteři. „Jsem ráda, že jsem nebyla sama, komu dny a noci připadaly delší než obvykle.”

„Myslím, že zbytek našeho pobytu se nám bude zdát velice krátký,” zašeptal a přisál se k jejím rtům.

Tess jeho vášnivý polibek opětovala a modlila se, aby se jí za tu dobu podařilo získat jeho srdce.

Kapitola 6

„Jsi si jistý, že jste se měli setkat právě zde?” Tess seděla na zemi a znuděně prstem dloubala do mechu.

Revan seděl vedle ní, objal ji kolem ramen a políbil na tvář. „Ano, v tomto lese, na místě, odkud je přes spojené větve dvou stromů vidět kopec.”

„Jistě, ve Skotsku je tak málo stromů a kopců, že není možné, aby ses zmýlil.”

Revan se zasmál, sevřel ji v náručí a náruživě políbil. „Tak ostrý jazyk a tak sladké polibky,” zašeptal a začal ji líbat na krk.

Tess pochopila, jak se Revan chystá usnadnit jim čekání, a vymanila se mu z náručí. „Neměl tu tvůj přítel již být?”

„Ano.” Jemněji zatáhl za kabát. „Proč si to nesundáš? Musí ti být horko.” Výmluvně na ni zamrkal.

„Rošťáku. Zas takové horko mi není a byla bych nerada, kdyby nás tvůj poněkud nedochvilný přítel přistihl, jak se válíme mezi stromy.”

„Starému Simonovi by to nevadilo.”

„Dovolím si oponovat,” ozval se hluboký hlas. „Myslím, že ,starému’ Simonovi by to docela vadilo.”

Tess překvapeně vykřikla. Revan se prudce obrátil po hlasu, jednou rukou se natáhl pro meč a druhou shodil dívku z klína. Pak však vyrazil radostný výkřik a vstal, aby přítele objal. Oba muži se kamarádsky plácali po zádech a Tess si pomyslela, že na ni úplně zapomněli. Bylo by však hloupé cítit se dotčená. Revan se prostě jen choval jako muž. Přesto na něj měla trochu vztek.

Zatímco čekala, až si na ni vzpomene, zkoumavě si Simona prohlížela. Byl podobně stavěný jako Revan, jen o něco menší. Z jeho bohatého oděvu se dalo usuzovat, že si potrpí na hezké oblečení. Odhadovala, že bude asi stejně starý jako Revan. Zatímco Revan byl světlovlasý, Simon byl tmavý jako noc. Vypadal skoro jako její španělští příbuzní.

„Pojď, Revane, představ mě své krásné společnici,” řekl konečně Simon.

Když ho Revan přivedl blíže, Tess viděla, že Simon má hezké zelené oči. Milý úsměv rozzařoval dosti ostře řezaný obličej.

„Předpokládám, že jsi Contessa Delgadová,” řekl Simon, lehce se uklonil a políbil jí ruku. „Smím říct, že můj přítel krásnější ženu ještě neunesl?”

„Ano, smíš,” odvětila s úsměvem. Revan se mezitím postavil vedle ní a vytrhl její ruku ze Simonová sevření.

Pak se na přítele podíval a zeptal se: „Takže pohádka o jejím ,únosu’ se již roznesla?”

Simon rychle zvážněl. „Obávám se, že ano. Ale teď už pojďme, je pozdě. Utáboříme se, najíme a pak si promluvíme o dalších plánech.”

Tess nechala muže, aby obstarali vše potřebné, posadila se a mlčky je sledovala. Šimonův smrtelně vážný výraz Revana zneklidnil. Najednou vypadal znepokojeně. Ani ona se necítila nejlépe. Sice se snažila, ale nedokázala samu sebe přesvědčit, že Šimonovu zasmušilost způsobila jen přímá hrozba velezrady.

Večeře proběhla rovněž v tichu. Působilo to až hrůzostrašně. Jako by Simon nechtěl mluvit a Revan se neodvažoval na nic ptát. Napětí bylo již tak nesnesitelné, že i špatná zpráva by byla lepší než žádná informace.

„Věděl jsi, kdo je Tessa,” promluvil Revan nakonec. „Její strýc rozhlásil po kraji, že byla unesena.”

„Ano.” Simon si povzdechl a napil se vína z měchu. „Tvrdí, že jsi to děvče nejen unesl, ale že ji chceš znásilnit a zabít.”

„Mám důvod, proč chci spáchat tak hrozný zločin?” procedil Revan skrze zaťaté zuby.

„Ano. Děláš to, aby ses pomstil. Odhodlal ses k tomu poté, co tě Brenda odmítla.”

Revan zaklel. „A lidé tomu věří?” vyhrkl. „Proč by tomu měli

věřit?”

„Možná ji někteří viděli. Říká se o ní, že je velice krásná.”

„Už jsem viděl hezčí,” odsekl Revan a zhluboka se napil.

Tess se rozhodla, že teď není vhodná doba ptát se, kdo je hezčí, a tak jen řekla: „Možná ti, kteří Brendu viděli, neměli tak dobrý zrak jako ty.”

Revan se na ni zamračil.

„Nechápu, proč tě to tak znepokojuje,” pokračovala Tess. „Vše můžu popřít, i když trocha pravdy na tom obvinění je. Nůž na krku není právě pozvání na projížďku.”

„Hodláš mi to otloukat o hlavu až do smrti?”

„Ne, tak dlouho určitě ne. Ale myslím si, že je správné ti to čas od času připomenout.”

„Tys jí dal nůž na krk?” zeptal se Simon a zatvářil se znepokojeně a pobaveně zároveň.

„Já ti to vysvětlím,” řekl Revan, když viděl, jak Tess otvírá ústa. „Kdybych to neudělal,” dodal poté, co mu podrobně popsal svůj útěk z Thurkettlovy tvrze, „byl bych teď mrtvý.”

„Zapomněl jsi říct, jak jsi vyhrožoval, že mě podřízneš od ucha k uchu,” ozvala se Tess. Simon se široce usmál.

„Musel jsem to udělat, jinak by mi nevěřili. Co jsem měl podle tebe říct? Promiňte, pánové, ve skutečnosti té dívce nechci ublížit? Byl bych mrtvý v okamžiku, kdy jsme vyšli z cely!”

„Vidím, že nemáš rád, když ti někdo připomíná podrobnosti onoho únosu. Ale zbytečně si z toho děláš těžkou hlavu,” dodala rychle, „obvinění můžu snadno popřít.”

„Nejprve se musíš dostat ke králi.”

„Tam právě míříme, nebo snad ne? Nepojedeme nyní se Simonem?”

„Ne. Bude bezpečnější cestovat odděleně, zvláště když víme, že jsme pronásledováni.”

„Pak tedy králi napíši a Simon mu může můj dopis doručit.” „Ty umíš psát?”

Tess jeho překvapená reakce trochu rozzlobila. „Ano, umím psát.”

„To je sice dobře,” ozval se Simon, „avšak bohužel nemám ani pero, ani nic, nač by se dalo psát. Vy snad ano?”

„Ne.” Revan si zajel prsty do vlasů. „Prozatím nám bude muset stačit, že zprávu předáš králi ústně.”

Simon přikývl. „Velká škoda, že to není všechno. Ještě než vám řeknu to nej horší, rád bych zdůraznil, že ne všichni lidé těm lžím věří. Mnozí se tě zastávají.”

„Z jakého dalšího zločinu jsem byl ještě obviněn?”

„Z vraždy Leitha MacNeilla.”

Revan nevěřícně zakroutil hlavou. „Proč bych měl zabíjet jednoho z králových mužů? Navíc člověka, který mi pomáhal a s nímž jsem pracoval?”

„Protože ten ubožák zjistil, že nesloužíš králi, ale Douglasům.”

„Chtějí ze mě udělat zrádce!”

„Když jsem odjížděl, jen se o tom šeptalo, ale od té doby uplynula již spousta času. Podlý šepot již možná zní hlasitěji. Pochopitelně ti, kdo lžím nevěří, se hlasitě ohradili.”

„Jsem rád, že není tak snadné očernit mé jméno. Ovšem se zrádci na každém kroku a s otevřeně revoltujícími Douglasy by to mohlo fungovat. Král se již poučil, že není radno nikomu příliš důvěřovat.”

„A navíc má velice zarputilou povahu,” dodala Tess. Revan se Simonem se zamračili.

„Je to pravda, to musíte sami uznat a nebylo by moudré tuhle skutečnost ignorovat. Všichni dobře víme, že královy výbuchy vzteku pomohly rozpoutat neklid. Nebodl snad ve vzteku hraběte z Douglasu, protože nechtěl ukončit svůj spojenecký vztah s pánem ostrovů? Člověk, který se nechá tak snadno unést hněvem, možná nebude mít dostatek trpělivosti, aby se dopátral pravdy, zvláště když bude mít jisté pochybnosti. Možná pravdu nechcete vyslovit nahlas, ale měli byste ji vzít v úvahu. Je to další věc, která by se mohla obrátit proti tobě, Revane.”

„Má pravdu,” souhlasil Simon, „ačkoliv by neměla své názory vyjadřovat tak otevřeně. Jestli o tobě začne král pochybovat, pak by ti mohl ve vzteku hodně ublížit, Revane.”

„Chceš tím říct, že by se mohlo docela dobře stát, že se mi pokusí setnout hlavu královi vlastní lidé a spojenci?”

„Bohužel ano — a ty už máš dost nepřátel i bez nich.”

„Ano, Thurkettla a určitě také Douglasy,” přikývl Revan. Začínal mít pocit, jako by vězel až po krk v bažině a začínal se potápět. „Aspoň že tebe z velezrady nikdo nepodezírá,” obrátil se k Tess. Pak se podíval na Simona. „Je to tak?”

„Ano, je považována za oběť,” odvětil vesele. „Ale,” pokračoval, „dával bych si pozor i na královy muže či spojence. Někteří možná nevědí, že to, co se říká, není pravda. Někteří mohou nabýt dojmu, že řeči jsou dostatečným důkazem, zvláště když zemi hrozí válka.”

Revan přikývl a podíval se na svoji a Tessinu spojenou ruku. Byli v nebezpečí — oba dva. V duchu zaklel. Každý šíp či meč, který ohrožuje jeho, ohrožuje i ji.

„Neměl jsem tě brát s sebou,” řekl tiše. „To já tě do všeho zapletl.”

Tess otevřela ústa, aby dala najevo nesouhlas, ale pak je zase zavřela. Byla by to lež, prázdná slova, která by ho měla jen uklidnit.

Stejně by jí nevěřil. Opravdu byla kvůli němu ve velkých problémech, ovšem na druhé straně on je nezpůsobil. Byla si jistá, že

časem by se dostala do nebezpečné situace buď jak buď. Revan by se neměl cítit provinile.

„Ano, je to tak. Ale stejně bych většině neunikla. Dříve či později bych odhalila strýcovy intriky a pak bych proti němu musela vystoupit. Také již přece víme, že si vždycky přál mou smrt.”

„Proč si strýc přeje tvou smrt?” zeptal se Simon.

„Mám nějaký majetek a pozemky.”

„A,” dodal Revan, „ví pár věcí o Thurkettlovi a Douglasech, které se nemá nikdo dozvědět.”

„To vše vysvětluje,” pronesl Simon a znovu se napil.

„Co to vysvětluje?” otázal se Revan a v duchu si přál, aby se mu nedostalo další odpovědi, která se mu vůbec nebude líbit.

„Thurkettle a Douglasové nabízejí za vaši smrt odměnu.”

„Za smrt nás obou?” Revan objal Tess kolem ramen a přitiskl ji k sobě.

„Ano. Skutečnost, že nabízejí peníze i za její hlavu mě mátla. Ale náš informátor z tábora Douglasů mě ujistil, že to je pravda. Za každou cenu vás chtějí chytit dříve, než se dostanete ke králi. Z toho, co mi náš přítel říkal, usuzuji, že zpráva o odměně se šíří velmi rychle. Nebudete moci důvěřovat nikomu.”

„Ale kdyby se o tom dozvěděl král, uvědomil by si, že můj strýc lže,” ozvala se Tess. „Jestli strýc tvrdí, že Revan mě chce zavraždit a hraje za špatnou stranu, pak z něj skutečnost, že za naše hlavy nabízí odměnu, dělá lháře.”

„To je pravda,” souhlasil Simon, „ovšem ke královu uchu se donesou pouze obvinem vznesená proti Revanovi. A navíc jsou všechno zatím jen řeči. Až na to, že tvá nepřítomnost potvrzuje pohádky, které o tobě Thurkettle vypráví.”

Tess nebyla stále přesvědčená. „Až se vrátíš ke králi, můžeš mu vše objasnit. Můžeš mu říct, že jsem v pořádku a že Revan nepatří k těm, kteří se mě chtějí zbavit. A že souhlasím se vším, co Revan říká.”

„Určitě to udělám a doufám, že to pomůže. Přesto bych si dával pozor na královy muže. V jejich řadách nyní panuje zmatek a nedůvěra.” Podíval se na Revana. „Teď bys mi možná mohl říct vše, co jsi zjistil.”

„Myslíš, že tomu nyní někdo uvěří? Pokud král pochybuje o mé loajálnosti, pak zpochybní i mé informace.”

Simon se ušklíbl a poškrábal se na bradě. „To je docela možné. Ale na druhé straně máš dostatek přívrženců, kteří by tvé informace mohli

využít. A jestli se nakonec ukáže, že jsi měl pravdu, pak tím dokážeš i svou loajálnost.”

Tess vytrhla ruku z Revanova sevření a postavila se. „Nechám vás, abyste probrali detaily, a půjdu si lehnout. Jsem si jistá, že nás čekají těžké dny, takže budu potřebovat hodně síly.” Popřála oběma mužům dobrou noc a vykročila k místu, kde jim Revan rozložil jednoduché lůžko.

„Hezké děvče,” prohodil Simon a upřeně se na Revana podíval.

„Ano a nejlepší z problémů, které mě zatím potkaly.”

„Vidím, že se ti líbí.” Ignoroval Revanův zamračený pohled. „Jde o to, zdají můžeš důvěřovat.”

Revan chvíli váhal, ale pak přikývl. „Ano. Zpočátku jsem jí nedůvěřoval, ale pak mi dobrovolně řekla vše, co ví o Thurkettlových intrikách. A také ví, že ji chce strýc zabít, že se o to už nějakou dobu pokouší. Jak správně poznamenala —jen blázen by byl loajální k muži, který se ho snaží zavraždit.”

„Takže je loajální k tobě?”

„Ví, že udělám vše, abych jí zajistil bezpečí. Rozhodně jsem si jistý její loajalitou ke králi.”

„Tak dobře. Co jsi tedy zjistil?”

„Hodně věcí, ale zároveň to možná nebude stačit.”

Podrobně popsal příteli každý fakt a přidal i případné možnosti. Pověděl Simonovi vše, co zjistil sám i od Tess. Simon mezitím také nezahálel a jeho informace se shodovaly s tím, co zjistil Revan. Schylovalo se k válce a vypadalo to, že boj vypukne již brzy.

„Je král připraven? Má dost mužů, kteří by se mohli postavit Douglasově armádě?” zeptal se Revan poté, co vstřebal všechny informace.

„Pracuje na tom.” Simon rozhrábl klackem uhasínající oheň. „Douglas ho chce sesadit z trůnu.”

„Ano. Po vraždě Jakuba I. mu trůn unikl jen o vlásek. A po pravdě řečeno, i když nikomu jinému bych to neřekl, vlastně se devátému hraběti z Douglasu příliš nedivím. Královi pochopové zabili šestého hraběte a jeho bratra při takzvané ,Černé večeři’ a později král osobně probodl osmého hraběte. V obou případech koruna porušila slib příměří.”

Revan pomalu přikývl. „A Douglasům byly zabrány pozemky. Ano, máš pravdu, vina je na obou stranách. Také si to uvědomuji. Ale věřím, že hrabata z Douglasu spřádala zrádné plány ještě předtím, než zabíjení začalo.”

„To se nedá popřít. Bylo jim dovoleno získat příliš velkou moc a nashromáždit příliš velký majetek.”

„Jestli vyhrajeme, bude to konec proklatých Douglasu.”

„Ano, příteli, Černí Douglasové padnou, ale Červení Douglasové z Drumlanrigu, Dalkeithu a Angusu vstanou z popela svých příbuzných. Určitě pádem Černých hodně získají.”

„Věřím, že král tentokrát nedopustí, aby získali příliš velkou moc.”

„Budeme se za to modlit.” Simon upřel na Revana zkoumavý pohled a potom dodal: „Mohl bys hodně získat, kdybychom tuhle válku vyhráli.”

„Pokud mě ovšem nezabijí jako zrádce,” ušklíbl se Revan. „To, co má rodina získá, jestliže se postaví na stranu krále, nepřipadne mně. Můj otec a dva starší bratři shrábnou odměny — což je ostatně jejich právo. Já jsem získal rytířský titul a něco málo peněz. To je dostatečné. Nikdy nebudu bohatý.”

„Pak by sis měl najít bohatou nevěstu. Zasloužíš si víc, než až do konce života bojovat za krále.”

„Taková budoucnost mě neděsí.”

Simon pokrčil rameny. „Oženit se s penězi a pozemky, jestliže jsou člověku odepřeny jen z důvodu špatného pořadí v rodině, chápu jako rozumný krok, za který není proč se stydět. Nejsi ošklivý a máš řadu dalších předností. Většina bohatých panen se musí oženit s muži, kteří jim mohou nabídnout mnohem méně než ty. Raději si to ještě dobře rozmysli, protože se může stát, že toho jednou budeš ve stáří litovat.”

„Cože? Chceš mi tvrdit, že až budu starý a zmrzačený, mohl bych litovat, že jsem si nenašel nějakou poďobanou a hašteřivou ženu?”

„Ne všechny panny, které mají peníze a pozemky, jsou poďobané a hašteřivé.”

Revan si vzpomněl na Tess, ale rychle myšlenku zatlačil do pozadí. Byla krásná, měla dobrou povahu, a navíc byla obdařená vášní, jakou potřeboval. Co víc by si mohl přát. Také měla peníze a pozemky. Cítil silné pokušení, kterému však musel odolat.

„Nemohu za to, co cítím, Simone. Pro mě je takový sňatek nepřijatelný. Já bych získal všechno, ale nepřinesl bych do manželství nic. Připadal bych si jako prodejná děvka.”

„Vidím, že ses již rozhodl. Přesto tě prosím, abys o tom ještě přemýšlel. Já to nevidím tak jednostranně. Navíc si uvědom, že všechny panny s penězi a pozemky se jednou budou muset vdát a ty bys jim mohl dát mnohem víc než většina mužů. Říkám to, protože si opravdu myslím, že takový sňatek je jediný způsob, jak my, mladší

synové, můžeme získat více než čest. Čest ti dostatek pohodlí nezajistí.”

„Proč mám takový pocit, že mě k tomu tlačíš z nějakých jiných důvodů?”

Simon se lehce ušklíbl a pak si povzdechl. „Ano, možná to tak opravdu je. Ale skutečně stačí, abys natáhl ruku a získal přesně to, co potřebuješ.”

„Máš na mysli Tessu.”

„Ano, mám na mysli Tess Delgadovou. Jste již milenci… ” „To jsem nikdy neřekl,” přerušil ho Revan.

„Ani jsi nemusel. Hned jsem to poznal. Netvař se tak divoce, příteli. Nemám důvod očerňovat její jméno. Takový nejsem a ty to dobře víš. Ale viděl jsem, že mezi vámi klíčí vztah — to, jak se na sebe díváte, i to, jak si jeden druhého dobíráte. Možná to vidím jen proto, že jsem tvůj přítel a dobře tě znám. Jako přítel ti radím, abys popadl příležitost za pačesy.”

„Tessa si zaslouží mnohem víc než pouhého vojáka.”

„Já se domnívám, že ty jí můžeš nabídnout mnohem víc. Možná víc, než jsi ochoten sám sobě přiznat.” Revan mlčel, a tak Simon jen pokrčil rameny a změnil téma. „Kam pojedete teď?”

Revan se vděčně chytil otázky. „To je obtížné rozhodnutí. Můžeme si vybrat mezi mnoha cestami, ale obávám se, že všechny budou hlídané.”

„O tom nepochybuji, ale domnívám se, že nejpřímější cesta ke králi bude také nejvíce hlídaná.”

„Souhlasím. Hodlám se vydat oklikou. Nejprve zřejmě pojedeme ke tvrzi mého bratra Nairna.”

„Ta může být také střežená.”

,Ano, ale pokud nebude obklíčená celou armádou, dostanu se nepozorovaně dovnitř. Potřebuji dalšího koně a nějaké zásoby. Doufám, že moji nepřátelé dojdou k názoru, že pevnost leží příliš daleko od cíle mé cesty, a tak ji nechají sledovat jen několika muži.”

„A co potom? Hodláš tam to děvče nechat?”

„Ne.” Revan si povzdechl a prohrábl si rukou vlasy. „Nairn poslal většinu svých mužů na pomoc králi a určitě se k nim brzy sám přidá.

I kdyby mi nabídl, že se o Tess postará, nebyla by tam v bezpečí, kdyby jí chtěl Thurkettle ublížit.”

„Což jak víme, chce.”

„Žene se za ní jako hladový vlk za kolouchem. A nejen pro všechno, co by její smrtí získal. S každým dalším dnem si musí

uvědomovat, jaké pro něj Tess znamená nebezpečí. Určitě si začíná vybavovat, co všechno mohla vidět či zaslechnout.”

„Jestli se vám podaří dojet ke Comynům a Delgadům, měli byste mít vyhráno.”

„Ještě jsem se nerozhodl, zda za nimi pojedu. Tessa tvrdí, že jim můžeme důvěřovat, ale nežila u nich pět let, možná ještě déle.”

„Můžete jim důvěřovat. Vůbec se toho neboj. Nejsou ani příliš bohatí, ani příliš mocní, ale na jejich loajálnost bych přísahal.” Simon se krátce usmál. „Říká se, že se snaží odčinit skutky svých předků, kteří povstali proti Robertovi I. Spousta jejich mužů slouží králi, jsou mezi nimi duchovní i právníci. Ano, můžeš jim bezmezné důvěřovat. Vydej se k nim. Určitě ti pomohou dostat se ke králi a zároveň umlčet pomluvy, které se o tobě šíří.”

„Znáš je dobře?”

„Dost dobře.”

„Jak je tedy možné, že si žádného z nich nemohu vybavit? Jen vzdáleně si pamatuji na dvorního malíře Delgada, Tessina otce, ale na nikoho jiného.”

„Zřejmě to bude tím, že nezůstávají věrni svému jménu. Berou si skotská jména, když se ožení či získají nové pozemky.” Simon uhasil oheň. „Ano, jeď k nim. Jsou na cestě ke králi. Jakmile do-jedeš na panství Silvia Comyna, jsi téměř u cíle své cesty. Silvio se postará, aby ses v bezpečí dostal ke králi.”

„Tedy pokud se mu již také nedoneslo, co se o mně povídá.”

„Tito lidé se nenechají ovlivnit pomluvami. Možná budou opatrní, ale nezapomeň, že s sebou budeš mít Tessu, která jim dosvědčí, že jsi nevinný. A teď běž spát, příteli. Musíš si odpočinout.”

„Měl bych se s tebou střídat na hlídce,” řekl Revan a postavil se. „Ale sobeckost mě nutí přijmout tvou nabídku.”

„To není sobeckost, ale zdravý rozum. Víš, že mám pravdu.” Revan se usmál. „Ano.”

„Ještě jedno upozornění — Delgadové a Comynové jsou velice hákliví na mravní čistotu svých žen.”

„Chceš tím říct, že by mě násilím mohli dotlačit k oltáři?” „Možná bys měl tuhle možnost zvážit.” „To nebude nutné. Já ani Tessa nikomu nic neřekneme. Jak by se tedy mohli dozvědět, že mezi námi k něčemu došlo?” „Možná stejně jako já.”

O této možnosti Revan raději nechtěl uvažovat, proto rychle změnil téma. „Až se znovu setkáme, příteli, budeme společně bojovat po králově boku.” Krátce stiskl Simonovi ruku.

„Pokud to bude nutné. Modlím se, aby ke krveprolití vůbec nedošlo.”

„Obávám se, že Bůh tentokrát tvé prosby nevyslyší, Simone.”

Kapitola 7

„Myslíš, že Simon dojede ke králi — bezpečně a včas?” Tess doufala, že při řeči nebude aspoň myslet na své šaty, které jí byly chabou ochranou proti vlhkému, chladnému počasí, jež se od úsvitu, kdy se rozloučili se Simonem, neustále zhoršovalo.

Revan, který opatrně vedl koně z kamenitého kopce, přikývl. „Ano, Simon je velice zkušený a dokáže ujet případným pronásledovatelům. Jestli se někdo dostane ke králi, pak je to právě Simon.” Na chvíli se odmlčel. „Ledaže by Jakub mezitím uprchl.”

„Jednou už utekl, že?” Tess si pomyslela, že mocní Douglasové dokážou zřejmě zastrašit i krále.

„Ano, v padesátém druhém, když proti němu vyrazil s vojskem hrabě z Crawfordu. Král chtěl utéci do Francie, ale biskup Kennedy ho přesvědčil, aby zůstal. Crawford byl pak poražen u Brechinu. A král později Douglasům odpustil, což bylo velice neprozřetelné. Teď vidíš, kam nás to dovedlo.”

Tess si povzdechla a přikývla. „Mír nemá ve Skotsku nikdy dlouhého trvaní.”

Byla to pravda a Revana nenapadalo nic, čím by ji mohl uchlácholit, a tak se soustředil, aby co nejrychleji projeli hustým

porostem u úpatí kopce. Za svůj život si míru příliš neužil. Ačkoliv neměl nic proti bojování, někdy ho již začínala válka unavovat.

Podíval se na oblohu a znepokojeně se zamračil. Stahovaly se mraky a bouřka na sebe nedá dlouho čekat. Za chvíli se budou muset vypořádat s mnohem hustším deštěm.

„Kousek odsud stojí malá chalupa. Přespal jsem v ní cestou k tvému strýci. Zastavíme se tam.”

Tess se rovněž zadívala na nebezpečně černou oblohu, ale řekla: „Ještě není noc.”

„Ne, to není a moc rád bych ujel větší kus cesty, ale obávám se, že počasí nám to nedovolí.”

„Bohužel máš zřejmě pravdu.”

Revan se lehce usmál a poplácal ji po štíhlé noze. „Vím, jak tě to musí mrzet.”

Tess přemáhala smích. „Dávej pozor na cestu — tedy pokud si tahle příšerná stezka takové jméno vůbec zaslouží.”

Cesty v okolí byly opravdu mizerné, pomyslela si. Ty, které používali obchodníci s dobytkem, oni používat nemohli, protože byly střeženy nepřáteli. Nezbývalo jim tedy nic jiného než vydat se málo používanými stezkami a někdy se museli prodírat divokou krajinou. Tess nechápala, jak ji někdy mohlo napadnout, že by ráda cestovala. Vidět nová místa je možná zábava, ale dostat se tam je složitější, než si představovala, a většinou to zřejmě nestojí za vynaloženou námahu, zvláště v jejich současné situaci.

Když spatřila uboze vyhlížející chalupu, v duchu si povzdechla, ale pak si přikázala, aby nebyla tak vybíravá. Byl to sice jen malý domek se zdmi z hlíny a doškovou střechou, ale před nepřízní počasí je ochrání a to je důležitější než přepych. Jestli se bude moci umýt v teplé vodě, pak bude spokojená.

Revan seskočil z koně a pomohl Tess na zem. „Není to žádný luxus, ale uvnitř je sucho, a když zatopíme, bude tam i teplo. Jen mi dovol, abych zkontroloval, zda se dovnitř od mé minulé návštěvy nenastěhovala zvířata.”

Tess trpělivě čekala u vyčerpaného koně, zatímco Revan vstoupil dovnitř. Dveře byly vyrobeny z tvrdé naolej ováné kůže, ale daly se zajistit a mohly ochránit před větrem a deštěm. Nepřekvapilo ji, když se Revan vrátil a vedl koně do domu. Kůň byl pro ně nepostradatelný, takže si ho museli hýčkat.

Vstoupila dovnitř a rozhlížela se po malé tmavé místnosti, zatímco Revan odstrojoval koně. Buď nebyl dům dlouho opuštěný, nebo jej všichni pocestní udržovali v čistotě. Uprostřed se nacházelo ohniště a u zdi byla postel s tenkou matrací. Pořád lepší než spát na zemi, pomyslela si Tess a začala rozdělávat oheň.

„Přinesu dřevo,” řekl Revan. „Je tu malý chlívek s nějakými zásobami.”

Tess se rozhlédla kolem a uviděla hrnce, ve kterých by mohla ohřát vodu. „Podívej se, jestli tam nejsou nějaké necky nebo sud.” „Na co?”

„Na koupel — na horkou koupel.”

„To by bylo něco. Ano, po něčem se podívám. Nejprve však potřebujeme dřevo nebo rašelinu na oheň a musíme nakrmit koně,” řekl a vyšel ven.

Tess se rozhodla, že začne ohřívat vodu hned. I kdyby Revan nenašel vhodnou nádobu, toužila umýt se teplou vodou. Začala si rozčesávat zacuchané vlasy, a vtom se vrátil Revan a táhl za sebou velkou dřevěnou káď. Tess nedokázala skrýt nadšení.

Revan postavil káď doprostřed místnosti a spokojeně se na Tess usmál. „Vyčistil jsem ji a zdá se, že není děravá.”

„Ach bože, to je učiněný zázrak.” Tess popadla kbelík. „Připadá mi, že jsem se nekoupala celá léta.”

Teprve až naplnila vanu, uvědomila si, že zde nebude mít žádné soukromí. Podívala se na Revana, který se skláněl nad ohněm a připravoval ovesnou kaši. Přestože bouře ještě neuhodila celou silou, slyšela déšť bubnující do země. Nemohla ho požádat, aby šel ven. Přestože si připomněla, že jsou milenci, a stud tedy není na místě, příliš jí to nepomohlo. Styděla se.

„Mohl by ses otočit ke mně zády, abych měla trošku soukromí?” zeptala se nakonec a v duchu zaklela, poněvadž cítila, jak rudne.

Revan se na ni podíval a mírně se usmál. „Myslím, že už jsem tě nahou viděl, drahá.”

„Ano, ale tehdy mi to nevadilo.”

Tiše se zasmál a otočil se k ní zády. Tess se rychle svlékla a se slastným vydechnutím se ponořila do teplé vody. Zavřela oči a vychutnávala si koupel. Vtom ji vylekalo tiché šplouchnutí a náhlý pohyb vody. Otevřela oči a zalapala po dechu, protože spatřila vedle sebe Revana.

„Co to děláš?” zašeptala a uhnula stranou, aby mu udělala místo.

„Také se chci vykoupat. Když jsem viděl, jak si dáváš načas, dostal jsem strach, že mi voda vystydne.”

„Nahřála bych ti další,” řekla nervózně a snažila se nevnímat štíhlé mužné tělo.

,,Aspoň jsem ti ušetřil práci.”

„Z nějakého důvodu nevěřím, že to je hlavní důvod, proč jsi ke mně vlezl.”

,, Asi máš pravdu. Otoč se, abych ti mohl umýt záda. Pak můžeš ty pomoci mně.”

Tess se opatrně otočila. Nyní na něj neviděla, ale ucítila, že se jí začal dotýkat. Jemněji omýval záda a pak ji k sobě přitiskl, aby dosáhl na přední část jejího těla.

Tess jeho pomalé doteky velice vzrušovaly. Pak jí začal oplachovat mýdlo. Mezitím ji líbal na krk, na ramena, kousal do ušních lalůčků. Zachvěla se a pomalu zavřela oči, když jí oběma rukama začal mýt

prsa a pak je pomalu oplachoval. Přerývaně dýchala a potichu vykřikla, jakmile ji pohladil po břiše.

Popadl ji za ramena a ona se k němu poslušně otočila. Jejich pohledy se střetly a Tess touha v jeho očích ještě více vzrušila. Něžněji políbil a vtiskl jí mýdlo do dlaně. Lehce se usmála a začala ho mýt.

Klekla si, aby mu dosáhla na záda. Využil té pozice a přisál se k jejím ňadrům. Roztřesenou rukou dokončila práci a rychle se posadila zpátky před něj.

Rozhodla se, že ho také trochu potrápí a začala mu mýt paže. Pomalu mu omývala širokou hruď i silné nohy. Po celou dobu se úmyslně vyhýbala jeho intimním partiím. Nakonec se na něj usmála a namydlila si ruce. Lehce ho políbila na rty a uchopila do dlaně jeho vzrušený úd. Zasténal a zavřel oči a Tess usoudila, že mu její doteky činí potěšení. To vědomí ještě více rozdmýchalo její touhu.

Naklonila se k němu a zasypala jeho krk a prsa lehkými polibky. Vzdychl a zajel jí prsty do vlasů. Jeho pomalé pohyby jí napověděly, že se snaží ovládnout, udržet touhu pod kontrolou. Tess doufala, že mu to příliš dlouho nevydrží, protože ona se již přestávala ovládat.

Právě když začínala pochybovat, že po ní doopravdy touží, popadl ji kolem pasu. Tess vykřikla, když do ní prudce vnikl. Chvíli seděla, překvapená novým způsobem tělesného spojení, a vychutnávala jeho blízkost. Když uchopil její hlavu do dlaní a vášnivě ji políbil, jejich pohledy se střetly. S překvapením si všimla, že šedá barva převládla nad modří v jeho očích, takže nyní vypadaly mnohem tmavší a hlubší.

„Jsi tak sladká,” zašeptal a uchopil ji za štíhlé boky. „Naše těla do sebe dokonale zapadají. Jsi jako ta nejkvalitnější rukavice — měkká, teplá, upnutá a přesto pružná.”

„Tak rukavice? Já však umím něco, co žádná rukavice nedokáže, sire Halyarde.”

„Ano? A co je to?”

Lehce ho políbila na ústa a zašeptala: „Hýbat se.”

Tess rozechvěl tichý sten, který se mu vydral z hrdla, a začala se pohybovat. Jejich polibek napodoboval intimní pohyby a odrážel vzrůstající prudkost jejich milování. Když Tess dosáhla vrcholu, Revan jí ještě více sevřel boky a rychle ji následoval. Tess přitiskla tvář k jeho rameni a pomalu se vzpamatovávala.

Revan ji lehce hladil po zádech. „Dovolím si tvrdit, že takovou koupel jsi ještě nikdy nezažila.”

„Ne, máš pravdu. Obvykle si jen myji vlasy.” Usmála se, když slyšela, jak se zasmál.

„Darebačko. Já toužím po lichotkách, a dostane se mi jen drzosti,” odvětil a pomalu se vymanil z jejího objetí. Když se narovnala a pohlédla na něho s tázavým výrazem ve tváři, s obavami se zeptal: „Děje se něco?”

„Jen jsem uvažovala, proč tě tak těší, že jsi první muž, se kterým jsem něco takového zažila.”

„Ano, těší mě to. To by potěšilo každého muže.” ,, Ale proč?”

„Cože?”

„Proč? Pochybuji, že mnoho žen poznalo muže bez zkušeností. Po pravdě řečeno většina mužů do svatby vyzkouší téměř všechno — mám na mysli tuhle oblast. A přesto mužům činí velké potěšení vědomí, že jsou prvním milencem své ženy. Většinou to vlastně vyžadují a zlobí se, když tomu tak není. Opravdu, muži se snaží zbavit panictví hned, jak je to možné, protože nechtějí, aby nějaká žena věděla, že je první, se kterou se vyspali. Tak proč chtějí být prvním milencem ženy?”

„To je zajímavá otázka,” řekl po dlouhé odmlce.

Rozhostilo se ticho a asi po minutě nebo po dvou to již Tess nevydržela a vyhrkla: „Ano — zajímavá, ale nějak váháš s odpovědí.”

„Možná to je proto, že žádnou odpověď nemám. Otoč se, umyji ti vlasy.”

Tess se k němu obrátila zády a nechala si od něj namydlit vlasy „Takže ty říkáš, že to je jeden z těch nepopiratelných a nezměnitelných faktů, pro které vlastně není žádný důvod?”

Krátce ji zatáhl za vlasy a zasmál se jejímu tichému zaklení. „Přestože to přiznávám velice nerad, zřejmě to tak bude. Ale my, Skotové, nejsme zdaleka tak vybíraví jako Angličané či Italové. Možná by se to dalo nejlépe přirovnat k tomu, co člověk cítí v bitvě. Většina mužů považuje za velkou čest, když mohou jako první prorazit nepřátelskou obranu, třebaže za to často musí zaplatit rychlou a krvavou smrtí.” Začal jí pomalu oplachovat vlasy.

„Vidím, že víš, jak potěšit ženské srdce. Je báječné být přirovnáván k sebevražednému útoku.”

Revan se zasmál, ale hned zase zvážněl. „Chceš, abych ti vysvětlil záhadu, o níž jsem nikdy nepřemýšlel — prostě jsem ji bral jako pravdivé tvrzení. Možná později, až se nad tím hlouběji zamyslím, ti budu moci poskytnout lepší odpověď. Teď je řada na tobě, abys mi umyla vlasy, a potom povečeříme.”

Jelikož voda začínala rychle chladnout, Tess spěšně udělala, oč ji žádal. Utřeli se do šatů a zabalili se do přikrývek. Tess ještě vyprala jejich oblečení, pomohla Revanovi vylít špinavou vodu; nejprve používali kbelíky, ale potom společně odtáhli káď ke dveřím a zbytek vody vylili ven. Revan pak odnesl káď zpátky k ohni a Tess přehodila přes okraj mokré šaty, aby brzy uschly.

Večeře se skládala z ovesné kaše a kousku sýra, který dostali od Simona. Bylo to skromné jídlo a poněkud nudné, ale Tess věděla, že stížnosti jí stejně nepomohou. V duchu si slibovala, že se při první příležitosti nají přímo královsky.

Venku se mezitím rozpoutala bouře. Burácející vítr a prudký déšť brzy ochladily celou chalupu, takže opravdové teplo již zůstávalo jen v blízkosti ohně. Zatímco Tess umývala misky, Revan donesl k ohništi matraci. Tess se nejisté dívala, jak přes ni přehazuje pokrývku.

„Jsi si jistý, že v ní není žádná havěť?“zeptala se a opatrně se posadila.

„Ano.” Usadil se vedle ní a objal ji kolem ramen. „Můžeš mi věřit. Když jsem tu minule spal, žádné nové společníky jsem nezískal. Věřím, že je stále čistá. Po pravdě řečeno nemyslím si, že tu od mé minulé návštěvy někdo byl. Všechno zůstalo přesně tak, jak jsem to zanechal.” Zvedl měch s vínem, napil se a podal jej Tess.

Tess se rovněž napila sladkého moku a vrátila mu jej. „Myslíš, že bouře do rána ustane?”

„Nejdivočejší bouře většinou trvají nejkratší dobu. Doufám, že to bude pravda i tentokrát.” Zamračil se a doufal, že neztratí drahocenný čas.

„Naši nepřátelé by se k nám mohli přiblížit, nemyslíš?”

„Ne, v tak divoké bouři museli rovněž vyhledat úkryt a zůstat v něm. Vlastně by nám mohla bouře pomoci, protože smyje stopy, které jsme zanechali.”

„Tak proč ses zamračil, když jsem zmínila možnost, že bychom tu mohli zůstat uvězněni?”

Poškrábal se po bradě a zadíval se do ohně. „Nechci ztrácet drahocenný čas.”

„Ach ano — čas. Jestli je informace, kteroujsi získal, správná, pak máme stále šest týdnů, možná více.” Z výrazu v jeho obličeji usoudila, že ho to příliš neuspokojuje.

„Ano. Pokud máme šest týdnů. Pokud je naše informace správná. Přesto je velmi důležité dostat nové zprávy ke králi co nejdříve. Potřebuje čas, aby se mohl připravit na bitvu. Ano, je pravda, že král

již začal shromažďovat armádu, a všichni vědí, že dojde ke konfrontaci, jen netuší, kdy přesně. Muži nemohou odložit setbu na později jen kvůli nějakému dohadu. Žádný člověk nebude riskovat hladomor jen proto, že si král ,mysh”, že dojde k bitvě.”

„Ne, to jistě ne.” Chytila ho za ruku. „Ale ty máš Simona. Říkal jsi, že se dostane ke králi.”

Napětí v jeho obličeji mírně polevilo ,,Ano, on to dokáže. Dělá mi však problém ignorovat jednoduchý fakt. Simon je v samém středu Douglasova panství a míří ke králi. Každý, kdo jede tím směrem, vypadá podezřele. Douglasové udělají cokoliv, aby ho zastavili.”

„Cestuje sám. To je v téhle divočině velká výhoda. Existuje mnoho skrýší, kam se může uchýlit.” „Snažíš se mě uklidnit.” Usmál se na ni.

Tess ho políbila na tvář. „Ano a měl bys mou snahu ocenit. Venku je tma a jsme tady uvězněni. Když si budeš dělat starosti, nikomu tím nepomůžeš. Tvrdil jsi, že je Simon velmi zkušený. To si opakuj a na ostatní zapomeň. Myslím, že máme svých starostí dost. Proč se ještě strachovat o někoho jiného, když to není nutné?”

„Jsi tak moudrá.”

„Že ano?”

Revan se zasmál. „Asi mám jen moc času na přemýšlení.” „Pak bych tě možná mohla trochu rozptýlit.” Něžně ho kousla do ucha. „To je jedna možnost.”

„Jestli chceš raději sedět a dělat si starosti, pak mi to klidně řekni.” Začala ho líbat na krk a cítila, jak ji k sobě přitiskl. „Ne, myslím, že se raději nechám rozptýlit.”

Otočil ji obličejem k sobě a vášnivě políbil. To, co cítil, ho trochu překvapilo. Po dvou dnech a nocích v jeskyni, kde nedělali téměř nic jiného, než se milovali, očekával, že jeho vášeň již trochu ochladne. Místo toho se však prohloubila. Teď, když věděl, jakou rozkoš může najít v jejím náručí, chtěl ji ještě víc. Dělalo mu to starosti, protože nevěřil v jejich společnou budoucnost, přesto jí však nedokázal odolat. Zdravý rozum mu radil, aby si od ní držel odstup, jinak se situace ještě zhorší, on to však nedokázal. Místo toho se rozhodl vzít si co nejvíce, než to všechno skončí.

Tess mu přejela rukama po těle a uvolnila pokrývku, do níž byl zabalený. Zachvěl se pod jejím dotekem a přál si, aby byla smělejší, a zároveň si užíval její nevinnosti. Líbal ji a nechával se od ní hladit, dokud ho touha nepřinutila požadovat víc. Položil ji na záda, sklonil se nad ní a odkryl ji. Vnořil se do její zvoucí náruče, začal ji líbat na hrdlo a přejíždět rukama po štíhlém těle.

„Neměla jsem tě rozptylovat já?” Tess hovořila s mírnými obtížemi, protože si pohrával s jejími ňadry a vzrušoval ji jazykem.

„Vždyť mě rozptyluješ, děvče. Ještě nikdy mě žádná žena tak sladce nerozptylovala.”

„Ani jsem se nemusela moc snažit. Vypadá to, že stačí, abych řekla ano.”

Revan se usmál a lehce ji políbil na břicho. „Vlastně stačí, když řekneš možná.”

Lichotka, pronesená vzrušeným hlasem, v kombinaci s laskáním ji přece jen připravila o řeč. Zabořila mu prsty do vlasů a zcela se oddala jeho milování. Jediné zvuky, které vydávala, byly tiché vzdechy. I ty však utichly, když ucítila jeho horké rty a jazyk na vnitřním stehně.

Prudce sebou trhla. Přidržel ji za boky a za okamžik si již nepřála utíkat před jeho intimním laskáním. Otevřela se jeho důvěrnému polibku a prohnula se jako luk. Když cítila, že se blíží k vrcholu, vykřikla jeho jméno a Revan do ní rychle vstoupil. Přitiskla se k němu a společně dospěli k vyvrcholení.

Nedlouho poté Revan na okamžik odešel z postele, aby se umyl, a když se vrátil, začal utírat i ji. Tess pocítila stud. Revan ji sevřel v náručí a ona přitiskla tvář k jeho široké hrudi, neschopná pohlédnout na něho. Bylo obtížné podívat se od očí muži, který ji viděl chovat se nevázaně jako lehká holka.

Revan jí pročesával prsty dlouhé, husté vlasy a mírně se zamračil. Tess byla poněkud napjatá. Doufal, že ji jeho chování příliš nevyděsilo. Nepřál by si uhasit žár jejich vášně tím, že od ní očekával všechno, a navíc hned. Její touha byla stejná jako jeho a dělalo mu problém uvědomovat si, že na ni nesmí spěchat.

„Tohle dělají děvky?” zašeptala Tess, která se konečně odvážila vyslovit své největší obavy.

„Ne. Po pravdě řečeno málokterý rozumný muž by se s prodejnou ženou takhle miloval.” Chytil ji za bradu a pohlédl na její obličej zalitý ruměncem. „Ale ty, Tesso, jsi velmi sladká.” Usmál se, když zrudla ještě víc, a pak ji lehce políbil na ústa. „Ponoukáš muže k větší nápaditosti.”

Zakroutila hlavou, potom ji znovu opřela o jeho hruď a tiše zívla. „Tak k nápaditosti? Chtěla jsem tě jen rozptýlit.”

„To se ti v každém případě povedlo.” Viděl, že se snaží skrýt další zívnutí, a políbil ji na temeno hlavy. „Odpočiň si, miláčku. Úsvit již není daleko.”

Tess zasténala. „To je druhá věc, na kterou neustále myslím,” řekla. „Jakmile budeme v bezpečí, budu vstávat pozdě celý týden. Vlastně možná zůstanu celý týden v posteli.”

„To zní jako dobrý nápad.” Lehčeji pohladil po zádech. „Ale říkala jsi, že to je druhá věc, na kterou neustále myslíš. Co je ta první?”

„Ach ano, ta první.” Pohodlně se k němu přitulila, zívla a zavřela oči. „Hned jak budeme v bezpečí, pořádně se najím. Budu hodovat tak dlouho, až mě budou muset odnést do postele. Dám si ovoce, smetanu, sýr a maso. Ano — hodně, hodně masa.”

„To chápu, ovesná kaše se snadno omrzí.”

„Nechápej to jako kritiku.”

„Já vím. Ale myslím, že tohle přání bych ti mohl splnit. Jestli se vzbudíme dostatečně brzy a bude již po bouři, vydám se na lov.” „Myslíš, že to je moudré? A bezpečné?”

„Nic nebude moudré a bezpečné, dokud nedojedeme ke králi. Naši nepřátelé nás prozatím nenašli a bouře smyla všechny naše stopy. Seženu nějaké maso a cestou si ho můžeme připravit.”

„Můžu počkat, dokud nebudeme u krále.”

„Ano, ale nic se nestane, když se na chvíli zastavíme a upečeme si kus masa. Udělá nám to dobře, nabereme sílu a… ” Revan se usmál. „Vím, že mi budeš velice vděčná.”

Vrhla na něj naoko znechucený pohled a zase oči zavřela. „Ano, budu ti velice vděčná, ale míra mého vděku závisí na chutnosti připraveného pokrmu.”

„Jaký by byl tvůj vděk, kdybych ti naservíroval hezkého, baculatého teťřívka?”

Při té představě se jí začaly sbíhat sliny. „Hodně veliký, tím si můžeš být jistý. Tak veliký, že budu muset dlouho přemýšlet, abych přišla na dostatečně velkou odměnu.”

„Chceš říct, že jdeš spát.”

„Ano, ale jestli mi přineseš něco lepšího než ovesnou kaši, brzy uvidíš, že umím přemýšlet i ve spánku. Nemusím být vzhůru celou noc, abych vymyslela odměnu.”

„To zní zajímavě. Tak tedy dobrou noc. Možná ti dokonce přinesu párek ptáků.”

„Jeden bude stačit. A dej pozor, abys s sebou nedovedl nějakého dvojnohého nohsleda.”

„Nedělej si starosti. Aspoň na chvíli hodlám být lovcem, a ne štvanou zvěří.”

Kapitola 8

Tess položila zavazadlo u vchodu, zamračila se a odjistila vyztuženou kůži, která sloužila jako dveře. Stála na sešlapaném kamenném prahu a dívala se do lesa obklopujícího chalupu. Bývalá políčka byla nyní divoce zarostlá, ale Tess se stejně nemohla nabažit krásy kolem sebe. Revan byl pryč už několik hodin.

Odjel hned za úsvitu a v okamžiku, kdy vyšel z chalupy, ho již postrádala. Nebyla schopná myslet na nic jiného než na nebezpečí, které mu mohlo hrozit. Ačkoliv to nevypadalo, že by je někdo pronásledoval, dokonce i Revan se zdráhal říct, že jsou v bezpečí. Najednou už chtěla být pryč z chalupy a pokračovat v cestě ke králi.

Tess si povzdechla, vrátila se k ohništi a posadila se. Byla již oblečená, sbalila jejich skromná zavazadla a nyní mohla jen čekat. Sundala si klobouk, prsty si pročísla vlasy a začala je splétat do copu. Zřejmě se jí pod klobouk stejně nevejde a bude ho muset zase rozplést, ale potřebovala se nějak zabavit.

Cop měla spletený asi do poloviny, a vtom ztuhla. Zaslechla tichý zvuk, jako by někdo zavadil špičkou boty o kámen. Ještě než zvedla hlavu, věděla, že to není Revan. Ten by svoji přítomnost ohlásil jinak. Nepřekvapilo ji, když spatřila jednoho ze strýcových mužů, Thomase, ale pak si uvědomila, co jí vlastně hrozí.

Zaklela a vyskočila na nohy, ovšem bylo již pozdě. Thomas, následovaný Donaldem, rychle přešel místnost. Uskočila stranou, ale jakmile se pokusila vyrazit ke dveřím, zjistila, že východ je zablokovaný dvěma dalšími strýcovými pochopy. Neměla šanci na útěk. Napadlo ji, že je aspoň musí pozdržet, dokud se Revan nevrátí. Ačkoliv netušila, co by zmohl proti takové přesile, byl to její jediný plán.

Thomas po ní znovu skočil. Opět uskočila stranou. V chalupě nebylo mnoho věcí, ale popadla, co se jí dostalo pod ruku, a házela na muže i rašelinu a dřevo, které Revan přinesl na otop. Thomase a Donalda sice udržovala v bezpečné vzdálenosti, příležitost k útěku však stejně neměla. Oba muži zakleli a houkli na své společníky u dveří, aby jim pomohli. Ti se jen pobaveně zasmáli.

Jakmile neměla čím házet, Donald s Thomasem se na ni vrhli. Tess utekla z Thomasova dosahu, ale Donald jí nastavil nohu. Upadla na

tvrdou hliněnou podlahu, a než se stačila nadechnout a vyskočit, Donald na ní seděl. Chvíli jí trvalo, než nabrala dech. „Okamžitě ze mě slez, ty pitomče,” vyštěkla.

„Ani se nehni, Donalde,” přikázal mu Thomas, sklonil se k Tess, chytil ji za zápěstí a natáhl jí paže před sebe.

„Nemůžete mě vzít zpátky ke strýci Fergusovi,” bránila se, když jí Thomas pevně spoutal ruce drsným provazem.

„Ale můžeme a taky to uděláme. Hotovo, Donalde. Můžeš vstát.”

Donald vyskočil na nohy a Thomas vytáhl Tess za provaz na nohy. Pokusila se ho kopnout, ale držel se od ní v bezpečné vzdálenosti. Věděla, že se od něho nedočká ani sympatií, ani milosrdenství. Přesto se rozhodla, že to zkusí a připomene mu, že riskuje život, když pomáhá strýci v zločinech.

„Budeš zodpovědný za vraždu, Thomasi.” Její chabá naděje se rozplynula. Jen se na ni usmál.

„Ať” už se ti stane cokoliv, obviněný bude tvůj krásný rytíř.”

, Ale zabít mě chce můj strýc.” „Vlastně se mu ani nedivím,” ozval se Donald. „Nepřijde ti to tak zábavné, až se budeš za své zločiny houpat na šibenici.”

„Viset bude tvůj hezký sir Halyard,” vyštěkl Thomas a táhl ji ke dveřím.

,Ano, sir Thurkettle má všechno dobře vymyšlené,” souhlasil Donald.

Oba muži ve dveřích ustoupili stranou a Tess vztekle zaklela, protože zakopla o práh. Ti blázni si myslí, že strýc dokáže oklamat i spravedlnost. Raději nepřemýšlela o tom, kolikrát se mu to již podařilo.

„Jednoho dne strýce chytnou a vy oba půjdete s ním.” Snažila se zastavit, aby Thomase, mířícího ke koním, zpomalila. „Bez váhání by vás předhodil psům, kdyby si myslel, že si tak zachrání vlastní kůži.”

„Zavři pusu, děvče.” Thomas ji zvedl a posadil na koně. Donald a ostatní muži se zatím vyhoupli do sedel. „Nepřemluvíš nás, a jestli okamžitě nezmlkneš, umlčím tě sám.” Krátce jí zahrozil pěstí a pak se vyhoupl za ni.

Tess se rozhodla mlčet. Nevěděla, co strýc na tyhle muže ví. Možná prostě jen věřili, že už jsou ve strýcových intrikách natolik zapletení, že nemají na vybranou. Třeba věřili, že sir Fergus si může dělat, co se mu zlíbí, jelikož za ta léta porušil již spoustu zákonů, aniž ho někdy někdo potrestal. Usilovně přemýšlela, čím by je mohla přesvědčit, ale došla k názoru, že i kdyby to věděla, zřejmě by se jí to

stejně nepovedlo. Strýc možná ty muže držel v šachu stejně jako Douglasové jeho.

„Chce vás zatáhnout do velezrady proti králi,” řekla. Byl to poslední pokus, jak je přesvědčit, že by jejího strýce neměli bezmezné poslouchat.

„Říkal jsem ti, abys ztichla.”

Tess zalapala po dechu a rychle se chytila hrušky sedla, neboť Thomas prudkým kopancem do slabin popohnal koně k cvalu. Zatímco se její čtyři únosci hnali lesem, krátce se podívala zpět přes rameno. Chalupa již byla téměř z dohledu. Thomas ji udeřil do hlavy a Tess se otočila zpátky dopředu.

Trochu ji mátlo, že se muži nepokusili nastražit past na Revana. Věděla, že strýc chce Revana stejně jako ji — možná ještě více. Tess doufala, že skupinku tvoří jen tihle čtyři muži a další nečekají poblíž chalupy na nic netušícího Revana. Bylo důležité, aby Revan zůstal na svobodě, důležité pro Skotsko. Ona byla jen jedním malým kolem v soukolí. Její život neznamenal nic v porovnání s nutností zastavit Douglasy dříve, než se zmocní celého Skotska. Revan by to určitě chápal zrovna tak.

Teprve nyní na ni porážka dolehla celou svou váhou. Snažila se nevzdat se všech nadějí. Revan sice nemůže riskovat svůj život, aby ji zachránil, musí myslet především na Skotsko a krále Jakuba, to ovšem neznamená, že nemá žádnou šanci. Ještě stále je naživu. A kde je život, tam je i naděje. To si musela stále opakovat. Nesmí dopustit, aby ji zoufalství oslabilo.

Tess se přinutila soustředit na stezku, kterou jeli. Věděla, že má špatný orientační smysl, přesto musela najít něco, čeho by se mohla chytit. Jestli se jí podaří uprchnout, musí se nějak dostat zpátky k Revanovi či k otcově rodině. Pozorně sledovala cestu a snažila se zapomenout na možnost, že snad Revana již nikdy neuvidí.

Revan prudce zastavil koně a upřeně se zadíval na zem. Již nějakou dobu sledoval vlhký mech pod kopyty koně. Nyní si s úlekem uvědomil, že to, co ho zaujalo, jsou další koňské stopy. Jelikož si byl jistý, že nepatří jeho koni, znamenalo to, že se někdo nedávno v této oblasti pohyboval.

Radost z úlovku dvou ptáků se okamžitě rozplynula. Mohlo se sice jednat o nevinného pocestného, ale na to se Revan nemohl spoléhat. Pronásledovalo je příliš mnoho lidí. Ještě daleko od chalupy seskočil z koně a přivázal ho k hlohu.

Pečlivým ohledáním stop zjistil, že k chalupě mířili čtyři jezdci, což ho ještě více vyděsilo. Opatrně se plížil k domku, dával si pozor, aby ho nikdo nezahlédl, a hledal známku o přítomnosti cizích lidí.

Ve chvíli, kdy měl chalupu na dohled, si byl již jistý, že ať sem přijel kdokoliv, již tu nebyl. Přesto zůstával opatrný. Vstoupil dovnitř a viděl, že Tess je pryč. Odhodil opatrnost a usilovně začal prohledávat domek i okolí, aby zjistil, jak ji odvedli a kterým směrem se vydali.

Z věcí rozházených uvnitř snadno usoudil, že Tess neodešla dobrovolně. Stopy před chalupou prozradily, že ji únosci táhli k čekajícím koním. Pak odjeli na jih, zpátky cestou, po níž s Tess přijeli, zpátky k Thurkettlovi. Jediné, co Revana uklidňovalo, byla skutečnost, že nenašel žádnou krev, nic, co by svědčilo o Tessině zranění. Rychle popadl jejich zavazadla a rozběhl se zpět ke svému koni. Možná se mu ještě podaří zachránit ji.

Jakmile se vyhoupl do sedla, vydal se po stopách únosců. Nijak seje nepokoušeli zakrývat, vlhká, bahnitá půda jasně ukazovala, kudy jeli. Když Revan nabyl jistoty, že před ním jednou jen čtyři muži, začal spřádat plány.

Trochu ho trápilo, že králova záležitost musí počkat, ale došel k názoru, že nemá na vybranou. Bez jeho pomoci by Tess zemřela.

„Tady se utáboříme,” oznámil Thomas, zastavil koně a rozhlédl se okolo.

Tess mu málem poděkovala, ale včas se zarazila. Celý den jeli drsnou a nebezpečnou krajinou. Ulevilo se jí, zaradovala se, že si na chvíli odpočine — ale vděčná těmhle lidem nebyla. Kdyby ji ti lumpi neunesli, nemusela by snášet nepohodlnou cestu, pomyslela si rozzlobeně. Zamračila se na Thomase, který seskočil z koně a potom ji drsně stáhl ze sedla.

„Dávej pozor, ty prase,” vykřikla a snažila se udržet na roztřesených nohách.

„Být tebou, dávám si pozor na jazyk, ženská.”

„Opravdu? A co bys mi mohl udělat? Vezeš mě na popravu. Co horšího se mi ještě může stát?” Tess se pokoušela zůstat klidná, když Thomas zlověstně přimhouřil oči.

„Můžu ti posledních pár mil pořádně znepříjemnit, děvče.”

„Vzhledem k tomu, že musím cestovat v tvé blízkosti, jsi to, myslím, už udělal.”

Thomas zrudl, protože jeho společníci se zasmáli. „Drž zobák a běž si sednout tam k tomu stromu.”

„Ke kterému? Jsme v lese, hlupáku. Jsou tady desítky stromů.”

Postrčil ji směrem k polosuché borovici. „Sedni si sem.”

Tess se rozhodla, že ho poslechne. I když jí činilo radost toho muže urážet a ponižovat, bylo to nebezpečné. Opatrně se posadila k pokroucenému stromu. Chvíli odpočívala a nevšímala si mužů, kteří se mezitím utábořili. Pak ji však zaujal jejich rozhovor.

„Přijede za ní,” řekl Thomas, posadil se u ohniště a zhluboka se napil z měchu. „Muž jako sir Halyard to bude považovat za svou povinnost.”

Donald zakroutil hlavou. „Musí se dostat ke králi. To je jeho povinnost, na kterou nezapomene kvůli nějaké hubené holce.”

„Máš pravdu, ale ten chlap je arogantní a určitě si myslí, že ji zachrání, aniž ztratí mnoho času.”

„Rozhodně nám neublíží, když budeme připraveni,” zabručel další muž, kterého Tess neznala. „Nikdo z nás přesně neví, jak se Halyard zachová.”

Thomas souhlasně přikývl. „Poslechni našeho přítele Johna, Donalde. Možná se mýlím, když si myslím, že toho muže nalákáme na tohle děvče, ale každopádně to můžeme aspoň zkusit. Čas rychle ubíhá a Thurkettle začíná být velice nervózní.”

„Jak si tu past představuješ?” zeptal se Donald. „Určitě nám jen tak nevběhne do náruče. Jestli chce tu holku osvobodit, bude velmi opatrný. Halyard je dost chytrý, aby si uvědomil, že ho chceme

dostat.”

„Ano, ale my jsme čtyři, a on je sám. Dva z nás budou hlídat kousek za tábořištěm a dva zůstanou poblíž ní. Každých pár hodin se můžeme vystřídat.”

„A kdy budeme spát?” zajímal se John.

„Na spánek nám bohužel moc času nezbude,” připustil Thomas. ,,Ale jestli přivedeme Halyarda i ji, Thurkettle se nám určitě bohatě odmění. Jedna noc bez spánku nás nezabije.”

Tess měla co dělat, aby na sobě nedala znát strach. Ti muži byli sice neschopní, ale byli v přesile. Revan je možná dobrý bojovník, ale sám proti čtyřem mnoho nezmůže. Tess se strachovala, aby se nerozhodl ji zachraňovat. Snad je již na cestě ke králi a myslí především na záchranu Skotska. Zachvěla se, když si představila, že by měla být příčinou Revanova polapení, a ještě hůře jeho smrti.

Revan zaklel, když vyslechl Thomasův plán. Doufal, že muži nebudou očekávat, že by se mohl vydat za Tess. Oni to však nejen

očekávali, ale naopak v to doufali. Zachránit Tess bude velice obtížné — třeba i nemožné.

Ležel na břiše v hustém houští, z něhož měl dobrý výhled na celé tábořiště. Snažil se uklidnit skutečností, že se mu podařilo dostat tak blízko, aniž ho někdo zahlédl. Hlavou se mu však honila spousta otázek. Je jeho kůň dostatečně daleko a neobjeví ho? Nebude Tess během jeho pokusu o vysvobození zraněna, či dokonce zabita? Každý jeho plán s sebou nesl víc rizik, než mu bylo milé.

Nakonec se projeden rozhodl. Sníží počet nepřátel, kteří by na něj mohli střílet šípy, tím, že dva muže hlídající mimo tábor umlčí. Věřil, že by to mohl dokázat. Snad mezitím zbývající dva muži nezjistí, co se jejich kolegům stalo. Také musel doufat, že Tess okamžitě zareaguje na jeho příjezd. Jakmile se vřítí do tábora, mohl by využít momentu překvapení, ale jestli se Tess nezachová pohotově, vše bude ztraceno. Musí se modlit, aby vše vyšlo a Tess byla stejně bystrá a hbitá jako obvykle.

Znovu tiše zaklel. Jeho skrýš byla velice nepohodlná. Ostny se mu zapichovaly do celého těla. Bude to dlouhá noc, pomyslel si a začal se připravovat na vhodnou příležitost.

Když jí Thomas položil do klína malou misku s nevábně vyhlížející ovesnou kaší, Tess na ni chvíli hleděla a pak zvedla hlavou. „Tohle jíst nemůžu.”

„Nic jiného nedostaneš, takže zmlkni a pusť se do jídla.” „Chci to sníst, i když to vypadá nechutně. Ale jak mám jíst se zavázanýma rukama?” „Myslíš si, že jsem idiot?”

Tess se přinutila neodpovídat. Urazit Thomase bylo velice snadné, ale nic by tím nezískala. Potřebovala, aby jí rozvázal ruce, a nejen proto, aby se mohla najíst. Brzy bude mít ruce z pout ochromené, a jestli se jí naskytne příležitost k útěku, nebude ji moci využít, pokud si na chvíli od pout neodpočine.

„Jestli mě nechceš rozvázat, pak mě někdo musí nakrmit. Těžko se takhle můžu najíst sama.”

„Krucinál, tak dobře, ale jen co dojíš, zase tě spoutám.” Rozvázal jí ruce a pak vykřikl: „Donalde, pojď sem, sedni si vedle ní a nespusť z ní oči.” Jen co Donald přišel, Thomas se vrátil zpět k ohni, aby si promluvil se zbývajícími dvěma muži.

Trvalo nějakou dobu, než byla Tess vůbec schopná jíst. Masírovala si ruce, aby se jí do nich vrátil cit. Pak zvedla lžíci a pustila se do kaše.

V duchu si přála, aby měla jazyk stejně necitlivý jako ruce. Ovesná kaše byla šedivá, zatuchlá a plná žmolků, měla však hlad. Nic horšího ještě v životě nejedla. Soustředila se na rozhovor mezi Thomasem a jeho kumpány a doufala, že aspoň zapomene, co si dává do úst.

„Johne, chci, abyste s Wallacem hlídkovali mimo tábořiště jako první,” řekl Thomas.

„Proč musíme být vždycky první,” stěžoval si John.

„První nebo poslední — co na tom záleží?”

„Jestli na tom nezáleží, pak jděte s Donaldem nejprve na hlídku

vy.”

Thomas hrubě zaklel a pak houkl na Donalda: „Pojď se mnou. Máme hlídat jako první.” Když se Donald postavil a vykročil k němu, prudce vyštěkl: „Nejprve spoutej tu čubku, pitomče.”

Tess bolestně zasyčela, když jí Donald rychle svázal ruce a provaz pevně utáhl. Bohužel si dostatečně neodpočinula. Donald s Thomasem zmizeli v tmavém lese a ona se podívala směrem k Johnovi a Wallacovi. Pohledy, které na ni muži vrhali, a jejich vzrušený šepot ji znervózňovaly. Najednou měla pocit, že špatně prokrvené ruce a bolavá zápěstí jí za chvíli budou připadat jako něco naprosto nepodstatného. Viděla chlípné pohledy. Byl v nich chtíč, hnusný a nefalšovaný chtíč.

Aby muže rozptýlila, postavila se. Oba okamžitě vyskočili a udělali několik kroků k ní. Tess na okamžik napadlo, že by mohla zavolat Thomase a Donalda, ale rychle myšlenku zavrhla. Jak si může být jistá, že by těm dvěma zabránili v jejím znásilnění. Docela dobře by se mohli přidat.

„Kam máš namířeno?” zeptal se John a ostražitě se k ní blížil.

„Do Canterbury, promluvit si s arcibiskupem.” To, že byl připraven na její případný útěk, jí nedávalo velkou naději na úspěch. „Je nejvyšší čas, abych se vydala na pouť.”

„Jsi dost drzá.”

„Potřebuji se trochu projít. Po celodenní jízdě jsem celá rozlámaná.” Pomalu začala chodit dokola, John s Wallacem se neustále přibližovali.

„Holka jako ty je na to určitě zvyklá. Vsadím se, že jsi jezdila na siru Halyardovi dnem i nocí.”

„Ty jsi mi ale vtipálek. Strážnice ve strýcově tvrzi se zřejmě třese smíchy od rána do večera.”

Wallace se zasmál a John se na Tessu zamračil. „Jsi ještě drzejší, než jsem si myslel, ale já tě už zkrotím. Mám tu něco, co ti udělá dobře.” Mlsně na ni pohlédl.

Bylo obtížné nezpanikařit, ale Tess zachovala klid a pokračovala v chůzi. „Takže mě chceš znásilnit? Jak překvapivé.” Na chvíli se zastavila a vrhla na něj chladný pohled. „Jestli se mě dotkneš, budeš se škvařit v pekelném ohni.”

Oba muži na ni chvíli mlčky zírali a tvářili se trochu vystrašeně. Tess znovu vykročila. Věděla, že těm hlupákům brzy dojde, že její výhrůžky jsou jen plané. Jakmile dojedou zpět ke strýci, bude zavražděna, aniž bude mít šanci pomstít se za jakékoliv násilné chování z jejich strany. Pomyslela si, že ji může zachránit jen zázrak.

Zázraky se však v jejím životě děly jen velmi zřídka. Modlila se, aby jí případné znásilnění nevymazalo z hlavy vzpomínky na to, co prožila s Revanem.

Revan opatrně položil Thomasovo bezvládné tělo na zem. Věděl, že by bylo moudřejší oba muže zabít než je pouze omráčit, ale nikdy neměl žaludek na zabíjení nic netušících lidí. A tak je jen popadl za krk a bouchl do hlavy kamenem. Když se naposledy podíval na Tess, ještě než se vydal pro koně, došel k názoru, že by měl přestat být tak ohleduplný.

Viděl, co se v táboře děje, a málem tam vběhl. Ani jeden z mužů se Tess sice nedotýkal, ovšem o jejich úmyslech nemohlo být pochyb. Za každou cenu chtěl ukončit jejich pomalé přibližování k Tess, zastavit je dříve, než na ni vztáhnou ruku, ale věděl, že by to byla chyba. Ti dva byli na první pohled vojáci a oba byli starší a mohutnější než on. Když přežili kdejakou válku, museli mít určité schopnosti. Neodvažoval se střetnout v přímé bitvě s dvěma zkušenými vojáky. Možná by to bylo hrdinské, ovšem důležitější nyní bylo osvobodit Tess.

Upřel na ni krátký, avšak zkoumavý pohled. Vypadalo to, že si neuvědomuje, jaké nebezpečí jí hrozí. Klidně chodila dokola, ale pak si všiml jejích rukou. Měla je zaťaté v pěst tak silně, až jí zbělely klouby. Moc dobře věděla, co se děje, a snažila se neztratit odvahu. Revan se jí v duchu obdivoval, třebaže věděl, že teď na to není vhodná doba. Nyní potřebovala, aby ji zachránil, ne hleděl na ni s úžasem.

Velice opatrně se odplížil do lesa, a když si byl jistý, že ho nikdo nemůže slyšet, začal se pohybovat rychleji. Brzy již běžel pro svého

koně. Času nemá nazbyt, jestli je chce zastavit dříve, než Tess nějak ublíží. Musel si přiznat, že ho pohání nejen strach o Tess, ale také žárlivost. Představa, že by se jí dotýkal jiný muž, v něm vzbuzovala velice silné emoce a hlavně nefalšovaný, zaslepující vztek.

Revan se vyhoupl na koně. Chvíli jel pomalu a opatrně. Jakmile se přiblížil k malému palouku, kde se muži utábořili, stromy začaly řídnout. Pobídl koně k větší rychlosti a brzy se již hnal tryskem. Dusot koňských kopyt se rozléhal tmavým lesem.

Tess ztuhla, když se po ní John natáhl. Jeho ruka se jí však nedotkla, protože se náhle zarazil a zamračeně se zadíval směrem k lesu. Tess chvíli trvalo, než umlčela zvonění v uších způsobené strachem, ale pak to uslyšela — dusot kopyt. Rozléhal se, takže nebylo snadné určit, odkud přichází a kolik jezdců se blíží. V tu chvíli se vřítil na palouk osamocený jezdec a Tess pocítila novou naději.

„Revane,” zašeptala a sledovala, jak míří přímo k ní a jejím dvěma únoscům.

Wallace se vrhl stranou, ale John zůstal stát na místě. Revan ho silným kopancem do obličeje srazil k zemi. Prosvištěl kolem Tess, pak se otočil a vracel se zpět. Natáhla k němu svázané ruce. Revan zpomalil, popadl ji za provaz, jejž měla omotaný kolem zápěstí, a přehodil ji přes sedlo. Musel ji chytit za okraj kabátu, aby nepřepadla, a teprve pak mohl pobídnout koně k větší rychlosti.

Wallace a John už byli na nohou a tasili meče, ale to se již Revan řítil zpátky do lesa. Muži bezmocně stáli a volali na Thomase a Donalda. Revan věděl, že všichni čtyři se za nimi pustí, hned jak se vzpamatují.

Tess si prozatím nestěžovala, ale uvažovala, jak dlouho vydrží ležet přehozená přes sedlo jako pytel zrní. Žaludek ji tlačil a bolela

ji hlava. Nakonec se již musela ozvat. I když je to chvíli zdrží, musí se

posadit.

„Revane,” její hlas se ztrácel v dusotu koňských kopyt. „Už to déle nevydržím. Chci se posadit.”

„Promiň, Tess,” odvětil rychle, prudce zastavil a pomohl jí do sedla. „Na odpočinek teď bohužel není čas,” dodal, zatímco jí rozvazoval ruce. „Ti vrazi se za námi brzy pustí.”

„Takže nejen že jsme jeli celý den, budeme muset kvůli nim jet i celou noc.”

„Obávám se, že ano, drahá. Odpočineme si, až budu mít pocit, že máme dostatečný náskok.”

Tess si rezignovaně povzdechla, ale to již Revan kopl zvíře do slabin. Jediné, co mohla dělat, bylo držet se a prosit Boha, aby při divoké jízdě temnou krajinou do něčeho nenarazili.

Kapitola 9

Světlo bodalo Tess do očí. Tiše zaklela a znovu je zavřela. Od chvíle, kdy se zastavili po dlouhém útěku před strýcovými pochopy, mohlo uběhnout sotva pár minut. Jak může být Revan tak krutý a budit ji, sotva si lehla. Přesto to musel být on, kdo ji lehce šťouchal špičkou boty do zad. Otočila se na záda a pomyslela si, že mechem porostlá zem jí nyní nepřipadá tak měkká a příjemná, jako když si na ni rozkládala pokrývku a uléhala. Podívala se na Revana.

„Říkal jsi, že si odpočineme,” pronesla rozzlobeně. „Sotva jsem usnula.”

„To se mýlíš, drahá. Tvrdě spíš už skoro šest hodin. Copak si nepamatuješ, že jsme zastavili za úsvitu? A podívej, už bude poledne.” Ukázal na slunce.

„Necítím se, jako bych spala několik hodin, ale spíše minut.”

Chápavě se na ni usmál a pomohl jí na nohy. Protáhla se a rozhlédla se kolem sebe. Nacházeli se v roklině mezi dvěma kopci. Nebyla to špatná skrýš, ale když viděla, jak Revan rychle balí jejich věci, pochopila, že se zdrželi déle, než bylo bezpečné.

Rychle si odskočila do křoví, a jakmile se vrátila zpátky, vzala měch s vodou a trochu se umyla. Ještě pořád byla ospalá, a tak mlčky posnídali obvyklou ovesnou kaši. Teprve až nasedali na koně, všimla si dvou mrtvých oškubaných ptáků přivázaných k sedlu.

„Takže jsi něco ulovil,” prohodila a rozhodla se tentokrát sedět za Revanem. Měla tak více prostoru a mohla se ho chytit, když to bylo nutné.

„Ano. Až se utáboříme na noc, uděláme si hostinu.” „Aspoň se mám nač těšit.”

„Cítil jsem pokušení upéct je hned ráno, ale neodvažoval jsem se rozdělávat velký oheň. A tak jsem je aspoň oškubal a očistil, zatímco ty jsi chrápala.”

„Já nechrápu.”

„Ne, jistěže ne.”

Ignorovala jeho tichý smích. „Děkuji ti, že jsi mě osvobodil. Abych byla upřímná, ani jsem to neočekávala. Koneckonců, musíš se dostat ke králi. Také jsi musel tušit, že se pokusí vlákat tě do pasti.”

„Ano, dokázal jsem si představit, že tě použijí jako návnadu, ačkoliv mě překvapilo, že ti tupci dokázali něco takového vůbec

vymyslet. Vydal jsem se za tebou, protože jsem věděl, co ti hrozí. Jinak bych to pochopitelně neudělal.” To sice nebyla úplná pravda, ale přesto sebevědomě dodal: „Kdyby tento můj krok někdo zpochybnil, můžu tvrdit, že jsem tě potřeboval předvést před krále Jakuba. Jsi přece důležitý svědek, který toho ví o podivném chování tvého strýce nejvíce.”

„Je moudré připravit si předem vhodnou výmluvu.” Mírně se usmála a dodala: „Myslím, že jsem ještě v životě nikoho tak ráda neviděla.”

„Bylo zřejmé, že jsi v ohrožení.”

„Ano, ale už jsem plánovala útěk.”

„Jistě.”

Jeho sarkastický tón ji vyprovokoval. „Opravdu.”

Začali se hádat, jakou šanci měla na úspěch bez jeho pomoci.

Tess věděla, že žádnou, ale nemohla se smířit s jeho sarkasmem. Připadalo jí zvláštní, že i výměna názorů může být příjemná. Před chvílí se jí trochu dotkl, ale nyní bylo již zase všechno jako dřív. Možná k ní Revan nechová city, jaké by si přála, ale lhostejná mu určitě není.

Zanedlouho ji přepadla únava. Opřela si hlavu o Revanova široká záda a ponořila se do příjemného polospánku. Věděla, že by ji varoval, kdyby se něco začalo dít.

„Tess,” zašeptal Revan. „Tesso, probuď se. Musíme se na chvíli schovat.”

Tess, překvapená, že tak hluboce usnula, se snažila co nejrychleji probrat. Revan vedl koně hustým porostem stromů na vrcholku malého kopce. Rychlý pohled na oblohu jí napověděl, že je teprve odpoledne. Krátce přemýšlela, jak dlouhý úsek ujeli, zatímco spala. Vůbec nechápala, proč se Revan domnívá, že by se měli skrýt.

Revan zastavil, seskočil na zem a pomohl jí ze sedla. „Tamhle v kotlině jsou nějací muži.”

„Douglasovi muži? Nebo strýcovi?” zeptala se, když přehazoval otěže přes olšovou větev.

„Neviděl jsem je.” Chytil ji za ruku a vedl k okraji kotliny. „Říkal jsem si, že bude lepší prohlédnout si je z úkrytu.”

Lehl si na břicho a Tess udělala totéž. Pomalu se plížili po kamenité zemi kupředu až k samotnému okraji. Tess se podívala dolů, ale nic neviděla. Zamračila se.

„Nikoho nevidím. Jsi si jistý, že tam někdo byl?”

„Naprosto. Chystal jsem se vydat stejnou cestou jako oni. Vyplašili jakési ptáky, takže jsem se jim naštěstí včas vyhnul. Rychle jsem se otočil a objel tenhle kopec. Teď — vidíš?”

Tess se mírně naklonila, aby lépe viděla na jezdce, kteří právě vjeli do rokliny mezi dvěma kopci. Skupinu tvořilo nejméně dvacet mužů. Sledovala dvojici, jedoucí v čele. Muž, který jel na mohutném černém hřebci s bílými „punčochami”, jí byl povědomý. Nebyla si však jistá, zda poznává muže, či koně, ale každopádně se s jedním z nich již někdy musela setkat. Usilovně přemýšlela, kde to mohlo být. Kdyby to věděla, určitě by jim to velice pomohlo.

„Douglasovi muži,” zašeptal Revan. „Určitě se hodlají přidat k armádě zrádného hraběte.”

„Jsi si tím jistý, Revane?” Tess sice zřejmě poznávala barvy Douglasů, ale jistá si nebyla. Nikdy se v heraldice moc nevyznala.

„Ano. Nenesou sice jeho prapor, ale většina z nich je oděná do hraběcích barev. Až na toho muže na černém hřebci a další dva, kteří jedou těsně za ním. Ti jsou neoznačení,” dodal.

„A to je špatné znamení?” Tess si začala přát, aby toho o rytířích a vojácích věděla více a nemusela se Revana stále na něco ptát.

„Je to podezřelé. Muži nosí barvy svého pána, aby bylo zřejmé, kdo je přítel a kdo nepřítel. Pak by se nemělo stát, že je zabije někdo z jejich spojenců. —Ne, muži musejí mít většinou dobrý důvod pro to, aby se neoblékali do svých barev. Tihle tři si zřejmě nepřejí být poznáni.”

„Simon také nebyl označený,” namítla a podívala se na muže v čele skupiny.

„Simon byl na výzvědách.” Revan se zamračil. „Zvědové se neoznačují. Ti, které špehuje, ho nesmějí považovat za nepřítele, a zároveň nechce, aby ho přátelé viděli s nepřítelem a označili ho za zrádce. Otázka zní — čeho se ten muž bojí? Aby ho nepoznali jeho přátelé, nebo nepřátelé?”

„Takové intriky. Proč to pořád pokračuje?”

„Boj o moc, lásko. Ti, kteří ji nemají, po ní touží a ti, kteří ji mají, chtějí ještě víc.”

Otočila se k němu a viděla, jak na ni upírá zamračený pohled. „Něco se děje?”

„Jen jsem si všiml, jak na toho muže upřeně zíráš.”

Tess si povzdechla. „Nemůžu se zbavit pocitu, že jsem ho již viděla. Bohužel si však nevzpomínám kdy a kde. Přesto mi něco říká, že je důležité, abych si vzpomněla. Při pohledu na něj se mě zmocňuje

strach. Je to důležité, to vím, ale můj proklatý mozek mi odpírá poslušnost.”

„Možná kdyby ses na něho mohla podívat zblízka.” Chytil ji za ruku a vedl kolem hustého porostu na okraji kopce. „Třeba ho z takové dálky nevidíš dost dobře, aby sis vzpomněla.”

„Není to trochu riskantní?” Tess opatrně našlapovala, aby nezakopla a neprozradila je. „Myslela jsem, že se máme skrývat.”

„Je lepší, aby nás nikdo neviděl, ale tohle je velice důležité.”

„Co když je to hloupost, třeba mě jenom šálí zrak.”

„Tomu nevěřím.”

„Děkuji ti za důvěru a doufám, že si ji opravdu zasloužím.”

Asi v půli kopce se znovu na muže upřeně zadívala. Byl vysoký a velmi hubený. Jeho obličej jí připomínal dravého ptáka. Bližší pohled ji utvrdil v přesvědčení, že ho zná, a také posílil pocit strachu.

Tess se ještě kousek naklonila. K její hrůze se jí u špičky uvolnilo několik kamenů a hlučně se začaly kutálet dolů. Ona i Revan znehybněli, ale příliš jim to nepomohlo. Jeden z mužů zaslechl rámus, spatřil kameny a podíval se nahoru. Uviděl Revana a Tess a vykřikl na poplach.

Revan zaklel, popadl Tess za ruku a rozběhl se zpátky nahoru. Tess několikrát zakopla, ale Revan nezaváhal a táhl ji, dokud se znovu nepostavila. Jen co doběhli ke koni, hodil ji do sedla, odvázal zvíře a vyhoupl se za ni.

„Pořádně se drž,” řekl a pobídl koně k běhu. Cválali z kopce dolů, pryč od mužů, kteří je již pronásledovali. „Budeme mít co dělat, abychom ty lotry setřásli.”

Jelikož ji posadil před sebe, mohla se držet buď hrušky sedla, nebo koňské hřívy. Vybrala si hřívu a naklonila se dopředu, aby nepřekážela Revanovi ve výhledu.

Zatímco se řítili z kopce dolů, zprava i zleva se k nim blížili muži na koních. Další se hnali za nimi, aby se Revan již nemohl vrátit. Revan vedl koně jedinou možnou cestou — přímo před sebe. Tess slyšela řinčení mečů, ale podařilo se jim uniknout. Slyšela, jak Douglasovi muži rozzlobeně křičí, ale po chvilce zmatku se vzpamatovali a rozjeli se za nimi.

Tess se začala strachovat o Revanova ubohého koně, protože cesta byla samý kámen. Pochybovala, že je zvíře schopné jet s takovou zátěží a takovou rychlostí příliš dlouho. Zatím si však udržovali před pronásledovateli bezpečnou vzdálenost, takže příležitostně vystřelený šíp je nemohl ohrozit. Jak dlouho to tak zůstane? Zdálo se jí, že to

záleží jen na tom, čí kůň se unaví dříve. Tess se modlila, aby to nebyl ten jejich.

„Teď to bude trochu nebezpečné, lásko!” vykřikl Revan. „Pevně se drž, protože začneme kličkovat, dokud se jim neztratíme.”

Před nimi se rozkládal hustý les. I zkušený jezdec by měl problémy jím projet, a Revan chtěl navíc kličkovat. Tess zavřela oči a začala se modlit.

Nakonec kůň zpomalil a už se nemusela soustředit na to, aby nevyletěla ze sedla. Postupně začala uvolňovat ztuhlé tělo. Příčinou ztuhlosti byl jednak strach, ale také příliš dlouhé sedění v jedné pozici. Když se konečně narovnala, Revan zatáhl za otěže a kůň nyní kráčel pomalým krokem. Byl k smrti vysílený, Tess však věřila, že se brzy vzpamatuje. Začala přemýšlet o pronásledovatelích, ale nebylo po nich ani vidu, ani slechu.

„Ztratili jsme je?” zeptala se a opřela se o Revana.

„Ano, lásko. Vypadá to tak.”

„Takže tvé kličkování zabralo.”

„No, zřejmě jsme měli i kapku štěstí. Ti chudáci se úplně zamotali. Když jsem je naposledy slyšel, jejich vůdce na ně křičel, aby se shromáždili kolem něho, že nemají čas honit se po lese.”

„To znamená, že na ně někde brzy čekají.”

„Vypadá to tak. Mohli za námi jet až dolů, ale nechtěli se již déle zdržovat.”

„Myslíš, že nás poznali?”

„Ne. Kdyby věděli, kdo jsme, nepřestali by nás pronásledovat.

Zřejmě nás považovali za zvědavé mladíky a došli k názoru, že jsme nemohli zaslechnout nic důležitého.”

„Přesto nás pronásledovali.” Ještě pořád nemohla uvěřit, že nebezpečí tak snadno pominulo.

„Bylo přirozené, že se za námi pustili, protože jsme utíkali. Možná jim chvíli trvalo, než si uvědomili, že jsme neslyšeli, co řešili, a nemá tedy smysl zbytečně unavovat koně.”

„Přála bych si, abys měl pravdu. Stále se však nemůžu zbavit strachu. Co budeme dělat teď? Zůstaneme v lese?”

„Tady ne. Setřásli jsme je jen kousek odsud, takže bych se neodvážil rozdělat oheň. A my přece máme dnes na večeři pečínku.”

„Ano.” Tess se usmála, když ji políbil na ucho. „Už se nemůžu dočkat.”

„Však se dočkáš, jen co najdeme vhodný palouk. Také kůň si potřebuje odpočinout a napít se.” Poplácal koně po šíji. „Nejraději bych jel až do tmy, ale nebylo by dobré ho takhle vyčerpávat.”

„Ne, musí si odpočinout. Jak se vlastně jmenuje? Nikdy jsi ho neoslovil žádným jménem.”

Revan si odkašlal a ušklíbl se, když na něj pohlédla přes rameno. „Nemá jméno.”

„Ty jsi toho chudáka ani nepojmenoval? Všichni svým koním dávají jména. Je snad nový, takže jsi mu ještě žádné nevybral?”

„Ne, mám ho už tři roky. Jen mě to prostě nikdy nenapadlo. Říkám mu jednoduše kůň.”

„To není žádné jméno! Zvláště poté, co pro nás udělal. Však já už něco vymyslím. Potřebuje jméno, které bude odpovídat jeho schopnostem a rychlosti. Tak kůň! Udivuje mě, že tě ještě nevyhodil ze sedla. Určitě ses dotkl jeho hrdosti.” Pohladila koně po krku. „Vymyslím mu jméno, aby se znovu mohl cítit jako hřebec.”

„Jak myslíš. Vymýšlet jména mě nikdy nebavilo. Ale je tu ještě něco, o čem bys měla přemýšlet. Kdo byl ten muž, kterého jsme dnes viděli.”

Tess přikývla. „Však já na to přijdu. Někdy si člověk vzpomene snadněji, když se o to příliš nesnaží, nemyslíš?”

Revan zasténal. „Už tě nebudu upomínat. A moc se tu nahoře neuvelebuj, zlato,” dodal, když se o něho pohodlně opřela. „Myslím, že nedaleko odsud je vhodné místo k utáboření. Je to sice již dávno, ale jednou nebo dvakrát jsem tudy v minulosti cestoval.”

Asi za půl hodiny dojeli ná palouk jako stvořený k táboření. Jakmile se Tess dotkla nohama země, uvědomila si, jak je vyčerpaná. Revan jí podal přikrývku, křesadlo a třísky. Nasbírala ještě pár klacíků a šla si sednout ke kamennému kruhu, který zde vytvořil jeden z minulých nocležníků, a začala rozdělávat oheň.

Revan se postaral o koně a pak přišel za ní. Přinesl s sebou dřevo na oheň a začal vyhrabávat díru, ve které hodlal péci ptáky. Tess si odběhla do křoví a potom se umyla vodou z koženého měchu. Když se vrátila zpátky k ohništi, ucítila vůni pečeného masa a hlasitěji zakručelo v břiše. Nevšímala si Revanova pobaveného úsměvu a napila se vína.

Po chvíli došla k názoru, že čekání na tuhle večeři je ta nejtěžší věc, kterou v životě dělala. Když Revan konečně prohlásil, že mohou jíst, bála se, aby úplně nezapomněla na dobré způsoby. Stačil však jeden pohled na hodujícího Revana a její obavy rázem pominuly. Jedli

mlčky, jen příležitostně si vyměnili pobavený úsměv. Tess si pomyslela, že jí takhle ještě nikdy nechutnalo.

„Bylo to báječné,” vydechla a odhodila poslední kost do ohně. Pak si umyla ruce a obličej. „Ale cpali jsme se jako prasata.”

„To ano. Ovšem po několika dnech o ovesné kaši je obžerství povoleno.” Revan jí vzal z ruky měch s vodou a také se umyl.

„To určitě ano. Vlastně by na to měl být zákon.”

„Zmíním se o tom králi, až s ním budu příště mluvit. Víno?” Nabídl jí měch s vínem.

„Děkuji.” Napila se jen trochu, protože věděla, že jejich zásoby se tenčí, a měch mu zase vrátila. „Vím, že po dnech hladovění není můj úsudek objektivní, ale domnívám se, že jsem ještě nikdy nic tak dobrého nejedla, nebo aspoň od svatby mého bratrance Tomase.” „Tomase?”

„Ano —jeho celé jméno zní Tomas Delgado Mackintyre.” Když se usmál, zatvářila se naoko pobouřeně.

„Tak Mackintyre? S nimi jsi také spřízněná?”

„Díky Tomášovu sňatku s jejich dědičkou, ale to je vše. Vzal si jméno Mackintyre, protože s tím byly spojeny jisté pozemky. Byla to nádherná oslava a všichni se výborně bavili. Přijelo i mnoho lidí od královského dvora, protože Tomas byl mezi dvořany velice oblíbený. To bylo naposledy, co jsem viděla otcovy příbuzné. Moji rodiče zemřeli krátce poté. Bouře a následné záplavy podemlely most, přes který právě přejížděli,” dodala tiše.

Ztracená ve vzpomínkách téměř nevnímala Revanovy tiché projevy účasti. Pamatovala si na Tomášovu svatbu, jako by tam byla včera. Zatímco si hrála s mladšími bratranci a sestřenicemi, její rodiče si povídali s přáteli, smáli se a tancovali. Tess znovu viděla, jak matka s otcem připíjejí nevěstě a ženichovi, slyšela, jak se smějí vtipům strýce Comyna, viděla je, jak stojí s vysokým tmavým dvořanem, který plácal otce po zádech a flirtoval s matkou…

Tess ztuhla, když si vybavila podobu onoho dvořana. Viděla ho stále jasněji. Byl hubený, až příliš hubený, ajeho obličej jí připomínal dravého ptáka. Bezpochyby to byl tentýž muž, kterého dnes viděla v roklině. Ale tehdy na svatbě byl oděn do barev svého pána.

„Kristepane,” zašeptala.

„Něco se stalo, Tess?” zeptal se Revan a něžněji chytil za paži. „Úplně jsi zbledla.”

„Už vím, proč mi byl ten muž, kterého jsme dnes viděli, tolik povědomý.”

Revan ji popadl za rameno a otočil ji tváří k sobě. „Víš, jak se jmenuje?”

„Ne, to nevím. Ale byl na svatbě mého bratrance Tomase. Patřil ke dvořanům.”

„To by ještě nemuselo být nebezpečné. Na královském dvoře se pohybují stovky dvořanů a někteří s Jakubem ani nepřijdou do styku. Co jeho oblečení? Pamatuješ si, co měl na sobě? To by nám mohlo pomoci.”

„Ano, byl oblečen do barev svého pána, tenkrát nepotřeboval tajit totožnost. Obávám se, že tenhle dvořan by mohl být velice nebezpečný, Revane. Byl oblečen jako králův osobní strážce.”

„Bůh nás ochraňuj.” Revanovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval z počátečního ohromení. „Jsi si tím jistá, Tesso? Naprosto jistá?”

„Ano, říkal mi to strýc Comyn, protože jednomu nebo dvěma členům rodiny se také dostalo té cti. Ale možná jen dělá to, co děláš ty a Simon. Třeba jen sbírá informace pro krále.”

„Přál bych si, aby to tak bylo, ale je to velice nepravděpodobné. Simon a já jsme byli k tomu úkolu vybráni nejen kvůli svým schopnostem.” Pustil ji a prohrábl si vlasy. „Dalším důvodem, proč jsme byli vybráni, byla skutečnost, že jsme jen pouhými rytíři královské armády, tudíž existuje nízká pravděpodobnost, že by nás nepřátelé poznali, jako by se to mohlo stát ostatním dvořanům.”

„Jako například osobním strážcům.” Nyní již věděla, proč ji přítomnost toho muže mezi zrádci tolik vyděsila. „Ano, je to tak. To je opravdu hrozná zpráva.” „Možná se mýlím.”

„Slyším v tvém hlase, že si to nemyslíš.”

„Ano, máš pravdu. Vůbec mě to netěší, ale jsem si tím naprosto jistá. Vidím ho naprosto jasně, vysokého a hubeného, jak plácá otce po zádech a směje se nějakému vtipu. Kristepane, myslíš, že už tehdy byl zrádcem?”

„Ne, protože pak by ho Douglasové již dávno využili.”

„Nenapadá tě, kdo by to mohl být? Jsi přece královský rytíř. Určitě znáš u dvora spoustu lidí.”

„Lidé u dvora se neustále mění. Také chvíli trvá, než se člověku dostane uznání nebo pronikne do vnitřního kruhu kolem krále Jakuba. Nejsem neviditelný, ale zároveň nejsem se všemi ve styku. Jelikož mým úkolem je mávat mečem ve jménu krále, často jsem pobýval mimo královský dvůr. Ano, znám sice hodně lidí u dvora, ale strážci, kteří hlídají krále i v jeho soukromých komnatách, jsou mimo

můj dosah. Když jsem se několikrát ocitl v blízkosti krále, ten muž tam určitě nebyl.”

„Myslíš, že to on mohl očernit tvé jméno?”

„Možná. Ale má rodina není u dvora neznámá. Minulý rok jsem byl králi dokonce představen.”

„Co myslíš, že ten muž zamýšlí?”

„Může to být cokoliv.” Revan bezmyšlenkovitě šťouchl klackem do ohně. „Ale jedna možnost mi dělá největší starost.” „Jaká?” zeptala se Tess.

Revan zíral do ohně, zcela zabraný do myšlenek. „Že se chystá krále zabít. I kdyby Douglasové vyhráli bitvu, nemohou se stát vítězi, dokud je Jakub naživu. Jestli se chtějí zmocnit trůnu, musejí nejprve starého krále zabít.”

„A také jeho dědice,” zašeptala Tess.

„Ne, jeho dědice ne. Jestli dojde k bitvě a Douglasové začnou prohrávat, mohli by zavraždit muže, za kterého jejich protivníci bojují, a tak získat výhodu. To by mohlo změnit porážku Douglasů v jejich vítězství. A jestli Douglasové bitvu vyhrají, stejně budou muset krále nechat zavraždit, aby si zajistili trůn. Ano, ten muž, který se pohybuje v blízkosti krále, má zřejmě za úkol ho zabít.”

„Také by se mohl osvědčit jako špeh.” „To v každém případě. Věděl by o všem, co král a jeho spojenci plánují.”

, Ale co teď budeme dělat?”

Revan se ušklíbl a objal ji kolem ramen. „Náš úkol je stále stejný — co nejdříve se dostat ke králi. Už nemůžeme omlouvat své případné zdržení tvrzením, že Simon všechno potřebné ví.”

„V každém případě je jisté, že nás ti muži nepoznali. V opačném případě by nás pronásledovali až do jámy pekelné a možná ještě dál.”

, Ano, protože by věděli, že bychom mohli onoho muže poznat a informovat krále o jeho zradě.” Políbil ji na tvář a pak se lehce odtáhl. „Je čas jít do postele. Potřebujeme si odpočinout. Poslední dva dny byly velice únavné a ty před námi nebudou zřejmě o nic lepší. Musíme se dobře vyspat.”

Tess si sundala boty a lehla si na pokrývku. Revan udělal totéž a pak je oba přikryl. Sevřel ji v náručí a Tess si pomyslela, že to je sice příjemné, ale její touhu potlačila únava. Revan rovněž ležel bez hnutí. Únava se ukazovala jako výborný lék na vášeň.

„Nemyslíš, že bychom se měli střídat na hlídce?” zeptala se, přestože již měla zavřené oči a připravovala se ke spánku.

„Ne. Ti muži nás nehledají. Můj kůň je navíc stejně dobrý jako nejlepší hlídací pes. Je vycvičený varovat mě při každém podezřelém zvuku a já se naučil vzbudit se i na jeho nejtišší znamení. Proto ho vždycky přivazuji tak blízko, přestože nám zaneřádí celé tábořiště. Cítí a vidí člověka dříve než člověk jeho.”

„A přesto jsi mu ani nedal jméno.”

„Ano, máš pravdu. Je to ostuda. Ale teď na to není vhodná doba. Na našich bedrech leží osud celého Skotska.”

Tess se k němu ještě více přitiskla. Raději ani nemyslela na zradu a intriky, do kterých se zapletli. Zvláště se jí nelíbila představa, co by se mohlo stát, kdyby prohráli. Kdyby vedle sebe neměla Revana, asi by již dávno přestala věřit, že by mohli vyhrát.

XapitoCa 10

Nebylo to snadné, ale Tess nakonec odolala pokušení nakopnout koně klidně se pasoucího v její blízkosti. Po dvou a půl dnech bezproblémové cesty ztratil jejich oř podkovu. Nebyla to jeho chyba, ale nikdo jiný, na kom by si vybila vztek, tu nebyl. Osud házel jí a Revanovi klacky pod nohy při každé příležitosti.

Nejen že tohle zdržení ohrožovalo jejich poslání, ale navíc tu teď zůstala s koněm sama. Revan ji nechal schovanou v lese a sám se vydal do nedaleké vesnice. Chtěl se ujistit, že tam nejsou žádní nepřátelé a že se tamější kovář postará o jejich koně co nejrychleji. Před odchodem Tess přikázal, aby na něho čekala do setmění, a v případě, že se do té doby nevrátí, měla se pokusit dojet ke své rodině sama. Takové rozloučení ji příliš neuklidnilo.

Ztuhla a přistoupila blíže k okraji lesa, když viděla, že někdo vyšel z vesnice. Chvíli trvalo, než si byla jistá, že to je Revan. Hlasitě si oddechla a potlačila touhu rozběhnout se mu naproti nebo na něho zavolat. Tvářil se nevzrušeně, ale jistá si tím být nemohla.

Jakmile stál před ní, vyhrkla: „Je to bezpečné?”

„Ano, zdá se, že ano. Nenarazil jsem na nikoho, koho bych poznal, a nikdo nepoznal mě.”

Popadl koně za otěže a natáhl k Tess paži. Chvíli váhala, ale pak mu podala ruku a dovolila mu, aby ji vedl směrem k vesnici. Ve vesnici se bude moci vykoupat a dobře se najíst, možná se i vyspí na posteli. Bohužel je uvidí mnoho lidí. To se jí nelíbilo. Také se jí nezamlouvalo, že tam přijde oblečená do mužských šatů. Cítila na sobě Revanův pohled a otočila se k němu.

„Také z toho nemám velkou radost, ale kůň potřebuje péči kováře a ten bydlí ve vesnici,” řekl.

Tess si povzdechla a přikývla. „Já vím. Zůstaneme tam přes noc?”

„Ano. Našel jsem pro nás pokoj v hostinci.” „Pokoj jen pro nás

dva?”

„Ano. Také mi to připadalo na tak malou vesnici přehnané, ale hostinský mě ujistil, že tudy často projíždějí urození páni.” Lišácky na ni zamrkal. „Vlastně říkal, že se u něho příležitostně zastavuje i sám Douglas.”

„Takže to je Douglasova vesnice. To mě příliš netěší.”

„Také bych byl již raději pryč z Douglasova panství, ale musíme to riskovat. Zatímco odvedu koně ke kováři, můžeš obstarat nějaké zásoby.” Pustil jí ruku, odepjal si od opasku váček s penězi a podal jí ho. „Moc toho nepotřebujeme, protože za dva za tři dny bychom měli být u mého bratra Nairna. Tam se zásobíme na cestu k tvému strýci Comynovi.”

Překvapeně na něho pohlédla. „Kdy ses rozhodl, že tam pojedeme?”

„Po setkání se Simonem. Ujistil mě, že jim mohu důvěřovat.”

„Mé ujištění ti nestačilo?” zeptala se Tess dotčeně.

„Vlastně — ne. Jsou to tvoji příbuzní. Tvůj pohled na ně nemusí být objektivní.” Z jejího výrazu poznal, že jí jeho slova působí bolest, a tak se ji snažil uchlácholit. „Nemyslela sis, že strýc Thurkettle je zrádce, že ne?”

„Ne.” Měl pravdu a Tess se trochu uklidnila., Ale zároveň mě to nepřekvapilo. Věděla jsem, že něco chystá, jen jsem to nebrala na vědomí. Co se týče rodiny mého otce, nikdy bych je z ničeho takového nepodezírala. Uvěřila bych, jen kdybych viděla, jak některý z nich zabodává dýku do králova srdce.”

„Jsem stejného názoru, proto jsem se spokojil se Simonovým doporučením.”

„Rozumím ti. V naší situaci musíme být velice opatrní.”

Chytil ji za ruku a políbil ji do dlaně. „Ano i kdybychom to dělali jen pro vlastní bezpečnost. Ale teď změňme téma. Až koupíš potřebné zásoby, pokus se obstarat další mužské šaty. Vzhledem k tomu, že nemůžeme jet přímo k cíli, máme před sebou ještě dlouhou cestu. Domnívám se, že by ses i nadále měla vydávat za chlapce. Nebudeme aspoň budit nežádoucí pozornost.” Počkal, až si zastrčí vlasy pod klobouk.

„Je to skandální,” zamumlala, jakmile ji znovu chytil za ruku a společně vykročili přes vřesoviště k vesnici. „A navíc je to zřejmě v rozporu s církevními zákony.”

„Jsem přesvědčený, že se ti dostane rozhřešení. Nezapomeň, že hřešíš v zájmu krále.”

„A to mě ospravedlňuje takhle se chovat?”

„Rozhodně to zmírní uložené pokání.”

Chtěla se ho zeptat, zda pokání, které jí bude uloženo za to, že s ním spala, může být rovněž zmírněno, ale raději slova spolkla. Začala by tím rozhovor, na který nebyla připravená, nebo, v ještě horším případě, by se dočkala odpovědi, která by ji hluboce ranila. A tak se raději soustředila na krásu rozkvetlého vřesu. Známka teplejšího počasí jí činila potěšení.

Sotva vstoupili do vesnice, Revan pustil její ruku, podal jí měch, který měla nechat naplnit vínem, a řekl: „Hostinec je na hlavní tržnici přímo před námi. Řekni hostinskému, že jsi přijela s Wallacem Frazerem.”

„Tak ty jsi Wallace Frazer?” Tess se pobaveně ušklíbla. „To sis nemohl vymyslet lepší jméno?” Podívala se na něj. „Vůbec se k tobě nehodí.”

„Je to normální běžné jméno, které nikoho nepřekvapí.”

„Zřejmě bych neměla očekávat zázraky od muže, který není schopen pojmenovat ani vlastního koně.”

Revan předstíral pobouření a pak ji postrčil k hlavní tržnici s veřejnou studnou. „Mám už dost tvých drzých poznámek. Sejdeme se v hostinci, hned jak vše vyřídím.” Zahnul doleva a vedl koně ke kovářské dílně, umístěné na okraji vesnice.

Tess se zhluboka nadechla a vykročila kupředu. Žena, drhnoucí kamenný práh, na okamžik přestala pracovat a zkoumavě na ni pohlédla. Tess se v duchu ušklíbla, ale to již žena překvapeně zalapala po dechu. Tess věděla, že prohlédla její převlek. Mohla jen doufat, že ostatní vesničané budou buď slepí, nebo příliš zaneprázdnění. V opačném případě nepomohou ani Revanovy sladké řečičky ani jeho nové „běžné jméno”.

Rychle kráčela od obchodu k obchodu a nakupovala zásoby. Pohledy, které na ni obchodníci vrhali, ji nutily k ještě větší rychlosti. Když však vstoupila do krámku obchodníka s látkami, věděla, že se chvíli zdrží. Měl překvapivě velký výběr levných obnošených šatů. Našla vhodné chlapecké oblečení, i když kabát byl na její vkus příliš nudný.

Jejím největším objevem však byly jasně modré dámské šaty, jen mírně obnošené. Byly sice trochu staromódní, s krátkým rukávem a vypasovaným živůtkem, ale lněné spodní šaty vypadaly rovněž neporušeně. Když si je brala, téměř slyšela Brendin pobouřený výkřik nad tím, že se odvážila obléct si šaty po manželce obchodníka, ale to ji neodradilo. Rovněž ignorovala skutečnost, že Revan by zřejmě

nechtěl, aby utrácela za takové věci. Ale na druhé straně jí ani neřekl, aby šetřila.

Chvíli musela smlouvat, aby dostala dobrou cenu, a pak rychle vyběhla ven. Spěšným krokem došla do hostince. Obtloustlý hostinský ji bez řečí doprovodil do pokoje, ale když ho požádala o teplou koupel, nevěřícně zakroutil hlavou. Bezpochyby si myslel, že teplá koupel je mnohem divnější než dívka převlečená za hocha. Tess pokrčila rameny a rozložila na postel své nové šaty. Už se nemohla dočkat, až se Revanovi ukáže jako opravdová dáma.

Revan se usmál a díval se za odcházejícím hostinským. Toho muže vůbec nezajímal fakt, že rytíř cestuje po kraji s dívkou převlečenou za hocha. Ovšem, když se ho Tess odvážila požádat o horkou koupel, naprosto ho vyvedla z míry. Zcela jistě pochyboval o jejím zdravém rozumu.

Revan se pohodlně posadil na lavici a opřel se o chladnou kamennou zeď. Hostinský byl stejně šokovaný jako před chvílí kovář, když se Revan začal mýt v jedné z jeho kádí s vodou. Tess se zachovala přesně tak, jak očekával, proto se rozhodl před návratem do hostince vykoupat. Bylo však zřejmé, že zdejší vesničané považovali koupel za něco smrtelně nebezpečného. Asi se báli, že by mohli dostat zimnici a zemřít. Revan se obával, že vzhledem k Tessinu nepřesvědčivému převleku si je všichni zapamatují, ale jak vidno, její posedlost čistotou zaujala ještě víc. Revan se usmál a napil se piva.

„Revane, ty můj galantní hřebečku. Tak dlouho jsem tě neviděla.”

Ženský smyslný hlas ho tak vyděsil, až se rozkašlal. Rychle se narovnal a podíval se na prsatou brunetu opírající se o malý stůl před ním. Taková smůla! Poslední věc, kterou potřeboval, byla, aby jej někdo poznal. Přinutil se však k úsměvu a usilovně přemýšlel, jak ženu umlčí.

„Mary, co ty tu děláš? Když jsem tě viděl naposledy, bydlela jsi v Edinburghu.”

„Ano, ale měla jsem nějaké problémy a můj milenec se navíc oženil s velice žárlivou ženou.” Natáhla ruku a zajela mu prsty do ještě vlhkých vlasů. „V téhle ubohé vesnici jsem se narodila. Na čas jsem se vrátila domů.” Mary mu přejela prstem po tváři a naklonila se, aby mu poskytla lepší výhled do výstřihu. „Ani nevíš, jak ráda tě zase vidím. Jsem tu uvězněná už několik měsíců a mými jedinými zákazníky jsou farmáři a obchodníci s dobytkem.”

Revan překvapeně vyjekl, když se mu posadila na klín a objala ho kolem krku. Pak ho vášnivě políbila. Vůbec to s ním nepohnulo. Mary přimhouřila oči a podrážděně na něj pohlédla. Jeho nezájem ji rozzlobil. Revan si pomyslel, že ve vzteku bude asi stejně temperamentní jako v posteli. Jeho chování se jí dotklo a to mohlo být velice nebezpečné.

„Rád vidím, že jsi v pořádku, Mary,” řekl a jemně ji zvedl ze svého klína.

„Opravdu? Nezdá se mi, že bys měl z našeho setkání radost. Pamatuji si, když… “

„Já si pamatuji také,” přerušil ji rychle, „ale od té doby uplynulo již šest měsíců nebo ještě víc. Můj život se radikálně změnil. Mám novou milenku.”

„Máš na mysli tu malou holku převlečenou za kluka?” Stála před ním s rukama v bok. „Ty dáváš tomu hubenému kuřeti přednost přede mnou?”

Pro Revana nebylo snadné zůstat klidný. Její urážlivé poznámky týkající se Tess ho rozlítily. Podíval se na Marinu bujnou postavu a necítil žádnou touhu. Její těžký parfém nemohl zakrýt zápach špinavých šatů a nemytého těla. Mohla mužům mnoho nabídnout, ale Revan si nepamatoval, že by mu padla do náručí tak dokonale jako Tess. Mary byla zkušená a věděla, jak muže uspokojit, Revan však již byl k jejím půvabům imunní. Z jejího pohledu vyčetl, že se mu zřejmě myšlenky odrážejí v obličeji.

„Tak se věci mají, Mary. Nedlužím ti žádné vysvětlení.” Okamžitě viděl, že tohle říkat neměl.

„Byli jsme milenci. Oddala jsem se ti.”

Jelikož se již dostali do sporu, rozhodl se v něm pokračovat. „A já ti za to dobře zaplatil.” Rychle dopil pivo, prudce postavil korbel na stůl a vstal. „Teď žádnou milenku nepotřebuji. Ponižuješ se, když na mě tak tlačíš. Najdi si muže, který o tebe bude mít zájem.”

Mary ho znovu objala kolem krku a přitiskla se k němu. „Věrnost je hezká věc, sire Halyarde, ale neměl bys dovolit, aby tě připravila o všechny radosti života.”

„Nebyl bych věrný, kdyby mi to nečinilo radost. Nejsem tak nesobecký.” Vymanil se z jejího náručí a pevněji chytil za paže. „A teď mě nech odejít, Mary,” pronesl chladně. „Mimochodem, právě teď nejsem žádný sir Halyard, ale Wallace Frazer, obyčejný voják. Pamatuj si to pro případ, že by se na mě někdo ptal. A na moji společnici také zapomeň. Kdyby něco, byl jsem tu sám. Uděláš, co ti říkám, nebo mi

zaplatíš krásou, s jejíž pomocí si vyděláváš na živobytí.” Přestože se mračila, spatřil v jejích očích náznak strachu a věřil, že si jeho varování vezme k srdci.

„Chceš toho po mně moc, ale nevím, proč bych ti měla pomáhat, když z toho vůbec nic nemám.” Vytrhla se z jeho sevření a začala si mnout paže.

Revan tiše zaklel, vytáhl z kapsy pár mincí a vtiskl jí je do dlaně. „Tady máš. Teď jsi dostala zaplaceno lépe než za své vyhlášené vnady.”

Peníze sice přijala, ale rozzlobeně zasyčela: „Tu urážku si budu pamatovat.”

„Raději na ni rychle zapomeň. Záležitost, o níž tu mluvíme, je mnohem důležitější než tvoje výbuchy žárlivosti. Jestli nabudu dojmu, že jsi mi způsobila potíže, umlčím tvůj klevetný jazyk navždy.”

Revan se kolem ní protáhl a zamířil do svého pokoje. Nevšímal si urážlivých poznámek, kterými ho častovala nedaleko sedící skupinka mužů. Hlasitě zpochybňovali jeho mužství, protože se odvážil odmítnout svůdnou Mary. Vyběhl po dřevěných schodech nahoru a přemýšlel, jak Tess vysvětlí, proč páchne silným parfémem.

V okamžiku, kdy vstoupil do jejich ložnice, okamžitě na Mary zapomněl. Tess stála u postele v ženských šatech a nejisté se usmívala. Husté černé vlasy jí spadaly přes štíhlá ramena. Když Revan zavřel a zajistil dveře, mírně si zvedla sukni a zatočila se.

Šaty nebyly ušity podle poslední módy, vypadaly trochu obnošeně a navíc jí úplně neseděly, ale přesto v nich vypadala neuvěřitelně krásně.

„Ach bože, až se konečně oblečeš do šatů odpovídajících tvému postavení a bohatství, všichni Skotové oněmí úžasem.” Odhodil klobouk na stoličku u dveří a přistoupil k ní. „Jsem si tím jistý, protože ti to i v těchhle šatech moc sluší.”

Tess cítila, jak rudne. „Možná jsem neměla utrácet tvé peníze, ale viděla jsem je v obchodě s látkami a najednou jsem zatoužila zbavit se svých mužských šatů, aspoň na chvíli.”

„Když tě vidím tak hezkou, jak bych mohl litovat utracených peněz?”

Sevřel ji v náručí a pohladil po vlasech. Tessino potěšení náhle zmizelo, neboť ucítila na jeho šatech vůni jiné ženy, těžký květinový parfém. Hlas v hlavě jí našeptával, aby to ignorovala. Možná je z něj cítit ženský parfém, ale ta žena tu není. Svírá v náručí Tess. Pak se však do úvah vložil jasný hlas žárlivosti, který chtěl vědět, kde Revan

byl, než přišel do hostince. Kde, kdy a jak se dostal ten dusivý parfém na jeho šaty?

„Zdejší kovář musí být velice zvláštní člověk,” prohodila.

Revan se trochu odtáhl a podíval se na ni. Znechuceně pokrčený nosík a zamračený pohled upřený na jeho kabát vše vysvětlovaly. Na okamžik zapomněl na Marin těžký parfém. Nelíbil se mu již tehdy, když byli milenci.

„Bohužel se na mě vrhla jistá žena, která si zřejmě toužila vydělat.”

„Nemusíš mi nic vysvětlovat.” Tess najednou začala naslouchat hlasu opatrnosti.

„Ne, nemusím, ale já chci. Důvodů, proč se domnívám, že ti dlužím vysvětlení, je celá řada, ale ten nejdůležitější je, že jsme spolu svázáni v čase nebezpečí a zrady.”

Tess moc ráda slyšela, že mluví o svazku, přestože nebyl takový, jaký s ním chtěla sdílet. Také ji potěšilo, že má pocit, že jí dluží vysvětlení. Docela klidně mohl říct, že jí nemusí nic vysvětlovat. V duchu si však přála, aby cítila radost i poté, až uslyší jeho omluvu.

„Takže se na tebe vrhla?” Lehce se usmála, protože si dokázala představit, jak se žena snažila Revana zaujmout.

„Ano. Zřejmě cítila, že mám v kapse peníze.” Zvažoval, zda se má přiznat ke vztahu, který s Mary v minulosti měl, když vtom se ozvalo klepání na dveře. „To bude naše jídlo.”

„Doufám, že ne ovesná kaše.”

„Kdepak,” odvětil Revan a otevřel dveře. Do pokoje vešli dva mladíci s vrchovatě naloženými podnosy.

Tess radostně zatleskala. Na podnosech bylo maso, chléb, sýr a víno. Chlapci vše položili na stůl u okna a Tess se hned k jídlu vrhla. Revan se pobaveně zasmál, vtiskl každému mladíkovi do dlaně peníz a doprovodil je ke dveřím.

„Nečekej na mě — pusť se do toho,” řekl, zavřel dveře a zajistil je závorou.

Tess si přitáhla malou dřevěnou lavici blíže ke stolu, posadila se, ale nepustila se hned do jídla. „Nevím, co si mám dát nejdříve.”

Revan se posadil na lavici naproti ní. „Raději se moc dlouho nerozmýšlej, protože jinak ti všechno sním.” Popadl ještě teplý pecen chleba a začal ho krájet.

Tess si vzala tlustý krajíc chleba a namazala si ho medem. Revan jim oběma nalil ze džbánu víno. Příležitostně si vyměnili úsměvy, ale jinak se mlčky oddávali obžerství, dokud nesnědli z podnosů poslední kousek jídla.

Když jí Revan nabídl poslední krajíc chleba, Tess zakroutila hlavou a položila si ruce na břicho. „Jsem plná k prasknutí.”

„Na to existuje lék.” Revan dojedl chléb a zhluboka se napil vína.

„Ano? A jaký? Příště se tolik nepřejídat?” Revan k ní přistoupil. „Nejprve ti musíme sundat ten upnutý živůtek.” Začal jí ho rozvazovat.

Tess s úsměvem sledovala, jak jí svléká šaty. Nemusela se mu dívat do očí, aby věděla, že už nemyslí na jídlo. Nyní ji hodlal uspokojit v posteli. V jeho zastřeném hlase slyšela vzrůstající touhu a její tělo začínalo reagovat. „Aby se mi snadněji dýchalo?”

„Aby se snadněji dýchalo mně.” Uchopil ji do náručí a nesl k vysoké posteli.

„A to mě vyléčí z obžerství?” zeptala se, když ji položil na postel, posadil se na okraj a začal si zouvat boty.

„Spíše doufám, že tvou chuť k jídlu změním v chuť na něco jiného.” Lehl si vedle ní.

„To jsem si myslela.” Objala ho kolem krku a přitiskla se k němu. „Zůstaneme tu přes noc?”

„Ano.” Lehce ji začal líbat na obličej. „Kůň má novou podkovu, ale do setmění zbývá jen pár hodin, a tak se domnívám, že nemá smysl pokračovat v cestě. Ráno sice musíme vstát hned za úsvitu, ale jinak nevidím důvod, proč bychom si neměli užít pohodlí postele.”

„Já si stěžovat určitě nebudu, ale —jsi si jistý, že tu budeme v bezpečí?”

Revan si jen krátce vzpomněla na Mary jako na možný zdroj problémů. Měla se moc ráda. Možná pochybuje o jeho výhrůžkách, ale určitě by neriskovala svůj život či krásu kvůli tomu, aby si ověřila pravdivost jeho slov.

„Ano, myslím, že nám nic nehrozí. Nikdo by nás neměl rušit.”

Mary tiše zaklela, když se vyhýbala chtivým rukám dvou mužů, jež právě obsluhovala. S bouchnutím před ně postavila korbele s pivem. Byli docela hezcí, ale neměli moc peněz. A ona potřebovala peníze. Bez nich zůstane v téhle malé vesnici, dokud ji věk nepřipraví o krásu. Když spatřila Revana, považovala to za vyslyšení svých modliteb. Věřila, že ji osvobodí z nudy a monotónní práce.

Zamířila zpátky k výčepu, opřela se o pult a v duchu Revana proklínala. Posmíval se jí, a dokonce jí i vyhrožoval. To ji rozzuřilo, ale nemohla nic dělat, neměla se mu za jeho sprosté chování jak pomstít.

Příchod čtyř dobře ozbrojených mužů ji vytrhl z ponurých myšlenek. Objednali si pivo a Mary začala rychle plnit korbele. Podle jejich oděvu usoudila, že nejsou rytíři, ale rozhodně nevypadali chudě a určitě měli nějaké peníze na útratu. Když se blížila ke stolu, kolem kterého se muži usadili, všimla si, že jsou oděni do barev Douglasů, což ji ještě více povzbudilo. Douglasové vlastnili skoro půlku Skotska. Muži, kteří pracují pro tak mocnou rodinu, jsou určitě dobře placení a také mají nějakou moc. Trošku jim zalichotí, bude se k nim mít a možná dnes ještě slušně vydělá.

„Tady to máte, moji stateční vojáci,” řekla, když pokládala korbele na stůl, a svůdně se na muže usmála. „Tohle je nejsladší pivo v celém pohraničí.”

Nejvyšší z vojáků ji objal kolem pasu a přitáhl ji k sobě. „A servíruje nám ho moc hezké děvče. Nevím, jak ostatní, ale já nevidím lepší zakončení dnešního pátrání, než strávit zbytek noci v tvém náručí.”

„Můžeš si strávit noc, kde budeš chtít, Howarde,” ozval se malý, podsaditý muž vedle něho. „Ale naše pátrání ještě nekončí.”

„Kristepane, prohledali jsme již každý kousek pohraničí, a nic jsme nenašli.”

,,Každý kousek jsme neprohledali a raději bych se nevracel k Douglasovi, dokud se nepodíváme úplně všude. Pověsí nás dolů z věže jako potravu pro havrany, jestli nabude dojmu, že jsme nesplnili svoji povinnost.”

„Co vlastně hledáte?” zeptala se Mary a dovolila Howardovi, aby si ji posadil na klín.

„Do toho ti nic není, děvče,” odbyl ji malý, podsaditý muž.

„Možná ne, ale třeba bych vám mohla pomoct.”

„Ano? Doslechla ses o vypsané odměně? Je to tak?” „Ne. Tak odměna říkáte? Ráda bych se ji aspoň pokusila získat.”

Muž otevřel váček s penězi a vysázel na stůl pětadvacet zlatých mincí. „Tohle je odměna nabízená za pomoc při polapení či zabití sira Revana Halyarda a jeho společnice. Takže teď děvče pověz, co víš.”

Mary nemohla uvěřit svému štěstí. Natáhla se po penězích, ale muž ji rázně chytil za ruku. „Ty peníze patří mně,” řekla rozzlobeně.

„Ne, dokud si nebudu jistý, že si je zasloužíš. Ještě jsi mi nic neřekla.”

„Muž, kterého hledáte, je přímo nad vašimi hlavami, vy zabedněnci.” Zasmála se, když se podívali na strop.

„Chceš říct, že Halyard je tady — v tomhle hostinci?” „Ano. Pronajal si pokoj nahoře. On a jeho holka.” „Ta holka je s ním?”

„Jistě. Holka převlečená za mladíka. Tu hledáte, je to tak?”

„Ano.” Pustil jí ruku, ale rychle sebral deset mincí a nechal Mary jen patnáct.

„Hej!” vykřikla a vyskočila na nohy. „Tvrdil jsi, že odměna je celých pětadvacet.”

„Ještě nemám důkaz, že jsi nám nelhala. Proč bych ti měl vlastně věřit? Jak může obyčejná hospodská děvka znát královského rytíře? A jeho tajemství?”

„Tak já jsem podle tebe obyčejná hospodská děvka?” vyštěkla Mary. „Odmítla jsem mnohem lepší muže, než jsi ty. Sir Revan Halyard se mnou před půl rokem strávil noc, když jsem ještě žila v Edinburghu. Znám toho muže opravdu dobře. Právě teď si říká Wallace Frazer, ale mě neošálil. On i ta jeho vychrtlá holka jsou v našem nejlepším pokoji. Běžte nahoru, jsou to ty dveře napravo. A teď mi dej zbytek těch peněz.”

„Dám ti je, až je chytíme. Pojďte, chlapi,” přikázal ostatním,

vstal a zamířil k úzkému schodišti. „Možná to naše proklaté pátrání dnes večer konečně skončí.”

Mary se usmála a dívala se, jak muži spěchají nahoru. Pak se posadila a napila se jejich piva. Když slyšela, jak se dobývají do pokoje, vyšla ven a postavila se pod Revanovo okno. Teď jí zaplatí za to, jak ji urazil.

Kapitola 11

„Otevři dveře, Halyarde!”

Za hlasitým rozkazem následoval hromový úder do dveří. Revan vyskočil z postele a v duchu si spílal. Slyšel zvuky, které v něm probudily vojáka, ale jeho touha po Tess ho nutila zůstat v jejím náručí. Místo aby věnoval pozornost rámusu na schodech, pokračoval v hlazení a líbání Tess. To ho nyní stálo několik cenných minut. Rychle skočil do bot, rozhodnutý nepřipustit, aby za jeho chybu museli oba draze zaplatit.

„Jsme v pasti,” zašeptala Tess, která již také vyskočila z postele a honem se obula.

„Ne, drahá. Jestli si pospíšíme, můžeme ještě utéci.” Rychle si připjal k pasu meč. „Popadni vše, co uneseš, a vyklouzni oknem.”

„Halyarde!” křikl jeden z mužů, zatímco ostatní opakovaně vráželi do dveří ve snaze dostat se dovnitř. „Víme, že jsi tam. Tvá edinburská děvka nám to řekla.”

„Mary. Ta potvora!” zasyčel Revan. „Je zřejmé, že jsem jí za mlčení dostatečně nezaplatil.”

Tess na okamžik zaváhala, když si uvědomila, že žena, která zanechala svůj parfém na Revanových šatech nebyla neznámá hospodská děvka. Nyní však na podobné úvahy nebyl čas. Zradila je a oni muse jí utéci. Přehodila si okolo krku jejich vak s věcmi, měch s vínem si dala přes rameno a deku si zavázala kolem pasu. Pak se rozběhla k oknu. Když se podívala ven, pochopila, že Revan zřejmě úmyslně vybral pokoj, z něhož se v případě potřeby dalo snadno uniknout. Několik chatrných budov okolo mohlo dobře posloužit jako schodiště na zem. Tess odsunula stůl, podkasala si sukni, přehodila nohu přes parapet a otočila se k Revanovi.

„Kam poběžíme?” zeptala se.

„Utíkej ke kováři,” odvětil Revan a snažil se zatarasit dveře nábytkem. „Koně najdeš hned za kovárnou a sedlo by mělo ležet poblíž. Zdá se, že kovář ucítil zápach zrady a nechce s ní mít nic společného. Jdi, Tesso. Za chvíli budu u tebe.”

Obezřetně vylezla z okna. Musela našlapovat opatrně, protože střechy byly ze slaměných došků. Když se spouštěla z poslední střechy na zem, Revan ji už skoro dostihl. Otočila se, aby se rozběhla ke kováři — a spatřila ženu.

Instinkt jí napověděl, že to je Mary. Pocítila žárlivé bodnutí, když si Revanovu bývalou milenku pozorně prohlídla. Mary měla křivky, které ona nikdy mít nebude. Když viděla, na co byl Revan zvyklý, začala vážně pochybovat, že by si ho mohla udržet. Revan právě seskočil ze střechy na zem a vytrhl ji z temných myšlenek. Mary se tvářila vyděšeně.

„Zradila jsi mě, Mary.” Revan chytil Tess za ruku. Věděl, že nemá čas se s Mary zdržovat, ale na druhé straně nechtěl, aby jí to tak snadno prošlo. „Přišla sis sem poslechnout můj smrtelný výkřik, ale vypadá to, že nakonec zemřeš ty.”

„Ne, přinutili mě, abych jim řekla, kde jste.” Mary prosebně sepjala ruce a couvala ke zdi porostlé břečťanem. „Přísahám. Neměla jsem na vybranou.”

„Samé lži. Teď nemám čas si to s tebou vyřizovat, ale nezapomenu, že jsi mě zradila. A navíc ses tímto činem postavila na stranu těch, kteří zradili našeho krále.” Přikývl, když spatřil děs a hrůzu v jejích očích. „Ano, slyšela jsi dobře. Douglasové spřádají intriky proti Jakubovi II. a ty jsi jim právě pomohla. Takoví jako ty nemohou doufat v milosrdnou smrt na šibenici.”

„Ne! Netušila jsem, proč tě hledají,” bránila se. „Nikdy bych nezradila našeho krále.”

„Ale právě jsi to udělala. Doufám, že ti tvá hloupá pomsta stojí za cenu, kterou budeš možná muset zaplatit.”

Revan zaslechl křik mužů, kterým se konečně podařilo dostat do pokoje. Narazili však do nábytku, jejž postavil před dveře. Revan již neváhal a společně s Tess se rozběhl ke kováři. Mariny prosby o odpuštění brzy přehlušily výkřiky vojáků, kteří je začali pronásledovat.

Koně našli přesně tam, kde ho kovář slíbil zanechat. Revan ho osedlal a Tess rychle připnula k sedlu jejich zavazadla. Vyhoupli se nahoru právě v okamžiku, kdy se čtyři ozbrojení muži vynořili zpoza rohu kovárny. Revan kopl zvíře do slabin a rozjel se přímo proti nim. Vojáci se rozprchli na všechny strany. Slyšel, jak shánějí své koně, ale to se již s Tess hnali směrem k lesu. Modlil se, aby tam byli v bezpečí.

Tess napůl spala, když ucítila, jak Revan zatáhl za otěže. Protřela si oči a rozhlédla se kolem sebe. Byli obklopeni stromy, ale netušila, kde přesně jsou. Vlastně už ani nevěděla, kterým směrem jeli a jak dlouho. Pomyslela si, že to je stejně Revanova starost, a doufala, že to tak zůstane. Ona by se určitě již dávno ztratila.

Zatímco Revan se staral o unaveného koně, posadila se. Tolik se těšila na noc v opravdové posteli. O to víc se cítila unavená, když náhle museli utéci do noci. Při představě, že bude muset spát zase na zemi, se jí chtělo křičet.

Nálada se jí ještě zhoršila, když se podívala na své šaty. Nebyla to žádná luxusní toaleta, ale aspoň chvíli si v nich připadala jako žena. Viděla obdiv v Revanových očích. Toho se však již nedočká. Její nové šaty jsou zničené, ušpiněné od bláta a na několika místech roztržené. Vypadala hůře než v pánském převleku.

Do očí se jí draly slzy. Snažila seje zadržet a pokusila se setřít bláto ze šatů. Bylo to však obtížné. Znovu si vybavila Mary a její plnou ženskou postavu a její smutek se ještě prohloubil. Nepomohl jí ani fakt, že Mary byla děvka, a navíc Revana zradila. Chtěla být aspoň na chvíli krásná, dokázat Revanovi, že na ni může být hrdý. Místo toho tu seděla na listí, otrhaná, špinavá a páchla jako kůň. Roztřásla se jí brada a rty a Tess si uvědomila, že začíná prohrávat bitvu se slzami. Zaklela, protože si hrozně přála být silná, ale na druhé straně toužila pořádně se vyplakat. Naděje, že se vzpamatuje dříve, než k ní Revan přijde, se rozplynula. Přistoupil k ní, posadil se na zem a podíval se na ni.

„Bohužel se neodvažuji rozdělat oheň.” Zamračil se a zkoumavě si ji prohlížel. „Co je ti, Tesso? Neublížila sis, když jsi lezla z okna?”

Tess jen zakroutila hlavou, protože měla strach, aby hlas nezněl příliš plačtivě.

Revan natáhl ruku, chytil ji za bradu a otočil k sobě. Vypadala smutně. S překvapením si uvědomil, že přesně ví, co se jí honí hlavou. Jako by to sám cítil.

„Je mi líto, že jsme museli opustit náš pokoj v hostinci. Opravdu jsem si myslel, že jsem Mary zaplatil dost, aby mlčela.”

„Ona tě poznala, že?” Tess přemýšlela, jestli se teď dozví celou pravdu o Mary a zda to vůbec chce slyšet.

„Ano, poznala.” Ušklíbl se a prohrábl si vlasy. „Minulost je někdy velice nepohodlná a zaútočí na člověka, právě když to nejméně potřebuje. Před mnoha měsíci jsme spolu měli krátký poměr. Tehdy jsem často cestoval do Edinburghu a ona byla mou milenkou.”

„Poznali jste se v Edinburghu? Tak co dělá v téhle ubohé vesnici?”

„Zdá se, že odsud pochází její rodina a z Edinburghu potřebovala zmizet. Neptal jsem se jí proč. Nezajímalo mě to. Z toho, co řekla, se zřejmě jednalo o nějaký problém s milencem, jeho sňatkem a novou manželkou. Bylo jasné, že doufá, že se dáme znovu dohromady.”

„Je moc hezká. A má pěknou postavu,” dodala Tess tiše a krátce se podívala na své štíhlé, drobné tělo.

Revan ji objal kolem ramen a přitáhl ji k sobě. Žárlila na něj a jemu se to líbilo. Po strachu a vzteku, který cítil, když ji chtěli Thurkettlovi muži znásilnit, ho docela těšilo, že i ona má maj etnické sklony. V tuto chvíli však byla smutná, připadala si bezcenná a ošklivá. Samozřejmě to byl nesmysl, ale Revan ji chápal. Také se tak někdy cítil.

Zdravý rozum mu napovídal, aby ji utěšil chladně zdvořilou lichotkou, kterou by si nebrala příliš k srdci. Věděl však, že to nedokáže. Její smutek ho dojal a opravdu toužil zmírnit její bolest.

Podezření, které pojal v hostinci, se jen potvrdilo. Začalo to tím, že odmítl Marinu nabídku. Mary byla hezká a zkušená žena, se kterou by se ještě nedávno bez váhání pomiloval. Pak spatřil Tess v nových šatech. Nemohl popřít, co k ní cítí. Záleželo mu na ní. Možná to bylo ještě něco silnějšího, ale na to raději nemyslel.

„Ano, Mary je hezká, ale je to také děvka.” Když se na něj podívala, políbil ji na špičku nosu. „Nemáš tak bujné křivky jako ona, ale to neznamená, že nejsi krásná. Myslím, že jsi naprosto dokonalá.” Mírně zrudla, ale přesto na něj vrhla nevěřícný pohled. „Copak jsem ji neodmítl a nedal přednost tobě? Mary ve mně nevzbudila ani záblesk touhy. Myslel jsem jen na to, jak ji umlčet. To se mi bohužel nepodařilo.”

„Proto zase musíme utíkat jako štvaná zvěř.”

„Tak tomu bude, dokud se nedostaneme ke králi.”

„Aspoň že jsme ty lotry setřásli.”

„Vypadá to tak, ale stejně nemám odvahu rozdělat oheň. Tma nás kryje, je ovšem také. Nechci je zavést přímo k nám.”

„Ne, to určitě ne.” Tess si povzdechla a podívala se na roztřepený okraj svých šatů. „Úplně jsem si zničila šaty, i když je pravda, že nebyly nejnovější.”

„Vypadala jsi v nich nádherně. Kdyby nedorazili ti hoši s večeří, ocenil bych tvou krásu mnohem rychleji.”

Tess se usmála. Revan si nepotrpěl na květnaté fráze, jeho lichotky byly jednoduché a upřímné. Opravdu mu věřila. Také si znovu

vybavila, jak se tvářil, když ji poprvé v těchto šatech spatřil. V jeho očích si připadala krásná. To bylo nad všechna slova.

„Omlouvám se, že jsem utratila tvé peníze, aniž jsem tě požádala o svolení, ale když jsem ty šaty spatřila, musela jsem je mít. Nedokázala jsem odolat. Moc jsem si přála, abys mě aspoň jednou viděl oblečenou jako ženu, abys mě vnímal jako ženu.” Zamračila se, protože se pobaveně usmál.

„Tesso, po naší první společné noci, kterou jsme strávili pod jednou pokrývkou, jsem o tvé ženskosti nikdy nezapochyboval. Ano, když jsem tě poprvé spatřil oblečenou v mužských šatech, přiznávám, že mě to trochu překvapilo, ale pak jsem již ani nevnímal, co máš na sobě.” Tess se zachvěla a Revan se postavil. „Přinesu přikrývky.”

Dívala se, jak je odepíná od sedla a rozkládá na zem. Bylo příjemné vědět, že se za její zevnějšek nestydí. Přesto ji trochu trápilo, že jejímu vzhledu věnuje tak malou pozornost. V žádném případě netoužila po lhostejnosti.

Když bylo lůžko připraveno, posadila se na ně a sundala si boty. Pak si lehla na záda a pozorovala, jak se Revan zouvá. Uvelebil se vedle ní a oba je důkladně přikryl. Lehce se usmála, když ji sevřel v náručí.

„Opravdu jsi nevnímal, co mám na sobě?” „Připouštím, že nejsem muž, který příliš sleduje módu. Opravdu o tom moc nepřemýšlím. Navíc jsou tvé pánské šaty pro takovou cestu praktičtější.” Lehčeji kousl do ucha. „Ale když jsem tě viděl v těch nových šatech, pomyslel jsem si, že bys měla mít plnou skříň krásných šatů.”

„Plnou skříň?” Začala mu rozvazovat kabátec. „Co bych s tolika šaty dělala?”

„Očarovala každého muže ve Skotsku. Máš na ně právo, které ti Thurkettle a jeho proklatá dcera upírali.”

„V tuto chvíli je to ten nejmenší z jejich zločinů.” Jakmile se vysoukal z kabátce, začala mu rozvazovat košili.

„Někdy si myslím, že to je ten nejhorší zločin, který spáchali,” řekl.

Chvíli mlčeli a jen se navzájem svlékali. Tess byla dojatá jeho upřímným rozhořčením nad tím, jak špatně se k ní její příbuzní zachovali. Ne, nelitoval ji, spíše byl pobouřen. Neprobouzela v něm jen tělesnou touhu. Nechoval k ní sice city, jaké si představovala, ale dávalo jí to novou naději.

Když ho svlékla do kalhot a ona měla na sobě jen lněnou košili, lehla si na něj. Rozhodla se, že nastal čas dělat něco víc, než jen doufat.

Bude se muset hodně snažit, aby získala jeho srdce. A jestli se jí to přece jen nepodaří, aspoň navždy zůstane v jeho vzpomínkách.

„A Mary byla zkušená, je to tak?” Lehce ho políbila na rty.

„Ano, ostatně jako každá prostitutka. Ale zkušenost není jediné, co dokáže muže rozpálit. Ty sice nejsi zkušená, ale zato jsi ve své vášni upřímná. Skoro bych řekl, že někdy mě tvá nevinnost vzrušuje více než zkušená ruka. Dokonce jsem si již několikrát přál, abych mohl vstoupit do tvé náruče stejně nevinný,” zašeptal, uchopil její obličej do dlaní a vášnivěji políbil.

„To by bylo hezké,” odvětila a zasypala jeho krk polibky. „Na druhé straně je asi dobře, že aspoň jeden z nás věděl, co máme dělat.”

Revan se tiše zasmál, ale smích ho rychle přešel, protože ho začala laskat jazykem na hrudi. Dnes večer byla nezvykle smělá. Zajel jí prsty do hedvábných vlasů a představoval si, jak daleko se odváží.

Tess cítila, jak se Revan zachvěl, když mu přitiskla rty na břicho. Tiše zasténal, jakmile ucítil její jazyk. Lehce se pohnul a Tess ucítila, jak je vzrušený. To jí dodalo odvahu. Jestli je vášeň to jediné, co jí může dát, pak se naučí přijímat vše, co od něj může dostat. Také zjišťovala, že je sama vzrušená, když vzrušuje Revana.

Zasypala jeho svalnaté stehno polibky a stáhla mu kalhoty. Spokojeně vzdychl, když uchopila do dlaně jeho vzrušený úd. Vzpomněla si, jak se s ní miloval v opuštěné chalupě, a okamžitě vyměnila ruku za ústa. Trhl sebou a Tess si na okamžik pomyslela, že zřejmě zašla příliš daleko. Začala se zvedat, ale přidržel jí hlavu a dal jí najevo, že chce, aby pokračovala.

Revan se zachvěl a celým tělem mu projelo obrovské vzrušení, jakmile ucítil její rty na penisu. Snažil se jí říct, co chce, ale nebyl si jistý, zda by to zvládl. Přesto dělala vše, v co doufal. Uchopila ho do úst a on ztratil pojem o čase. Vnímal jen Tessu a rozkoš, kterou mu poskytovala. Bojoval se svou touhou, snažil se ji ovládnout.

Nakonec pochopil, že to už dlouho nevydrží, rychleji chytil za paže, vytáhl nahoru a vnikl do ní. Spokojeně vykřikl, neboť ucítil, že je stejně vzrušená jako on. Nepotřebovala, aby jí radil, instinktivně vycítila, co má dělat, a společně stoupali k vrcholu, po kterém oba toužili. Sevřel ji v náručí, když se na něj svalila, držel ji, dokud se oba neuklidnili. Až po dlouhé době ji pustil, položil ji vedle sebe a přetáhl přikrývku přes jejich znavená těla.

„Zapomněla sis svléknout košili,” zamumlal po chvilce spokojeného ticha.

„Nemůžu myslet na všechno.” Přitiskla se tváří k jeho hrudi a nechala se od něj hladit po vlasech.

„To se nám tedy povedlo. Museli nás slyšet až v Edinburghu.” Revan zakroutil hlavou. „Raději bychom si měli nechat takové požitky na později, až budeme v bezpečí.”

„Takže se ti to líbilo?” V duchu se proklínala, že dala průchod svým pochybnostem.

„Tak hloupou otázku bych od tak chytré dívky nečekal.” Revan se tiše zasmál a políbil ji na temeno hlavy.

„Možná máš pravdu. Ale můj bratranec Tomas vždycky říká, že nemáme připustit, aby nám strach ze zesměšnění bránil klást otázky. Tvrdí, že malé rozpaky jsou lepší než žít v nevědomosti či pochybnostech.”

„A ty máš pochybnosti, je to tak? Kristepane, miláčku, kdyby sem teď někdo vběhl, měl bych problém vzpomenout si i na své jméno. Byl jsem tebou úplně oslepen. Křičel jsem rozkoší tak hlasitě, že kdyby byli Douglasovi muži na míli daleko, snadno by nás našli. Ano, byl bych tak oslabený, že bych se nás ani nepokoušel zachraňovat. Zbavilo tě to pochybností, Tesso? Takovou rozkoš jako s tebou jsem nikdy předtím nepoznal,” dodal, když k němu vzhlédla. „V tvé přítomnosti mi dělá problémy soustředit se na povinnosti.”

„Myslím, že svou práci vykonáváš velice zodpovědně. Král by tě měl odměnit. Opravdu nechápu, jak ho mohlo vůbec napadnout, že bys ho mohl zradit.”

„V jeho očích jsou všichni podezřelí. Nezapomínej, že jeho otec byl krutě zavražděn. Navíc byl v dětství zneužíván Livingstonem, který mladého krále a jeho matku unesl. Boj o moc s Douglasy vlastně nikdy neskončil. A dokonce i jeho spojenci, například Crichtonové, o něm mnohdy pochybovali. Ne, má právo být podezíravý. Pochopitelně je nepříjemné, že své pochybnosti obrátil směrem ke mně, ale naprosto ho chápu.”

„Možná. Jistě mu již brzy dokážeš, že jsi vždy stál na jeho straně.”

„Ano, ale v tom případě budu muset označit tvé příbuzné za zrádce.” Zvedl ruku a odhodil jí z tváře pramen vlasů. „Takové skvrny se člověk snadno nezbaví.”

„Tvé obvinění se zakládá na pravdě. To oni riskovali, když se rozhodli postavit se proti králi. Jestli bude jejich jméno poskvrněno, bude to jen a jen jejich chyba. Ano, nejprve mi to dělalo starosti, v mých žilách přece koluje jejich krev a má matka byla jednou z nich. Ale nikdo se nemůže cítit zodpovědný za činy všech svých

příbuzných. Oni spáchali zločin, ne já či má matka, a musí za to i zaplatit.”

„To je sice pravda, ale ne každý bude takhle uvažovat, lásko. Vina tvého strýce padne i na tebe. Kvůli mně se o tebe budou lidi

otírat.”

„Ne, ty za nic nemůžeš. To všechno strýc Fergus.” Lehce ho políbila na rty. „On spáchal zločin. Ty jsi jen odhalil jeho zradu, což je tvá povinnost. Nedělej si kvůli mně starosti. Naštěstí mám ještě další příbuzné. Jména Comynů a Delgadů jsou neposkvrněná. Tedy až na malé zaváhání v minulosti, kdy se přidali na stranu Anglie.”

„Ostatně jako mnoho dalších, takže si z toho nedělej těžkou hlavu.” Něžněji pohladil po vlasech. „A teď už spi, děvče. Ráno musíme brzy vstát a vyrazit na cestu.”

„Jako vždycky.” Pevně se k němu přitiskla. „Doufám, že ti zrádní psi, kteří nás pronásledují, se vyspí stejně málo jako my.”

„To víš, že ano.” Revan se ujistil, zda má meč na dosah ruky. „Až dojedeme k mému bratrovi, pořádně si odpočineme, a teprve potom vyrazíme k tvým příbuzným. V Nairnově tvrzi budeme v bezpečí.”

„Určitě vědí, že se tam můžeme vypravit. Co když nechali tvrz tvého bratra hlídat?”

„To je docela možné, ale nemohou mít muže úplně všude, protože pak by neměli dost vojáků pro svou armádu. Zbytečně se tím netrap. Zatím jsme jim utekli a věřím, že budeme úspěšní i nadále.”

Tess přikývla a zavřela oči. Příliš nevěřila, že štěstí bude stát i nadále na jejich straně, ale na druhé straně by bylo hloupé trápit se kvůli něčemu, co se možná nikdy nestane. Už tak má dost starostí. Teď je nejdůležitější pořádně si odpočinout. Snažila se nemyslet na problémy a vnímala jen teplou Revanovu náruč. Uběhlo jen pár minut a upadla do hlubokého spánku.

Revan ji hladil po vlasech a díval se přes koruny stromů na jasnou noční oblohu. Cítil, jak se Tess uvolňuje a začíná pravidelně dýchat. Usnula.

„Ach Tesso, co s tebou jen udělám?” zašeptal.

Jejich vztah byl problematičtější, než očekával. Při každé příležitosti útočila na jeho city. Kvůli ní porušil všechna svá pravidla týkající se žen. Navíc nemohl děj událostí nijak zastavit, stáhnout se do pozadí a chovat se tak, jak by měl, jak by bylo pro oba nej lepší.

Přistihl se, že si přeje, aby byla chudá. To by mnohé vyřešilo. Nemusel by se bát, že urazí čest mocné rodiny, protože z ní udělal svou milenku. Možná to není spravedlivé, ale vyspat se s chudou

pannou je něco jiného než vyspat se s bohatou dívkou. Kdyby se rozhodl vzít si ji za ženu, nemusel by si dělat starosti, že zkompromituje svou čest. Vstoupili by do manželství se stejným věnem — bez jakéhokoliv majetku. Bohužel jeho vztah s Tess se mohl ukázat stejně nebezpečný jako zrádné intriky, do kterých se zapletli.

Trápily ho rovněž výčitky svědomí. Nechoval se k ní správně. Tess ho milovala. Tím si byl jistý. Přestojí nehodlal, ani nemohl, nabídnout společnou budoucnost. Čest ho nutila, aby se od ní odpoutal, ale neměl dost síly, aby to udělal. Stačilo, aby na něj upřela své krásné hnědé oči, a neexistovalo nic, co by jí dokázal odmítnout. Chlácholil ji, svíral ji v náručí, šeptal sladká slůvka, prostě dělal všechno, co posilovalo její naději, že zůstanou spolu. Bylo to téměř kruté, pomyslel si a ušklíbl se, znechucen sám sebou. V duchu si přál, aby stejné znechucení necítila Tess, až ji nakonec opustí.

Kapitola 12

Po dvou dnech na cestách již Tess nevěnovala příliš pozornosti okolní krajině. Polorozbořený klášter však okamžitě upoutal její zájem. Poprvé od útěku z hostince spatřila známku civilizace. Navíc to místo poznala. Viděla ho před pěti lety, když ji vezli k Thurkettlům. Tehdy klášter vypadal o něco lépe, byl jen trochu ohořelý. Čas však zřejmě destrukci dokonal. Pohraničí bylo plné takových ruin, přestojí přepadl smutek.

Trochu ji překvapilo, že jim cesta sem trvala téměř dvakrát tak dlouho, než když tehdy před lety jela opačným směrem. Najednou si uvědomila, jak klikatá byla jejich cesta. Kdyby je pořád někdo nepronásledoval, zřejmě by již dávno dorazili ke králi.

„Tvrz tvého bratra leží stejným směrem jako domov mých příbuzných.”

„Už jsi tu někdy byla?” zeptal se Revan.

„Ano. Před pěti lety mě tudy otcova rodina vezla k Thurkettlům. Moji příbuzní bydlí tři dny jízdy odsud, ale nejsem si jistá, zda severním, či západním směrem.”

„Spíše západním.” Podíval se na ni přes rameno a pobaveně se usmál. „To je dobře, že nás nevedeš.”

„Ničemo. Ale bohužel máš asi pravdu. Všimla jsem si však, že nám cesta sem trvala mnohem déle. Věděla jsem, že nemůžeme jet přímo, ale až nyní je mi jasné, kolik času jsme tím věčným kličkováním ztratili. Jestli Thurkettle nechce, abychom dojeli ke králi, stačilo by, aby nás hnal z jedné strany na druhou.”

„Museli jsme jet na jih, přestože jsme potřebovali jet na sever, a na východ, třebaže jsme měli jet na západ, ale jen jednou nebo dvakrát. To věčné schovávání nás také zpomaluje.” Poplácal koně po šíji. „Navíc máme jen jednoho koně. Máme ovšem za sebou již skoro půlku cesty. Bratr nám půjčí druhého koně a uvidíš, že hned pojedeme rychleji.”

„Nechtěla jsem si stěžovat. Jen mě to překvapilo. Najednou jsem měla pocit, že bychom už měli být blíže našemu cíli.” Tess se usmála a poposedla si.

Revan se také usmál. „Moc dobře ten pocit znám. V bratrově tvrzi si na chvíli odpočineme. Myslím, že už je nejvyšší čas.”

Tess měla strach, aby ji Revan nenechal v bratrově tvrzi a nepokračoval v cestě sám. Zatím ani jednou nenaznačil, že by takovou možnost zvažoval. Doufala, že se u jeho bratra nestane nic, co by změnilo Revanovo rozhodnutí vzít ji s sebou. Bylo pro ni velice důležité zůstat po jeho boku. Ačkoliv viděla změnu v jeho chování, stáleji nedal žádný slib do budoucnosti. Potřebovala více času, aby se pokusila získat jeho srdce.

„Budeme u tvého bratra již brzy?”

„Ano. Jeho tvrz leží jen pět mil na západ. Musíme si ovšem dávat dobrý pozor. Určitě nás tu bude někdo vyhlížet. Mám v plánu zastavit se asi míli, možná půl míle, před Nairnovou tvrzí a počkat do setmění. Pod rouškou noci pak vklouzneme dovnitř. Vím o jedné tajné chodbě.”

„Kde chceš nechat koně?”

„V chalupě poblíž tvrze žije starý manželský pár. U nich můžeme nechat koně do rána, kdy si pro něj přijde některý z Nairnových lidí.”

„Jestli narazíme na Douglasovy či strýcovy muže, nebylo by nejlepší je zajmout?”

„Nejlepší by bylo ty bestie zabít, ale nikdy jsem si nepotrpěl na popravy. Nairn navíc bydlí nebezpečně blízko Douglasova panství, vlastně s ním sousedí ze tří stran. Kdybychom na jeho pozemku zajali, nebo dokonce zabili Douglasova muže, hrabě by se bratrovi určitě chtěl pomstít. Jelikož většina Nairnových vojáků je patrně u krále, bude nejlepší vplížit se dovnitř a dostat se ven co nejnenápadněji, abychom na bratra nestrhli nežádoucí pozornost.

Tess přikývla a pocítila úlevu. Revan ji tam nenechá. Její přítomnost by mohla Nairna ohrozit, čemuž chtěl Revan předejít. Navíc by pro ni bylo nebezpečné zůstávat tak blízko Douglasova panství. Uvolnila se a začala se na nadcházející návštěvu docela těšit.

Bylo před nimi ještě několik hodin světla, když Revan zastavil. Naznačil jí, aby byla zticha, seskočil z koně a pomohl jí dolů. Pak ji zanechal i s koněm v hustém porostu borovic a sám se opatrně plížil k malé chalupě s doškovou střechou. Tess po jeho odchodu zůstávala napjatá, protože lidé, jež chtěl požádat o pomoc, se mohli snadno vyděsit a upozornit možné nepřátele, kteří je třeba sledují. Tess zatím žádné nepřátele neviděla, ale stejně jako Revan si byla jistá, že Douglas nebo strýc Fergus nechali tvrz Nairna Halyarda hlídat.

Posadila se na zem a čekala na Revana. Netrvalo dlouho a vrátil se. V ruce nesl malý vak, ve kterém, jak doufala, bylo něco k snědku. Bylo

zřejmé, že Nairn a jeho lidé byli připraveni a čekali na Revanův možný příjezd.

„Starý Colin říká, že se tu již dva týdny potulují tři Douglasovi muži,” řekl Revan a posadil se vedle ní. „Brzy je uvidíme. Utábořili se těsně na hranici Douglasova panství.” Zavrtěl hlavou. „Prostě se tam usadili, a nikdo je nemůže vyhnat, protože jsou na Douglasově pozemku.”

„Co tedy uděláme?”

„Proplížíme se kolem nich co nejblíže k tajné chodbě a pak počkáme, až se setmí. Myslel jsem si, že bychom mohli počkat v chalupě starého Colina, ale on říká, že ti muži mohou kdykoliv přijít. Nemůže jim v tom zabránit a muži mého bratra tam nemůžou celý den sedět a čekat na ně.” Usmál se na ni a podal jí malý vak. „Je tam chléb, sýr a jablka. Aspoň že nebudeme muset čekat na západ slunce hladoví.”

„Postará se stařík o koně?”

„Ano. Necháme ho tady. Starý Colin tvrdí, že ho schová a postará se o něj až do rána.” Revan se postavil, chytil Tess za ruku a pomohl jí vstát. „Tak pojď. Uvidíme, jak blízko se dostaneme.”

Za okamžik se jim naskytl pohled na tvrz. Byla to vysoká čtvercová budova s věží, obehnaná mohutnou cihlovou zdí. Opatrně se plížili kupředu a snažili se schovávat za řídký porost stromů, když vtom uviděli tři Douglasovy muže. Nijak se neskrývali, dokonce si vybudovali jednoduchý přístřešek pro sebe a své koně. Ačkoliv byli od tvrze dost daleko, mohli bez problémů sledovat vše, co se tam děje. Tess Nairnovi Halyardovi vůbec nezáviděla. Nebylo snadné mít za souseda tak mocného a zrádného muže, jakým byl Douglas.

Po chvíli Tess s Revanem vstoupili do příkopu hustě zarostlého houštím. Plazili se jím po kolenou, dokud nenašli volnější místo. Okolní keře jim poskytovaly dokonalý úkryt. Revan se posadil a Tess si sedla vedle něho.

„Tenhle příkop vede kolem celé tvrze?” zeptala se, když jí podal chléb a sýr.

„Ano. Bratr ho nechal takhle zarůst, aby jej v případě potřeby mohl zapálit.” Podíval se na oblohu, která již začínala tmavnout. „Za hodinu za dvě se vydáme k tajné chodbě. Je na západní straně, takže máme před sebou ještě kus cesty.”

Tess se ušklíbla a pustila se do jídla. „Jsi si jistý, že nás ti muži nemohou vidět?”

„Ne, když sedíme, tak určitě ne.”

Tess přikývla a mlčky pokračovala v jídle. Dojedla, opřela se o Revana a zavřela oči. Objal ji kolem ramen a přitáhl ji blíže k sobě. Byla velmi unavená, zesláblá a prochladlá. Zdálo se jí, že uběhlo sotva pár minut, a už ji Revan opět probudil a společně se začali plazit hustým porostem.

Větve ji píchaly a škrábaly, ale snažila se nevydat ani hlásku. Nedávno pršelo a dno příkopu bylo vlhké a bahnité. Brzy byla promočená na kůži a začala se třást. Když se Revan postavil a pomohl jí na nohy, málem se úlevou rozplakala. K jejímu zděšení ji však postrčil do zatuchlé černé díry, ukryté uvnitř velkého uschlého kmene. Tess se modlila, aby chodba nebyla příliš dlouhá, a pomalu postupovala kupředu. Nohy už jí vypovídaly poslušnost a ona dostala strach, že už dál nedojde. Vtom narazila hlavou do tvrdé dřevěné stěny.

„To jsou dveře, Tesso,” zasyčel Revan. „Otevři je. Vedou do komnat mého bratra.”

Tess sebrala poslední zbytky sil a zatlačila do dveří. Uvnitř byla tma. Udělala krok a prudce se zastavila, neboť ji něco chladného a ostrého píchlo do špičky nosu. Ztuhla a cítila, jak do ní Revan zezadu narazil.

„Tesso, máš nejhezčí zadek, jaký jsem kdy viděl, ale právě teď ho líbat nechci. Hni sebou.” Revan ji lehce pošťouchl, ale Tess se ani nehnula.

„Jestli se hnu jen o kousek, budu mít v nose tři dírky.” Zašilhala a uviděla, že se jejího nosu dotýká meč. Hlasitě si oddechla, protože ho kdosi stáhl dozadu. „Postup dál, ženo. Velice pomalu.”

Tess neváhala. Mužův hlas zněl jako led. Nepochybovala, že by jí zabořil meč do těla, kdyby ho okamžitě neposlechla. A tak udělala krok vpřed a modlila se, aby neznámý muž brzy poznal, že nejsou nepřátelé. Raději nepřemýšlela o možnosti, že by se nepřítel zmocnil tvrze.

Muž natáhl ruku a rychle ji otočil a přitáhl zády k sobě. Tess ucítila na hrdle chladnou ocel a znehybněla.

„Tak a teď sem pojď ty, dobrý muži.” Revan sice poslušně vstoupil dovnitř, ale pak podrážděně zasyčel. „Nepoznáš vlastního příbuzného, troubo?”

„Tvůj hlas mi zní povědomě, ale je tu velká tma. V těchto problematických dobách si člověk nemůže dovolit riskovat. Na stole po tvé pravici je lampa a křesadlo,” pokračoval muž. „Rozsviť ji, abych si tě mohl prohlédnout. A dávej pozor, držím tvé společnici nůž

na krku. Jeden špatný pohyb, a podříznu tvou malou přítelkyni od ucha k uchu.”

Revan rozsvítil lampu a otočil se ke svému bratru Nairnovi. „Nuže, bratře?”

Nairn pustil Tess a zastrčil dýku za opasek. „Časy jsou už takové, hochu. Nedá se nic dělat.”

Tess si chvíli mnula krk a pak se na oba muže zamračila. „Tak se mi zdá, že držet ženě nůž na krku je oblíbená činnost vaší rodiny, Revane.”

„No tak, Tesso…,” začal Revan. „Také vaše výhrůžky jsou si dost podobné.” Nairn se jí mírně uklonil a krátce, ovšem pronikavě na ni pohlédl. „Omlouvám se, děvče. Nebezpečí číhá všude kolem nás. Člověk se musí podle toho chovat.”

Tess mu ani neměla čas odpovědět. Nairn se totiž okamžitě obrátil zpět k Revanovi. Bratři se objali a poplácávali se po zádech. Tess zvedla oči v sloup, jelikož se začali vzájemně častovat urážkami a zároveň jeden druhého ujišťovat, že jsou v pořádku. Na ni se zase zapomnělo.

Rozhlédla se kolem sebe a spatřila velkou postel. Okamžitě si začala představovat, jak by se v ní asi spalo. Všimla si čistého povlečení a uvědomila si, jak sama vypadá. Byla mokrá a celá od bláta. Bylo by velice neslušné lehnout si špinavá do postele. O chvíli později však došla k názoru, že pro tentokrát jí snad bude odpuštěno. Vlastně si to zasloužila. Nejen že jí další Halyard vyhrožoval smrtí, ale navíc ji oba bratři naprosto ignorovali. Ani jeden se nezajímal o to, jak se cítí. Tess se zamračila, protože se vůbec necítila dobře.

Hodila na čisté povlečení lehkou deku a svalila se na postel. Měla pocit, jako by celé její tělo úlevně vydechlo. Až doposud neměla čas ani si uvědomit, jak je unavená. Cítila se zle, protože byla naprosto vyčerpaná. Dlouhý spánek v teplé, suché a pohodlné místnosti je přesně to, co potřebuje. Zavřela oči a trochu podrážděně uvažovala, jak dlouho bude asi Revanovi trvat, než si vzpomene na její přítomnost.

„Takže to děvče v chlapeckých šatech je Thurkettlova neteř,” řekl Nairn, když se s Revanem konečně přivítali.

„Ano.” Revan se otočil a zalapal po dechu, neboť spatřil Tess rozvalenou na Nairnově posteli. „Tesso,” křikl a rychle k ní přiběhl. „Nejdříve se musíš umýt.” Chytil ji za paži.

S vynaložením všech sil otevřela oko a zamračila se na něj. „Jdi pryč, jinak ti taky dám nůž na krk.”

„Tesso, vím, že jsi unavená, ale tohle je Nairnova postel, a navíc jsi trochu špinavá.”

„Trochu? Jsem špinavá jako prase, ale to má za to, že mi vyhrožoval zabitím. A teď mi dej pokoj,” zamumlala a otočila se k němu zády. „Vykoupu se později,” dodala ještě a usnula.

„Tesso.” Revan s ní začal třást, ale to už ho Nairn chytil za ruku a zastavil ho.

„Nechej to ubohé děvče být. Určitě jsi ji táhl přes hory a doly, aniž jsi jí dovolil pořádně si odpočinout. A Douglasové a Thurkettlové vás určitě nepřestali pronásledovat.”

„No — máš pravdu, ale zašpiní ti celou postel. Je zaprášená, mokrá a celá od bláta.”

„To jsou škody, které se snadno napraví. My dva se můžeme vyspat v jiné ložnici.” „Ty ano. Já zůstanu s ní.” „Je to moudré?”

„Není podstatné, zdaje to moudré, či ne. Na nápravu je již pozdě.” Začal Tess svlékat Nejprve jí zul boty.

Když jí začal odvazovat kabátek, Nairn se ho zeptal: „Hodláte se vzít brzy?”

„Ne. Moc dobře víš, jak se dívám na sňatky s dědičkami majetku, když já sám mám jen pár mincí a ostrý meč.” „Pak jsi ovšem neměl to děvče svádět.”

„Já jsem ji nesvedl,” odsekl Revan. Potom se však ušklíbl: „Sakra, svedli jsme se navzájem.”

„Aha, takže už nebyla panna.”

„Byla.”

„Není běžné, aby panny sváděly muže.” „To je na dlouhé povídání.”

„Chápu. Jak myslíš. Určitě se tu nějakou chvilku zdržíš. Jsem si jistý, že si najdeme čas a ty mi celý ten dlouhý příběh vypovíš.” Nairn zkřížil ruce na hrudi a díval se, jak Revan rozvazuje Tess košili.

Revan se na bratra zamračil. „Máš nějakou čistou košili, kterou bych jí mohl obléknout? A něco, čím bych ji mohl utřít?”

Jakmile se Nairn otočil, Revan rychle svlékl Tess košili. Odhodil ji na zem, a právě když se chystal přetáhnout přes Tess pokrývku, uvědomil si, že Nairn se již vrátil a stojí na druhé straně postele s košilí v jedné ruce a ručníkem v druhé. Revan Tess rychle zakryl a zamračil se na bratra.

„Už jsem některé z tvých žen viděl,” řekl Nairn a podal Revanovi ručník.

„Tentokrát bych ocenil, kdyby ses díval někam jinam, dokud ji neobleču.”

Nairn se otočil a Revan Tess rychle omyl a osušil. Vytrhl Nairnovi košili z ruky a začal dívku oblékat. Tess se probrala a k Revanovu překvapení ho plácla přes ruku.

„Ne, Revane,” zamumlala. „Jsem příliš unavená. Možná ráno.”

Nairn se tiše zasmál a Revan cítil, jak rudne. „Jen ti oblékám čistou košili.” Tess neodpovídala a Revan si uvědomil, že již opět upadla do hlubokého spánku. „Tak,” řekl, když jí zavázal košili.

„Už se můžeš dívat, Nairne.” Pobavený výraz v bratrově obličeji Revana rozzlobil.

„Zvedni to děvče a já sundám přehoz, abys ji mohl pořádně

uložit.”

Když tak učinili, Revan se ještě dotkl Tessina čela a tváří. „Zdá se mi trochu teplá a celá se chvěje.”

„Byla úplně vyčerpaná a zřejmě i prochladlá. Uvidíš, že ráno bude v pořádku. A teď si se mnou pojď dát trochu vína.”

Revan se ještě jednou podíval na Tess a pak následoval Nairna k malému stolu na opačné straně ložnice. Posadil se naproti bratrovi a přijal od něj pohár vína. Doufal, že bratr pochopí, proč s ním nechce dlouho mluvit. Také začínal cítit únavu.

„Podařilo se ti proplížit se kolem Douglasových mužů nepozorovaně?” zeptal se Nairn.

„Ano, myslím, že ano. Jak dlouho už tam táboří? Starý Colin říkal, že dva týdny.”

„Ano. Abych je odtamtud vyhnal, musel bych na ně zaútočit naDouglasově pozemku, což jsem se neodvážil.”

„Ne, to by nebylo moudré. Nechceš ho proti sobě poštvat, hlavně ne v tuhle dobu.”

„Takže dojde k bitvě? Je to nevyhnutelné?”

„Ano. Ale jsem příliš unavený, abych ti všechno dnes večer vyprávěl. Vím, že Douglasové plánují zaútočit na krále začátkem května. Viděli jsme muže jedoucí na shromaždiště. Tessin strýc, Thurkettle, chystá zásoby pro vojáky. Hodláš se brzy vydat za králem?”

„Většina mých mužů je již u našeho pána. Já s malou skupinou mužů se k nim přidáme před bitvou. Bojím se opustit své panství dříve. Douglas by toho mohl využít, zaútočit na tvrz a využít ji v boji proti králi. Pokud počkám do poslední chvíle, pak Douglasové již nebudou mít na podobné věci čas.”

„Domnívám se, že máš pravdu. Největší nebezpečí ti hrozí teď, když shromažďuje své muže, ale nemá je jak zaměstnat.”

Nairn přikývl a prohrábl si světle hnědé vlasy. „To je problém.

Také si dělám starosti, co se zde stane, jestli král prohraje nebo se znovu pokusí uprchnout ze země. Douglas ví, že podporuji krále. Za to mu budu muset draze zaplatit. A moji lidé také. Je docela možné, že se bude chtít pomstít i v případě, že prohraje, ale jeho armáda nebude pobita. Plně si uvědomuji, že se nacházím v nezáviděníhodné situaci. Bůh nám pomáhej, Revane. Mohl bych špatně skončit i v případě našeho vítězství, protože král určitě nechá vyplenit Douglasovo panství. Má tvrz leží uprostřed jeho pozemků a vojáci ne vždy přesně vědí, kde jsou hranice mezi nepřátelskými a přátelskými zeměmi. V lepším případě si budou chtít u mě vybudovat hlavní tábořiště a požadovat, abych je zásoboval jídlem a pitím.”

Revan se natáhl přes stůl a krátce stiskl bratrovi ruku. „Ty a tvoji lidé nezemřete hlady. To si pamatuj. A nezapomínej, že nebudeš stát proti nepříteli sám.”

Nairn se lehce pousmál. „Ano, já vím. Ale potřeboval jsem, aby mi to někdo připomněl. Jsem tu už příliš dlouho sám a ti tři Douglasovi muži, kteří se utábořili těsně za hranicemi, mi moc klidu nedodali.”

„Od otce a bratrů jsi žádnou zprávu nedostal?”

„Jednu nebo dvě, ale poslední přišla již před třemi týdny.”

„Vtom případě Simon ještě nedojel ke dvoru a nepodal zprávu o Thurkettlovi a Douglasovi. Mé jméno není očištěno.”

„Ne. Stále o tobě kolují pomlouvačné řeči, ale zatím jsi nebyl oficiálně z ničeho obviněn. Ano, existují pochybnosti a otázky, ale žádná obvinění nepadla. Thurkettle vyplivl pomluvy, ale hned zase zmizel.”

„Ano, tomu rozumím. Ten muž je zapletený do zrady proti králi. Neodvažuje se dlouho zdržovat v blízkosti těch, které se chystá zradit. Určitě má strach a cítí se provinile. Navíc to není poprvé, co zradil.”

„Zradil i Jakuba I.?” zašeptal Nairn udiveně.

„Ano. Thurkettle se podílel na králově vraždě. Také proto nyní musí spolupracovat s Douglasy, protože ti ho drží v hrsti.” „To děvče všechno ví?” „Ona mi to řekla.”

„Ubohé děvče, mít za příbuzného takového lotra musí být hrozné. Na druhé straně její další příbuzní, Comynové a Delgadové, jsou čestní lidé. U nich najde útočiště a ochranu.”

„Jak to, že znáš její rodinu?”

„Neznal bych ji, ale otec se o nich zmínil ve svém posledním dopise. Vlastně si stěžoval, že je vždy jeden z jejich rodiny pronásleduje. Byl přesvědčený, že se střídají, aby měli přesné informace o jeho pohybu.”

Revan zaklel. „Pak tedy věří, že jsem Tess unesl, a možná i dalším lžím, které o mně Thurkettle napovídal.”

„Ne. Nebudou dělat závěry, dokud si s ní nepromluví. Vypadá to, že žádný z nich Thurkettlovým slovům příliš nevěří. Ano, jsou rozzlobení a dělají si starosti o její bezpečí a čest, ale když jim otec řekl o tvém úkolu, rozhodli se počkat.” Nairn upřel na Revana pronikavý pohled a dodal: „Prostě si o ni dělají starosti, čemuž se nelze divit. Její otec byl milovaný syn a otec navíc tvrdí, že v jejich rodině je jen málo dívek. Vlastně ho docela překvapilo, že ji nechali žít u Thurkettla, když jim na ní tolik záleží.”

Bylo to obtížné, ale Revan skryl své obavy. Jestli Comynům a Delgadům na Tess tolik záleží, setkání s nimi nebude snadné. Nedá se nic dělat, pomyslel si. Není cesty zpátky.

„Zmiňoval se otec o jejich důvěryhodnosti?” Ignoroval bratrův podrážděný pohled.

„Ano. O té nemůže být pochyb. Proč?”

„Protože se odsud chystám jet do Donnbraigu za Silviem Comynem.”

„Je to moudré?”

„Je to nezbytně nutné. Pomůže mi dostat se v bezpečí ke králi, s jeho pomocí snadněji ochráním Tessu, a navíc mi řekne jméno králova osobního strážce, který se spolčil s nepřáteli.”

„To myslíš vážně?”

„Ano. Tess toho muže poznala. Jel v čele skupiny Douglasových mužů. Nemůže si však vzpomenout na jeho jméno.” „Kristepane, to je velice nebezpečné.”

„To ano.” Revan se snažil potlačit zívnutí. „Mám ti ještě co říct, ale potřebuji si odpočinout. Budeš to muset vydržet do rána.”

„Jistě.”

Revan zamířil k posteli. Lehce se dotkl Tessina čela a tváře. Stále byla teplejší, než se mu líbilo, ale již se nechvěla. Podíval se na bratra, který k němu mezitím přistoupil a se zájmem ho pozoroval.

„Potřebuje si jen odpočinout,” řekl Nairn. „Odpočinout a pořádně se najíst. Musí být mnohem silnější, než na první pohled vypadá.”

„Je silná. Někteří by řekli, že na dívku až moc silná.” „Pro vojáka ideální žena.”

„Ano, to určitě,” odsekl Revan a zamračil se. „Dobrou noc, bratře. Ráno můžeme v našem rozhovoru pokračovat.”

„To v každém případě, Revane.” Nairn zamířil ke dveřím, otevřel je a naposledy se otočil k Revanovi. „Promluvíme si o mnoha věcech — o bitvách, zrádcích a drobných černovlasých děvčatech. Dobře se vyspi, Revane.”

Jakmile se za Nairnem zavřely dveře, Revan zaklel. Bratrova slova na rozloučenou se mu vůbec nelíbila. Ačkoliv byl Nairn jen o dva roky starší, často bral svou roli staršího sourozence velice vážně. Znělo to, jako by měl v úmyslu Revanovi vyčíst jeho chování k Tess. Revan zakroutil hlavou, začal se svlékat a jen si přál, aby Tess neonemocněla.

Kapitola 13

„Jsi si jistá, že ti nic není?”

Tess zvedla oči v sloup. Nijak své podráždění neskrývala, protože Revan jí tuhle otázku položil již asi posté. Nejprve ji jeho obavy dojímaly. Nyní však už skřípěla zuby. Chtěl jí ukázat něco venku před tvrzí, přinutil ji pořádně se obléct a potom váhal při každém kroku.

Nyní stáli před branou, kterou se vcházelo do prostoru mezi vnitřním a vnějším opevněním, a Revan znovu zaváhal. Jelikož se na jeho naléhání musela obléci teple, jako by venku padal sníh a ne hřálo dubnové slunce, začínalo jí být nepříjemně horko. To ji ještě více rozdráždilo.

„Dva dny jsem nedělala nic jiného, než spala a jedla. Jsem v naprostém pořádku.”

„Byl bych velice nerad, kdyby ses nachladila.”

„Nachladila? Navlékl jsi na mě hrubou košili, několik spodniček, zimní šaty, plášť a kolem hlavy jsi mi omotal vlněný šátek. Takhle oblečená bych mohla vyjít i do lednového mrazu, a stejně bych zimu necítila. Nyní se však začínám cítit jako uvařená. Ještě chvíli, a vybuchnu vzteky.”

„Ano, připadáš mi nějak nabroušená,” prohodil, chytil ji za ruku a vedl ven.

„Kde jsi vlastně přišel k těm šatům? Nairn není ženatý.”

„Jsou půjčené od žen z nedaleké vesnice. Nairn tam zajel hned první den, zatímco jsme ještě spali. Napadlo ho, že bys možná během pobytu u něj ráda nosila ženské šaty. Že by ses v nich cítila pohodlněji.”

„Ano, ale nemusela bych jich mít na sobě tolik,” řekla Tess, avšak Revan její poznámce nevěnoval pozornost.

Venku nebylo tak chladno, jak si přála. Jako v mnoha tvrzích se z věže vycházelo v druhém patře. Než sešli po úzkých kamenných schodech dolů, cítila, že jí po zádech stékají praménky potu. Slíbila si, že Revanovi příště nedovolí, aby jí říkal, co si má obléci. Raději se

nezabývala faktem, že jí nikdy ani slůvkem nenaznačil, že by s ní hodlal zůstat delší dobu. Nebude si kazit šťastnou přítomnost obavami o budoucnost.

Revan ji vedl do stájí na vzdálenějším konci nádvoří. Když kráčeli kolem ustájených koní, musela se obdivovat Nairnovu výběru. Zastavili se u boxu jejich koně a Tess ho pohladila po hlavě. V duchu se mu omlouvala, že mu ještě nevymyslela vhodné jméno.

„Odpočinek mu určitě prospěl,” řekla.

„Ano, to bezpochyby, ale proto jsem tě sem nepřivedl.” Vedl ji k dalšímu boxu, ve kterém stála hezká grošovaná klisna.

„Je moc pěkná.” Pohladila zvíře po nozdrách a podívala se na Revana. „Nairn ji právě koupil?”

„Ne. Vyrostla tady. Jmenuje se Divoká růže. Vybral ji pro tebe na naši další cestu.”

Tess překvapeně zalapala po dechu a podívala se na klisnu. „Jsi si jistý? Je to moc hezké zvíře, mohl by ji využít k chovu.”

„Nairn se domnívá, že se pro tebe hodí nejlépe. Udrží krok s mým koněm, a pokud budeme muset znovu jet po kamenitých stezkách, má jistou nohu a snadno se ovládá. Trvá na tom, abys jela na ní.”

„Jestli na tom trvá…,” řekla Tess, ale trochu se bála převzít zodpovědnost za tak ušlechtilé zvíře.

„Trvá na tom,” ozval se Nairn, který k nim právě přistoupil a opřel se o vedlejší box.

Tess se na něj usmála a pomyslela si, že bratři Halyardové jsou obdařeni až příliš hezkým zjevem. Překvapilo ji, že Nairn ještě není ženatý. Hezký muž s majetkem většinou příliš dlouho svobodný nezůstane. V duchu se zamračila, když ji napadlo, že Halyardové možná mají námitky proti manželskému svazku.

„Trochu se bojím vzít si tak dobrého koně,” řekla.

„Ale přesně takového potřebuješ.” Zamračeně na ni pohlédl. „Jsi nějaká rudá.”

„To mě neudivuje. Doslova se peču. Každopádně děkuji za půjčení koně a budu se snažit, abych ho vrátila nezraněného. A teď mě prosím omluvte, musím se jít svléknout.” Lehce se Nairnovi uklonila a zamířila ke vratům do stáje. Cestou si odmotávala šátek z hlavy.

„Ať nenastydneš,” volal za ní Revan.

„Raději nastydnu, než abych roztála,” odvětila a přidala do kroku, aby jí náhodou nechtěl uvázat šátek zpátky na hlavu.

„Tys ji přinutil, aby se tak navlékla?” zeptal se Nairn pobaveně. „Byla nemocná.” „Nešlo o nic vážného.”

„Ale já si nemůžu dovolit, aby vážně onemocněla.”

Když se Nairn znovu zasmál, Revan zaklel a také zamířil ven ze stáje. Už se nemohl dočkat, až vyrazí na cestu, a nepopoháněla ho jen naléhavost jeho mise. Zlobilo ho, jak se Nairn při pohledu na něj a na Tess baví. Až doposud se mu dařilo vyhýbat se diskuzi o jeho vztahu s Tess. Chtěl, aby to tak zůstalo i nadále, ale čím déle u Nairna zůstane, tím je pravděpodobnější, že se k tomu tématu dostanou.

Tess odstrčila talíř, usmála se na Nairna a napila se vína. Zdejší jídlo bylo vynikající. Po dvou dnech hodování se cítila opět silná. Skutečnost, že stolovali jen ve třech, jí mnoho napověděla. Nairn zřejmě opravdu poslal většinu svých lidí pryč, buď aby je ochránil před případným Douglasovým útokem, nebo aby bojovali za krále. Uvědomila si, že to je zřejmě jejich poslední noc v jeho domě.

„Určitě ztloustnu, jestli tu zůstaneme ještě dlouho,” řekla. Revan se usmál a pak odvětil: „Tak to je dobře, že už odjíždíme.

„Myslela jsem si to. Za úsvitu?” zeptala se a hlasitě si povzdechla, protože oba muži přikývli. „Kdysi mi východ slunce připadal romantický, ale teď když ho vidím skoro denně, ztrácí své kouzlo.” Usmála se, neboť oba se zasmáli. „Pořád platí, že pojedeme k mým příbuzným?”

„Ano,” odpověděl Revan. „Jejich panství leží mezi námi a králem. Bylo by hloupé nevyužít pomoci, kterou nám mohou nabídnout, i kdyby to byli jen odpočatí koně a zásoba potravin.”

„A pak budeme pokračovat ke králi?” Napjatě čekala na jeho odpověď, ale snažila se tvářit klidně.

„Pojedu sám. Doufám, že ty zůstaneš v bezpečí u své rodiny.”

Bylo pro ni bolestné slyšet, jak potvrzuje její domněnku — až ona bude u své rodiny, opustí ji. Věděla, že už se pro ni nevrátí, jestli ji tam nechá. Kdyby měl plány týkající se jejich společné budoucnosti, určitě by jí o nich už řekl. Její rodina bydlela dva či tři dny cesty odsud. To znamená, že Revan ji za dva či tři dny hodlá opustit.

„Možná budou všichni u krále,” namítla a smutně zvažovala, k čemu by jí bylo dobré, kdyby získala trochu více času.

„Někteří určitě ještě zůstávají ve svých tvrzích. Bezpochyby mají stejné obavy jako Nairn, bojí se nechat svou zemi bez jakékoliv ochrany. Jsem si jistý, že čekají, zda tě k nim přivezu, než se vydám ke

králi.”

„Možná věří pomluvám, které o tobě strýc Fergus roznáší.

Možná tam pro tebe nebude bezpečno.” Věděla, že ještě nedávno tvrdila něco jiného, ale doufala, že si toho Revan nevšimne.

„Ne. Nejprve mě vyslechnou. Můj otec poslal Nairnovi zprávu, ve které stojí, že mi od nich nehrozí žádné nebezpečí.”

„Máš pravdu, určitě pomluvám strýce Ferguse příliš nevěří,” připustila. „Jen jsem si myslela, že na vlastní oči uvidím, jak tohle všechno skončí.”

„Skončí to divokou bitvou. To není vhodné místo pro ženu. I kdybys mě přesvědčila, abych riskoval tvůj život, pochybuji, že se ti podaří přesvědčit své příbuzné.” Revan ji pozorně sledoval přes okraj sklenice.

S tím musela souhlasit. Rodina jejího otce by ji klidně zamkla i do sklepení, kdyby věřili, že jí tak zajistí bezpečnost. Nikdy by jí nedovolili zúčastnit se bitvy.

Tess se rozhodla, že už nebude Revana déle přemlouvat. Jeho rozhodnutí, že se za dva či tři dny rozloučí, na ni dolehlo plnou vahou. Začala se bát, aby nedala svou lítost příliš najevo, a tak se rozhodla, že bude moudré rychle se omluvit. Ve své komnatě pak bude mít čas vzpamatovat se. Jestli se mají za pár dní rozloučit, nechce zbytek jejich společně stráveného času zatížit smutkem a lítostí.

„Myslím, že si půjdu lehnout. Doufám, že mě omluvíte.”

Když jí oba muži popřáli dobrou noc, odešla. Zamířila do své ložnice, rozhodnutá poprat se se smutkem. Na ten bude mít dost času, až Revan odjede. Roky a roky, pomyslela si zoufale, když kráčela po schodech nahoru.

„Jsi tvrdý a krutý muž, Revane,” řekl Nairn v okamžiku, kdy se za Tess zavřely těžké dveře.

„Co tě vede k tomu obvinění?” Revan překvapeně na bratra pohlédl.

„To, jak se chováš k té ubohé dívce. Právě jsi jí zabořil nůž do srdce, a ani sis toho nevšiml.”

„Kdo říká, že jsem si toho nevšiml?”

Revan viděl smutek v Tessiných očích. Snažil se ho nevnímat, zapomenout na něj, ale Nairn o něm zřejmě chtěl hovořit. Revan si pomyslel, že tentokrát se asi z dlouhého rozhovoru o Tess nevykroutí. Na okamžik zvažoval, že prostě odejde.

„Neházej toužebné pohledy na dveře,” poradil mu Nairn. „Jestli to bude nutné, nechám je zvenku zatarasit.”

„Co se děje mezi mnou a Tess, není tvoje věc.”

„Že ne? Její rodina mezi námi možná tak rozlišovat nebude. To, co s tou dívkou děláš, již mnohokrát vedlo ke krvavým rodinným sporům. Z toho, co otec psal, usuzuji, že Comynové a Delgadové to jen tak lehce nepřejdou.” Když Revan nic neříkal a jen se mračil, Nairn mu položil otázku. „A co to děvče?”

„Já jsem ji nesvedl. Už jsem ti to říkal.” Revan se zhluboka napil a doufal, že tak zchladí vzrůstající vztek.

„Ano, a připouštím, že ti věřím.” Nairn se pohodlně opřel, také se napil a upřeně si Revana prohlížel. „Pozorně jsem vás dva sledoval.”

„Jako ti Douglasovi muži kousek od tvrze,” odsekl Revan.

Nairn jeho poznámku ignoroval. „Z počátku bylo obtížné uvěřit, že jste… ehm… svedli jeden druhého. Nyní tomu však již věřím. Ano, stačilo, abyste vy dva byli nějakou dobu pohromadě. Začínám si myslet, že vám bylo souzeno, abyste se stali milenci.”

„Proč?” zeptal se Revan. Došel ke stejnému názoru, ale zatím nenašel důvod, proč tomu tak je. Docela ho tedy zajímalo, co si bratr myslí.

„Myslel jsem si, že to víš. Vlastně je to těžké vysvětlit. Mezi tebou a tou dívkou něco je. Vzájemná přitažlivost.” Nairn pokrčil rameny. „Když vás dva vidím spolu, připadá mi to správné. Chceš, abych ti vysvětlil něco, co vysvětlit nelze. Také se mě snažíš odvést od tématu, o němž chci mluvit.”

„Chceš mluvit o Tesse.”

„Ano… , o Tesse. A… také ne.” Nairn se naklonil dopředu a opřel se lokty o stůl. „To ty mi děláš největší starosti. Pomiňme nyní skutečnost, že jsi s tou dívkou spal, a zapomeňme i na to, jak se asi Comynové a Delgadové zachovají, až to zjistí.”

„Ano, pomiňme to,” procedil Revan skrze zuby, rozzuřený, že mu Nairn připomíná pravdu, na kterou se snažil zapomenout. „Co kdybys přestal chodit kolem horké kaše a řekl mi, co po mně vlastně chceš?”

„Jak si přeješ. Chci, aby ses s tou dívkou oženil.”

„Ne.”

„Proč ne? Na první pohled je zřejmé, že ti na ní záleží.”

„Možná ano.” Revan ignoroval bratrovo krátké zasmání. „To však na mém rozhodnutí nic nemění. Je to dědička.”

„Další důvod, proč se s ní oženit. Být královským rytířem je čestné povolání, ale mnoho peněz tím nevyděláš. Jestli se s ní oženíš, budeš mít vše, nač si vzpomeneš. Měl bys být rád, že se ti naskytla taková příležitost. Její rodina by za normálních okolností ani nepřipustila, aby

se na ni nějaký rytíř bez panství a majetku usmál. Nyní tě přijmou, dokonce přivítají a možná budou i trvat na tom, aby ses s ní oženil. Proč nechytit příležitost za pačesy.”

„Neožením se pro peníze a pozemky.”

„Tak se s ní ožeň proto, že ti na ní záleží. Ty proklatý blázne, vždyť ty ji miluješ.”

„A co když ano? Myslíš, že tomu někdo uvěří? Ne. Všichni si budou myslet, že jsem si ji vzal jen kvůli penězům. Zostudil bych sebe i ji. Tess sama říkala, že až se bude chtít vdát, prostě si nějakého manžela koupí. Já se koupit nenechám a nepřipustím, aby si lidé mysleli, že mi zaplatila za to, abych se s ní oženil.”

„Ta tvoje hrdost tě jednoho dne zničí. Myslím, že to bude již brzy.”

„A co Tessina hrdost?”

„Máš pravdu, je na tom podobně jako ty, o tom nepochybuji. Ale není takový blázen, aby se kvůli své hrdosti připravila o lásku. Jestliže odmítneš se za ni provdat… “

„Nenechám se koupit ani nedovolím, aby si to lidé o mně mysleli.” Revana napadlo, že ho nikdo nechápe a nerozumí jeho názoru na tuto záležitost.

„Tak sakra nelez do její postele. Přestaň ji využívat, když se s ní nechceš oženit. Tolik ti záleží na tom, jak vypadáš v očích veřejnosti, a nechceš se kvůli tomu oženit s dědičkou, ale vůbec ti nevadí, že se k ní chováš jako k děvče.”

Revan vyskočil na nohy a zaťal ruce pěst. Nejraději by bratra uhodil. „Nikdy jsem se k ní nechoval jako k děvče a ani jsem ji za děvku nepovažoval.”

„Ovšem jsi jediný, kdo vidí ten neviditelný rozdíl. Byla panna a pochází z dobré rodiny. Když se muž s takovou ženou vyspí, měl by se s ní oženit. Víš to stejně dobře jako já, a přesto s ní noc co noc spíš, aniž bys měl v úmyslu vzít si ji za ženu. Nevěřím, že to považuješ za správné.”

„Než jsem se s ní poprvé vyspal, řekl jsem jí, že nejsem muž, který by se mohl ucházet o její ruku. Pochopila to.” „Jsi si tím jistý?”

„Ano. Řekla mi, že po mně nic takového nechce. Zároveň mi připomněla, že mi také nic neslíbila. Pak mluvila o tom, že až bude nějakého manžela chtít, prostě si ho koupí. Tessa moc dobře ví, že jí nemůžu nabídnout žádnou budoucnost.”

„Možná to ví,” souhlasil Nairn. „Ale myslíš, že chce, aby to tak skončilo? Zeptal ses jí na to někdy? Zeptal ses jí někdy, zdají bude ke

štěstí stačit krátká milostná aféra? Myslím, že ne. Chceš slyšet, jak to vidím já?”

„Myslím, že ne, ale ty mi to stejně řekneš, je to tak?”

„Ano. Myslím, že přistoupila na tvá pravidla, protože neměla na vybranou. Miluje tě. Jsem o tom naprosto přesvědčen. Zřejmě tě milovala už tehdy, když ti nabídla, abyste se stali milenci. Nemohla si příliš vybírat. Buď by nedostala nic, nebo mohla přijmout to málo, cos jí nabízel. Možná dokonce doufala, že se jí podaří tvé rozhodnutí změnit. Netušila, že tvé zásady jsou vytesány do kamene a nezmění je ani láska. Možná nastal čas, abys jí to řekl. Myslím si, že je správné dát člověku vědět, že se zapojil do hry, kterou nemá šanci vyhrát.”

„Nikdy jsem jí nedával naději, že bych své zásady změnil.”

„Ne?” Nairn zakroutil hlavou. „Někdy jsi velice slepý, bratře. Ale když myslíš, tak za ní běž. Pochybuji, že záleží na tom, kdy ji pustíš k vodě. Bude ji to bolet bez ohledu na to, zda to uděláš teď, nebo až u jejích příbuzných.”

Bratrova slova Revana zasáhla. Posměšně se Nairnovi uklonil a řekl: „Děkuji ti. Bude se mi usínat mnohem lépe s vědomím, že mám tvé laskavé svolení.” Zamířil ke dveřím.

„Je tu ještě jedna věc, kterou bych ti chtěl říct.”

Revan prudce otevřel těžké dveře a pohlédl přes rameno na Nairna. „Ještě je tu nějaký zločin, který jsem podle tebe spáchal?”

„Chovat se jako naprostý hlupák není zločin, ačkoliv někdy si myslím, že by měl být. Ne, chci ti jen připomenout, že to, co se chystáš tak necitlivě odhodit, nezůstane na ocet. Užíval jsem si Tessiny společnosti jen krátce, ale přesto ti mohu zaručit, že nedopustím, aby se kvůli tobě dlouho trápila. Nepřitahuje muže jen svým urozeným původem a plnou peněženkou. Vlastně jsem ti chtěl říct, že až ji odkopneš, možná se o ni začnu ucházet sám. Tobě to ale zřejmě vadit nebude. Hlavně že si zachováš svou čest, že ano, Revane?”

Revan zaklel a odešel. Nairn si povzdechl a zvedl pohár. Zhluboka se napil vína, když vtom dovnitř vstoupil vrchní velitel stráží Thorson.

„Už jsi s ním mluvil o té dívce, je to tak?” Thorson dolil svému pánovi víno.

„Ano. Jako bych mluvil do dubu. Dokonce jsem se v něm snažil probudit žárlivost a naznačil jsem mu, že Tess nezůstane dlouho sama. Řekl jsem, že bych se o ni mohl začít ucházet dokonce i já.”

„A opravdu bys to udělal?”

„Kdybych věděl, že ze sebe již setřásla ducha mého bratra, možná bych to opravdu udělal. Ano, možná. Stále však doufám, že můj mladší bratr není tak hloupý, jak by se dalo podle jeho chování usuzovat.” Nairn si s Thorsonem vyměnil pobavený úsměv.

Tess se pomalu posadila, když Revan vstoupil do ložnice. Málem už svůj smutek pochovala. Byla rozhodnutá za žádnou cenu si nezkazit poslední chvíle, které s Revanem stráví. Pochopitelně na blížící se rozchod nedokázala úplně zapomenout, ale snažila se příliš na to nemyslet. Navíc nepřestávala doufat, třebaže si za to v duchu nadávala do bláznů. Přesto se část jejího já odmítala smířit s tím, že jejich vztah skončí. Neuvěří tomu, dokud jí Revan nedá sbohem a neodejde. Jen se modlila, aby potom měla dost sil vzdát se všech nadějí.

Sledovala, jak se Revan myje. Vypadal podrážděně a Tess přemýšlela proč. Poté, co se tolik snažila ovládnout své emoce a nezkazit těch několik dní, které jim ještě zbývaly, nechtěla, aby je zkazil on svou náladovostí. Když se posadil na okraj postele a začal si zouvat boty, natáhla ruku a lehce ho pohladila po paži. Krátce na ni pohlédl, ale pokračoval ve svlékání.

„Stalo se něco?” zeptala se.

„Ne. Jen jsem se trochu pohádal s Nairnem.” Mírně se na ni usmál, svlékl si kabát a začal si rozvazovat košili. „Bohužel jsem hádku prohrál a to mi trochu zkazilo náladu. Ale brzy se z toho dostanu.”

Něco v jeho hlase jí napovědělo, že neříká úplnou pravdu. Přesto na něj nenaléhala. Kdyby chtěl, aby to věděla, řekl by jí to. V tuto chvíli ji jeho tajnůstkářství o tom, co se přihodilo v jídelně po jejím odchodu, trápilo nejméně.

Když konečně ulehl a sevřel ji v náručí, Tess zjistila, že nemá city tak pod kontrolou, jak si myslela. Na okamžik ji zcela ovládly. Přitiskla se k Revanovi, jako by ho u sebe chtěla udržet násilím. Nyní, když věděla, že se ji chystá v Donnbraigu opustit, viděla každou jejich společnou chvíli jako přípravu na odchod.

Bude to jako pomalá smrt. Tess si již nebyla jistá, zda dokáže předstírat, že ji ta představa nemučí. Bude to vyžadovat více sil, než si myslela.

„Tess?” Vycítil její zoufalství. „Přece víš, že pro tebe bude bezpečnější zůstat v Donnbraigu, než abys byla zatažena do bitvy mezi Douglasy a králem Jakubem. Chápeš to, že?”

„Ano, chápu.”

Způsob, jakým ta dvě slova vyslovila, Revanovi prozradil, že ve skutečnosti nemluví o potřebě zůstat v bezpečí. „Zúčastnil jsem se již řady bitev a musíš mi věřit, že je mnohem lepší držet se od bitevního pole co nejdále.”

Tess přemýšlela, proč se ji Revan snaží tak usilovně přesvědčit, že její bezpečnost je jediným důvodem, kvůli kterému má zůstat u své rodiny. Bezpochyby mu na ní opravdu záleželo. Pravda se však ukáže, až se pro ni po bitvě nevrátí. Musel vědět, že se nenechá dlouho tahat za nos. Trochu ji zlobilo, že jí nedokáže říct krutou pravdu, přestože na druhé straně ji slyšet nechtěla.

„Slyšela jsem o bitvách dost, Revane, takže vím, že není oč stát. Však jsem tvé rozhodnutí přijala celkem rychle, nebo snad ne?”

, Ano, ale zdáš se mi zklamaná.”

„Ano. Jsem zklamaná.” To ani zdaleka nevystihovalo její city.

Chytil ji za bradu a přinutil ji, aby mu pohlédla do tváře. Ve slabém světle bylo obtížné přečíst výraz v jejím obličeji. Přesto cítil, že je smutná. Snažil se zahnat výčitky svědomí tím, že si připomněl, že jí nikdy nic neslíbil, že jí hned na začátku řekl, že není muž na ženění. Příliš mu to však nepomohlo. Věděl, že ho Tess nebude z ničeho vinit, ale přesto se cítil provinile. Celé se mu to vymklo z rukou. Jestli za jejich setkání může osud, pak je neuvěřitelně krutý. Vehnal mu do náruče ženu, s níž se nemohl oženit, třebaže si to moc přál.

„Ale budeš v bezpečí.”

„Ano, já vím.” V bezpečí, pomyslela si Tess. Ano, v bezpečí, ale příšerně osamělá.

Objala ho kolem krku a políbila ho na rty. Okamžitě cítila, jak ji zaplavuje vzrušení. Nebránila se. Aspoň na chvíli zapomene na všechno ostatní.

Na okamžik zvažovala, zdaje moudré a správné zůstávat jeho milenkou. Za pár dní ji hodlal opustit. Najednou viděla jejich vztah v jiném světle. Už to nebylo milování, ale Revan využívající její tělo, aby dosáhl vlastního uspokojení. Spousta lidí by ji považovala za blázna, že mu dovolí sdílet s ní lože, přestože jí dal jasně najevo, že s ní v budoucnu nepočítá.

Ačkoliv se jeho polibky prohlubovaly a její touha vzrůstala, pocítila náhlé nutkání rázně ho odmítnout. Její hrdost se vzpouzela a Tess to věděla. Přesto se k němu tiskla, opětovala jeho polibky a nenechala svou hrdost vyhrát. Těch několik dní, co jim ještě zbývá, zapomene na svou hrdost. Trápit se může později, až bude sama. Nyní ještě přijme vše, co jí může Revan nabídnout. Jakmile se vrátí k

otcově rodině, bude mít před sebou dost dlouhých a chladných nocí, kdy se bude moci zaobírat svou zraněnou hrdostí.

Revan se s ní miloval něžně, pomalu, ale zároveň s náznakem zoufalství. Pokryl ji polibky od čela po palce na nohou. Tess i ve víru vášně přemýšlela, jak se s ní může takto milovat a zároveň seji chystat opustit. Instinkt jí napověděl, že za jeho hlazením a polibky je více než jen vášeň, byť se k ní hodlal otočit zády. Blížila se k vrcholu a cítila, jak se jí do očí hrnou slzy.

Kapitola 14

Nairn zaklel a ohnal se po ruce, která s ním třásla. Příliš mu to však nepomohlo, protože tatáž ruka ho popadla za rameno a zacloumala s ním ještě víc. Posadil se a už se chtěl po vetřelci ohnat pěstí, vtom však poznal Thorsona. Postarší muž se tvářil ustaraně a Nairn se okamžitě probral.

„Máme problémy, chlapče,” řekl šedovlasý voják a podal Nairnovi kalhoty.

„Douglasové?” Nairn se rychle začal oblékat. „Nikdo na nás nezaútočil, ale… ti tři ozbrojenci, co se usadili těsně za hranicí… ” Thorson se opřel o sloupek postele. „Ano? Cojesnimi?”

„Nyní je tam těch ďáblů mnohem víc. Aspoň dvacet. A ne všichni jsou oděni do barev Douglasů.”

„Bezpochyby to budou Thurkettlovi lidé. Zřejmě zjistili, že Revan a Tess j sou tady. Ale j ak?”

„Museli vidět jeho koně. Jiné vysvětlení mě nenapadá. Přes zdi tvrze je nemohli spatřit a jsem si jistý, že mezi našimi lidmi není žádný špeh. Ne, určitě poznali Revanova koně.”

Nairn si rychle obul boty a vyšel z ložnice, kterou během Revanový a Tessiny návštěvy používal. Jejich poslední noc v tvrzi bude prudce přerušena. S Thorsonem v patách zamířil do jejich ložnice, zastavil se u postele a chvíli se díval na spící pár.

Pocítil krátké, ale ostré bodnutí žárlivosti. Tess ležela schoulená v Revanově náručí, krásné vlasy měla přehozené přes jeho hruď. Revan ji i ve spánku pevně svíral a tvář měl přitisknutou k temeni její hlavy.

„Všiml sis někdy, Thorsone,” prohodil Nairn, „že ti největší ňoumové často nacházejí nejsladší útočiště?”

Thorson se pousmál. „Možná se nakonec ukáže, že není takový blázen, jak to nyní vypadá.”

„Přál bych si, abys měl pravdu, příteli. Bylo by smutné sledovat, jak se vlastní bratr nechává ničit svou hrdostí.” Chytil Revana za rameno a zatřásl s ním. „Vstávej, ty hlupáku.”

Revan zamrkal a ospale na bratra pohlédl. „Co chceš?”

„Počet vojáků utábořených na hranici vzrostl — skoro na dvacet.” „Jsme prozrazeni.”

„Vypadá to tak. Thorson se domnívá, že někdo musel spatřit a poznat tvého koně. Mimochodem, nejsou to jen Douglasovi muži. Mohli bychom se s nimi utkat.”

„Ne. Stejně musím odjet a u Donnbraighu na nás budou čekat další lumpové. Bojem bychom nic nezískali a ty bys z toho měl jen problémy. Nejlepší bude, když se odsud pokusíme co nejnápadněji zmizet. Tess a já s tím máme již nemalé zkušenosti.”

„V tom případě vám nechám připravit koně a sbalit zásoby potravin.”

Jakmile Nairn s Thorsonem odešli, Revan probudil Tess. Cítil se provinile, neboť viděl, jak je unavená, protože ji během noci několikrát probudil. Milováním chtěl zaplašit smutek, který jí seděl na duši. Také ho poháněla nenasytnost, zrozená z vědomí, že brzy již nebude moci ve tmě natáhnout ruku a nahmatat ji.

Tess vstala z postele a zamířila k umyvadlu. Opláchla si obličej studenou vodou, aby se trochu probrala a mohla se obléknout.

Když si oblékala čisté a opravené mužské šaty, toužebně se zadívala na šaty, které jí půjčil Nairn. V nich si připadala jako každá jiná žena a aspoň na chvíli zapomněla na nebezpečí a intriky, do kterých se zapletla.

„Ještě je tma,” řekla, když si zavazovala kabátec.

„Obávám se, že jsme byli odhaleni, drahá.” Revan si obul boty a začal balit jejich věci. „Na hranici je teď asi dvacet mužů a všichni hledí směrem k Nairnově tvrzi. Pokusíme se uniknout, dokud je tma. Domnívám se, že zřejmě očekávají, že vyrazíme za úsvitu, a pravděpodobně na nás budou čekat.”

„Myslíš, že by mohli zaútočit na tvrz?”

„Jestli si jsou jistí, že jsem uvnitř aNairn nás nebude chtít vydat, pak ano. Ale my v té době budeme již pryč, takže věřím, že všechno dobře dopadne. Podaříli se nám utéci, aniž nás někdo spatří, nebudou Nairna ani moci obvinit z toho, že nám pomáhal. Mohou si to myslet, ale jistotu mít nebudou. Navíc věřím, že tu nebudou chtít ztrácet čas a muže, jakmile zjistí, že nejsme uvnitř. Tím, že odejdeme, pomůžeme Nairnovi nejvíce. Jsi připravená?”

„Dej mi ještě chvilku soukromí a budu.” Políbil ji na tvář a zamířil ke dveřím. „Počkám na tebe ve stájích.”

Revan se opatrně plížil tmavou tvrzí. Venku hořely strážní ohně, kterým se pečlivě vyhnul. Koně byli již osedlaní a Nairn s Thorsonem už na něho čekali.

„Kde je Tess?” zeptal se Nairn, zatímco Revan připevňoval jejich zavazadlo k sedlu.

„Za chvíli je tady.” Krátce se dotkl vaku na hřbetu klisny. „Zásoby?”

„Ano, měly by vám vydržet až do Donnbraighu a možná ještě déle, pokud budete šetřit. Jsi si jistý, že se Tess bude držet ve stínu? Mohli by ji spatřit, jestli nebude opatrná.”

„Dá si pozor. Jen jednou nás prozradila, a to byla smůla. Větší starosti mi dělá, jak odsud dostaneme koně, aby si nás nevšimli.

Vlastně ani nevím, jak Tess jezdí, a tak bych nerad riskoval, že nás začnou pronásledovat.”

„Měsíc je schovaný za mraky, což je velká výhoda. Otevřeme vrata jen natolik, aby zvířata mohla vyjít ven. Myslím, že bude nej lepší, když je povedete až do lesa na sever od nás. Jestli vás přesto zahlédnou, uděláme, co bude v našich silách, abychom je zpomalili a zajistili vám náskok.”

„Byl bych raději, kdyby ses do toho vůbec nezaplétal.”

„To já taky.” Nairn se krátce usmál. „Ale zapletl jsem se již v okamžiku, kdy jsem dal jasně najevo, že stojím na straně krále Jakuba. Naštěstí jsem pro Douglase příliš nevýznamný, aby se mnou nyní ztrácel čas.”

„Snažme se, aby to tak zůstalo i nadále. Tessa je tady,” prohodil Revan, když dívka vstoupila do stáje. Jakmile k nim došla, seznámil ji s plánem útěku.

„Začínám si připadat jako zloděj,” prohodila a popadla otěže. „Ty jsi však na podobné věci určitě zvyklý,” dodala a podívala se na Revana.

„Proč si to myslíš?” Revan se zamračil, když viděl její sladký úsměv.

„To je jednoduché. Vždycky jsem viděla nápadníky, plížící se z navoněných komnat Její Výsosti Brendy. A přestože ses kolem ní točil tak dlouho, tebe jsem nikdy neviděla. Takže musíš být v plížení dobře vycvičený.”

Revan hodil pohledem po Nairnovi a Thorsonovi, kteří potlačovali smích, a pak se podíval zpátky na Tess. „Kolem nikoho jsem se netočil a odnikud jsem se neplížil. Jak sis vlastně teď vzpomněla na Brendu? Nemluvila jsi o té proklaté ženské několik dní.”

„Za což se ti velice omlouvám.”

„Tesso, vůbec nechápu, proč ses o ní rozhodla mluvit právě teď. Zapomněla jsi snad na těch dvacet mužů, kteří na nás čekají?” „Ne, vůbec. Jen čekám, až mě povedeš.” „Jsi vždycky ráno tak nabroušená?” „Řekla bych, že ráno je ještě daleko.”

„Nechápu, jak můžeš mít náladu na hádky, když na nás venku čeká dvacet mužů připravených nás zabít.” Revan vedl svého koně ze stáje.

Tess ho rychle následovala. „Skoro se mi zdá, že člověk si začne libovat v černém humoru, máli téměř každý den nůž na krku a smrt za patami.”

„Ano,” souhlasil Nairn. „Tomu docela rozumím.” „Ještě ji podporuj,” okřikl ho šeptem Revan a udělal první krok ze stáje.

Opatrně se plížili ke bráně a drželi se poblíž zdí, kde byl stín nejhlubší. Tess šla co nejblíže za Revanem, aby ho v případě potřeby slyšela. Bála se, aby jí neunikl nějaký důležitý pokyn. Strachem se jí svíral žaludek. Věděla, že proto je tak nabroušená. Vždy skrývala strach za sarkasmus a někdy se jí tak dokonce i ulevilo. Byla rovněž unavená a měla až po krk věčného utíkání a schovávání. Doufala, že ji neopustí aspoň černý humor, který byl pořád lepší než rezignace či ztráta opatrnosti.

Když se přiblížili k bráně, Nairn s Thorsonem je předběhli, aby jim otevřeli. Tess čekala ve stínu za Revanem. Už se skoro těšila, až bude u své rodiny, přestože se tam měla rozloučit s Revanem. Pod ochrannými křídly Comynů a Delgadů již nebude žít v neustálém strachu, nebude muset stále před někým utíkat.

„Teď můžete jít,” přerušil ticho Nairnův tlumený hlas.

Revan se rychle rozloučil s oběma muži a vzájemně si popřáli hodně štěstí. Pak se i se svým koněm protáhl pootevřenou branou. Tess ho následovala a jen na okamžik se zastavila u Nair-na.

„Děkuji ti za tvou pohostinnost a za šaty. Vyřiď mé díky ženě, která mi je půjčila.” K jejímu překvapení ji Nairn políbil na ústa.

„Dávej na sebe pozor, Tesso, a na mého bláznivého bratra také.”

Než stačila odpovědět, Revan důrazně zašeptal její jméno. Naposledy se na Nairna usmála a prošla pootevřenou branou. Asi po třech krocích narazila do Revana, který se již pro ni vracel.

„Co tě zdrželo?” zeptal se a zamířil zpět ke svému trpělivě čekajícímu koni.

„Chtěla jsem jen poděkovat tvému bratrovi a rozloučit se s ním.”

„Zřejmější mu svůj vděk dala dostatečně najevo, když ti to tak dlouho trvalo.” Popadl opratě svého koně a pokračoval v cestě.

Tess ho rychle dohnala a kráčela za ním ke vzdáleným stromům. „Nejdéle nám trvalo líbání.” Nemohla si tím být úplně jistá, protože se pohybovali v hlubokém šeru, ale vypadalo to, jako by Revan o něco zakopl.

„Nairn tě políbil?”

„Ano.”

„Ale stejně — krátké políbení na tvář nemohlo trvat tak dlouho.”

„To máš určitě pravdu, ale v našem případě se nejednalo o krátké políbení na tvář. Nairn mě políbil na ústa.”

Tentokrát se Revan zastavil a chvíli nehybně stál. Tess čekala, co bude dál, ale nepromluvil ani nic neudělal. Když znovu vykročil, v duchu si povzdechla a následovala ho. Měla mu to říct později, až bude světlo. Pak by viděla, jak se tváří. Nyní mohla jen hádat, co asi cítí. To jí příliš nepomohlo. Vlastně ani nevěděla, proč to udělala. Stejně se ji chystá opustit.

Přesto chtěla aspoň náznak citu. Došla k názoru, že hledá nepatrnou známku toho, že je pro něj víc než jen partnerka v nebezpečí a v posteli. Mohla by se tím uklidňovat, až ji opustí. Tess si povzdechla a pomyslela si, že se chová nemožně.

Revan se zastavil a vytrhl ji z myšlenek. Byli již v lese a dostatečně skryti za stromy. Zamířil k ní, zastavil se těsně před ní a chvíli na ni hleděl. Právě když se ho chtěla zeptat, co se stalo, sevřel ji v náručí a divoce políbil. Pak ji zvedl a posadil na koně. Tess překvapeně sledovala, jak se vrací ke svému koni, nasedá na něj a pobízí zvíře k pohybu.

„Tak nevím, kdo se chová divně,” zamumlala a vydala se za ním. „Říkala jsi něco?”

„Nic důležitého.” S úlevou zjistila, že její klisna je snadno ovladatelná a udržuje od Revanova koně dostatečnou vzdálenost.

„Raději bychom měli být potichu. Možná v lese rozestavili hlídky. Do úsvitu pojedeme pomalu, až bude světlo, přidáme na rychlosti. Musíme získat co největší náskok.”

„Myslíš, že se brzy pustí za námi?” Nemohla se udržet a ohlédla se přes rameno. Ve tmě však pochopitelně nic neviděla.

„Ano, myslím, že ano. Jakmile nás ráno neuvidí vyjíždět z tvrze, pravděpodobně se obrátí na Nairna a budou ho žádat, aby nás vydal. Když se přesvědčí, že tam nejsme, pustí se za námi.”

„Jsi si jistý, že tvému bratrovi neublíží?”

„Pevně věřím, že se mu nic nestane. Nairn je zkušený řečník a určitě jim nedá důvod, proč by na něj měli zaútočit. Moc rád by se proti nim postavil, ale má dost rozumu, aby si uvědomil, že nyní není vhodná doba na malicherné měření sil. To, že se blížíme ke králi, mu rovněž pomáhá. Ti psi nebudou chtít ztrácet čas a hned vyrazí za námi. Ano, možná mu budou vyhrožovat pomstou, až zjistí, že jsme pryč, ale teď se určitě zdržovat nebudou.”

Tess přikývla a doufala, že má Revan pravdu. Až doposud byli pronásledováni, připraveni o pohodlí a neměli moc času na odpočinek, ale nikdo zatím nebyl zraněn, či dokonce zabit. Ještě jednou se ohlédla přes rameno a modlila se, aby štěstí zůstávalo na jejich straně.

Nairn se díval, jak Tess s Revanem odcházejí, dokud se neztratili ve tmě. S povzdechem začal zavírat bránu. Thorson k němu přiskočil, aby mu pomohl.

„Je těžké posílat je pryč jako nezvané hosty.”

Thorson přikývl a společně bránu zajistili závorou. „To je pravda, ale nemáme na vybranou. Taková už je doba.”

„Ano. K čertu s Douglasem a jeho zrádnými intrikami.” Nairn se opřel o chladnou kamennou zeď. „Do rána máme ještě co dělat. Ti čmuchalové na hranici určitě přijdou bouchat na naši bránu, když svoji kořist nikde nezahlédnou. Určitě očekávají, že Re-van s Tess odjedou za úsvitu.”

„Pak musíme co nejrychleji odklidit všechny stopy, které zde po tvém bratrovi a jeho dámě zůstaly.”

„Tak se do toho pusťme.” Nairn se narovnal. „Čím dříve skončíme, tím více času budeme mít na přípravu.”

„Na přípravu? Na jakou přípravu? Myslíš, že s námi budou chtít bojovat?”

„Ne. Myslel jsem tím, že si pro ty Douglasovy a Thurkettlovy slídiče musíme připravit dostatečně překvapené výrazy, které jim předvedeme, až se tu ukážou.” Oba muži si vyměnili pobavené úsměvy.

Bylo již pozdní ráno, když se skupina vojáků rozjela od hranice Douglasova panství k Nairnově tvrzi. Nairn seděl u stolu v jídelně, pil víno a lehce se usmíval, neboť slyšel, jak se hlasitě dožadují vstupu. Chovali se velice arogantně a Nairn si pomyslel, že je nejvyšší čas, aby s Douglasy někdo zatočil. Jen doufal, že tentokrát jim král neodpustí.

Trvalo několik minut, než se objevili v jídelně. Nairn si byl jistý, že Thorson se snažil zdržet ty lumpy co nejdéle. Když konečně vstoupil, následovaný Douglasovými a Thurkettlovými muži, Nairn je přivítal sladkým úsměvem. Uvnitř to v něm však vřelo a musel se hodně ovládat, aby neudělal to, po čem nejvíce toužil.

Podsaditý muž nevysoké postavy v Douglasových barvách odstrčil Thorsona stranou a přistoupil ke stolu. „Kde je tvůj bratr?” vyštěkl.

„Domnívám se, že s mým otcem. Je to tak, Thorsone? Colin jede s mým otcem.”

„Ano.” Thorson se postavil vedle Nairna a položil ruku na rukojeť svého meče.

„Nezahrávejte si se mnou. Jsem velitel stráží hraběte z Douglasu. Hledám sira Revana Halyarda. Moc dobře víme, že je — nebo byl — zde!”

„Thorsone, proč jsi mi neřekl, že se Revan zastavil?” Nairn vrhl na Thorsona překvapený pohled.

„Možná jsem ti to neřekl proto, že tu vůbec nebyl.”

„Aha.” Nairn se otočil zpátky k Douglasovu muži. „Obávám se, že se mýlíš, pane.”

„Nepodaří se ti ochránit ho před trestem za jeho zločiny.”

„Zločiny? O jakých zločinech to mluvíš?”

„Celé Skotsko již ví o jeho odpudivých činech.”

„Já tedy ne. Není mi známo, že by byl Revan z něčeho obviněn.”

„Zatím ne, ale je jisté, že unesl neteř sira Thurkettla, znásilnil ji, a možná dokonce i zavraždil. A také se mluví o velezradě.”

Bylo velice těžké toho muže neuhodit, ale Nairn se napil vína, aby vztek potlačil. „Ano, o té dívce jsem již slyšel. Ale možná spolu jen utekli. Revan to vždycky s děvčaty uměl.”

„Tohle byl únos!” Muž bouchl pěstí do stolu. „A teď přestaň s tím divadlem a vydej mi sira Revana.”

„Obávám se, že ti ho vydat nemohu. Není tady.”

„Je. Viděli jsme jeho koně. Jeden z tvých lidí se ho pokoušel ukrýt.”

„Existuje spousta koní, kteří vypadají stejně jako kůň mého bratra. Jestliže jste viděli podobného koně, ještě o ničem to nesvědčí. Viděli jste snad jezdce? Já jsem Revana neviděl již několik měsíců, stejně jako moji lidé. Klidně se jich zeptejte.”

„Nehodlám se jen ptát, nechám to tu prohledat.”

„Když si myslíš, že je to nutné,” prohodil Nairn a zatvářil se znuděně.

Ve chvíli, kdy muži odešli, Nairn se otočil k Thorsonovi. „Jsou naši lidé připraveni sehrát svou roli? Rozumějí, co mají dělat?”

„Ano.” Thorson si nalil pohár vína a posadil se ke stolu. „Naši lidé budou všude, kam se ti muži podívají. Když jsem je konečně vpustil na nádvoří, všude bylo plno lidí a na první pohled to vypadalo, že na hradbách je rozestavěno množství stráží. Kdyby se však na naše vojáky podívali pozorněji, asi by se divili. Meč a kabátce všechno neschovají. Myslím, že by koukali, kdyby viděli, že tvrz hlídají ženy a starci.”

Nairn se pobaveně zasmál. „Je zřejmé, že nic nepoznali, Thorsone. Jen si přejme, aby zůstali slepí i nadále. Jeden z nich určitě časem pozná, že toho muže či ženu již jednou viděl. Pak naši lest odhalí.”

„Mladá Meg mě ujišťovala, že se vojáci budou dívat jen na dívky a příliš dlouho se nezdrží. Tvrdí, že když si změní šátek, zástěru či čepec, mělo by to stačit. A kdyby náhodou někdo tvrdil, že tuhle ženu již viděl, může říct, že skončila svou práci a přemístila se jinam, nebo že to musela být její sestra či sestřenice. Nedělej si starosti. Naši lidé si poradí. Vlastně už se nemohli dočkat, až muže obelstí. Vždyť nás tu obtěžovali dost dlouho.”

Nairn souhlasně přikývl a přál si, aby měl Thorson pravdu a Douglasovi a Thurkettlovi muži odešli s přesvědčením, že tahle tvrz je plná lidí a vojáků. Kdyby on i jeho lidé propluli těmito divokými časy nezraněni, bylo by to jisté zadostiučinění a kompenzace za nutnost chovat se k jejich arogantnímu sousedovi měkce, téměř až servilně. Douglasův pád by mu nepřinesl takové potěšení, kdyby po návratu od krále zjistil, že jeho panství bylo zničeno.

Nairn dopil víno a společně s Thorsonem vyšli na nádvoří. Odtamtud sledovali, jak se počet stráží na hradbách zvyšuje, což svědčilo o tom, že Douglasovi muži již brzy odejdou. A opravdu, po chvíli se objevili. Jejich velitel přistoupil k Nairnovi. Z jeho výrazu ve tváři bylo zřejmé, že nic neobjevili. To Nairnovi dodalo sil a v klidu snášel mužovo urážlivé chování. Jen doufal, že mu Bůh poskytne šanci utkat se s ním na bitevním poli.

„Nevím, jak jsi to udělal, ale opravdu tu nejsou,” řekl muž. „Nic jsme nenašli.” Znělo to jako obvinění.

„Možná proto, že jste se mýlili.”

„Ne, to si nemyslím. Však myje najdeme. Na koně, muži,” křikl. „Musíme je dohonit.” Ještě jednou se na Nairna zamračil. „Tvůj bratr neunikne spravedlivému trestu za své zločiny, sire Nairne.”

„Neexistuje žádný důkaz, že by nějaký zločin spáchal.”

„Právě naopak. Možná že nezabil toho králova muže. Možná s ním ta bláznivá Thurkettlova neteř utekla dobrovolně. Ale rozhodně ukradl ženu synovce hraběte z Douglasu. To je urážka, za kterou musí zaplatit.”

„Ta dívka je provdána za někoho z rodiny Douglasů?” Nairn se ani nepokoušel zakrýt zděšení.

„Zasnoubena. Což je v podstatě totéž. Raději mu připrav rubáš, protože sir Revan Halyard se nedožije léta.” Vykročil ke svému koni, vyhoupl se do sedla a vedl své muže z Nairnovy tvrze.

Jakmile se za nimi zavřela brána, Nairn pohlédl na Thorsona, který se tvářil ustaraně. „Revan mi neřekl, že ta dívka je zasnoubená.”

„Možná mu to neřekla.”

„Ano. Třeba to ani sama nevěděla.”

„Tahle možnost mi připadá nejpravděpodobnější. Myslím, že by mu tak důležitou věc nezatajila.”

„Ne. Vzhledem k tomu, co všechno Revanovi řekla, je to opravdu nepravděpodobné. Je docela možné, že zasnoubení bylo domluveno, aniž by ji o tom někdo informoval. Nebo se to stalo až poté, co odjela s Revanem. I kdyby se všechna ostatní obvinění proti Revanovi ukázala nepravdivá, tohle nikdo nevyvrátí. Nedá se ani dokázat, ani vyvrátit, ale přesto jim to dává právo Reva-na pronásledovat, snad i zabít. Krucinál, Revan by to měl vědět, ale neexistuje způsob, jak ho informovat.”

„Na tom nezáleží. Nebezpečí mu hrozí ze všech stran, takže si určitě bude dávat dobrý pozor. Navíc Comynové a Delgadové by se proti tomuto sňatku určitě postavili. Nemluvě o tom, že k ně

mu stejně nedojde, protože Douglas a jeho spojenci budou mrtví nebo na útěku.”

Nairn si hlasitě oddechl. „Jistěže. Jakmile budou Douglasové obviněni z velezrady, tohle zasnoubení přestane platit. Musíme jen doufat, že se Revan do té doby i nadále bude úspěšně vyhýbat těm, kteří se ho snaží zavraždit.”

„Určitě se mu to podaří.”

„Nyní se za ním žene dalších dvacet mužů.”

„Tihle chlapi by nechytili ani slepého jelena s dřevěnými nohami.” Thorson se usmál, když se Nairn hlasitě rozesmál.

„Máš naprostou pravdu.” Pak však Nairn zvážněl a znovu si povzdechl. „Takže už si musíme jen přát, aby měl Revan dost rozumu a nepustil to malé černovlasé děvče z náručí, protože jestli to udělá, nikdy už ji nezíská.”

Kapitola 15

Revanovo hlasité klení vytrhlo Tess z polospánku. Již dva dny byli na cestách, poháněni neodbytnými pronásledovateli. V noci usínali vyčerpaní a s poloprázdným žaludkem, protože se neodvažovali rozdělat ani malý ohýnek. Počet pronásledovatelů neustále stoupal. Douglasovi a Thurkettlovi muži byli všude. Nyní, jen kousek od Donnbraighu, byli obklíčeni nepřáteli. Tess seskočila z koně, natáhla se na zem a nechala Rev ana, aby našel nejbezpečnější cestu do tvrze jejích příbuzných. Po chvilce se posadila a pohlédla na něj. Ponurý výraz v jeho obličeji ji příliš nepovzbudil.

„Ti lotři jsou úplně všude,” vyštěkl a posadil se vedle ní.

„Divím se, že to strýc Silvio připustil.”

„Zřejmě má stejný nedostatek mužů jako Nairn. Ale úplně volnou ruku jim nedal. Nechovají se tak směle, jako to dělali u Nairna. Tvůj strýc na ně sice neposlal své muže, ale myslím, že jim ani nedovolil neomezeně se pohybovat po kraji.”

„Zcela jistě je jich dost na to, aby nás chytili.”

„To bezpochyby. Nenašel jsem jedinou stezku do Donnbraighu, která by nebyla hlídaná. Nejsem si jistý, jestli nám tentokrát čekání na tmu pomůže.”

„Možná bychom se prostě měli připlížit co nejblíže a pak se co nejrychleji rozběhnout ke bráně. Vím, že to není nejlepší plán… “

„Ne, to opravdu není, ale zřejmě nemáme na vybranou.” Re-van se pousmál. „Vlastně jsem ti chtěl navrhnout totéž, jen jsem se snažil najít vhodná slova, aby to znělo chytře a bezpečně.”

Tess se tiše zasmála. „Vím, že umíš vládnout jazykem, ale tentokrát by se ti to myslím nepodařilo.” Znovu zvážněla. „Počkáme tedy do setmění?”

,,Ano a budeme doufat, že nás do té doby někdo nevyslídí. Do setmění již není daleko a brána se zavře, jakmile padne tma. V té době už musíme být uvnitř. Jakmile tedy začne slunce zapadat, vydáme se na cestu. Budeme postupovat co nejopatrněji, ale jestliže nás spatří, pobídneme koně k co nejvyšší rychlosti a vjedeme dovnitř.”

,A budeme doufat, že si nás moji příbuzní nespletou s nepřáteli a nepřivítají nás sprškou šípů.”

Revan si přisedl blíže k ní, sundal jí klobouk a začal rozplétat cop. „Necháš si své krásné vlasy rozpuštěné, aby viděli, že jsi žena. To je zastaví.”

„Jsi si tím jistý?”

,,Ano, z toho, co mi Nairn o Comynech a Delgadech pověděl, usuzuji, že by ženě neublížili. Ty si to nemyslíš?”

„Před pěti lety bych měla tentýž názor.” Opřela se o něj a nechala ho, aby jí prsty rozčesával vlasy. „Nyní si již nejsem jistá ničím. Příbuzní, které jsem tehdy znala, by nikdy nezvedli ruku proti ženě. Ale doba je těžká. Bůh ví, jakou nedůvěřivost zasela v jejich srdcích.”

„Máš pravdu, ale stejně si nemyslím, že bychom se jich měli bát. Ano, možná se na nás okamžitě vrhnou a budou nás držet, dokud si neověří, že jsi Contessa, ale určitě tě nezabijí. A tak se na tebe můžu spolehnout jako na svůj štít.”

„Myslím, že to je spravedlivé. Během téhle proklaté cesty jsi mě mnohokrát ochránil a já ti to teď ráda splatím.”

„Tentokrát budeme oba otočení zády k našim nepřátelům.” Objal ji, přitáhl blíže k sobě a políbil na temeno hlavy. „Musíš se naklonit co nejvíce dopředu, Tess. Jestli mají naši nepřátelé luky, nesmíme jim poskytnout příliš velký terč.”

„Ano, rozumím.” Podívala se na oblohu. ,Aspoň že nemusíme čekat na začátek té šílené hry příliš dlouho.”

Tess podrážděně zabručela, když s ní kdosi zatřásl. Narovnala se, zamrkala a uvědomila si, že usnula opřená o Revana. Začínalo se šeřit.

„Nespala jsem moc dlouho, že ne?” Rychle se postavila a oprášila

se.

„Ne, ale raději už bychom měli jít.” Revan vyskočil na nohy, kratčeji políbil a chytil za ruku. „Měj oči otevřené. Ve chvíli, kdy spatříme některého z Douglasových či Thurkettlových mužů, musíme vyrazit kupředu.”

„Přímo k donnbraiské bráně. Ano, já vím.” Vyhoupla se do sedla a smutně se podívala na svůj oděv. „Teď je mi líto, že jsem se zbavila těch modrých šatů. Byly sice roztrhané a špinavé, ale pořád by mé příbuzné překvapily méně než tenhle obnošený mužský oděv.”

Revan nasedl na koně a usmál se na ni. „Myslím, že po tolika dnech strachování o tebe, kdy netušili, zda jsi živá či mrtvá, a neměli ponětí, kde se nacházíš, nebude tvé příbuzné příliš zajímat, co máš na sobě.” Zamračil se, když viděl, jak se Tess rozhlíží kolem sebe a nakukuje do vaků u sedla. „Něco jsi ztratila?”

„Svůj klobouk. Vím, že je starý a omšelý, ale patřil mému otci.” „Mám ho u sebe. Připravená?”

„Připravená.” Revan kývl a vydali se směrem k Donnbraighu. Tess si udržovala minimální odstup a rozhlížela se po případných nepřátelích. Netrvalo dlouho, stromy prořídly a před nimi se zjevil Donnbraigh.

Tvrz měla tvar písmene L a pyšnila se vysokou věží. Celá byla obehnána pevnou a bezpečnou zdí. Poblíž brány se nic nedělo, ale Tess věděla, že těžká brána se již za chvíli zavře. Ještě si pamatovala, jak se všichni vraceli do tvrze, popřípadě z ní odcházeli domů, dříve než padla úplná tma. Jakmile se tak stalo, ozval se hlasitý zvuk zavírající se brány. Zpočátku ji to děsilo, ale rychle si zvykla, protože věděla, že ten zvuk znamená bezpečí.

„Nalevo, Tesso,” zasyčel Revan a vytrhl ji ze vzpomínek.

Tess spatřila muže, kterého Revan právě zahlédl. Muž začal okamžitě křičet na poplach a ve stejnou dobu ji Revan pobídl k divoké jízdě ke bráně. Tess se v sedle předklonila a vyrazila kupředu. Ohlédla se a viděla, jak si Revan chystá do luku šíp. Když zpomalila, popohnal ji pohledem. Tess ho poslechla a za okamžik zaslechla mužský výkřik. Pak následovalo rychle se přibližující dunění koňských kopyt. Podívala se přes rameno a spatřila Revana, který byl již těsně za ní. Říkal, že tentokrát bude jeho štítem ona, ale viděla, že ji také hodlá chránit.

Vtom spatřila jezdce, kteří se k nim hnali ze tří stran. Vzduch byl brzy plný šípů. Tess se modlila, aby se její příbuzní rozhodli jim pomoci jen proto, že je pronásledují Douglasovi muži. Ačkoliv ji z takové dálky nemohli poznat, doufala, že se ke dvěma lidem, pronásledovaným takovou přesilou, nezachovají lhostejně a až později se budou ptát, proč k tomu došlo.

Jakmile se ocitli na dostřel od Donnbraighu, Tessiny modlitby byly vyslyšeny. Viděla, jak jeden z Douglasových mužů padá ze sedla a z hrudi mu trčí několik šípů. Kolem se ozývaly další výkřiky. Ačkoliv nebyla ráda, že ti muži museli zemřít, přece jen pocítila úlevu. Nyní mají s Revanem větší šanci dojet do Donnbraighu živí.

Projela vnější branou a opět strnula. Krytá chodba mezi vnější a vnitřní branou nepůsobila přívětivě. Najednou jí připadala jako dlouhý, tmavý a nebezpečný tunel. Podívala se nahoru a spatřila otvory, kterými na ni mířily šípy. Ztuhla a očekávala, že se jí zabodnou do těla. Dokud ji někdo nepozná, věděla, že ji budou považovat za možného nepřítele.

Jakmile projela vnitřní branou a ocitla se na nádvoří, prudce zatáhla za otěže. Klisnu náhlý pohyb překvapil a vzepjala se na zadní. Tess chvíli trvalo, než zvíře uklidnila. To už ji obklopilo několik ozbrojených mužů a jeden z nich ji stáhl ze sedla. Tess ještě stačila zahlédnout, že Revan vjel dovnitř, a pak se brána s hlasitým třeskem zavřela. Dostala strach, aby její příbuzní Revanovi neublížili, a tak se pokusila vytrhnout muži, který ji držel.

„Nehýbej se, děvče. Tvému společníkovi se nic nestane, jestli bude mít rozum a v klidu se nám vzdá.”

Mužův hluboký hlas jí byl povědomý a Tess otočila hlavu, aby si ho prohlédla. Trochu ji překvapilo, když poznala bratrance Tomase, protože očekávala, že bude buď na svém panství, nebo u krále. Viděla, jak se zamračil, a čekala, zda ji pozná. Aby mu to usnadnila, rozhodla se promluvit španělsky a jen se starala, jestli jazyk během pětileté pauzy příliš nezapomněla.

„Bratrance, copak si na mě nepamatuješ?” Viděla, jak překvapeně vytřeštil hnědé oči, ale pak se znovu zamračil. „Myslím, že ano,” odvětil španělsky. „Copak jsi úplně natvrdlý?” vyštěkla. „Jsem Contessa.” „Drzá jsi na to dost,” řekl. „Ale jak ti mám věřit? Už jsme tu měli několik lumpů, kteří nám chtěli vnutit úplně cizí děvče, jen aby dostali odměnu, kterou jsme za tvé nalezení vypsali.”

„Už tvá žena Meghan zjistila, že mluvíš ze spaní?” Mírně zbledl a Tess věděla, že už ho téměř přesvědčila. Jen málokdo mimo rodinu věděl o tomhle jeho zlozvyku.

Tomas ji otočil k sobě a chytil za ramena. Dovolila mu, aby si ji pořádně prohlédl, a trpělivě čekala, až ji pozná. Když radostně vykřikl a objal ji, velice se jí ulevilo, ale zároveň na ni padla únava. Přesto se snažila odpovídat na všechny otázky, kterými ji zahrnul. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že stále mluví španělsky a že Revan možná potřebuje pomoc.

Revan se zamračil, protože nerozuměl ničemu, co si Tess a ten vysoký, velmi hezký muž, jenž ji tak divoce objímal a líbal, říkali. Podrážděně si pomyslel, jak jí bude asi dlouho trvat, než si na něj vzpomene. Dva muži, kteří ho drželi, mu sice nijak neubližovali, ale Tess se ani jednou nepodívala k němu, aby se o tom ujistila. Rovněž ho začínalo dráždit, že se k ní muž chová tak familiárně. Rozhodl se Tess připomenout, že nepřijela do Donnbraighu sama.

„Tesso,” vykřikl a nevšímal si strážců, kteří se na něj nesouhlasně zamračili. „Teď když vědí, že nejsi nepřítel, myslíš, že bys jim mohla říct, že ani já jim nechci ublížit?”

Tess se prudce otočila, ale když viděla, že Revan je v pořádku, zase se uklidnila. Nic mu nebylo, měl jen trochu vztek. Zřejmě nemá rád, když se na něho zapomíná, pomyslela si a usmála se. Stejně jako já. Cítila pokušení ještě chvíli ho ignorovat, ale to se již ozval Tomas.

„Kdo je ten muž, Tess?” zeptal se anglicky a podíval se na Re-vana.

„Sir Revan Halyard.” Tess se vyděsila, protože Tomas se postavil před ni a tasil meč.

„To je ten podlý lump, který tě unesl?”

Chytila Tomase za paži, aby ho zadržela. „Ne, nesmíš mu ublížit. Je to královský rytíř.”

„Třeba i papežův bratr, mně je to jedno. Takže je to ten muž, který tě unesl?”

„No, ano, ale nikdy mi nechtěl ublížit a zachránil mi život.” „Ovšem nejprve tě uvrhl do nebezpečí.”

„Nebezpečí mi hrozilo již dříve, než mě vytrhl z rukou Thurkettla.”

„Začínám si myslet, že to bude hodně zamotaný příběh. Pusťte ho,” rozkázal strážcům.

Tess rychle přistoupila k Revanovi. „Není ti nic?” zeptala se, přestože viděla, že nemá žádné zranění.

„Ne, jsem v pořádku.”

„Půjdeme ke strýci Silviovi. Čeká na nás v jídelně,” řekl Tomas a přikázal svým lidem, aby se postarali o Revanova a Tessina koně. „Pojďte.” Naznačil Tess a Revanovi, aby ho následovali do tvrze.

Revan chytil Tess za ruku a vykročil za Tomášem, ale Tess ho hned nenásledovala. „Něco se stalo?”

„Možná to nakonec nebyl moc dobrý nápad.” Tess najednou dostala ze setkání se strýcem Silviem strach.

„Potřebujeme jejich pomoc. Jsou to tvoji příbuzní a je zřejmé, že tě rádi vidí.”

„Stačí, aby se na mě strýc Silvio podíval, a bude o nás vědět všechno,” zašeptala, protože viděla, jak se Tomas zastavil a sleduje je. Nechtěla, aby slyšel, o čem si povídají.

„Nic nepozná.”

„Pozná. Jsem si tím jistá.”

„Nemáme žádné znamení na čele, Tess. Je to naše tajemství.”

Zakroutila hlavou. „Strýc Silvio vždycky všechno hned pozná. Tomas a jeho nevěsta trošku předběhli svatební noc Nikdy to strýčkovi neřekli, a stejně mu stačil jeden pohled, aby je odhalil.”

„Nesmysl.” Revan doufal, že jeho slova zní přesvědčivěji, než se sám náhle cítil.

Znovu vykročil za Tomášem. Muž se chvíli díval, zda ho následují, a pak opět zamířil ke tvrzi. Revan ignoroval Tessin rezignovaný povzdech, ale už se nakazil jejími pochybnostmi. Nevěřil sice, že by jejímu strýci stačil jediný pohled, aby poznal, že jsou milenci, ale rozhodně si začínal dělat obavy.

Vstoupili do tvrze a kráčeli do jídelny a Revan spatřil první známky bohatství. Na stolku u dveří ležel stříbrný podnos, na zdi visela krásně tkaná tapiserie. Vedle stolku stála těžká, bohatě vyřezávaná židle. Zde se podávalo jídlo chudým či příležitostnému potulnému mnichovi a jen v opravdu bohatém domě sloužilo k tomu účelu tak přepychové zařízení.

Jeho domněnka se potvrdila, když je Tomas doprovodil do velké jídelny. Celé zařízení svědčilo o bohatství, od tapiserií na zdech po množství hořících svíček. Kolem stolů s ubrusy stály židle a lavice. Na první pohled však bylo zřejmé, že zdejší pán se nechce bohatstvím chlubit, ale snaží se dosáhnout určitého komfortu. Revan se rovněž domníval, že Tessin strýc si na přepych svého sídla čestně vydělal, na rozdíl od mnoha dalších, které znal.

Revan obrátil pozornost k siru Comynovi. Silvio byl vysoký, štíhlý muž, obdařený stejně tmavou krásou jako Tomas, ale byl o dobrých deset let starší. Seděl v čele velkého stolu na vzdálenějším konci jídelny v pohodlném křesle, nohu měl zavázanou a položenou na další čalouněné židli. Když se všichni před ním zastavili, Revan nemohl popřít, že ho mužův upřený pohled znervózňuje. Silvio Comyn měl stejné tmavé oči jako Tess a Revan měl najednou pocit, jako by všechno špatné, co kdy spáchal, bylo nyní odhaleno. Cítil touhu přiznat se, ale věděl, že by to byla velká chyba.

„Tihle dva mohou za všechen ten zmatek venku?” zeptal se Silvio a podíval se na Tomase.

„Ano. Všichni ti psi, kteří čmuchali kolem naší tvrze, čekali právě na ně. To je Contessa, strýci Silvio.” Tomas ukázal na sestřenici. „Chvíli mi trvalo, než jsem ji poznal.”

Silvio se na Tess upřeně zadíval. „Je to již pět let.”

Tess se pustila Revanovy ruky a přistoupila blíže ke strýci. „Ty mě nepoznáváš? Přece jsem se nemohla tolik změnit. Vždycky jsi mi říkal malá hraběnka.”

„Ano, jsi moje malá hraběnka, i když právě teď vypadáš trochu neupraveně.” Usmál se a rozevřel náruč. „Pojď a obejmi strýčka, děvče. Dělali jsme si o tebe starosti.”

Tess byla sice ještě trochu nervózní, ale rychle přispěchala a objala ho. Při pohledu na strýce vždy cítila smutek i radost zároveň. Tolik se podobal jejímu zesnulému otci.

„Co máš s nohou?” zeptala se, když se políbili.

„Jeden z Tomášových příšerných koní mi na ni šlápl.” Když se

Tess zasmála, naoko se zamračil. „Je to už lepší, ale chci se pořádně uzdravit, abych mohl bojovat za našeho krále, až nastane čas.” Podíval se na Revana. „A to musí být sir Revan Halyard.”

„Ano, strýčku, ale nespáchal nic z toho, co o něm Thurkettle a Douglasové povídají.”

„Byl jsem si jistý, že to jsou sprosté lži, proto jsem ho nezabil hned, jak vjel do mé tvrze. Tomasi, postarej se, aby nám přinesli jídlo a pití, a pak se k nám přidej. Máme si toho hodně co říct.”

Tess se tón strýcova hlasu vůbec nezamlouval, ale snažila se zůstat navenek klidná. Silvio ji posadil po své levici a Revana po pravici. Když se Tomas vrátil, bylo mu určeno místo vedle Revana. Tess si pomyslela, že její příbuzní vypadají až příliš nápadně jako strážci. Silvio je možná ochoten naslouchat, ale je rovněž připravený Revana zatratit, pokud se mu jejich příběh nebude zamlouvat.

Za chvíli se objevili sloužící s jídlem a pitím, a jakmile zase odešli, Silvio pobídl Revana, aby mu pověděl vše, co se stalo. Kdykoliv se Tess pokusila něco dodat, byla slušně, ale rázně umlčena. Začínalo jí to vadit.

„A ty souhlasíš se vším, co říká?” zeptal se jí Silvio, když se Revan odmlčel. „Nic bys nezměnila?”

„Ne,” odvětila. „Jen bych chtěla říct, že ten začátek nebyl tak hrozný, jak ho sir Revan popisuje.”

„Ne? Takže tě neunesl? Netáhl tě z Thurkettlovy tvrze s nožem na

krku?”

Tess viděla, že ta představa příbuzné rozzlobila, a chtěla je trochu uklidnit. „To ano, ale nikdy neměl v úmyslu mi ublížit. Jen se snažil Thurkettla přesvědčit, aby ho nechal být. No a ten mu uvěřil, že mě chce zabít, protože sám by podřízl krk i vlastní matce, jen aby se zachránil. Netrvalo dlouho a já si uvědomila, že sir Revan mi vlastně zachránil život. To Thurkettle mě chtěl zabít. Přesněji řečeno —ještě pořád chce.”

„Ty mu teď říkáš Thurkettle? Už ne strýc?”

„Ano, vypadá to, že ano. Co jsem opustila jeho tvrz, přestala jsem o něm uvažovat jako o svém příbuzném. Je to nepřítel, člověk, který usiluje o můj život.”

„A jsi si tím jistá?”

„Ano. Za prvé se bojí, abych neprozradila jeho zrádné intriky, ale také by rád získal mé dědictví. Když mi to Revan poprvé naznačil, bránila jsem se tomu uvěřit, aleje to tak. Již v minulosti se mě pokoušel zabít. Došlo k několika nehodám, které ve skutečnosti žádnými nehodami nebyly.” Stručně je Silviovi vylíčila. „Toužil shrábnout můj majetek od chvíle, kdy jsem se k němu nastěhovala.”

„Kristepane.” Silvio jí krátce stiskl ruku. „Bůh nám odpusť, že jsme tě tam poslali.”

„Vy za nic nemůžete. Dělali jste jen to, co jste považovali za nejlepší. Kdybych vám byla řekla o svých problémech, určitě byste mi přispěchali na pomoc. Já však nevěděla, že mě chce připravit o život. Nepoznala jsem to já, ačkoliv jsem u něho žila, jak byste to tedy mohli vědět vy? Nemáš důvod se kvůli tomu trápit, strýčku.”

„Možná.” Poplácal ji po ruce. „Myslím, že jsi mi toho ještě spoustu neřekla, děvče, ale to může počkat.” Otočil se k Revanovi. „To ty jsi trval na tom, aby se oblékala jako muž?”

„Ne,” odvětila Tess dříve, než se Revan zmohl na slovo. „Byla jsem tak oblečená, protože jsem kydala ve stájích hnůj. A právě když jsem se odtamtud vracela přes sklepení, spatřila jsem Revana.”

„Tesso, pověz mu o tom muži, kterého jsme viděli. Víš přece, ten, kterého jsi poznala, ale nemohla sis vzpomenout na jeho jméno,” pobídl ji Revan.

Tess co nejpodrobněji popsala strýci muže na černém hřebci s bílými „punčochami”. Dívala se, jak Silvio a Tomas blednou a hned zase rudnou. Až doposud doufala, že se mýlila, ale výraz v jejich tvářích zabil všechny její naděje. Oni toho muže znali a sdíleli její strach.

„Ten proklatý zrádce!” vykřikl Tomas a bouchl pěstí do stolu. „To je MacKinnon. Angus MacKinnon.”

„Ano,” souhlasil Silvio. „Za všechno, co má, vděčí králi, a přesto se ho chystá zradit. Douglas si ho určitě neplatí jen jako vojáka. Ne, koupil si vraha. Zbývá zjistit, proč a kdy má udeřit.”

„Domnívám se, že k vraždě má dojít ve stejnou dobu jako k bitvě,” řekl Revan. „Jestli bude Jakub mrtvý, hodně mužů nabude dojmu, že nemá smysl dále bojovat. Přijeli, protože králi složili slib věrnosti, ale ve skutečnosti Jakuba příliš nemilují. Ano, přísahají věrnost králi, ale vlastně je jim jedno, kdo králem je. Jsou mezi nimi i takoví, kteří mají pocit, že Douglas má nárok na trůn, přestože se rozhodli nebojovat na

jeho straně. Myslím, že by se dalo říct, že tito lidé přísahají věrnost trůnu, ale je jim lhostejné, kdo na něm sedí a jak se na trůn dostal.”

Silvio přikývl. „Je to smutné, ale je to tak. Spory s Douglasy zabraly Jakubovi mnoho času, takže neměl čas vytvořit si silná pouta s ostatními lidmi. Rozhodně vyšleme posla ke dvoru se zprávou o zrádci v králově nejtěsnější blízkosti. Aspoň že MacKinnon přestane být hrozbou.” Silvio se ušklíbl. „Takže nám zbývá už jen Douglas.”

„Přesto budeme mít co dělat,” prohodil Revan.

„Ano. Navrhuji, abychom všechno důkladně naplánovali. Nebo to odložíme do zítřka. Jsem si jistý, že vy dva už se těšíte na horkou koupel a měkkou postel.”

Revan přikývl, ale řekl: „Zní to moc dobře, ale jestli mě potřebujete v boji, jsem připraven.”

„Máš na mysli ty lumpy za našimi hradbami?”

, Ano, mohli by se pokusit zaútočit.”

„Myslím, že ne. Začali utíkat hned, jak na ně moji lidé začali střílet. A jen co jste vjeli dovnitř, zmizeli.” „Co když se vrátí s posilou?”

„To je možné, a proto budeme pečlivě hlídat. Ale Douglasovi by trvalo nejméně týden, než by sem přivedl dostatečně silné vojsko, a pokud máš pravdu a on se chystá zaútočit na krále začátkem května, pak si nemůže dovolit sem nikoho posílat a ztrácet muže a drahocenné zásoby. Přesto byste měli dbát na svou vlastní bezpečnost. Nejlepší bude, když zůstanete uvnitř tvrze. Nemám dost mužů, abych vypátral všechny Douglasovy a Thurkettlovy zvědy, kteří určitě zůstanou někde poblíž, ale aspoň se o to pokusím.”

Tess si povzdechla a pak se ušklíbla. „Sice se jim zatím nepodařilo zabít mě, ale vězně ze mě udělali.”

„To již brzy skončí,” ujistil ji Silvio. „A teď, Tomasi, nechej připravit komnatu pro svou sestřenku a jejího muže.”

Za Tomášem se již zavíraly dveře, když si Tess teprve uvědomila, co strýc právě řekl. Málem se zalkla vínem, které pila, a pohlédla na Silvia. Její obavy se potvrdily, z jeho výrazu bylo zřejmé, že o ní a Revanovi ví. Tess nechápala, proč se Revan nebrání — okamžitě a vehementně.

„Strýčku Silvio, chtěl jsi snad říct dvě komnaty,” řekla konečně, když na ni oba muži nepřestávali hledět.

„Ne, řekl jsem jednu a tak jsem to i myslel. Bylo by hloupé teď vás dva dělit. Asi tak jako zavírat vrata stáje poté, co kůň již utekl.”

„Strýčku Silvio, špatně sis to vyložil. Ano, skoro jsi mě urazil. A Revana možná také.” Ze strýcova výrazu bylo zřejmé, že její předstírané nevinnosti neuvěřil.

„Jak myslíš,” řekl. Rychle pak dodal: „Tvá čest je pro mě na prvním místě, dítě. Proto se ty a tento rytíř vezmete co nejdříve.”

Kapitola 16

„Vezmeme? My se máme vzít?”

Tess byla tak překvapená, že skoro šeptala. Bála se, že strýc odhalí její vztah s Revanem, ale neočekávala, že tak klidně prohlásí, že se ona a Revan vezmou. Skutečnost, že Revan jen sedí a mlčí, ji rovněž překvapila. Na okamžik pocítila radostné chvění a pomyslela si, že Revanovo mlčení znamená, že proti tomu nic nemá a souhlasí. Pak ji však napadlo, jak se věci ve skutečnosti mají.

Revan mlčel, protože mu chyběly argumenty. To, že byli milenci, nemohl popřít. Jeho čest a smysl pro povinnost ho nutily, aby se s ní oženil, jestliže na tom její rodina trvá. Ona však nechtěla, aby si ji vzal jen proto, že ho k tomu nutí čest a smysl pro povinnost.

„Ano. Chceš mi snad tvrdit, že nejste milenci?”

„Ano, to chci.” Ze Silviova úsměvu vyčetla, že její hlas postrádá

přesvědčivost.

Silvio se otočil k Revanovi. „A ty, sire Halyarde, můžeš mi přísahat na svou čest královského rytíře, že ty a má ulhaná neteř nejste milenci?”

„Strýčku,” zaprotestovala rychle Tess. „Copak ti mé slovo nestačí?” „Nedala jsi mi své slovo.” Znovu se podíval na Revana. „Nuže, sire Halyarde?”

Revan mu pohlédl do očí a mírně se usmál, přestože mu ve skutečnosti do smíchu nebylo. Silvio měl stejné oči jako Tessa. Jeho tmavé oči vyžadovaly pravdu. Revan by moc rád podpořil Tessino lživé prohlášení, ale nemohl to udělat, protože její strýc chtěl, aby přísahal na svou čest, a navíc z něj nespouštěl upřený pohled.

„Ano, jsme milenci, ale to ty již jistě víš.”

„Je to tak, přestože se mě má neteř snaží přesvědčit o opaku. Takže se s ní oženíš.”

„Ano. Jak jsi řekl, pane, čest to vyžaduje.” Když se podíval na Tessu, pomyslel si, že to možná říkat neměl.

Tess cítila bolest a vztek zároveň a rozhodla se, že dá prostor raději vzteku. Ti dva tady plánovali její budoucnost, a jí se to vůbec nelíbilo. Co je jí po tom, že to zvyklosti a čest vyžadují? Pravda byla taková, že muži její rodiny měli právo provdat ji za muže, kterého jí sami

vyberou, ale vždy jí to připadalo hloupé a despotické. Aspoň by se jí mohli zeptat na její názor, když už nic jiného. „Táhněte k čertu i s tou vaší ctí,” vyštěkla.

„Jaký by byl svět bez cti, děvče?” Silvio se napil vína a klidně se na neteř podíval.

„Určitě by byl klidnější. Tenhle sňatek, do něhož nás tlačíš, není vůbec nutný.”

„Že ne? Ty a tento muž jste právě přiznali, že jste spolu jen neutíkali před nepřáteli. A když se muž vyspí se ženou, pak je jeho povinností oženit se s ní.”

„Kdyby tomu tak bylo, byl bys ženatý již aspoň stokrát.”

„Taková drzost. Žádná z žen, se kterými jsem spal předtím, než jsem se oženil s Kirsten, nebyla panna. Svobodný muž má právo udělat pár hloupostí.”

„V tom případě by dívka měla mít právo na totéž!” Tess si začala myslet, že opravdu udělala velkou hloupost, když se zapletla s Revanem.

„Ne. Panna má panenství a může otěhotnět. Ty nečekáš dítě, že

ne?”

„Samozřejmě že ne.”

Vyslovila to sice přesvědčivě, ale hned o tom zapochybovala. Thurkettlové nebyli příliš plodní, ale Comynové a Delgadové ano. Jestli je v tomto směru po otcově rodině, pak otěhotněla již ve chvíli, kdy na ni Revan chtivě pohlédl.

Rychle myšlenku odsunula do pozadí. Bylo ještě příliš brzy, aby to poznala, a v tuhle chvíli si nemůže dovolit žádné pochybnosti.

„Takže sňatek není nutný,” pokračovala. „Nemusíš mít strach, že bych přivedla na svět pancharta.”

„Na to, abys to mohla s určitostí tvrdit, je zřejmě ještě příliš brzy.”

Tess by ho za tuhle poznámku nejraději uhodila. „Ukáže-li se, že budu nějakého manžela potřebovat, prostě si ho koupím.”

„Lepší je provdat se nyní za čestného muže než později za hrabivce.”

„Kde je vlastně teta Kirsten? Ta nedovolí, abys mě do svatby nutil.”

„Tím bych si nebyl tak jistý. Stejně ji nemůžeš získat na svou stranu, protože tu není. Poslal jsem ji i děti k Tomášovi. Jeho tvrz leží dále od Douglasových pozemků, a tudíž je tam bezpečněji. Na vaši svatbu však určitě přijede.”

Tess rozzlobeně zasyčela a prudce vstala. „Nemáš právo tlačit mě k oltáři. Revana také ne.”

„Tesso,’ začal Revan, který si nebyl jistý, co má vlastně říct, ale snažil se zastavit hádku mezi ní a Silviem.

„Ty se do toho nepleť, Revane. Není to tvoje věc.”

„Omluv mou drzost, ale myslel jsem si, že ženichem mám být já.”

„To je sice pravda, ale ženichem, kterému Delgadové tlačí nůž mezi lopatky.”

„Nedotkl jsem se toho mladíka ani jídelním nožem,” bránil se Silvio.

Revan jeho poznámku ignoroval. „Půjdu k oltáři, protože mi to přikazuje čest. Tvůj strýc má právo to ode mě žádat.”

Zase ta čest, pomyslela si Tess a musela se hodně ovládat, aby mu nehodila korbel na hlavu. Rozhodla se, že je nej vyšší čas odsud odejít, protože již nedokázala déle snášet pohledy těch dvou mužů, kteří se na ni dívali jako na hloupé dítě, jež potřebuje uklidnit. Neměla jim již co říct, stejně by je nepřesvědčila. Ani jim nemohla prozradit hlavní důvod, proč ji rozhovor o manželství tolik rozzuřil. Nemohla přiznat, že od Revana chce mnohem víc než čest. Cítila se unavená. Potřebuje odpočinek a čas na přemýšlení. Ještě pořád existuje naděje, že najde způsob, jak se vyhnout sňatku s mužem, který šiji chce vzít jen z povinnosti.

„Jestli mě urození pánové nyní omluvíte, ráda bych si šla lehnout.” Zamířila ke dveřím.

„Snažíš se utéci, že děvče?”

„Utéci?” Tess se zastavila u těžkých dveří a otočila se zpátky k Silviovi a Revanovi. „Ne. Proč bych měla utíkat? Odcházím, protože se mi vlivem té romantické chvíle tak rozbušilo srdce, že si opravdu musím jít lehnout. Nerada bych přivedla svou rodinu do rozpaků tím, že z radosti omdlím přímo zde v jídelně.”

Tess za sebou potichu zavřela dveře. Pak se vydala po úzkém točitém schodišti nahoru, kde se nacházely ložnice. Po horké koupeli si půjde lehnout a pokusí se myslet jasněji. Až přijde Revan, promluví si s ním — o samotě, nerušená strýcovými řečmi o cti a povinnostech.

Silvio chvíli hleděl na zavřené dveře a pak se otočil k Revanovi. „Promiň, hochu, ale asi se budeš muset s jejím nabroušeným jazykem smířit. Jsem její příbuzný. Lidé by se na mě dívali přes prsty, kdybych jí ho vyřízl, než vás oba dotlačím před kněze.”

Revan se pousmál. „Už jsem si zvykl. Vlastně, mám-li být upřímný, většinou se mi to líbí. No, myslím, že bych měl jít za ní, abych se pokusil uklidnit ji.”

„Ne. Ještě chvíli zůstaň.” Dolil Revanovi víno. „Jsem si vědom, že se během uplynulých let mohla změnit, ale jsem si jistý, že jí vztek dlouho nevydrží. Nechej ji vychladnout. Možná, že pokud se zdržíš dostatečně dlouho, Tess mezitím usne a budeš mít po starostech.”

„Škoda že jen na jednu noc,” prohodil Revan.

„Zdáš se mi poněkud zdráhavý. Vyspal ses s ní, a přesto se s ní nechceš oženit?”

Znělo to klidně, ale Revan věděl, že Silvio může každou chvíli vybuchnout. Jeho tmavé oči byly najednou chladné. Revan se rozhodl říct čistou pravdu. Jestli Silvia dobře odhadl, ocení to, i když s ním nebude souhlasit.

„Je dědička.”

„To ano.” Silvio se zamračil. „Napadlo mě, zda to není důvod, proč jsi to děvče svedl.”

„To byl pro mě ten nejpádnější důvod, proč ji nechat být. To se však ukázalo jako nemožné.”

„To mě nepřekvapuje. Je to hezké děvče. Drobné, ale hezké. Takže tebe trápí, že má peníze a pozemky?”

„Mám svou hrdost, pane.” Revan viděl, že Silvio ho stejně jako Simon a Nairn nepochopí.

„Hrdostí své děti nenasytíš. Ne, kdepak, takhle jim budoucnost nezajistíš.”

„Proto jsem se rozhodl zůstat svobodný.”

„V takovém případě bys neměl spát s pannami.”

„Já vím. Držel jsem se, dokud jsem nepotkal tvou neteř. Pane, přísahám, že jsem Tess nesvedl.”

„Takže ona svedla tebe?”

„Ne! To jsem nechtěl naznačit. Já… ” Revan usilovně hledal vhodná slova.

Silvio zvedl ruku. „Uklidni se. Já vím, co se stalo. Dva mladí horkokrevní lidé jsou nuceni zůstat spolu ve dne v noci. Osud chtěl, abyste se stali milenci. Nejsem tak starý, abych to neviděl. Proto ses setkal s pochopením, a ne vztekem. Pochopitelně to platí jen v případě, že se s Tess oženíš hned, jak vyřešíme problém s Douglasy.” „Ano, pane.”

„Hochu, ty ji máš rád, je to tak?” „Ano, pane.”

„Tak se přestaň chovat jako hlupák. Máš ji rád, chceš ji a s tím, co do manželství přinese, můžete vést slušný život. Spousta mužů by udělala cokoliv, aby se dostala na tvé místo. Chceš snad tohle všechno odmítnout a raději zůstat sám?”

„Ne, jistěže ne.”

„Pak nechápu, v čem je problém.”

„To nechápal ani můj přítel Simon a bratr Nairn.”

„Možná proto, že se prostě mýlíš. Někdy je důležité potlačit v sobě hrdost. Nyní běž a najdi mého synovce Tomase. Ukáže ti, kde se můžeš vykoupat. Až přijdeš k Tess, uvidíš, že už bude klidnější.”

Když se za Revanem zavřely dveře, Silvio zakroutil hlavou. Čekal na Tomášův návrat, ale trvalo několik minut, než se synovec objevil. Silvio si již mezitím vše promyslel. Revan a Tess se stali milenci, a přestože měli zmatek v hlavách a srdcích, je nutné, aby se vzali.

„Ani nevěsta, ani ženich se netvářili příliš nadšeně,” poznamenal Tomas a posadil se na židli po Silviově levici. „Možná není moudré je do svatby nutit.”

„Tess mu dala svou nevinnost. Čest vyžaduje, aby se vzali.”

„To je pravda, ale na druhé straně má Tess pravdu, když říká, že v případě potřeby si může manžela koupit.”

„Uvažuje skoro jako muž, ale ano, je to tak. Ovšem zároveň by to byla velká chyba. Sir Halyard je pro ni ten pravý. To dala jasně najevo, když mu dovolila, aby se s ní miloval.”

„Také bych si to myslel, ale… ” Tomas se ušklíbl a pokrčil rameny. „Nevypadají příliš šťastně.”

„Ne. Oba se nechali ovládnout svou pýchou. Tess po něm chce, aby nemluvil jen o povinnosti a cti, a Revan se bojí, že provdáli se za dědičku, všichni si budou myslet, že tak učinil kvůli jejím penězům.”

„Jsi si jistý, že v tom není nic jiného?”

„Tak jistý, jak si jen člověk v takové záležitosti může být. Jelikož na Tess ještě není případné těhotenství vidět, je dost času, aby k sobě našli cestu. Jestli se Revanova informace zakládá na pravdě, utkáme se s Douglasovou armádou asi za měsíc. Hned poté se ti dva vezmou. Možná v tu dobu již oba uvidí to, co vidím já, jakmile se na ně podívám.”

„A to je co?”

„Že jsou určeni jeden pro druhého. Touží po sobě. A já jen doufám, že nedovolí své pýše a hrdosti, aby zničila jejich společnou budoucnost.”

Tess zamrkala a rozhlédla se kolem sebe, aby zjistila, co ji vzbudilo. Příliš dlouho nepřemýšlela. Horká koupel ji tak unavila, že se sotva doplazila do postele a hned usnula.

Když spatřila Revana kráčejícího k posteli, zamračila se. Najednou si vzpomněla na všechno, o čem chtěla přemýšlet, na všechno, co se

událo v jídelně, a na všechno, co chtěla říct. Revan odhodil župan a kalhoty a Tess se mezitím snažila urovnat myšlenky. Nechtěla říct nic, co by mu prozradilo, jak hluboké city k němu chová. Po všech řečech o cti a povinnostech si nebyla jistá, zda se mu může svěřit se svými pravými city, zda by uvítal jakýkoliv náznak toho, že získal její srdce.

Tess se v duchu ušklíbla. Svým chováním mu již bezpochyby mnohokrát naznačila, co k němu opravdu cítí. Přesto byla rozhodnutá nevyslovit nic, co by mohlo oněm náznakům dát váhu skutečnosti.

„Takže už jste mi s mým strýcem naplánovali život?” zeptala se, jakmile vklouzl do postele vedle ní.

„Řekl bych, že plánoval jen Silvio. Já jsem se, stejně jako ty, jen přizpůsobil.”

„Já se nepřizpůsobila.”

„Ach ano, máš pravdu. Omlouvám se.”

„Možná by bylo pomohlo, kdyby ses také postavil proti strýcovu rozhodnutí dotlačit nás k oltáři.”

Revan si povzdechl a prohrábl si vlasy. Otočil se na bok, tváří k ní. Dokonce i ve slabém světle svíček viděl výraz v jejím obličeji. Stále se zlobila. Přestože nebylo běžné, aby se mladá dívka postavila proti rozhodnutí svého příbuzného, jednáli se o její sňatek, plněji chápal. Mátlo ho však, že její city nesdílí.

„Tessů, byla jsi panna. Oba pocházíme z urozených rodin. Oba máme rodiny, které ctí čest a povinnost. V okamžiku, kdy jsme se spolu vyspali, byl náš osud zpečetěn. Jen jsme se snažili ignorovat pravdu a mysleli jsme si, že můžeme změnit společenská pravidla. Pravda je však taková, že ve chvíli, kdy jsi se mnou strávila noc, bylo o našem sňatku rozhodnuto.”

„Nechápu, proč to tak musí být.”

Natáhl ruku a pohladil ji po vlasech. „Ale chápeš. Nemůžeme připustit, aby naše urozené dívky měly přespříliš svobody.” „Proč totéž neplatí pro urozené mládence?”

„Jak Silvio říkal — mládenci nemají panenství a nemohou otěhotnět.”

„Nejen za sebou po kraji zanechávají pancharty, kteří je později pronásledují.”

„Máš pravdu. Je-li někdo tak hloupý, dobře mu tak.” Přejel jí rukou po těle a zastavil se na břiše. „Obávám se, že v tvém případě jsem se choval také trochu hloupě. Je docela možné, že již pod touto hebkou kůží nosíš mé dítě. Co kdyby ses přestala hádat a řekla mi, proč si mě vlastně nechceš vzít.”

Protože mě nemiluješ, chtělo se jí říct, ale rychle slova spolkla. Nechtěla, aby její obavy potvrdil. Bylo pro ni dost těžké smířit se s tím, že její láska není opětována. Kdyby to vyslovil nahlas, bolelo by ji to ještě víc.

„Nechci mít manžela, který šel k oltáři jen proto, že měl nůž na

krku.”

„Nikdo mi ničím takovým nevyhrazoval.” Políbil ji na tvář a přitiskl ji k sobě. „Silvio se jen dovolával mé cti a smyslu pro povinnost.”

„Čest a povinnost.” Vyplivla ta slova jako nadávky. „Čiší z nich chlad, který naše manželské lože příliš nezahřeje.”

„Tesso,” zašeptal a znovu ji políbil. „Připadalo ti snad naše milování někdy chladné?” Pohladil ji po zádech a cítil, jak se k němu nedobrovolně přitiskla. „Oheň, který mezi námi vzplál, nás dovedl tak daleko, že se nyní musíme zachovat tak, jak nám to povinnost a čest přikazuje.”

„A přežije ten oheň, nebo se časem změní v chladný popel?”

„Tak tohle ti dělá starosti?” Pokryl jí tvář něžnými polibky.

„V každém případě mě to nutí k zamyšlení.” Tess ztuhla a snažila se potlačit vzrůstající touhu, protože mu toho chtěla ještě tolik říct.

„Čest ani povinnost nemohou uhasit vášeň, která mezi námi plane, Tess. Co se týče dívek z dobrých rodin, dodržoval jsem ve vztahu k nim určitá pravidla. Úspěšně jsem se těmto dívkám dlouhá léta vyhýbal. Když jsem však potkal tebe, nedokázal jsem se ovládnout. A ty jsi také zapomněla na všechno, co tě učili. Ne, nedělej si starosti, povinnost a čest náš oheň neuhasí.”

„Proč jsi tedy váhal? A nepopírej to, viděla jsem to v tvém obličeji, cítila jsem to.”

Revan se ušklíbl. „Jsi dědička, Tess. Já nemám nic — jen pár drobných a žádné pozemky. Ačkoliv mě kvůli tomu všichni považují za blázna, nelíbí se mi oženit se s pozemky a penězi, které jsem sám nezdědil ani si je nijak nezasloužil.”

„Takže ti v tom brání tvá hrdost?” To Tess vyděsilo, protože hrdost je někdy silná a destruktivní síla.

„Ano, má hrdost. Tesso, prostě se mi jen nelíbí představa, že bych se musel oženit, abych získal majetek. Připadal bych si jako prodejná děvka. Ale zatím jsem nenašel člověka, který by to viděl stejně jako já. Začínám si myslet, že jsem jediný, kdo má takový názor.”

Usmál se a lehl si na ni. „Ovšem na druhé straně si tě neberu kvůli majetku, ale abych dostál své cti a povinnostem.Tím se pokusím svou

hloupost uchlácholit. Už se nemrač, Tesso. Hodíme se k sobě. Víš to stejně jako já.”

Když ji políbil, přitiskla se k němu a opětovala jeho polibky se stejnou vervou. To, co jí řekl, ji příliš nepotěšilo, proto se raději oddala vášni, kterou v ní polibek probudil. Potřebovala zapomenout a chladný strach v srdci nahradit žhavou touhou.

Hladila ho a líbala. Tak zoufale se snažila oddat tělesné rozkoši, až se stávala smělejší a agresivnější než kdykoliv předtím. Revanovy nadšené reakce na její laskání ji pobízely zajít ještě dál.

Tess ho převrátila na záda a sedla si na něj. Vášnivě ho políbila na rty a pak postupovala dolů po jeho pevném těle, dráždila ho rty i jazykem. Dokonce ho hladila vlastním tělem a tiskla se k němu, kdykoliv to bylo možné. Začala ho laskat na břiše a objala prsty jeho vztyčený úd. Zachvěl se a zasténal, což ji ještě více vzrušilo.

Nepřestávala ho dráždit rukou a klekla si mezi jeho silná stehna. Revan zašeptal její jméno a podíval se na ni. Mírně se usmála a s pohledem upřeným na jeho obličej vyměnila laskající ruku za teplejší jazyk a rty. Zasténal, zajel jí prsty do vlasů, a přestože mu padala víčka, nepřestával ji sledovat. Tess ho rovněž nespouštěla z očí. Zvyšovalo to její touhu, neboť viděla, jakou mu činí rozkoš. Pomalu ho vedla k vrcholu, ale vždy ucouvla, když usoudila, že je příliš blízko.

Nakonec ji chytil za paže a přitáhl nahoru. Tess si na něj sedla a zachvěla se, protože cítila, jak ji naplňuje. Ještě chvíli se ovládala, pohybovala se pomalu a opatrně. Pak však Revan náhle převzal vedení. Překvapeně vykřikla, jakmile se posadil a pevně ji objal. Když ji zaklonil a přisál se k jejímu ňadru, ztratila poslední zábrany.

Revan je ještě chvíli držel na okraji. Sál jí bradavky a pohyboval se jen lehce. Když už to Tess nevydržela a vyletěla na vrchol, dovolil jí, aby ho stáhla s sebou. Pevněji k sobě tiskl a líbal, zatímco jejich těla se chvěla rozkoší.

Trvalo dlouho, než ji pustil z náručí. Umyli se a znovu vklouzli pod pokrývku a on ji k sobě přitáhl. Lehce se usmál, když zívla a schoulila se k němu. Hladil ji po vlasech, druhou rukou si podepřel hlavu a zadíval se do stropu.

„Tohle nemělo s chladnou povinností a vážnou ctí nic společného, Tesso,” řekl.

„Ano, máš pravdu. Zřejmě musím připustit, že jsi měl pravdu.” Revan se zasmál., Ale moc se ti do toho nechce, že ne?” „Zdáš se mi příliš arogantní. Nechápu, čím se chlubíš.”

„Silvio se mi omlouval za to, že ti nemůže vyříznout ten tvůj nabroušený jazyk ještě před svatbou.”

„To opravdu řekl? Za tu urážku mi zaplatí.” Tess se lehce usmála, když se Revan rozesmál.

„Na to se raději dobře vyspi. Slovní výměna se Silviem nebude snadná. Budeš muset vzít rozum do hrsti.”

„Já vím. Kde myslíš, že jsem si svůj ostrý jazyk nabrousila?” Oba se zasmáli. „Ale máš pravdu, opravdu se potřebuji vyspat. I kdyby k žádné výměně názorů se strýcem nemělo dojít, pořád tu jsou Douglasové a Thurkettle.”

„Tuhle bitvu vyhrajeme, Tess. Nemusíš se vůbec bát.”

Přikývla a zavřela oči. Douglasové, Thurkettle a jejich zrádné intriky jí vlastně už nedělali starosti. Nyní byla i s Revanem u své rodiny a cítila se relativně bezpečně, když pominula bitvu o trůn, která se měla v blízké době odehrát. Co se bitvy mezi Douglasem a králem Jakubem týče, doufala, že král vyhraje a nikdo z jejích milovaných nebude ani raněn, ani zabit. Ovšem na tyhle starosti bude mít dost času, až k bitvě opravdu dojde.

Nyní jí dělal starosti Revan a jejich blížící se sňatek. Vášeň pominula a do jejího srdce se vrátil strach. Dal jí sice naději, že k ní cítí něco víc než jen touhu, vždyť říkal, že se k sobě hodí. Pak však vše zkazil, protože mluvil o své hrdosti a ponížení, které by cítil kvůli tomu, že se oženil s dědičkou.

Tess v duchu zaklela. Ve skutečnosti Revanovi nelhala, ale také mu neřekla celou pravdu. Mluvila o pár tisících zlatých a kousku půdy. Tess si raději ani nepředstavovala, jak Revan zareaguje, až zjistí, že „pár” je ve skutečnosti třicet tisíc nebo ještě víc a že její pozemky jsou rozsáhlé a výnosné. Byl nejvyšší čas říct mu pravdu, ale chyběla jí kuráž. Bude to ještě horší, jestli získá navíc vše, co nyní patří Thurkettlovi. Majetek zrádců většinou propadl koruně, ale Tess věděla, že vzhledem k jejím zásluhám při odhalení spiknutí by ho mohla zdědit také ona. Jestli je Revanova hrdost dotčena již nyní, až zjistí opravdový stav jejího dědictví, dostane zřejmě smrtelný zásah.

A celé to bude její vina, pomyslela si a přitiskla se blíže k Revanovi. Vzhledem k tomu, že sám nemá téměř nic, pravda o jejím bohatství ho zasáhne o to silněji. Tess se zachvěla. To by mohlo zabít veškeré naděje na šťastný společný život. Začal by ji nenávidět a jeho raněná pýcha by pomalu ujídala city, které k ní nyní možná chová.

Tess se chtělo plakat, ale ovládla se. Nic by tím nevyřešila a Revan by jí jen kladl další otázky. Má asi měsíc na to, aby našla nějaké řešení,

nějaký způsob, jak neuštědřit jeho hrdosti takovou ránu. Jestli na nic nepřijde, věděla, co bude muset udělat — bude ho muset nechat jít, osvobodit ho od jeho povinnosti. Bolelo by to, ale Tess věděla, že by se trápila ještě více, kdyby se musela dívat, jak je ztráta jeho hrdosti oba pomalu ničí.

Tess zívla a rychle se rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila, že ji nikdo neviděl. Běžela po schodech dolů do jídelny a styděla se, protože již potřetí během tří dnů zaspala oběd. Nikdy nebyla líná, ale strastiplná cesta s Revanem ji zřejmě připravila o více sil, než si myslela.

Také ji zlobilo, že přichází o velkou část dne. Hlavně o čas, který mohla strávit s Revanem. Svatba se blížila a ona stále nepřišla na to, jak zachránit Revanovu hrdost. Jestli se jí to nepodaří, neprovdá se za něho, což znamenalo, že jejich společný čas je ohraničený. Bylo tedy hloupé marnit jej válením v posteli jako rozmazlená královna.

Vstoupila do jídelny a přiznala si, že existuje další důvod, proč chce být s Revanem co nejvíce. Znovu chodila oblečená jako dáma a chtěla, aby si její obraz navždy uložil do paměti. Jestli je jim souzeno rozloučit se, nechtěla, aby šiji pamatoval ve starých, špatně padnoucích chlapeckých šatech.

„Ona žije.” Silvio se zasmál, když se jeho neteř začervenala a spěchala na své místo vedle Revana za pobaveného smíchu ostatních přítomných. „Už jsem pro tebe chtěl poslat tvého muže, aby se podíval, zda ještě dýcháš.”

Tess si začala nabírat z podnosů jídlo a zamračila se na strýce. „Neměl bys mi trpět takovou lenost. Je to skandální.”

„Byla jsi na cestách, co tě tady ten rošťák vytrhl z Thurkettlových drápů. Potřebuješ si odpočinout. Jen jsem si z tebe trochu utahoval, děvče.”

„Já vím. Ale myslím, že už jsem si odpočinula dost. Nesmíte mě nechávat ležet celé dopoledne. Myslím, že si na to začínám zvykat.” Usmála se, když se strýc, Tomas a Revan zasmáli.

„Dnes ráno jsme vyslali třetího posla,” oznámil jí Silvio.

„Už třetího?” Tess se překvapeně podívala na vrchovatý talíř a poněkud jí dělalo starosti, že zřejmě nejen všechno sní, ale možná si ještě přidá.

„Ano, Tess. Třetího. Chceme si být jistí, že král informaci, kterou jste objevili, opravdu dostane.”

„Proč jsi s ní neposlal Revana?” Ačkoliv nechtěla, aby Revan odjel, bylo by to pochopitelné rozhodnutí.

„Ne, potřebujeme ho tady. Navíc všichni Douglasovi a Thurkettlovi muži znají jeho tvář a hledají ho.”

Tess se krátce podívala na usmívajícího se Revana. Zřejmě rovněž nevěřil, že Silvio říká celou pravdu. Důvody, které její strýc uváděl, zněly rozumně, ale Tess věděla, že existuje ještě aspoň jeden. Silvio chtěl mít Revana pod kontrolou, dokud nebudou s Tess svoji. Revan byl vlastně vězněm. Tess se to sice nelíbilo, ale nic nenamítala. Stejně nemohla nic změnit a hádka se strýcem Silviem by určitě také ničemu nepomohla.

„Viděl někdo jejich muže? Pořád se potulují po kraji?” zeptala se.

„Bohužel ano, ačkoliv jich není mnoho. Když mají moji muži čas, vyrážejí za těmi lumpy. Považují to za jistý druh sportu. Už se nám podařilo připravit Douglasovu proradnou armádu o několik vojáků.” Zamračil se, neboť v hale za dveřmi se ozval hluk.

„To nemůže být útok,” pronesl. „Neslyšel jsem žádné troubení na poplach.”

O chvíli později se těžké dveře otevřely, dovnitř vstoupili dva Silviovi muži a táhli mezi sebou zajatce. Hlasitě klel a snažil se jim vytrhnout. Jeho roztrhané šaty a krev v koutku úst prozrazovaly, že se nevzdal bez boje. Tess se natáhla pro další krajíc chleba, a vtom se muž podíval směrem k nim. Byl to ten dvořan na černém hřebci s bílými „punčochami”. Strýcovi vojáci zajali zrádce Anguse MacKinnona. Zachvěla se, protože mužův pohled se zastavil na chvíli na ní a pak na Silviovi.

„Dobrá práce, hoši, tomu říkám úlovek,” řekl strýc.

„Chci vědět, co to má znamenat, Delgado,” vykřikl muž a snažil se upravit si šaty, když ho Silviovi muži pustili.

„Vlastně se jmenuji Comyn.”

Muž se pohrdavě zasmál. „Tvá rodina si mění jména jako ostatní lidé košile. Proč jste mě sem přitáhli?”

„Máš na svědomí zločin ze všech nejstrašnější, MacKinnone. Odvezeme tě ke králi a před ním se budeš zpovídat.”

„Zločin? O jakém zločinu mluvíš? Byl jsem na cestě ke králi, když mě ti lumpi přepadli. Chceš-li mluvit o zločinech, pak tě musím upozornit, že jsi právě jeden spáchal — zastavil jsi králova muže při plnění jeho úkolu. Vezu Jakubovi důležitou zprávu.”

„Ano, nůž do srdce. Zprávu od zrádce Douglase.”

„Jsi šílený, Delgado.”

Tess musela muže nechtíc obdivovat. Jeho vystoupení bylo téměř bezchybné. O jeho vině nemohlo být pochyb, přesto jen nepatrně zaváhal, jakmile zjistil, že jeho zločin byl odhalen. Jen na krátký okamžik nepatrně zbledl a člověk se musel dívat velice pozorně, aby si toho všiml.

„Nejsem, ale ty možná ano, MacKinnone. Co jsi chtěl svou odpornou zradou získat? Jak se můžeš obrátit proti králi, proti muži, kterému vděčíš za všechno, co máš? Takhle dáváš najevo svůj vděk? Tím, že jsi ho zradil?”

„Nemáš právo plivat na mou čest, Delgado.”

„Čest? Ty nevíš, co je to čest, zrádce. Abych ti do dokázal, dovol, abych ti představil svou neteř — Contessu Comyn-Delgado-vou.” Silvio se chladně usmál, když MacKinnon překvapeně vytřeštil oči. „A tohle je její snoubenec — sir Revan Halyard.”

„Ty mě nazýváš zrádcem a chováš se ke mně jako ke zločinci, a přitom hostíš tyhle dva ve svém domě? Copak jsi neslyšel o zločinech, z nichž jsou obviněni? Halyard je únosce a násilník. Tvá neteř je podezřelá z napomáhání muži, který zradil krále. A mimochodem jednoho snoubence už má—jejím synovec hraběte z Douglasu, který podle tebe plánuje svrhnout krále z trůnu.”

„Já jsem zasnoubená?” Tess nemohla uvěřit vlastním uším. „To není možné.”

MacKinnon na ni vrhl chladný pohled., Ano. S jedním z Douglasových synovců. Bylo to veřejně oznámeno.” „Mně tedy ne.”

„Uklidni se, Contesso,” ozval se Silvio. „Jen se snaží ospravedlnit své konání. Jestliže žádné z jejich obvinění nevyjde, mohou stále tvrdit, že Revan unesl ženu, která byla zasnoubená s někým jiným.”

„A to by jim dovolilo udělat přesně to, oč se celou dobu snaží — zabít jeho nebo nás oba.” Tess se ulevilo, protože viděla, že Revan souhlasně přikyvuje. „Mé prohlášení, že jsem s žádným Douglasem zasnoubená nebyla, by nemělo žádnou váhu.”

„Vůbec žádnou, drahá.”

„Nemohl bys to té holce vysvětlit později, Delgado?” pronesl MacKinnon posměšně. „Jsem zaneprázdněný muž.”

„Již brzy se dočkáš dlouhého odpočinku, MacKinnone, ačkoliv to zřejmě bude bolestná cesta. Smrt zrádců není právě příjemná.”

„Nejsem žádný zrádce, Delgado. Házíš kolem sebe prázdná obvinění. Za tu urážku mi draze zaplatíš.”

„Nejedná se o prázdná obvinění. Viděli tě při činu, hlupáku.

Tvá spolupráce se zrádnými Douglasy se neobešla bez svědků.” „Co to říkáš?”

„Pamatuješ, jak jsi jednoho odpoledne se svými zrádnými kumpány honil dva lidi, kteří vás pozorovali?” Když muž nápadně zbledl, Silvio přikývl. „Nakonec jste je nechali být. Myslel sis, že to jsou jen obyčejní venkované, kteří nemají tušení, co vlastně viděli. To ses ovšem velice mýlil, MacKinnone, a my ti za to děkujeme. Zde sedí ti dva svědci.” Silvio ukázal na Tess a Revana. „Má neteř tě poznala, pamatovala si tě z Tomášovy svatby.”

„Její slovo nemá v porovnání s mým žádnou váhu.”

„Její a sira Halyarda. Jakmile ho na tebe upozornila, pořádně si tě prohlédl. Oba mohou odpřisáhnout, že jsi jel s Douglasovými muži směrem k Douglasovu panství. Nyní se vrátíš ke králi a jsem si jistý, že Jakuba bude tvé vysvětlení velice zajímat. Jen je škoda, že moji muži nechytili i ty další dva, kteří s tebou tehdy jeli.”

„Chytili, pane,” ozval se jeden ze strážců. „Tedy pouze jednoho. Druhý je mrtvý. Ten, kterého jsme zajali, je zraněný. Pečuje o něj stará Alice a tvrdí, že bude žít.”

„To znamená, že bude moci i mluvit, co říkáš, MacKinnone? Tak se mi zdá, že brzy budeš litovat, že ses proti mým mužům více nebránil a nepřinutil je, aby tě zabili. Smrt z jejich rukou by byla mnohem milosrdnější než ta, která ti nyní hrozí.”

Muž zaklel a vytrhl se strážcům. Tess očekávala, že se vrhne ke dveřím. Překvapeně vykřikla, neboť místo toho zamířil k ní. Revan rychle vstal a postavil se mezi ni a MacKinnona, ale strážci muže dostihli dříve, než k nim doběhl. Chvíli s ním zápasili, než ho zkrotili. Když stál MacKinnon znovu na nohou, zamračil se na Tess. Ačkoliv věděla, že je to poněkud zbabělé, snažila se jeho vražednému pohledu uniknout a schovala se za Revana.

„Toho budeš litovat, Delgado,” otočil se MacKinnon k Silvio.

„Budu litovat, že jsem jednal v zájmu svého pána — krále Jakuba? To pochybuji. Zajistěte ho. Hodlám toho zrádce dopravit králi živého.”

„Všichni mi za tohle zaplatíte!” vykřikl MacKinnon, když ho táhli pryč. „Zvláště ty,” vyjel na Tess. „Fergus byl hlupák. Měl tě zabít už dávno. Já takovou chybu neudělám. Jsi mrtvá žena, čub-ko. Mrtvá žena!” křičel, ale to už se za ním zabouchly dveře.

Revan se posadil a upřeně na Tess pohlédl. Byla bledá a třásla se jí ruka, když zvedala pohár vína. Natáhl se k ní a pohladil ji. Vzhledem k tomu, že ještě nedávno utíkala před lidmi, kteří seji snažili zabít, nechápal, proč ji MacKinnonova výhrůžka tak vyděsila.

„Jsou to jen slova, Tess,” řekl. „Prázdná slova. Chce tě jen vystrašit.”

„Ano, já vím.” Zhluboka se napila, aby se uklidnila. „Chce, aby někdo sdílel strach, který ho nyní užírá. A já už bych si měla zvyknout, že existují lidé, kteří si přejí mou smrt. Někdy mi to připadá, jako by mě půlka Skotska chtěla vidět pod zemí.” Smutně se na Revana a Silvia usmála a pak si povzdechla.

„I já měl někdy takový pocit,” řekl Revan a políbil jí ruku. „Ale ty ses tehdy nebála.”

„V jeskyni byla tma. Prostě jsi mě jen neviděl.”

„Tesso.” Věděl, že se vymlouvá, a nechtěl jí to dovolit. „O co jsou horší výhrůžky tohohle hlupáka?”

„Je to hloupé, ale možná na mě zapůsobilo, že je vyslovil nahlas. To ještě nikdo neudělal. Nyní je to mnohem osobnější. Nepřeje si mou smrt, aby získal mé peníze či si zachránil vlastní kůži. Už je ztracený. Ale přesto chce, abych já zemřela. V jeho slovech byla velká nenávist,” zašeptala. „Nenávist zaměřená proti mě. Většina ostatních, kteří nás pronásledovali, jen plnili rozkazy svých pánů. Tento muž chce mou smrt. Člověku chvíli trvá, než si na to zvykne.”

„Na nic takového si zvykat nemusíš, drahá,” ozval se Silvio. „Už ti nemůže ublížit. Jeho další cesta vede na šibenici.”

„Já vím, strýčku. Však já se z toho vzpamatuji. Jen mi to bude chvíli trvat.”

Revan a Silvio přikývli a začali hovořit o blížící se bitvě. Tess byla ráda, že je uklidnila. Přála si, aby tak snadno dokázala uklidnit i samu sebe. Po všem, co prožila, bylo hloupé bát se jednoho člověka, který jí vyhrožuje smrtí, ale přesto se nemohla strachu zbavit. Ačkoliv to neuměla vysvětlit, MacKinnonova výhrůžka jí připadala jiná než ostatní. Zakroutila hlavou. Zřejmě za to může jeho nepříjemný obličej. Nejlepší bude na něj zapomenout. Nyní je za mřížemi a nikdo z Donnbraighu mu nepomůže.

Tess si na okamžik přestala kartáčovat vlasy a podívala se na Revana, který vstoupil do jejich ložnice a zamířil k posteli, na níž seděla. Začínala si myslet, že dřívější vstávání jí více času s Revanem nezajistí. Okamžitě po obědě odešel s ostatními muži a vrátil se až k večeři. Dokonce i strýc někam odkulhal. Tess strávila zbytek dne s několika málo ženami, které na Donnbraighu zůstaly, a pomáhala jim s domácími pracemi.

„Mocný lovec se vrátil ke své ženě, aby s ní strávil noc?” Sarkastická otázka ji samotnou překvapila. Vlastně se na něho nezlobila, ale byl na ráně.

Revan na ni překvapeně pohlédl a začal se svlékat. „Chceš se

hádat?”

„Možná.” Ušklíbla se a položila kartáč na stolek vedle postele. „Bylo by to zajímavější, než poslouchat Janino vyprávění o jejím dítěti a o tom, jak se mu prořezávají zoubky, nebo jak Mauru při každé změně počasí bolí klouby.”

„Vidím, že jsi strávila den se ženami. To přece pro tebe nemohlo být tak hrozné. Podobné zážitky musíš mít z Thurkettlovy tvrze.”

„Vlastně ani ne. Ano, také jsem tam pomáhala s domácími pracemi a podobně, ale moc času jsem se ženami netrávila, protože to by znamenalo potkávat se s mojí milovanou Brendou.” Ztuhla, protože zmínka o Brendě jí náhle něco připomněla.

Revan se umyl, utřel se do ručníku a otočil se k Tess. Poněkud podrážděná odpověď, kterou měl na jazyku, mu uvízla v hrdle. Tess vypadala divně. Jako by ji něco vyděsilo. Rychle přiskočil k posteli, chytil ji za paži a lehce s ní zatřásl.

„Tesso, jsi nemocná? Tesso!”

„Právě jsem si uvědomila, proč mi byl MacKinnonův kůň povědomý.” Otočila hlavu a podívala se na Revana, který se zamračil a pomalu si sedl vedle ní.

„Poznala jsi MacKinnona,” řekl trochu zmateně.

„Ano, ale nejprve mě upoutal jeho kůň. Myslela jsem si, že mě zaujal, protože to je moc hezký hřebec, a pak jsem si všimla toho muže a byla jsem si jistá, že ho odněkud znám. Ale až nyní si uvědomuji, že už jsem viděla i toho koně.”

„Zřejmě sis ho všimla na stejném místě — na svatbě tvého bratrance.”

„Ne, neviděla jsem hosty přijíždět a odjíždět. Tomu jsem vůbec nevěnovala pozornost.”

„Jak je tedy možné, že jsi koně poznala? Kde jinde jsi ho mohla

vidět?”

„V Thurkettlově tvrzi.”

„MacKinnon se setkal s Thurkettlem?”

„To nevylučuji, ale jeho jsem tam neviděla. Viděla jsem jen koně. A byl to ten kůň, tím jsem si jistá. Několikrát stál před Brendinou chalupou.”

,,Brenda má chalupu? Nač by jí byla?”

„Aby se mohla scházet se svými milenci přece. Neříkej, žes tam taky párkrát nebyl.” Dívala se na něho a přemýšlela, proč se tváří tak popuzeně.

„Ne, nikdy jsem nebyl v její chalupě,” odvětil podrážděně a rozzlobeně si pomyslel, že to je další důkaz, jak jej Brenda tahala za nos.

„To je zvláštní, protože tam vždycky skončí všichni její milenci.”

„V tom případě na tom není nic zvláštního, protože já jsem jejím milencem nikdy nebyl.”

Tess se na něj podívala. Vypadal rozhněvaně a dotčeně zároveň. Usilovně se snažila zůstat vážná, ale příliš se jí to nedařilo. Cítila až radostnou úlevu, protože si konečně byla jistá, že Revan s Brendou nikdy nespal. Revan se navíc tvářil jako dotčené dítě, které právě zjistilo, že odešlo s prázdnýma rukama, přestože všichni ostatní dostávali sladkosti zadarmo a bez omezení. Tess si zakryla dlaní ústa, ale smích se jí zcela zamaskovat nepodařilo. Když se na ni Revan zamračil, rozesmála se ještě víc.

„Jak vidím, tobě to připadá zábavné.” Revan si nebyl úplně jistý, čemu se Tess směje, takže nevěděl, zda se má urazit, či ne.

„Ano. Promiň mi to.” Snažila se uklidnit, ale moc se jí to nedařilo. „Úplně tě ošálila. Tvoje marnivost musela utrpět velkou ránu, že?” Znovu se rozesmála. „Je jasné, že tě odhalila hned na začátku.”

„Ano, vypadá to tak.” Zvědavě na ni pohlédl. „A proč tě to tak pobavilo právě teď? Víš to přece již dlouho.”

„Jistě, myslela jsem si, že tě ošálila a hrála s tebou hru, ale až doposud jsem si neuvědomila, jak moc se jí podařilo tě podvést. Kristepane, Brenda strávila více času bez šatů než v šatech, a ty jsi ji přesto považoval za nevinnou pannu, je to tak?”

„Nevinnou úplně ne,” zamračil se Revan, „ale to už přece víš dávno. Věděla jsi, že jsme nebyli milenci.”

„Nebyla jsem si tím jistá.”

„Vždyť jsem ti to říkal.”

„Takhle přímo ne. Většinou jsi jen odmítal, že by ses kolem ní točil

a… “

„To už stačí. Pochopitelně, že jsem to odmítal. Nikdy jsem se kolem ní netočil, neplazil ani jí nešeptal do ucha básničky.”

„V tom případě není divu, že tě nepozvala do své chalupy.”

Hlasitě se rozesmála, když ji povalil na postel. Jakmile se mu podařilo uvěznit ji pod sebou, políbil ji. Tohle nebyl polibek, který v ní měl probudit touhu. Revan jí chtěl jen dát najevo svou náklonnost.

Tess si pomyslela, že sladší polibek ještě nikdy nedostala. Byl to posel lásky, kterou hledala, lásky, kterou potřebovala. Byl to náznak něčeho, v co již přestávala věřit. Bude se s tím však muset rozloučit nebo se dívat, jak klíčící semínko sežehne mráz jeho zraněné pýchy. Raději zatlačila smutné myšlenky do pozadí a usmála se.

„Ubohý sire Revane,” škádlila ho. „Tolik ses snažil, a nic jsi nezískal.”

„Neřekl bych, že nic. Pravda je, že má marnivost utrpěla, vím nyní totiž, že spala se všemi, jen ne se mnou. Ale stejně si myslím, že se mi podařilo získat to nej lepší, co mohla Thurkettlova rodina muži nabídnout.” Usmál se, protože zčervenala, a potom zvážněl. „Jsem rovněž velmi rád, že jsem s ní nikdy nesdílel lože předtím, než mi bylo osudem určeno sdílet lože s tebou.”

„Takže nás svedl dohromady osud?” Přejela mu dlaněmi po pažích.

„Ano, byl to osud.” Sčísl jí z obličeje několik pramenů vlasů.

„Škoda, že nám osud nadělil i tolik problémů.”

„Brzy bude po všem. Jsem moc rád, že už jsi překonala strach, který v tobě probudila MacKinnonova prchlivá slova.”

„Více méně. Jeho výhrůžky se mi stále vracejí, ale vždycky si připomenu, že je za mřížemi. Donnbraigh má dobře zabezpečené kobky a tady mu žádný zrádce nepomůže. Brzy na něho úplně zapomenu.”

„To je moc dobře.” Lehce ji políbil na rty. „A navíc věřím, že vím, jak ti pomohu zapomenout co nejrychleji.”

Tess se usmál a objala ho rukama i nohama kolem štíhlého těla. „Opravdu? Tak se do toho pusť. Právě se znovu začínám bát.”

Zasmáli se a zase se políbili. Tess si pomyslela, že díky milování aspoň na chvíli zapomene na svůj strach z MacKinnona, a hodlala si to pořádně užít. Přesto si uvědomovala, že se od toho muže zcela neosvobodí, dokud ho odsud neodvezou. Ačkoliv nikomu nepřála hroznou smrt, kterou odcházeli ze života zrádci, věděla, že to je jediná věc, která učiní konec jejímu strachu.

„Můžeš si jít lehnout, Jamie.” Nový strážce se posadil na židli, ze které starý právě vstal.

„To moc rád slyším, Dermotte.” Jamie se poškrábal na prsou a zamračeně se podíval na MacKinnona. „Silviovi na tomhle lumpovi musí hodně záležet. Jiné vězně tak pečlivě nehlídáme.”

„Možná má Silvio strach, že by mu někdo mohl přijít na pomoc.”

„Zrádce v Donnbraighu?” Jamie se zasmál a zakroutil hlavou. „Ne, to ne,” řekl a vydal se po úzkých kamenných schodech nahoru.

„Hlupáku,” procedil Dermott, jakmile muž zmizel, a upřeně se zadíval na MacKinnona. „Dostal ses do pořádné kaše.”

„Taková drzost. Delgado mi za to draze zaplatí.”

„Na tvém místě bych to vzdal, příteli. Ukázal jsi, na čí straně stojíš, když jsi vyhrožoval jeho neteři.”

„To byl jen nekontrolovaný výbuch vzteku. Nic jsem tím nemyslel.”

„Ano, jsi bystrý a víš, co máš říkat, ale pochybuji, že ti tentokrát tahle tvá schopnost zachrání krk. Obávám se, že to budu muset udělat já. Douglasové mě sem sice nasadili z jiného důvodu, ale jsem si jistý, že by mé rozhodnutí schvalovali. Má práce je již stejně téměř u konce.”

MacKinnon se pomalu postavil a překvapeně na strážce pohlédl. „Ty jsi Douglasův člověk?” zeptal se a přistoupil k mřížím.

„Ano, i když někdy lituji, že jsem na jeho straně. Ale už jsem se rozhodl a své rozhodnutí měnit nebudu. To znamená, že tě musím osvobodit. Jakmile to udělám, dále už tu zůstávat nemůžu. Věděli by, kdo tě pustil, a tak musím odejít s tebou.” Postavil se a vzal klíče z háčku na zdi. „Pojedeme do Douglasovy tvrze. Než zjistí, že jsi utekl, měli bychom mít dostatečný náskok.”

„Neodejdu odsud bez té proklaté holky.” MacKinnon ustoupil od mříží.

„Zešílel jsi? Teď se k ní nedostaneme. Navíc nespí v ložnici sama. Vedle ní leží sir Revan.”

„V tom případě počkáme, až ji budeme moci přepadnout, a vezmeme ji s sebou.”

„Moc času už nemáš, příteli. Starý Silvio se chystá vydat za králem nejpozději za čtrnáct dní. Jestli tu v té době ještě budeš, pojedeš s ním, vstříc své smrti. A myslím, že ti nemusím připomínat, že to nebude příjemná smrt.”

„Já vím. Tak dlouho tu zůstávat nehodlám. Ale rád bych tu holku vzal s sebou. Řekl jsi, že Delgado odjíždí za dva týdny. To znamená, že máme ještě trochu času. Možná bych mohl získat nejen svobodu, ale ještě se pomstít té holce, která mě zradila. Někdy přece musí být sama.”

„To ano, ale nezapomínej, že tě nehlídám jen já. V tu dobu tu může být někdo úplně jiný.”

„Tak se prostě o strážce, který tu právě bude, postaráš.”

„Chceš po mně, abych riskoval život? Ty už nemáš co ztratit, ale já si nenechám useknout hlavu jen proto, aby ty ses mohl pomstít.”

„Copak jsi neslyšel o odměně, která je za tu holku vypsaná?” „Něco se mi doneslo,” odvětil Dermott, „ale považoval jsem to jen za řeči.”

„Ne, kdepak, je to pravda. Jak dlouho tu už jsi? Neposlali tě sem, aby ses pokusil zastavit ji a Halyarda?”

Dermott zavrtěl hlavou. „Jsem tu již několik měsíců, protože starý Silvio a většina jeho příbuzných jsou úzce spojeni s králem a jeho dvorem. Hodně toho slyší a hodně toho vědí. Sbírám tu pro Douglase informace.”

„A Douglas nyní chce i tu holku a Halyarda.”

„Na Halyarda můžeš zapomenout. Kdybychom se ho snažili polapit, určitě by to vyvolalo nežádoucí rozruch. Nikdy nebývá sám.” Poškrábal se na bradě. „Ale možná bychom mohli pár dní počkat a pokusit se dívku unést.” „Týden.”

„Tak dobře, týden, ale pak odjedeme.” „Nejlepší bude, když ji zavezeme Thurkettlovi.” „Douglasova tvrz je blíže.”

„Jen o pár mil. Chci ji dát Thurkettlovi. Ten se jí zbaví mnohem rychleji. A zaplatí za ni vyšší odměnu, protože její smrtí získá víc než Douglas. Nejen že ji umlčí, ale navíc zdědí její majetek.”

„Tak tedy k Thurkettlovi. Nejpozději za týden,” souhlasil Dermott a vrátil klíče zpátky na háček. „Více dovolit nemůžu. Pak musíš z Donnbraighu odjet — nebo zemřít.” Posadil se a lehce se usmál. „Za týden se musíš rozhodnout, čemu dáš přednost — životu, či pomstě.”

„Hodlám získat obojí.”

Kapitola 17

„Sir Revan říkal, že by ses možná ráda projela na koni, paní,” řekl Dermott.

Tess se zamračila. „To ano, moc ráda, ale proč pro mě nepřišel sám?”

„Ještě je na lovu, paní, ale setká se s námi na místě, které sám vybral.”

Tess se postavila, oprášila si sukni a podívala se dolů na malou bylinkovou zahrádku, kterou právě plela. Byla to jedna z prací, které se během uplynulého týdne věnovala. Ačkoliv se cítila trochu provinile, na druhé straně byla ráda, že může na chvíli odejít od nudné práce a strávit nějaký čas s Revanem. Trochu ji mátlo, proč stále ještě váhá.

Mírně se zamračila a nenápadně se podívala na Dermotta. Vůbec ho neznala. Musel být v Donnbraighu nový. Z nějakého neznámého důvodu na ji padl strach. Příliš jí nepomohla ani skutečnost, že všichni v Donnbraighu se k němu chovali přátelsky.

Náhlé pozvání od Revana jí také dělalo starosti. Stejně jako Silvio trval na tom, aby se zdržovala výhradně uvnitř tvrze. Pak si však vzpomněla, že včera večer Revan řekl, že všichni Douglasovi a Thurkettlovi muži byli zabiti nebo vyhnáni z donnbraiského panství. To ji trochu uklidnilo. Revan ji pozval na projížďku, protože věří, že okolí je již bezpečné. Tess se ulevilo, a dokonce se na Dermotta usmála.

„Dej mi jen chvilku, abych se mohla upravit.” Vydala se ke tvrzi, ale pak se zastavila a ohlédla se přes rameno na Dermotta. „Na schůzku s Revanem pojedeme jen my dva?”

„Ne. Ti lumpi, kteří čmuchali kolem, jsou už sice pryč, ale stejně by nebylo bezpečné, aby ses vydala za hradby jen v doprovodu jednoho muže. Další člověk na nás čeká u koní.”

Tess přikývla a zmizela uvnitř. Malá část jejího já nepřestávala vydávat varovné signály, ale nevěnovala jim pozornost. Nemohla

odolat představě, že stráví čas s Revanem, a navíc si byla jistá, že by pro ni neposlal, kdyby si nemyslel, že to není bezpečné. „Kde je?” zasyčel MacKinnon, sotva k němu Dermott došel.

„Šla se upravit. Za chvíli je tu.” Dermott se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že je nikdo neslyší.

„Za chvíli? Ty jsi ale hlupák. Je to ženská. Ženské se neumí upravit za chvíli. Budeme tu stát celé hodiny.”

„Ne, protože jestli brzy nepřijde, dojdu pro ni. Řeknu jí, že její muž si bude dělat starosti, když se brzy neobjevíme. Uvidíš, že jí to dlouho trvat nebude. Nepatří k ženám, které se strojí a češou celé hodiny. Uklidni se. Ještě vzbudíme podezření a nezapomínej, že tohle není zrovna nejchytřejší plán.”

„Někomu se něco nezdálo?”

„To ne, všichni se cítí bezpečně. Tohle místo není snadné dobýt a většina našich mužů je pryč — někteří mrtví, další se pak vrátili k Douglasovi či Thurkettlovi.”

„Na to jsem zapomněl. To znamená, že při útěku nebudeme mít žádné pomocníky.”

„Naším největším pomocníkem bude čas. Jestli půjde všechno dobře, budeme mít několikahodinový náskok. A pak je tu ta holka. Budou postupovat opatrně, protože si o ni budou dělat starosti. Doufám, že tvůj přítel Thurkettle nám zajistí stejné bezpečí, jako by to udělal hrabě z Douglasu. Toho se bojím nejvíce.”

„Zbytečně, ale jestli máš takový strach, můžeš si vzít svou odměnu a odjet. Nikdo tě nebude zdržovat.”

„Však uvidíme,” řekl Dermott., ,Ale už ji tu máme. Nasedni na koně a mlč.”

Tess se zamračila, když jí Dermott okamžitě pomohl do sedla její klisny. Stále měla nepříjemný pocit, přestože se ho snažila potlačit. Druhý muž s přilbicí na hlavě mlčel a ani se na ni nepodíval. To jí připadalo zvláštní, ale nakonec jen pokrčila rameny a otočila se k Dermottovi, který se již mezitím také vyhoupl na koně.

„Pojedeme daleko?” zeptala se, když zamířili ke bráně. „Ne, kdepak.”

Tess přeběhl mráz po zádech, ale znovu to ignorovala. Začala si myslet, že se z ní stává bláznivá ženská, která se bojí každého stínu. To se jí vůbec nezamlouvalo, a tak se raději soustředila na krásný den a na to, jak si ho s Revanem užije.

Jeli mlčky, což jí vlastně ani nevadilo, bylo to jen trochu nezvyklé, protože donnbraiští muži byli většinou velice užvanění. Donnbraigh

jim zmizel z očí brzy poté, co vjeli do lesa. Tess začala přemýšlet, kde se s ní chce Revan asi setkat. Otočila se, aby se Dermotta zeptala, kam mají namířeno, a překvapeně zalapala po dechu, protože se náhle objevil vedle ní, vytrhl jí otěže z rukou a prudce zastavil.

Tess si v duchu spílala. Jak jen mohla ignorovat vnitřní varování! Než stačila něco udělat, druhý muž ji chytil za obě ruce a pevně jí svázal zápěstí provazem. Takže v Donnbraighu jsou přece jen zrádci. Tess tomu ještě stále nemohla uvěřit, přestože nemohlo být pochyb, že byla unesena.

„Proč to děláte?” zeptala se.

„Abychom se pomstili,” odvětil strážce, který až doposud mlčel.

Když si sundal přilbici, Tess se na okamžik zatočila hlava. Chladný hlas jí sice připadal známý, ale přesto ji zaskočilo, když spatřila MacKinnona. Srdce jí bilo až v krku. Tento muž ji chce zabít a navíc nemohla doufat v rychlou záchranu. Bude trvat hodiny, než si lidé z Donnbraighu uvědomí, že jí hrozí nebezpečí. Otevřela ústa, aby vykřikla v naději, že ji někdo uslyší a přiběhne jí na pomoc, ale Dermott jí pohotově ucpal ústa roubíkem. Bezmocně se na oba muže zamračila.

„Zavezeme tě Thurkettlovi,” pokračoval MacKinnon. „Dermott shrábne za tebe odměnu a mně bude stačit, až tě uvidím umírat. Douglasova tvrz leží blíže, ale domnívám se, že Thurkettle lépe uspokojí moji touhu po pomstě. Když má ten chlap vztek, dokáže být pořádně krutý.”

Tess přeběhl mráz po zádech. Měl naprostou pravdu. Strýc Fergus byl známý divokými výbuchy zlosti, při kterých nebylo radno být mu nablízku. Bylo by naivní domnívat se, že s ní bude mít slitování jen proto, že je pojí příbuzenský vztah. Rodina pro něj nic neznamenala. Tess si ho znepřátelila tím, že se jí podařilo zůstat naživu, a tím mu i nadále upírala přístup ke svým penězům. Za to si podle něho určitě zaslouží bolestivou smrt.

„MacKinnone,” přerušil ho Dermott. „Dost už řečí. Tuhle hloupou hru si s ní můžeš zahrát někdy jindy. Teď musíme vyrazit na cestu.”

„Máme spoustu času. Celé hodiny.”

„A ty budeme potřebovat, máme-li získat dostatečný náskok před Delgadem a jejím milencem. Navíc je docela možné, že se za námi pustí dříve. Třeba najdou strážce nebo se Delgado a Halyard vrátí do Donnbraighu dříve, než jsme očekávali. Jedeme.”

Tess málem vyletěla ze sedla, když Dermott, který stále svíral její otěže, pobídl svého koně k cvalu. Rychle se chytila hrušky sedla, aby nespadla.

Chvíli zvažovala, že by se mohla nechat shodit, ale pak nápad zavrhla. Stejně by jí to nepomohlo. Pravděpodobně by se zranila a její únosci by prostě zastavili a posadili ji zpět na koně. Bude muset počkat na nějakou lepší příležitost a modlit se, aby se vůbec nějaká naskytla.

Tess se ještě jednou ohlédla zpět k Donnbraighu. Pokud strážný, kterého Dermott zabil, právě předtím nastoupil na hlídku, pak může trvat mnoho hodin, než bude MacKinnonův útěk odhalen. A Silvio s Revanem se určitě dříve nevrátí. Její únosci zatím mohou získat dostatečný náskok a značně snížit nebo zcela vyloučit její šance na záchranu. Z toho vyplývá, že si nemůže dovolit čekat, až ji někdo zachrání. Musí se o to pokusit sama.

To však nebude snadné, vzhledem k tomu, že je spoutaná a tihle dva muži ji nespustí z očí. Navíc nemá žádnou zbraň a velmi špatný orientační smysl. Zatímco kličkovali mezi hustým porostem stromů, Tess se snažila nepropadnout zoufalství.

Revan se zamračil a dobrá nálada ho přešla hned ve chvíli, kdy s Comynovými projel branou. Tess na něj vždy čekala, ale dnes ji nikde neviděl. Pak si všiml nervozity lidí, kteří jim vyšli vstříc. Přeběhl mu mráz po zádech a rychle zajel blíže k Silviovi, aby slyšel, co mu jeho muži říkají.

„MacKinnon uprchl,” oznámil jim Silviův velitel stráží Ca-lum. „Dermott mu pomohl. Musel to být Douglasův člověk. Ten odporný zrádce tu slídil několik měsíců. Raději ani nemyslet, co všechno se tu během té doby dozvěděl.”

„Jak mohl MacKinnon uprchnout?” zeptal se Silvio a s Tomášovou pomocí sesedl z koně.

„Dermott ho pustil. Zabil Seumuse, který byl právě na stráži. Zjistili jsme to, až se měnily hlídky a dolů přišel mladý Norman. Neviděl Seumuse, ale myslel si, že MacKinnon je stále za mřížemi, protože na lůžku viděl tělo. Chvíli mu trvalo, než pojal podezření a vešel do cely. Na lůžku ležel pod dekou Seumus s podříznutým hrdlem.”

„To vysvětluje, jak MacKinnon uprchl z cely. Ale jak se ten lotr dostal z Donnbraighu?”

„Použil velice chytrou lest. Dermott nám pověděl, že sir Halyard ho poslal pro Contessu. Prý si s ní chce vyjet na projížďku. Jelikož Douglasovi muži, kteří se zdržovali v okolí, jsou nyní buď mrtvi nebo utekli, nijak jsme se nad tím nepozastavovali.”

„Vy jste je nechali odjet s Tessou?” vykřikl Revan, seskočil z koně a popadl Caluma za rameno.

„Neviděli jsme jediný důvod, proč bychom jim v tom měli bránit,” protestoval Calum. „Dermott tu byl s námi již několik měsíců. Ozvalo se sice pár pochybovačných hlasů, ale ty se týkaly spíše tebe, pane.” Calum vrhl na Revana omluvný pohled. „Považovali tvůj rozkaz za poněkud zvláštní a podezřelý. Tebe neznáme. Ale mysleli jsme si, že známe Dermotta a můžeme mu důvěřovat.”

„Kdy jste tohle všechno zjistili?” zeptal se Silvio.

„Před chvílí,” odvětil Calum. „Právě jsme se chystali poslat jednoho muže za vámi a dalšího, aby se pokusil najít jejich stopy. Obávám se, že jsou pryč už čtyři hodiny, možná ještě déle.”

„Kristepane, pak mají náskok mnoha mil.” Revan hleděl na otevřenou bránu a strach o Tess mu znemožňoval vymyslet odvetný plán. „I kdybychom jeli tryskem, nemůžeme je dohonit před jejich příjezdem k Douglasovi.” Najednou si vzpomněl na MacKinnonovy výhrůžky. „Možná ji dokonce už zabili. MacKinnon si přál její smrt.”

„Ano,” souhlasil Silvio. „Kdyby ji však vzal k Douglasovi, může ji nechat zabít, aniž si ušpiní ruce od krve. Také si může vyzvednout odměnu, která za ni byla vypsána. Domnívám se, že ji nechá naživu a předá ji Douglasovi.”

„A jakmile se Tess dostane do jeho rukou, nemáme šanci získat ji

zpět.”

„Zřejmě ne, ale já jsem tvrdohlavý člověk. Nehodlám se jen tak vzdát. Calume, potřebujeme čerstvé koně a nějaké zásoby,” rozkázal a pak se otočil k dalšímu muži. „Martine, ty jeď hledat stopy.”

Revan se trochu uklidnil a zadíval se na potemnělou oblohu. „Do setmění zbývá už jen hodina.”

„Jediné, co potřebujeme vědět, je, kam jedou. Jakmile to zjistíme, tma nás sice zpomalí, ale nemusí nás zastavit. Navíc je skoro úplněk, což nám pomůže.”

„Jim ovšem také,” prohodil Revan.

„Já vím, ale možná budeme mít štěstí na své straně a tma je zpomalí více než nás, neboje dokonce úplně zastaví.”

Revan už chtěl říct, že jemu a Tess štěstí příliš nepřálo od doby, co utekli od Thurkettla, ale pak si to rozmyslel. Byl si jistý, že Silvio to

stejně ví, a navíc si určitě uvědomuje, jak malou šanci na úspěch mají. Nepotřeboval, aby mu to ještě někdo připomínal. Revan si přál, aby si mohl vypůjčit trochu Silviova tvrdohlavého optimismu. Byl ztuhlý strachy a bál se, že mu rozum vypoví službu právě ve chvíli, kdy ho nejvíce potřebuje.

Uběhlo jen pár minut a měli čerstvé koně, zásobu potravin i zbraně. Cestou z Donnbraighu si Revan pomyslel, že nejvíce ze všeho nyní potřebuje disciplínu a ostražitý klid, kterého si jako rytíř vždy cenil. Když si však představil, co se děje s Tess a co by se jí ještě mohlo stát, nemohl zůstat klidný. Usilovně se snažil soustředit na jediné — musí Tessu najít.

„Je ten člověk — Martin — dobrý stopař?” zeptal se Silvia.

„Ano, velmi dobrý. Někdy si děláme legraci, že bychom se mohli zbavit všech našich loveckých psů a nechat si jen Martina. Moc toho nesní a nemusíme po něm tak často uklízet.” Silvio se pokusil o úsměv, ale příliš se mu to nepodařilo.

„Myslíš si, že vůbec nějaké stopy zanechali?”

„Řekl bych, že s dosti vysokou pravděpodobností. Jejich hlavním cílem bylo vytvořit si co největší náskok. Nebudou ztrácet cenný čas, aby zamaskovali stopy. Navíc musí vědět, že stejně uhodneme, kam mají namířeno.”

„Tak proč vůbec hledáme stopy? Proč se za nimi rovnou ne-rozjedeme?”

Silvio pokrčil rameny. „Mohli jet dvěma různými cestami. Douglas má několik tvrzí. Bohužel nevím, ve které může být. Navíc existuje možnost, že nejedou tam, kam si myslíme. Prostě mám pocit, že bude jen dobře, když zjistíme co nejvíce, a teprve pak se vydáme na cestu.”

Revan přikývl. „Jen doufám, že nenajdeme něco jiného než stopy.”

„I já se za to modlím, Revane. Ale věřím, opravdu věřím, že je stále naživu. MacKinnon zradil krále pro peníze, otočil se zády k muži, kterému vděčil za všechno, čeho v životě dosáhl, a to jen proto, že mu někdo nabídl víc — více peněz, větší pozemky. O čem to svědčí? Ze je velice ziskuchtivý. Jistě chce získat odměnu, která byla za Tess vypsána. A jestli ne on, pak Dermott určitě.” Otočil se k Tomášovi, který jel po jeho druhém boku. „Zatrub na Martina. Měl by nám dát vědět, kde je.”

Tomas přiložil lovecký roh ke rtům, dvakrát zatroubil a Revan v duchu zakroutil hlavou. Tessini příbuzní měli poněkud zvláštní smysl pro humor. Pak ztuhl, když se zdálky ozvala odpověď.

„Znamená to, že něco našel?” zeptal se Silvia.

„Je to docela možné. Jakmile Martin hledá stopy, často nevidí a neslyší nic jiného, dokud to nenajde. Vzhledem k tomu, že nám odpověděl, dovolím si tvrdit, že něco objevil. A další zatroubení! Informuje nás, kde je. Nenechejme ho dlouho čekat.”

Silvio pobídl koně k větší rychlosti a Revan ho hned následoval. Příliš si nevšímal dalšího tuctu mužů, kteří je doprovázeli, věděl jen, že jedou za nimi. Jeho prvotním zájmem bylo nalézt cestu, kterou se MacKinnon a jeho kumpán vydali, a pustit se za nimi.

Martin stál na místě, kde les začínal houstnout, a v klidu čekal, až Revan, Silvio a Tomas seskočí z koní a přidají se k němu. „Jeli tudy tři jezdci,” nahlásil Silviovi.

„To je mnohem více na východ, než bych si byl myslel,” řekl Silvio a pozorně se zadíval na stopy, na které ho Martin upozornil. „Vydal ses ještě dál?”

„Ano. Pokračují tímto směrem. Právě jsem byl na cestě zpět, že vám to řeknu.” Prohrábl si husté černé vlasy a zamračil se. „Sjeli příliš z cesty. K Douglasovi jedou velkou oklikou.”

„Míří ovšem správně, pokud jsou na cestě k Thurkettlovi,” řekl Revan.

„Právě jsem na to myslel,” souhlasil Silvio.

„Ale proč?” divil se Tomas. „Douglasova tvrz leží blíže a odměnu za Tess dostanou i tam.”

„Thurkettle možná nabízí více peněz. Tessinou smrtí získá dvě věci — umlčí ji a zdědí její majetek.” Silvio se ponuře usmál. „MacKinnon se rozhodl, že Tess zabije Thurkettle. Zřejmě ví, proč.”

„Protože Thurkettle jí nedopřeje rychlou a bezbolestnou smrt,” řekl Revan a po zádech mu přeběhl mráz.

„Ano, obávám se, že je to tak. Thurkettle umí být velice krutý, když ho něco rozzlobí, a Tess ho musela pořádně rozhněvat. Kvůli jeho vzteklé povaze jsem váhal, zda mám dovolit, aby u něj Tess žila.”

„Přesto jsi ji k němu poslal.” Revanův strach se změnil ve vztek a namířil jej proti Silviovi. „Ani kdyby seji během posledních pěti let nepokoušel zabít, nikdy bych mu ji nesvěřil.”

„Tessina matka si ho vybrala. Zřejmě se domnívala, že Tess prospěje, bude-li vyrůstat s Brendou, dívkou stejného věku. Ei-leen sice svého bratra příliš nemilovala, ale neměla důvod domnívat se, že by její dceři nějak ublížil. Navíc zde byla záležitost s Tessiným dědictvím, které spravoval Thurkettle. Kdyby ji chtěl získat do své péče a obrátil se na soudy, stejně by ji získal.”

„Omlouvám se.” Revan si povzdechl a poškrábal se na zátylku. „Jen jsem si na někom potřeboval vylít vztek a ty jsi byl po ruce.”

„Nemusíš se omlouvat, také bych nejraději někoho obvinil z toho, co se stalo.” Podíval se na Martina. „Vím, že nemáš rád dlouhé jízdy, Martine, ale potřebujeme tě s sebou. Tenhle hon je velice důležitý.”

„Já vím. A nevadí mi, že pojedu s vámi, hlavně když to děvčeti pomůže.” Cestou ke koni zakroutil hlavou. „Jen mě mrzí, že jsem ji nestačil naučit, jak se orientovat v krajině. Možná by jí to teď pomohlo.”

„To by se ti stejně nepodařilo, Martine. Ztracená se již narodila,” řekl Silvio a vyhoupl se na koně. „Pojďme, musíme ujet co nejdelší kus cesty, než nás tma zpomalí.” Podíval se na Revana. „Dostaneme ji zpátky. Možná to nezní příjemně, ale Thurkettlova obliba v krutosti by nám mohla pomoci.”

„Proboha, jak?”

„Hned ji nezabije. Bude si chtít své domnělé vítězství vychutnat. A bude vymýšlet, jak ji za problémy, které mu způsobila, co nejvíce potrestat. To mu zabere čas a ten my potřebujeme.”

Revan nechtěl myslet na to, jak by Thurkettle mohl Tess ublížit. „Tak už jeďme, Silvio, a nematněme drahocenný čas.” Pobídl koně a vyrazil směrem k Thurkettlově tvrzi, zpátky do míst, odkud se jim s Tess již jednou podařilo uniknout.

„Ať tě nenapadne křičet, nebo ti hned zase zacpu pusu roubíkem a nedostaneš ani kapku vody.” Dermott opatrně vytáhl roubík z Tessiných úst.

Tess se ani křičet nepokoušela. Ústa a hrdlo měla tak vyschlé, že pochybovala, že by ze sebe vůbec nějaký zvuk vydala. V tuto chvíli jí připadalo důležitější napít se a tak hltala vodu, kterou jí Dermott neohrabaně lil do úst.

Když odstoupil, rozhlédla se kolem. Vyšel již měsíc, ale okolní les byl tak hustý, že slabé světlo dopadalo na zem jen místy. Zastavili se, aby napojili koně a nechali je chvíli odpočinout. Tess se posadila na zem, rozlámaná a unavená, a snažila se vymyslet, jak by svým únoscům mohla utéci. Podívala se na spoutaná zápěstí a pomaluje začala zvedat k ústům.

„Jestli si myslíš, že provaz prokoušeš, pak se ani neobtěžuj.” MacKinnon se skláněl přímo nad ní. „Je tak hrubý, že by se ti to nepodařilo ani do konce naší cesty, kterým je, jak jistě víš, tvrz tvého strýce.”

Tess v duchu muže proklela a vrhla na něj zamračený pohled. Bylo hloupé myslet si, že by si mohla prožvýkat cestu na svobodu, ale hlavně jí vadilo, že prokoukl její plán. Smál se její naivitě a ona ho za to nenáviděla.

„Ve Skotsku mám jen jednoho strýce a tím je Silvio Comyn.”

„Ale no tak, Thurkettle je přece bratr tvé matky.”

„Není to můj příbuzný. Je to zrádce, vrah, zloděj a lhář. Mohl by být tvým příbuzným. Vy dva jste si velice podobní.” Spolkla bolestný výkřik, když ji uhodil přes tvář. „Tím, že mě budeš bít, pravdu nezměníš. Ne, stejně jako má smrt nijak neovlivní tvůj osud. Jsi mrtvý muž. Na tvém místě bych se začala modlit. Ano, modli se, aby král, kterého chceš zradit, byl k tobě milosrdný a nenechal tě za tvou zradu zaplatit stejně jako ty, kteří zavraždili jeho otce.” Viděla, jak mu na okamžik přelétl po obličeji vyděšený výraz, a pocítila jisté uspokojení.

„Mrtvý muž nejsem já, ale Jakub II. A králem se již brzy stane Douglas — i když toho se ty již nedožiješ. Slyšel jsem, že Thurkettle zuří, a čím je zuřivější, tím je krutější. Čeká tě pomalé umírání.”

To se nedalo popřít. Ta představa Tess děsila od chvíle, kdy zjistila, že byla unesena, a boj se strachem začínal být čím dál tím obtížnější. Modlila se, aby našla sílu zemřít odvážně, a připravila tak Thurkettla a MacKinnona o potěšení z vítězství. Má-li zemřít, pak se zoufale chtěla postavit smrti bez známky zbabělosti.

Snažila se vymyslet ráznou odpověď, ale když se podívala na MacKinnona, ztuhla. Už jí nehleděl do obličeje, ale na nohy. Šaty měla roztrhané a nohy odhalené až nad kolena. Výraz v MacKin-nonově temném obličeji jí napověděl, že ho právě napadl další způsob, jak jí ublížit a zostudit ji. Tess ztuhla odporem, protože jí přejel rukou po

lýtku.

„Vidím, že jsi uhodla mé myšlenky,” zašeptal. „Co kdybychom si před další cestou trochu užili?”

„Užili? Myslíš, že bych si mohla užít s takovým zrádcem? To asi

ne.”

„A já si myslím, že se ti to se mnou bude líbit víc než s tím bledým lokajem, se kterým si to pravidelně rozdáváš.”

„To si tedy lichotíš. Ty ani nejsi chlap.” Když zvedl ruku, připravila se na další ránu, ale Dermott ho chytil za zápěstí a ruku mu zadržel.

„Nechej ji být, MacKinnone,” přikázal mu. „Na to teď nemáme čas.”

„Máme nejméně čtyřhodinový náskok. No tak, příteli, dostane se i na tebe. Neříkej mi, že by sis nedal říct.”

„To víš, že dal. Je to hezká holka, a navíc čistá. Ale nehodlám riskovat život kvůli chvilce rozkoše.” „Jsi vystrašený jako stařena,” vyštěkl MacKinnon a postavil se.

„Myslíš? Pořád lepší být vystrašený než přehnaně riskovat. Nebudu marnit drahocenný čas, kterého zase tolik nemáme. Možná by sis měl uvědomit, že tenhle závod taky můžeme prohrát.”

„Co tím chceš říct? S takovým náskokem, jak bychom mohli prohrát?”

Dermott pokrčil rameny. „To nevím, ale vyloučit to nemůžeme. Dokud nebudeme u Thurkettla, nejsme v bezpečí. A teď se tě na něco zeptám: jestli se nám to nepodaří a její příbuzní a milenec nás chytí, opravdu bys chtěl, aby ji našli zbitou a znásilněnou?” Když se MacKinnon zamračil, přikývl. „Takže ne. Myslel jsem si to. Ovládni svůj chtíč.” Dermott chytil Tess za paži a zvedl ji na nohy. „Jestli po té holce tolik toužíš, řekni Thurkettlovi, ať ti ji dá. Bude se ti chtít odvděčit za to, že jsi mu ji přivezl, takže ti ji určitě rád půjčí, předtím než ji zabije.”

„Máš pravdu.” MacKinnon krátce pohladil Tess po tváři. „Obávám se, že naše chvilka rozkoše bude muset počkat, má španělská děvko.”

Tess už chtěla plivnout odcházejícímu MacKinnonovi na záda, ale Dermott jí zacpal ústa roubíkem. Bolestně zasyčela, jak drsněji vysadil do sedla. Budou muset jet pomaleji, teď když se setmělo. Ačkoliv jí zdravý rozum našeptával, že je to hloupé, toužila po tom, aby se stal zázrak. Začínala si být jistá, že před bolestnou smrtí ji může zachránit jen Bůh.

Kapitola 18

Fergus Thurkettle se široce usmíval a již potřetí obcházel kolem Tess. Snažila se stát vzpřímeně, ale nebyla si jistá, zda se jí to daří. Poté, co jeli téměř bez přestávky den a půl, byla k smrti vyčerpaná. Cítila, jak se jí chvějí nohy. Byla tak unavená, že se skoro nebála, což považovala za požehnání.

„Odvedl jsi dobrou práci, MacKinnone.” Fergus se otočil k muži pohodlně rozvalenému na židli. „A ty také, Dermotte,” pochválil i jeho společníka. „Jsem si jistý, že Douglas tě bohatě odmění.”

„Spíše jsem myslel, že mě odměníš ty, pane.” Dermott se zhluboka napil z bohatě zdobeného stříbrného poháru. „Pro tebe má to děvče větší cenu než pro Douglase. Proto jsme jeli sem, i když tvá tvrz leží

dále.”

Fergus drsně chytil Tess za paži, dotáhl ji k židli a zatlačil ji na sedadlo. Pak se posadil do čela stolu. V prostorné jídelně kromě nich nikdo nebyl a Thurkettle toho nyní litoval. Kdyby měl své muže po ruce, mohl by jim přikázat, aby Dermotta a MacKinnona zabili, a ušetřil by tak peníze. Jakmile těm chlapům zaplatí, začnou být opatrní a získat od nich své peníze zpět nebude snadné.

„A proč si myslíš, že je pro mě cennější než pro Douglase? Naopak teď, když je bitva na spadnutí, její mlčení pro mě není už moc důležité.”

Dermott zakroutil hlavou. „Ačkoliv se modlím za naše vítězství, vždy existuje možnost, že nevyhrajeme. V takovém případě by pro tebe bylo její mlčení ještě důležitější. Mohla by svědčit v tvůj neprospěch.”

Tess s naprostým klidem opětovala strýcův pohled. Ať už Dermott peníze dostane či ne, ona určitě zemře. Neměla v úmyslu potěšit Thurkettla tím, že dá najevo strach.

„A možná si tohle děvče nakonec vzpomene na naše pokrevní vazby a bude mlčet,” řekl Thurkettle.

„Nebo možná nebude,” odvětila Tess.

„Ty bys zradila vlastní rodinu, jediného bratra své matky?”

„Ano, stejně jako ona, kdyby byla na mém místě. Velezrada je zločin, který přetrhává f pokrevní vazby. Věrnost našemu králi je nade vše. A já dám přednost jemu před tebou.”

„Těmi slovy sis podřízla hrdlo.”

„Nejsem tak hloupá, abych si myslela, že když ti odpřisáhnu, že budu mlčet, ty mi odpustíš. Tohle není jediný důvod, proč mě chceš zabít. Nepůjdu k Bohu s jazykem pošpiněným od lži.”

„Na ženskou jsi byla vždycky přehnaně hrdá.” Thurkettle si dolil víno, napil se a pak se podíval na Dermotta. „Halyarda jsi mi nedovezl, takže ti náleží jen půlka odměny. Nakonec on může stále svědčit proti mně.”

Dermott vrhl na Thurkettla zamračený pohled. „Dostanu celou odměnu, a možná ještě něco navíc. Jestli mi ty peníze nedáš, odvezu ji k Douglasovi.”

„Nezaplatí ti víc než já. Proč by to dělal?”

„Aby získal bohatství, ačkoliv zatím neví, že ho ta holka vlastní. Zasnoubil jsi ji s jeho synovcem, jen abys získal právo ji a jejího milence pronásledovat. Douglas si žádnou svatbu nepřál, jen její smrt. Ale až mu povím o jejím majetku, možná se tohle děvče před popravou ještě provdá. Douglas a jeho synovec pak získají všechen majetek, na který si děláš zálusk. A myslím, že Douglas nebude moc rád, že jsi ho chtěl podvést.”

Thurkettle sevřel pohár tak silně, až mu zbělely klouby. „Mluvíš příliš směle, možná až hloupě, na muže, který sedí v mé tvrzi. Mohl bych tě nechat podříznout. Stačí, když zavolám své lidi.”

„Tak je zavolej. A pak vysvětli Douglasovi, jak je možné, že jeden z jeho mužů zemřel ve tvé tvrzi.”

Tess strýce pozorně sledovala. Měl strach a to ho ještě více rozzuřilo. Připadalo jí zajímavé vidět, jak moc se její zrádný strýček Douglase bojí. Nevěděla, zdají to bude k něčemu dobré, ale člověku nikdy neuškodí, když pozná slabosti svého nepřítele.

„Ačkoliv mi váš rozhovor připadá velice zajímavý, myslím si, že bych mohla dostat něco k pití,” řekla Tess a sladce se na muže usmála. „Také bych ocenila, kdybyste mi rozvázali ruce.”

„Zřejmě si neuvědomuješ, v jakém jsi nebezpečí, děvče,” prohodil Fergus a přeřízl jí pouta.

Tess si začala třít pohmožděná zápěstí. „Uvědomuji si to moc dobře. Chceš mě zabít. Zatím není jen jisté, jakým způsobem to chceš provést.” Zvedla pohár. „Víno, prosím.”

Zatímco jí Thurkettle naléval víno, upřeněji pozoroval. „Buď jsi silnější než většina mužů, nebo jsi tak hloupá, že věříš v jakousi záchranu. I kdyby sem ti cizí psi, které nazýváš svými příbuznými, přijeli, ty budeš mrtvá dříve, než projedou mou branou. Tvůj život se naplnil v okamžiku, kdy ses sem vrátila, děvče.”

„Jsi velice laskavý hostitel. Člověku se vždy uleví, najdeli ochranu v náručí vlastní rodiny.”

„Tvůj nabroušený jazyk již naštěstí brzy umlkne navždy.”

Než mu Tess stačila odpovědět, do jídelny vstoupila Brenda. Tess měla jako vždy pocit, že ji krásná a elegantní Brenda zcela zastínila. Zatímco sestřenice kráčela ke stolu, Tess tajně sledovala, jak na ni Dermott a MacKinnon zírají. Oba měli v obličeji chtivý a roztoužený výraz a oči zamlžené obdivem. Tess se divila, jak mohou být muži takoví blázni. Brenda byla sice krásná, ale také bezcitná. Tess věděla, že její sestřenice je schopná jednu noc se s mužem vyspat, a ráno mu s naprostým klidem podříznout hrdlo. Tento povahový rys stál jistě za pozornost, ale všichni muži ho ignorovali.

Zatímco Fergus představoval dceru Dermottovi, Tess se zadívala na Brendu. K jejímu překvapení právě vrhla na Dermotta vyzývavý pohled. Na tom muži nebylo nic, co by mohlo Brendu zaujmout. Nebyl ani moc hezký, ani urostlý a byl velice obyčejný. Tess došla k názoru, že Brenda má prostě muže ráda — všechny muže. Ztuhla, když se k ní sestřenice otočila. Její posměšný pohled ji příliš nepovzbudil.

„Takže se konečně podařilo polapit nevděčné dítě,” řekla Brenda a posadila se.

„Ano.” Fergus si rovněž sedl na svou židli. „MacKinnon mi ji přivezl.”

Brenda se usmála na MacKinnona, ale její slova byla určena otci. „Doufám, že máš v úmyslu ho odměnit. Možná bych ti s tím mohla pomoci, otče.”

MacKinnon se Brendě uklonil. „Bude mi velkou ctí, paní.”

„Přehnaný vděk není na místě,” ozvala se Tess. „Brenda odměňuje muže často a ráda.”

„Zřejmě si připadáš odvážná, když kolem sebe pliveš takové směšné urážky, sestřenko.”

„Urážky? Říkala jsem pravdu. Ale ty už možná nerozeznáš, co je pravda a co lež.”

„Jak jsi důvtipná.” Brenda se podívala na otce. „Proč sedí u stolu a popíjí víno, jako by byla naším hostem? Když vezmu v úvahu, jak

dlouho ti utíkala, myslela bych si, že ji hned zavřeš za mříže.” Vytáhla si z rukávu jemný kapesníček a přiložila si ho k nosu. „Udělala bych to už kvůli našemu zdraví. Je neuvěřitelně špinavá.”

„Omlouvám se, sestřenko. Když člověk stráví dva dny na cestách, není divu, že se zašpiní.” Tess sklonila hlavu, podívala se na sebe a smutně vzdychla. „Máš pravdu. Vypadám hrozně. Zvláštní, že si toho sir MacKinnon nevšiml, když zatoužil si se mnou užít, ale je zřejmé, že není příliš vybíravý.” Podívala se na Brendu a viděla, jak sestřenice zrudla. Nemohlo být pochyb, že narážku pochopila.

Trochu ji pobavilo, když pak Brenda vrhla zamračený pohled na MacKinnona. Tess znala svou sestřenici dost dobře, aby věděla, co Brendu rozzlobilo. Nerada se s někým dělila, zvláště pak ne s Tess. MacKinnon si teď s Brendou dlouho neužije. Byla to sice malá odplata za smrt, kterou jí chystali, ale Tess přesto pocítila jisté uspokojení.

„Myslím, že už jsi nám toho řekla dost, Contesso,” ozval se Fergus. „Dermotte, zavolej stráže.” Sladce se na Tess usmál. „Můžeš se ubytovat v bývalé cele svého milence. Možná se tam k tobě brzy přidá.”

„V tu dobu již bude mrtvá,” řekla Brenda zlomyslně. „Doufám, sestřenko, že nejsi tak hloupá, aby sis myslela, že tě tentokrát tvůj rytíř zachrání.”

„Podobný rozhovor už jsme vedli s tvým otcem,” odsekla Tess, ale Brenda její poznámce nevěnovala pozornost.

„MacKinnon a Dermott jsou Douglasovi muži,” pokračovala. „Ti, co by ti chtěli pomoci, si určitě myslí, že tě najdou v Douglasově tvrzi. Než si ti hlupáci uvědomí svůj omyl, tvým rubášem se už budou prokousávat červi.”

To byla velice krutá slova, pomyslela si Tess, ale to již dorazili dva statní strážní, aby ji odvedli do sklepení. Až doposud ji nenapadlo, jak bude pro Revana a její příbuzné těžké zjistit, kam ji odvezli. Brenda měla pravdu. Určitě předpokládali, že byla unesena k hraběti z Douglasu. Omyl ji připraví o poslední šanci na záchranu. Nebylo snadné udržet hrdý a vzpřímený postoj, když ji strážci vedli do sklepení.

„Proč zastavujeme?” zeptal se Revan, když Silvio rozkázal zastavit na dohled od Thurkettlovy tvrze. „Cíl naší cesty leží přímo před námi.”

„Ano. Thurkettle nás už určitě vyhlíží. Ten had není hloupý, jinak by nezůstal tak dlouho naživu.” Silvio se zamračeně zadíval na vzdálenou tvrz. „Musíme ho překvapit a to nebude snadné.”

Revan neklidně poposedl v sedle a váhavě přikývl. Věděl, že Silvio má pravdu, a určitě by uvažoval stejně, kdyby byl schopen rozumně uvažovat. To však bylo velice obtížné, neboť Tess byla blízko a zoufale potřebovala jeho pomoc. Dokonce i nyní už může být pozdě.

Raději děsivou myšlenku odsunul do pozadí. Tess je stále naživu. Pevně tomu věřil. Revan se zadíval na Thurkettlovu tvrz a pomyslel si, že Thurkettle a jeho banda mu draze zaplatí za všechno zlé, co musela Tess zažít.

„Tomasi, myslím, že nastal čas, abychom se ujistili, zda byly naše peníze dobře investovány,” řekl Silvio.

„Co tím myslíš?” zeptal se Revan.

„Mám v Thurkettlově tvrzi svého muže. Aspoň doufám, v každém případě jsme mu dobře platili.”

„Byl tam od začátku Tessina pobytu?”

„Ne, a nemusíš mi říkat, že to byla chyba. Teď už to vím také. Myslím, že mi Tess neřekla ani zlomek toho, co tam musela prožít.”

„Mně toho také moc neřekla, ale to málo, co jsem se dozvěděl, mi úplně stačí.” Revan sledoval, jak Tomas seskakuje z koně a vydává se k tvrzi. „Jak se chce dostat dovnitř? Thurkettle posílil stráže v okamžiku, kdy Tess projela bránou. Nikdo se nedostane ani do tvrze, ani ven.”

„Náš člověk tvrdil, že nám může pomoci právě v takové situaci. Měl by být připravený na náš příjezd, protože musel tušit, že pro Tess přijedeme. Nyní však o něm začínám pochybovat. Neřekl nám, že se Thurkettle pokusil Tess zabít, a platíme mu dost dlouho, aby něco zjistil. Dokonce se ani nezmínil o těch malých .nehodách’, které Thurkettle naplánoval.”

„Možná si neuvědomil, co Thurkettle zamýšlel. Tess to také netušila, dokud jí sám neotevřel oči. Teprve až dal jasně najevo, že si přeje její smrt, uvědomila si, že podivné nehody vlastně žádnými nehodami nebyly.”

„Je obrovské štěstí, že vůbec přežila. Můj bratr se musí obracet v hrobě. Svěřil jsem jeho jediné dítě do rukou vraha.”

„Udělal jsi, oč tě požádali. A jak jsi správně řekl, v opačném případě by tě k tomu stejně přinutili. Jelikož Thurkettle se stal správcem jejího majetku, měl také právo na ni. Nemá smysl plakat nad rozlitým mlékem. Ještě že štěstí stálo celá léta při ní. Jen doufám,

že tomu tak bude i nadále. Obávám se, že od chvíle, kdy jsme uprchli z Thurkettlovy tvrze, jsme mnoho štěstí neměli.”

Silvio se usmál a zakroutil hlavou. „Že ne? Podle mě jste ho měli více než někteří lidé za celý život. Panebože, Revane, nezapomínej, že vás hledali skoro všichni lidé v pohraničí. V patách jste měli Thurkettlovy a Douglasovy muže, a navíc každého lotra a ničemu, který se dozvěděl o vypsané odměně. Přesto jste dorazili do Donnbraighu bez jediného zranění.” Silvio se zasmál. „Kristepane, Tess a ty jste měli přímo ďábelské štěstí. O tom nepochybuj, chlapče.”

Revan se váhavě usmál, protože si uvědomil, že Silvio má pravdu. ,Ano, vypadá to tak. Zdá se, že Bůh si Tess ještě vzít nechce. Ocenil bych, kdyby ji nenechal příliš trpět, než jí dá vědět, že je v bezpečí.”

„Na tvém místě bych Boha příliš nekritizoval,” okřikl ho Silvio. „Potřebujeme, aby stál na naší straně.”

Revan rychle zašeptal omluvnou modlitbu a pak zmlkl. Až do Tomášova návratu nemohli nic dělat. Ta představa se mu příliš nezamlouvala, ale snažil se být trpělivý. Každý zbrklý krok mohl Tess jedině uškodit.

Když se Tomas konečně vracel, Revan na něj málem vykřikl, aby si pospíšil. Zaťal však zuby i pěsti a zůstal sedět. Navíc se Tomas tvářil klidně, což znamenalo, že uspěl.

„Našel jsi našeho člověka?” zeptal se Silvio, když k nim Tomas konečně došel.

„Ano, už na nás čekal. Dělal si trochu starosti, protože si myslel, že jsme jeli k Douglasovi.” „ATess je uvnitř?”

„Ano, přivezli ji před dvěma hodinami, takže jsme náskok těch lumpů podstatně snížili.” „Dostane nás dovnitř?”

„Tvrdí, že ano, ale musíme počkat do tmy.” Tomas se vyhoupl do sedla. „Máme jet k západní zdi. Prý tam najdeme malé dveře.”

„Dveře v obranné zdi?” To Revan nechápal. „Proč by někdo takhle oslaboval svoji obranu?”

„Řekl bych, že starý Fergus o dveřích neví, Revane,” odpověděl Tomas. „Jsouto Brendiny dveře. Používaje, aby se mohla tajně scházet se svými milenci. Fergus jí do jejího výběru zřejmě příliš nemluví, ale některé muže jí asi zakazuje. Dveře jsou dobře ukryté. Náš člověk, Matthew, říká, že je neuvidíme, dokud je neotevře. Brenda a její nenasytný chtíč nám velice pomohou.”

Revan jel vedle Silvia, aby mu nic neuniklo. „Ale co když je to

léčka?”

„Také mi to dělalo starosti,” řekl Tomas, ale pak pokrčil rameny. „Domnívám se však, že ne.”

„Není příliš moudré důvěřovat muži, který se nechal koupit.”

„Matthew říká, že nechce mít s Thurkettlovými zrádnými plány nic společného.” Tomas se krátce usmál. „Prý je mu král sice ukradený, ale Jakub je naším králem a on nechce mít nic společného s lidmi, kteří se ho snaží svrhnout z trůnu.”

„Přesto žádá, aby dostal za své služby zaplaceno. Pokud by to opravdu takhle cítil a byl čestný člověk, pomohl by nám zcela nezištně.”

„Cti se člověk nenají, příteli. Matthew je chudý. Jak správně říká, my si můžeme dovolit zaplatit mu za riziko, které musí podstoupit. Náš Matthew je velice praktický člověk.”

„Řekl ti, kde Tessa je a jak se jí daří?”

„Nemá tak vysoké postavení, aby znal podrobnosti tak krátce po jejím příjezdu,” odvětil Silvio.

„Teď s tebou musím nesouhlasit,” ozval se Tomas. „Matthew se projevil jako chytřejší, než jsme si mysleli. Ví, kde je Tess. Je si prý jistý, že jí zatím nikdo neublížil. Když ji přivezli, vypadala prý vyčerpaně, ale držela se vzpřímeně. Zavřeli ji do sklepení, kde má počkat, dokud Thurkettle nerozhodne o způsobu její smrti.”

„Ano.” Silvio zaklel. „Thurkettle si bude chtít její popravu pořádně naplánovat, aby si jí co nejvíce užil. Ví Matthew, zda nás Thurkettle očekává? Je na nás připraven?”

„Thurkettle si myslí, že pojedeme do Douglasovy tvrze, ale zároveň je na nás připravený. Obranu sice nijak neposílil, ale nařídil pozorně sledovat okolí. Matthew si je jistý, že spousta mužů uteče nebo se vzdá, dostanouli šanci. Podařilo se mu rovněž získat mnoho spojenců. Thurkettle je krutý pán, takže s přílišnou loajalitou svých mužů nemůže počítat. Jestli ho zajmeme či zabijeme, jeho obrana se rozsype jako suchý chléb.”

„To říká Matthew?” Revan si nebyl jistý, zda mohou Matthe-wovi plně důvěřovat, ale neměl na vybranou.

„Ano. Také se mi příliš nelíbí, že jsme závislí na pomoci jednoho muže, ale přesto mám pocit, že mu můžeme věřit. Navíc je tu ještě jedna věc, kterou bychom měli vzít v úvahu — přišli jsme zachránit Tess. Ani ti nejhorší z Thurkettlových mužů nechtějí mít nic společného s krutou vraždou mladé ženy. Uvědomte si, že Tess zde žila celých pět let. Možná se k ní její příbuzní nechovali nejlépe, ale zdejší obyvatelé ji určitě měli rádi.”

Revan chvíli přemýšlel a potom přikývl. „Ano, to zní velmi pravděpodobně. Thurkettlova a Brendina krutost tomu jistě napomohla. Mnozí si jistě Tess pro její milou povahu oblíbili.”

„Tohle je ta zeď. Matthew mluvil pravdu. Žádné dveře nevidím.”

„Jsi si jistý, že je to tahle strana?” zeptal se Silvio posměšně.

Tomas ho odbyl sarkastickou poznámkou týkající se strýcova slábnoucího zraku. Revan udiveně naslouchal, jak se muži tiše popichují. Jejich muži, kterých bylo něco přes dvacet, se k nim brzy přidali. Revan rozeznal suchý humor, ve kterém Tess tak vynikala. Z celého srdce si přál, aby se k nim mohl přidat, ale žaludek měl sevřený strachem. Zatímco Silvio a jeho muži považovali bitvu již za vyhranou, Revan myslel jen na to, že by se záchrana nemusela podařit.

Takový pocit dříve nemíval a věděl, že to je kvůli Tess, jejíž život byl v ohrožení. Revan nepochyboval, že jejím příbuzným na ní záleží, ale oni byli na takové city zvyklí, očekávali je a snažili se jim čelit. Revana však zastihly nepřipraveného. Překvapilo ho to natolik, že se téměř nedokázal uklidnit. Dokonce si ani nemohl vzpomenout na svůj výcvik a jak ho využít v Tessin prospěch.

„Něco vidím,” zasyčel Tomas.

Revan se zkoumavě zadíval na zeď. Chvíli mu trvalo, než dvířka spatřil. Hladkost stěny byla na jednom místě přerušena. Pomalu se objevovalo slabé světlo. Matthew mluvil pravdu. Opravdu zde byly dveře. Teď se ještě uvidí, jestli to není past.

„Dolů z koní,” přikázal Silvio. „Dovnitř půjdeme jeden po druhém. Než vyrazíte kupředu, ujistěte se, že strážný na ochoze již prošel. Nechceme, aby si nás naši nepřátelé všimli příliš brzy. Já půjdu první,” řekl Tomášovi, seskočil z koně a opatrně se plížil k okraji lesa. „Tomasi, vy dva s Revanem mě následujte.”

Revan sledoval, jak se Silvio blíží ke zdi. V tmavých šatech ho nebylo snadné pozorovat. Tessin strýc se na krátký okamžik zastavil vedle temné postavy v pootevřených dveřích a pak zmizel uvnitř. Tomas rychle přeběhl volné prostranství a Revan ho následoval.

U dveří tentokrát nikdo nestál a Revan na okamžik zaváhal. Bál se, aby to nebyla past. Tomas vešel dovnitř a stáhl ho s sebou. Revanovi se ulevilo, neboť spatřil Silvia, sedícího se třemi dalšími muži u udírny. Tomas s Revanem se k nim přidali a Silvio jim představil prošedivělého Matthewa a další dva muže.

„Nic se nezměnilo,” oznámil jim Silvio, když se usadili vedle něho. „Tessa je stále ve sklepení a lotr Thurkettle hoduje a popíjí s těmi dvěma zrádci, MacKinnonem a Dermottem.”

„Můžeme se k někomu z nich dostat?” zeptal se Revan. „Co tunel, který vede ze stájí do sklepení?”

„Je uzavřený.”

„Uzavřený?” Revana to vlastně ani moc nepřekvapilo, ale spíše zklamalo.

„Ano,” odvětil Matthew. „Fergus ho nechal uzavřít krátce poté, co jste jím s Tess upláchli. Bál se, aby někoho nenapadlo použít ho k útoku.”

„Na jeho místě bych udělal totéž, ale nemyslel jsem si, že to Thurkettla tak rychle napadne.”

„Dokáže být velice bystrý, když cítí nebezpečí.”

„Takže jaký je plán?” Revan sledoval Silviovy muže, kteří jeden po druhém vnikali do tvrze, aniž si jich Thurkettlovi strážní všimli.

„Počkáme, až tu bude většina našich mužů,” odpověděl Silvio. „Matthew pak dá signál svým lidem, kteří budou předstírat hádku a následnou bitku. Většina strážců neodolá a bude sledovat, co se děje. Polovina našich mužů půjde nahoru na ochoz, zatímco my ostatní vnikneme do tvrze, kde vyhledáme Tess a Thurkettla.”

„Jaké jsou naše šance? Chci říct, kolik mužů Thurkettle má?”

„Na každého z vás budou asi dva muži,” řekl Matthew. „Má asi tucet vojáků, kteří budou bojovat, dokud Thurkettla nechytíte nebo nezabijete. Ti si z velezrady nedělají těžkou hlavu. Spáchali tolik zločinů, že měli už dávno viset. Thurkettle má pět mužů, kteří ho budou chránit. Musíte je zničit, abyste se k němu dostali. Většina ostatních se snadno vzdá. Jejich loajalita k pánovi není silná a mnohým se vůbec nelíbí, do čeho je Thurkettle zatáhl.”

„Kolik mužů hlídá Tessu?”

„Nikdo. Thurkettle se domnívá, že to není nutné, a nemá mužů nazbyt. Snažil se sice, aby mu Douglas odvedl co nejméně mužů, ale zcela se mu to nepodařilo a nezanedbatelný počet ještě stále hledá tebe a to děvče.”

„Tak vidíš, chlapče.” Silvio lehce poplácal Revana po zádech. „To je dobrá zpráva, nemyslíš. Tess bude za chvíli volná a navíc zbavíme krále jednoho podlého zrádce.”

„Bojím se, že tomu neuvěřím, dokud se to opravdu nestane. Snažím se sdílet vaše naděje, bohužel se mi to však moc nedaří.”

„Ano, všiml jsem si. Docela mě tvé obavy překvapily vzhledem k tomu, že se chceš s Tess oženit jen proto, že to považuješ za svou povinnost a otázku cti.”

Revan v duchu zaklel a snažil se tvářit co nejklidněji. „Čest a povinnost pro mě znamenají mnoho.”

„To vidím.”

Silvio se usmál a Revan se ho snažil ignorovat. Zřejmě mu svým strachem na sebe prozradil víc, než chtěl, a to ho zlobilo. O svých citech nechtěl s nikým mluvit a ani si nepřál, aby o nich někdo věděl. Byl si však jistý, že Tessini příbuzní již vše uhodli.

Poslední ze Silviových mužů dorazil a Matthew dal smluvený signál. Revan se společně s Tomášem a Silviem plížil k tvrzi a v duchu si sliboval, že ještě znovu zváží své zasnoubení s Tess. Vůbec se mu nelíbil citový zmatek, který zažíval. Nemohl se na nic soustředit. Sňatkem s Tess by mohl přijít o jednu věc, na niž byl doopravdy pyšný — o pohotový úsudek královského rytíře.

Kapitola 19

„Jak se ti líbí ubytování, drahá sestřenko?”

Tess upřela na krásnou sestřenici opovržlivý pohled. „Mohlo by se tu trochu uklidit.”

Když se Brenda usmála, Tess si přála, aby byla volná a mohla ji uhodit. Vlastně ji ani nepřekvapilo, že ji vidí. Brenda ráda sledovala utrpení jiných lidí. Tess si toho všimla krátce poté, co se k nim nastěhovala. Provokovat člověka připoutaného ke zdi a odsouzeného k smrti bylo přesně to, co ji mohlo zaujmout. Tess si přísahala, že nepřipustí, aby se jí něco z toho, co Brenda řekne, dotklo. Tu radost jí neudělá.

„Je tu dosti velká tma.” Brenda se naklonila ke mřížím. „Říká se, že ve tmě se nejlépe přemýšlí o chybách, které člověk udělal. Prý to vede k očištění duše.”

„Ty bys mohla sedět ve tmě třeba rok, a stejně by ti to nestačilo, drahá sestřenko.”

„Tvé vtipné odpovědi mě začínají nudit. Muži nemají rádi ženy s nabroušeným jazykem. Dívka jako ty si nemůže dovolit mít příliš hodně chyb. Vždyť víš, že není snadné, aby sis našla nějakého muže a udržela si ho.”

„Nevedla jsem si zle.” Tess v duchu zaklela a litovala, že nemlčela, protože Brenda se toho tématu hned tak nepustí. Revan však byl to poslední, o čem s ní chtěla Tess mluvit.

„Jeden muž v osmnácti letech?” Brenda se tiše zasmála.

„Většina žen by ti řekla, že to je dostatečný počet. Většina žen by tvou touhu po mužích považovala za známku mravní zpustlosti.” Viděla, že ťala do černého, což nebylo příliš moudré, ale aspoň jí to poskytlo jisté uspokojení. „Stejně jako většina mužů.”

„Opravdu? Siru Revanovi jsem nepřipadala právě odpudivá.”

„O mužích se všeobecně ví, že vezmou, cokoliv je jim nabídnuto. Jejich jednání ovlivňují spíše pohlavní orgány než hlava.”

„Každá žena může dobýt kteréhokoliv muže přes jeho pohlavní orgány — tak jako já dobyla Revana. Kdyby můj otec neohrozil jeho

život, Revan by byl ještě stále v mé posteli. Ty jsi pro něj musela být velice ubohá náhrada, ale jak říkáš, muži vezmou cokoliv.”

Tess sestřenčina slova zasáhla, ale snažila se nevěřit jim. Revan jí řekl, že s Brendou nikdy nespal. Jeho slovo je důvěryhodnější než Brendino, ale přesto Tess znejistěla. Rozhodla se však, že nedovolí Brendě, aby zničila její důvěru v Revana. Věděla, že to nebude snadné. Její důvěra ve vlastní schopnost udržet si muže jako Revan byla slabá — velice slabá. Skutečnost, že její milenec nikdy nemluvil o lásce, celou situaci ještě zhoršovala. Tess si byla jistá, že Brenda vycítila její slabost.

„Jestli se mnou hodláš probírat každého muže, se kterým jsi spala, Brendo, měla bys to raději říct svému otci, protože v tom případě bude muset odložit mou popravu — tak o rok, o dva.”

„Snažíš se být vtipná? Je docela možné, že ve skutečnosti žárlíš. Kdybyste s Revanem nebyli přinuceni zůstat spolu, daleko od všech ostatních, nikdy by si tě nevybral. Každý muž by si z nás dvou vybral mě, sestřenko.” Přejela si dlaněmi po bocích. „Muži mají rádi kypřejší ženy.”

„Tvé sebevědomí je neuvěřitelné. Ani nevím, co na to říct.”

„Konečně jsem našla způsob, jak tě aspoň na chvíli umlčet.

Stejně již brzy zmlkneš navždy. Bude zajímavé sledovat, jak se otec rozhodne ukončit tvůj mrzký život. Dokáže být velice vynalézavý. Často mě udivil, jak dlouho dokáže vězně udržet při životě a zároveň mu působit velkou bolest. Bude fascinující sledovat, co všechno budeš muset vytrpět.”

„Udělám, co budu moci, abych tě co nejlépe pobavila. Velice by mě mrzelo, kdyby ses měla nudit.”

„To je od tebe velice laskavé, sestřenko. Hned jsem si myslela, že mě nezklameš. Ale změňme téma. Nevěřím, že by tě Revan dlouho přežil, ale rozhodně tě ujišťuji, že se postarám, aby si poslední hodiny svého života co nejlépe užil. Znovu si vychutnáme vášeň, které jsme si často užívali až do chvíle, kdy ho jeho hloupá loajalita přinutila k útěku.”

„Být loajální ke králi není hloupé, Brendo.” „Že ne? Když to král tak málo odměňuje…”

„Revan má svou čest. To se o tobě a tvém zrádném otci říct nedá.”

„Možná je zrádný, ale aspoň žije a brzy získá velkou moc. Dokonce existuje šance, že jakmile Revan uvidí, že tahle bitva je prohraná, složí přísahu věrnosti mému otci. Pak bych si s ním mohla užívat déle než

jen pár hodin. Byla by velká škoda přijít o tak zkušeného milence, vidět jeho štíhlé, silné tělo v hrobě.”

„Jsem přesvědčená, že Revan raději zemře, než by sloužil sprostému vrahovi a zrádci a jeho morálně pokleslé dceři.”

Tess se mírně usmála, protože Brenda se prudce narovnala a sevřela mříže tak pevně, až jí zbělely klouby. Bylo zřejmé, že ani ona není vůči urážkám zcela imunní.

Tess na okamžik napadlo, zda by si sestřenici neměla raději udobřit než ji provokovat, ale pak to rázně zamítla. Milosrdenství v Brendě stejně neprobudí a případnými prosbami by jí udělala jen radost.

„Možná se otec rozhodne, že tě tu prostě jen nechá chcípnout v okovech,” zasyčela Brenda. „Příležitostná kapka vody zajistí, že to nějakou dobu bude trvat. Ani nevíš, s jakým potěšením budu sledovat, jak z tebe pomalu vyprchává život, jak chcípáš ve vlastních výkalech.” Brenda se otočila a odešla.

Tess se musela přemáhat, aby ji nezavolala. Představy, které v ní Brenda vyvolala, byly příšerné. Tess se zachvěla a naskočila jí husí kůže. Modlila se, aby Thurkettle neměl čas provést takový druh popravy, aby se chtěl ujistit, že je mrtvá dříve, než odjede do bitvy proti králi.

Revan vnikl do tvrze jako první a pocítil velké uspokojení, když spatřil MacKinnona s Brendou, jak se snaží uprchnout. Toužil utkat se s MacKinnonem a potěšilo ho, že muž tasil meč. Přistoupil k němu blíž, aby nepřekážel v cestě svým spojencům, kteří vnikali dovnitř a běželi, aby se utkali s Thurkettlovou osobní stráží.

„Zabij ho, hlupáku,” křikla Brenda na MacKinnona. „Zabij ho a můžeš mě mít.”

„To není velká odměna,” prohodil Revan směrem k Brendě, ale nespouštěl oči z MacKinnona. „Tebe měl už skoro každý muž ve

Skotsku.”

„Zabij ho!” křičela. „Sraz ho k zemi, MacKinnone! Nebuď zbabělec!”

„Zavři hubu, děvko.” MacKinnon se zamračil na Revana. „Živého mě nedostaneš, Halyarde. Nepřipustím, abys mě předal králi. Vyřešíme to zde. Buď mě budeš muset zabít, nebo nechat jít.”

„Je-li to tvé přání, pak tě tedy zabiji. Draze mi zaplatíš za to, že ses pokusil zavraždit Tess.”

„Tolik řečí kvůli jedné vychrtlé, drzé holce. Klidně si můžeš vzít, co z ní zbylo.”

Revanovi přeběhl mráz po zádech. „Jestli jsi ji zabil… “

„Já? Ne. Přenechal jsem tu práci jejímu milovanému strýčkovi — Thurkettlovi. Co se těchto věcí týče, dokáže být velice vynalézavý. Ale cesta sem byla hodně dlouhá, Halyarde. Cítil jsem potřebu okusit to, co sis tak chránil, a chutnalo to sladce.” Chladně se usmál. „Tak sladce, že jsem to okusil několikrát, než jsem tu holku hodil Thurkettlovi k nohám.”

Revanovi připadalo téměř nemožné ovládnout vztek, který ho popadl, ale nakonec se mu to podařilo. Kdyby se mu poddal, mohl by udělat chybu a věděl, že přesně toho chce MacKinnon dosáhnout. Vyprovokovat protivníka k neuváženému činu byla stará lest a Revan se rozhodl, že ho nesmí nechat vyhrát.

„Jestli jsi Tess ublížil…,” začal.

„Jen řekněme, že přístav tvé holky již není tak těsný. Trochu jsem ho rozšířil.” MacKinnon se na něho vrhl.

Revan ze sebe vyrazil divoký výkřik a odrazil MacKinnonův úder. Věděl, že vztek mu dodává sílu, ale přesto se jej snažil přemoci, aby mu nezatemnil mozek. Nevšímal si Brendiných hlasitých krvelačných poznámek a doufal, že MacKinnon o Tess lže.

Brzy začal mít strach, že jeho a MacKinnonovy schopnosti jsou tak vyrovnané, že budou bojovat, dokud jeden z nich nepadne vyčerpáním. Právě v tom okamžiku se mu podařil průlom. MacKinonnův další úder nepatřil k povedeným. Revan ho odrazil a zatlačil ho ke kamenné zdi. Zatímco se MacKinnon snažil vysvobodit, Revan vytáhl dýku a zabodl ji muži do krku.

Ustoupil dozadu a nechal MacKinnonovo tělo upadnout na podlahu. Muž ještě chrčel, když vtom Revan zaslechl šustot sukní. Prudce se otočil a spatřil Brendu, jak se na něj řítí s napřaženou dýkou. Chtěla ho bodnout do srdce, ale chytil ji za paži a vykroutil jí dýku z prstů. Nevšímal si jejích nadávek a vyhrůžek a táhl ji do jídelny.

Uvnitř již Silvio, Tomas a další muži bojovali s Thurkettlovými osobními strážci. Revan svěřil Brendu mladíkovi, jenž hlídal raněné a ty, kteří se vzdali, a vrhl se do boje. Hodlal se probít k Thurkettlovi jako první.

Tess se z nějakého důvodu nemohla plně soustředit na modlitby. V tvrzi se něco dělo, tím si byla jistá. Z dálky slyšela jakési zvuky, ale nemohla je blíže určit. Vždyť ještě před chvílí venku panovalo ticho.

Skutečnost, že nyní slyšela hluk, stála za pozornost. Nahoře muselo být opravdu rušno, když to doléhalo až sem dolů.

Na krátký okamžik byly zvuky jasnější. Slyšela řinčení mečů, mužský křik a bolestný nářek. O chvíli později se sklepením rozlehla tupá rána a po kamenných schodech někdo rychle scházel dolů. Tess překvapeně zalapala po dechu, neboť spatřila divoce vyhlížející Brendu se zakrvavenou dýkou v ruce.

„Co se děje?” vykřikla.

Brenda jí nevěnovala pozornost a proběhla kolem. Tess se snažila naklonit dopředu, ale okovy ji stáhly zpět. Vypadalo to, jako by Brenda běžela k tunelu. O chvíli později se Tessino podezření potvrdilo: sestřenice hlasitě zaklela.

„Ten hlupák! Ten proklatý hlupák a idiot. On ten tunel zatarasil.”

Tess se dívala, jak Brenda běží zpět a natahuje se po klíčích na zdi. Ztuhla, když upustila nůž na zem, vrhla se k zámku a usilovně zkoušela klíč po klíči. Něco Brendu vyděsilo, a proto se rozhodla utéci. To mohlo být nebezpečné i pro Tess, protože Brenda bude chtít za každou cenu přežít, a může se tedy chovat jako velice nebezpečné zvíře. Na druhé straně bylo docela pravděpodobné, že záchrana je na dosah ruky. Tess se upřeně zadívala na sestřenici, která mezitím zvedla dýku a vstoupila do cely. Pomyslela si, že Brenda by ji docela snadno mohla připravit o veškerou naději.

„Tvůj otec tě pověřil, abys mě zabila?” S obavami sledovala sestřenici, která stála proti ní.

„Ne, ale možná budu mít to potěšení.”

„Někdo sem vtrhl, aby vyplenil tohle zrádcovské hnízdo.”

„Ano, tvoji proklatí příbuzní a Revan. Ti idioti, které si můj otec najal, jsou buď mrtví, nebo se vzdávají. Je po všem! Nemáme naději na útěk ani na vysoké postavení na Douglasově dvoře.

Mohla jsem být bohatá a mocná. Teď je vše ztraceno. A největší vinu za to neseš ty.”

Brenda začínala být hysterická, což ji činilo ještě nebezpečnější. „Já jsem tvého otce a tebe do Douglasových intrik nezatáhla.”

„Od chvíle, kdy jsi uprchla s tím pitomým královským rytířem, nešlo nic podle plánu. Nic. Ale nyní mám nový plán.”

„Chceš mě využít a koupit si za mě svobodu?”

„Ne, na tu již můžu zapomenout. Žádný z těch galantních rytířů,” vyštěkla, „nedovolí, abych unikla trestu. Ne, zemřu, ale tebe vezmu s sebou.”

„Mohla bys krále požádat o milost.” Tess stáhla břicho, protože ostrá špička Brendiny dýky ji bodala do masa.

„Požádat krále o milost? Toho krále, jehož matka, královna, nechala popravit všechny, kdo se postavili proti jeho otci? Toho krále, jehož lidé vytáhli dva mladé muže z rodu Douglasů do zahrady a uťali jim hlavy? Toho krále, který osobně ubodal k smrti dalšího hraběte z Douglasu? Ne, děkuji, to se raději zabiji sama.”

„A půjdeš k Bohu s duší pošpiněnou vraždou?”

Brenda se hystericky zasmála. „Jako by na tom ještě sešlo. Mým osudem je skončit v pekle a obě to moc dobře víme, sestřenko. Ale před odchodem mě čeká ještě jedno potěšení. Brzy si pro tebe přijdou. Jakmile sejdou dolů, jakmile pocítíš sladkou naději na záchranu, zabiji tě před očima mužů, kteří kvůli tobě tolik riskovali.”

Tess se udělalo nevolno. Podívala se ke schodům do sklepení a potom na dýku, která ji píchala do břicha. Musela by mít velké štěstí, aby se z téhle zapeklité situace dostala.

Revan vytáhl meč z těla muže, kterého právě v boji zabil. Otočil se a ocitl se tváří v tvář zpocenému Fergusu Thurkettlovi. Využíval své vojáky jako štít, tlačil je před sebe jako obranu před nepřítelem. Nyní však již žádný nezbyl. Revan se usmál. Nebyl to snadný boj, ale věřil, že vyhrají. Thurkettle za sebe nechal dlouho bojovat ostatní. Ani jeho strach a touha po životě nenahradí schopnosti, které již léta zanedbával.

„Máš šanci vzdát se, Thurkettle,” řekl Revan. Čest ho nutila učinit nepříteli takovou nabídku.

„Vzdát se a dočkat se ještě krutější smrti z rukou Jakuba? Tomu říkáš šance?”

„Nic jiného než smrt ti nemohu nabídnout.”

„Ať se tedy rozhodne na místě, kdo z nás je silnější.”

„Zemřeš, Thurkettle.”

Revan bez problémů odrazil první Thurkettlovu ránu, ale překvapilo ho, že jeho soupeř není tak slabý, jak si myslel. Pak si však uvědomil, že Thurkettle to musel kdysi s mečem umět, jinak by tak dlouho nepřežil. Za krátký okamžik se však začal potit a těžce dýchat. Již dávno nebyl ve formě a to se mu mělo stát osudným. Revan ovládl zlomyslnou touhu ještě chvíli si s ním pohrát.

Konec nastal zanedlouho. Thurkettle zakopl, když se snažil vyhnout Revanovu úderu. Revanův meč se mu zabořil hluboko do měkkého břicha. Teprve, až muž spadl na zem a chytil se za otevřenou ránu, všiml si Revan Silvia, Tomase a ostatních, kteří stáli

kolem a celý souboj sledovali. Byl jim vděčný, že se drželi zpátky a nechali ho s Thurkettlem bojovat. Revan se podíval na hlouček zajatců a zamračil se. Jeden chyběl.

„Kde je Brenda? Ta žena?” vykřikl.

„Neviděl jsem ji od chvíle, kdy jsi začal zápasit s tím lumpem,” odvětil Tomas.

„Ještě před chvílí tu byla. Slyšel jsem ji vřískat.” „Záleží na tom?”

„Mohlo by. Není o nic lepší než její otec.”

„Myslíš, že běžela za Tess?” zeptal se Silvio znepokojeně.

„Jsem si tím téměř jistý — buď ji chce využít k tomu, aby s námi mohla smlouvat, nebo touží po pomstě. Počkejte,” vykřikl, když Tomas se Silviem vyrazili ke dveřím. „Brenda nás určitě očekává. Pravděpodobně dokonce chce, abychom přišli.”

„Co tedy navrhuješ? Čekat, než ji hra přestane bavit?”

„Ne, musíme s ní hrát, ale ne podle jejích pravidel.”

Revan přistoupil ke stěně, na které visela spousta různých zbraní. Sundal nebezpečně vyhlížející samostříl a vložil do něj šíp.

„Nač to potřebuješ?” zeptal se Tomas. „Máš přece meč.”

„Pochybuji, že mi Brenda dovolí přiblížit se tak blízko, abych ho mohl použít. Potřebuji něco, co mi umožní zastřelit ji z dálky, bude-li to nutné.”

„Můžeš hodit dýku.”

„Tohle je jistější. Mnohem jistější. Jestli se tím dá skolit jelen, pak určitě i Brenda Thurkettlová. Jen se modlím, aby mě k tomu nepřinutila. Nemám na zabíjení žen žaludek — i když se jedná o zrádkyni a poběhlici.”

„Znamená to, že tam chceš jít sám?” zeptal se Silvio.

„Ano. Možná se zvýší naše naděje na úspěch. Prostě věřím, že jedině tak to dokážu. Je to nejbezpečnější řešení. Kdybychom tam vtrhli všichni… “

„Mohla by jednat ukvapeně,” dokončil větu Silvio. „Běž tedy a Bůh s tebou.”

Revan spěchal k úzkému schodišti, jež vedlo do sklepení, a modlil se, aby Bůh opravdu stál při něm. Cítil, že to potřebuje. Brenda byla zahnána do kouta. Moc dobře si uvědomovala, že její šance na útěk je nulová a že bude s nej větší pravděpodobností obviněna z velezrady. Proto byla opravdu nebezpečná. Revan doufal, že neběží za Tess jen proto, aby viděl, jak umírá.

„Někdo jde.” Brenda ztuhla a zadívala se směrem k tmavému schodišti.

„To tě ze strachu začíná šálit sluch,” zalhala Tess, protože také slyšela tiché kroky na kamenných schodech.

„Myslím, že ne. Nahoře je úplné ticho, což znamená, že je již po boji. Někdo si jde dolů pro tebe.” Brenda se krátce usmála a přitlačila jí dýku silněji k břichu. „Ze svého vítězství se nebudou dlouho radovat.”

Tess sebou škubla a poškrábala si záda o chladnou kamennou zeď, jak uhýbala dýce. Ztuhla, když ze stínu vyšel Revan s loveckou kuší v ruce. Ačkoliv se bála o vlastní život, pocítila radostnou úlevu, protože viděla, že je živý a nezraněný. Nade vše si přála, aby ho neviděla naposledy.

„Odstup od ní, Brendo,” řekl Revan a snažil se, aby jeho hlas zněl tiše a klidně.

„Ne, myslím, že ne.”

„Nic tím nezískáš, když Tess ublížíš. Tvůj otec prohrál. Je mrtvý, stejně jako většina jeho mužů. Tímhle činem si nekoupíš ani čas, ani milost. Tvé zločiny se jen rozšíří o vraždu.”

„Člověk může být pověšen jen jednou. Ovšem zrádci nekončí na šibenici. Většinou je vykuchají jako prasata.” Přitiskla špičku nože k Tessinu zaťatému břichu. „Contessa nás zradila. Měla bych ji popravit jako zrádkyni.”

Revan namířil kuši na Brendu a doufal, že Tess pochopí, jak se má zachovat. Přestože byla připoutána ke zdi, mohla se pohybovat. Brenda ji sice možná bodne, ale jestli Tess ve správnou chvíli uhne, rána nemusí být smrtelná. Nemohl jí to však říct, aniž by to neslyšela i Brenda. Cítil, jak mu po zádech stéká studený pot, a otřásl se.

„Odlož tu dýku, Brendo, jinak se ti zaryje do těla tenhle šíp.” „Ty bys zabil ženu? Ty, galantní sir Halyard? Ne, to neuděláš.”

Brenda se zasmála a Revan nemohl uvěřit svému štěstí. Na okamžik přestala dávat pozor, a dokonce netiskla dýku k Tessinu břichu. Revan vystřelil a málem vykřikl úlevou, neboť Tessa uhnula stranou před Brendinou zbraní, ale trhl sebou, když šíp zajel Brendě do těla.

Tess tiše vykřikla, protože Brenda ještě stačila hodit dýku směrem k ní. Prudce sebou trhla, aby se jí chladná ocel nezabo-řila do břicha, ale cítila, že ji zasáhla do boku. Brenda vykřikla, když jí Revanův šíp projel hrudí. Tess na okamžik zachytila její pohled a zachvěla se. V Brendiných očích nebyl ani náznak strachu či lítosti, jen zloba a nenávist. Tess se dívala, jak bezvládně padá k zemi.

Revan odhodil kuši a vytrhl svazek klíčů ze zámku. Přiběhl k Tess a odsunul Brendino tělo stranou. Jakmile Tess osvobodil z řetězů, padla mu do náruče. Zaklel, když ji zachytil a ucítil krev.

„Je to vážné?” zeptal se.

„Nic to není,” odvětila. „Aspoň budu mít štíhlejší pas.” Podívala se na Brendino tělo. ,,Je mrtvá?” „Ano. Je mi to líto.”

„To nemusí. Vybrala si svůj osud sama. Určitě by mě zabila, jak slibovala. Ano, a tebe taky, kdybys ještě chvíli váhal. Byla opravdovou dcerou svého otce.”

Revan sevřel Tess na chvíli v náručí a pak ji políbil na rty. „Chovali se k tobě hodně špatně. Máš ještě jiná zranění?” Ačkoliv Tess vypadala relativně v pořádku, nemohl zapomenout na MacKinnonova zlá slova. Potřeboval, aby ho Tess ujistila, že lhal.

„Ne, jen pár modřin a pohmožděnin, ale jinak kromě té rány od Brendy, nic.”

„Neudělali ti cestou nic, že ne?”

„Už chápu, bojíš se, že mě znásilnili. Ne, MacKinnon o tom sice mluvil, ale Dermott mu řekl, aby s tím počkal, až na to bude více času. Také měl strach, co byste s nimi udělali, kdybyste nás náhodou dohonili. Přesvědčil MacKinnona, že bude moudřejší ovládnout chtíč, dokud mě nepředají Thurkettlovi.”

Znovu ji políbil a vydal se ke schodišti. „Musíme se podívat na tvoji ránu.”

„Takže jste vyhráli?”

„Ano, a ani jsme se příliš nemuseli snažit. Thurkettlovi muži nebyli moc ochotní položit život za svého pána.”

,A co ti, kteří mě unesli předtím — Thomas a ostatní?”

„Jsou mrtví. Stejně jako MacKinnon, Dermott a Thurkettle. Rozhodli se raději zemřít v boji než skončit na šibenici či na mučidlech.”

„Myslím, že Brenda měla stejné plány. Nehodlala se vzdát ani nechat se dopravit ke králi.”

Revan ji k sobě přitiskl a přikývl. „Jejich konec byl milosrdnější, než si zasloužili.”

Jakmile vyšli ze sklepení, okamžitě je obklopili ostatní. Všichni se chtěli ujistit, zdaje Tess v pořádku, a hned jí ošetřili ránu na boku. Nakonec se rozhodli, že zbytek noci stráví v tvrzi a ráno vyrazí do Donnbraighu. Tess se skoro ulevilo, když ji odnesli do ložnice,

přestože to znamenalo, že se musí na chvíli rozloučit s Revanem. Líbilo se jí, jak se o ni všichni starají, ale byla unavená.

Sotva si lehla do postele, objevil se Revan. Zpoza přivřených víček pozorovala, jak se chystá na lože. Brnění si již sundal a vlasy měl mokré. Zřejmě se vykoupal, zatímco ji ošetřovali a převlékali. Když vklouzl vedle ní do postele, opatrně se schoulila do jeho náručí. Potřebovala ho cítit vedle sebe, ale zároveň dávala pozor na své zranění.

„Myslíš, že se ti podaří dojet ke králi včas, abys mohl bojovat po jeho boku?” zeptala se.

„Ano.” Revan ji pohladil po paži. Toužil se s ní milovat, ale věděl, že bude muset počkat. „Ale musím jet jako o závod.”

„Určitě ten závod vyhraješ — a bitvu taky. Budeš bojovat po králově boku a společně zrádce porazíte.”

„Ano. Jsem si tím jistý. Až bude po všem, vrátím se a vezmeme se.”

„Ano. Vezmeme se.” Tess zavřela oči a ještě více se k němu přitiskla, protože již věděla, co musí udělat. Milovala ho tolik, že jí nezbývalo nic jiného než mu dát svobodu.

Kapitola 20

„Pojď od toho okna, dítě.”

Tess se s povzdechem otočila a podívala se na tetu Kirsten. Silviova žena ji upřeně pozorovala a nepřestávala přitom hníst chlebové těsto. Malý dům sestřenice Isabelly byl plný manželek mužů rodiny Delgadů a Comynů. Tess je měla všechny moc ráda, ale jejich věčná společnost už ji obtěžovala.

Poté, co opustili Thurkettlovu tvrz, cestovali celé tři dny zpátky do Donnbraighu. Tess by se cítila provinile, nebýt dalších zraněných, kvůli kterým museli postupovat pomalu. Pak následovala asi týdenní léčba v Donnbraighu, během níž se muži připravovali na blížící se bitvu. Poslové jezdili mezi Donnbraighem a královými přívrženci a došla také zpráva od Simona, který si již promluvil s králem, předal mu všechny informace a přesvědčil ho o Revanově nevině. Tess se zotavila natolik, že s nimi mohla cestovat k sestřenici Isabelle — asi deset mil na sever od Arkinholmu, kde se shromažďovala spojenecká armáda. Po denním odpočinku se jí rána zhojila tak, že se mohla s Revanem milovat, ale bohužel neměli soukromí.

Přála by si milovat se s Revanem celou noc, než bude muset odjet do války. Místo toho se však jen krátce pomilovali v Isabellině malém sadu. Bylo to sice nádherné, ale Tess toužila po dlouhém a romantickém milování. Přesto se usmívala, když si vzpomněla, že téměř každá žena, která mávala svému muži na rozloučenou, vypadala stejně zadýchaně a neupraveně jako ona.

„Tím, že budeš celé hodiny zírat z okna, ho domů nepřivoláš, děvče,” řekla Meghan, Tomášova těhotná manželka, a zastrčila si uvolněný pramen rusých vlasů pod šátek.

„Já vím.” Tess přistoupila ke stolu a začala hníst těsto. „Já jen, že už jsou pryč skoro týden. Pořád si říkám, že možná něco zahlédnu nebo zaslechnu.”

„Jsou odsud deset mil daleko.” Kirsten zakroutila hlavou, ale pak se chápavě usmála. „Je zřejmé, že jsi žila požehnaný život, dítě, a nevíš, jaké to je, když muž odjede do války.”

„Během mých osmnácti let přece musela být v zemi nějaká bitva.”

„Možná ne, nebo jsi byla ještě dítě a nepamatuješ si na to,” řekla Kirsten. „Nikdy nevíš, jak dlouho budou pryč, zlato. Ani jak dlouho bude bitva trvat.”

„Třeba mi zdravý rozum napovídá, že jsou blízko. Někdy to dělá. Pak mám pocit, že už je po všem, a divím se, že tu ještě nejsou. Navíc jsem si myslela, že tolik vaříte, protože očekáváte, že se již brzy vrátí.”

„No vlastně máš pravdu,” souhlasila Kirsten. „Ale prací se aspoň zabavíme, což je někdy nutné. Jestli se vrátí, vystrojíme jim pořádnou hostinu. A jestli ne, pošleme jim jídlo do tábora.”

Meghan se zasmála. „Což jsme již udělaly několikrát. Tomas říká, že se k nim pořád snaží přidávat cizí muži, protože vidí, jak jsou dobře zásobeni. Vojáci často trpí nedostatkem jídla.”

„Opravdu? Myslíte, že bych měla něco poslat Revanovi?”

„Však pošleš,” odvětila Kirsten. „Je v táboře s Delgady a Co-myny.”

„Ale jeho rodina také bojuje za krále. Určitě se utábořil s nimi.” Neuniklo jí, jak se ženy na sebe podívaly, a uvědomila si proč — strýc Silvio chtěl mít Revana nablízku, stejně jako po jeho příjezdu do Donnbraighu. „Hmmm. A to říkají, že mu nikdo nedrží nůž na krku.”

„Však nedrží, jen si chtějí být jistí, že Revan nepodlehne panice a neuteče,” řekla Meghan.

„Ještě jsem neviděla, že by Revan podlehl panice.”

„Však uvidíš, až bude klečet před oltářem,” prohodila Isabella.

Tess se podívala na postarší sestřenici, která loupala jablka. „Ne, uvidím jen tu jeho proklatou čest a smysl pro povinnost, kterých si tolik váží.”

„Co je špatného, když je někdo čestný a má smysl pro povinnost?” Isabella zručně rozkrojila jablko a hodila je do velkého hrnce. Pak vytáhla z košíku další a pustila se do loupání.

„Co tě trápí, dítě?” zeptala se Kirsten. „Z toho, jak se k svému mladému rytíři chováš, je zřejmé, že si ho chceš vzít, ale přesto mluvíš o nadcházející svatbě jako o prokletí, a ne požehnání.”

„Protože se bojím, že by se naše manželství mohlo stát prokletím, a velkým — pro mě určitě.”

Tess se rozhlédla po ostatních ženách, které seděly v kruhu poblíž krbu. Byly plně zaujaté šitím a klábosením. Pak se znovu podívala na tři ženy, s nimiž seděla u stolu. Bylo riskantní říct jim, co ji trápí, ale potřebovala se někomu svěřit. Zde měla tři ženy — mladou, středního

věku a starou — všechny rozumné , a ochotné naslouchat. Takovému pokušení nedokázala odolat.

„Dokážete udržet tajemství?” Všechny tři rychle přikývly a Tess si povzdechla. „Pochopím, kdybyste moje tajemství neudržely. Vlastně ode mě není správné vás o to žádat.”

„Myslím, že mluvím za všechny, když přísahám, že nikomu nic neřekneme,” ozvala se Kirsten a Isabella s Meghan přikývly.

„Děkuji vám. Týká se to mé blížící se svatby.”

„Nepovídej? To je mi ale překvapení,” prohodila Isabella.

„Skoro jsem ráda, že byl Revan přinucen strávit spoustu času ve společnosti mých příbuzných.” Tess se podívala na starou sestřenici s předstíraným rozladěním. ,Aspoň vidí, že za své ironické poznámky nemůžu, je to prostě vrozené. Dovolíte mi nyní říct, co mám na srdci?” „Pokračuj, děvče.”

„Děkuji za laskavost.” Tess znovu zvážněla a zamračila se na těsto, které právě hnětla. „Myslím, že by byla velká chyba, kdybychom se vzali.”

„Pak jsi mu neměla dovolit, aby ti lezl pod sukně,” vyštěkla Isabella. „Co se stalo? Nejsi s jeho výkony spokojená?”

Tess cítila, jak rudne, ale přesto se na bělovlasou sestřenku ušklíbla. „Naopak, jsem velice spokojená. Děkuji za optání. Po pravdě mám dojem, že je v téhle oblasti lepší než ostatní, ačkoliv to asi nemůžu posoudit, protože nemám takové zkušenosti jako ty.”

„To ano, já bych mohla vyprávět. Však jsem taky měla pěknou řádku hezkých urostlých mladíků. Teď si vzpomínám… “

„Zadrž, Isabello,” okřikla ji Kirsten. „Teď nechceme slyšet historky z tvé skandální minulosti. Tess by nám ráda řekla něco důležitého. Pokračuj, Tesso. Jestli tě ještě jednou přeruší, zacpeme jí tu její bezzubou pusu jablkem.”

Tess chvíli trvalo, než se přestala usmívat. Spousta věcí se během posledních pěti let změnila, ale ony zůstaly stejné. Isabella si stále někoho dobírala a neustále zaváděla řeč na své prostopášné mládí, zatímco všechny ostatní ji okřikovaly. Cizí člověk by si možná myslel, že se hádají, ale nebyl to výraz neúcty ani nedostatku lásky. Tess věděla, že těmto ženám se může beze strachu svěřit se svým trápením.

„Proč by to byla velká chyba, drahá?” naléhala Kirsten.

„Protože jsem dědička a on jen chudý rytíř, který má pouze svou čest a umí zacházet s mečem.”

„Halyardovi jsou dobrá rodina. A nemyslím si, že by byli nějak výrazně chudí.”

„To také nejsou, ale Revan ano. Nemá žádné peníze ani majetek a do budoucna ani naději, že by mohl nějaký zdědit. Prostě stejný problém, s jakým zápasí v rodinách spousta mladších synu.

„Pak by ho tvé věno mělo těšit. Netvrdím, že se s tebou vyspal, aby ho získal, ale rozhodně měl velké štěstí. Na děvče s tvým bohatstvím by za normálních okolností nedosáhl. Nebojíš se, že si tě chce vzít jen kvůli tvému majetku, že ne?”

„Ne. Pravda je taková, že si mě právě kvůli mému majetku vzít nechce.”

„Tomu nerozumím.”

„Také mi to chvíli trvalo. Revan má na tuhle záležitost velice neobvyklý názor. Podle něj se muž, který do manželství nepřinese nic, zatímco jeho manželka velký majetek, chová jako prodejná děvka. Prý si již dávno přísahal, že se nikdy s bohatou dívkou neožení. Pokud nezíská majetek vlastním přičiněním, musí zůstat svobodný.”

„Velice ušlechtilý názor,” prohodila Kirsten.

„Ano, ale přesto hodně zvláštní. A nepopírej to. Slyším zmatek v tvém hlase. Muži tomu rovněž nerozumějí. Revan je prostě až přespříliš hrdý, teto. Řekl to i mně, protože jsem vycítila jeho zaváhání, když nám strýc Silvio poprvé oznámil, že se vezmeme, a naléhala jsem na něj, aby mi řekl, proč se se mnou nechce oženit. Velice se ho dotkla představa, že na manželství vydělá, že jeho manželka do svazku přinese peníze i pozemky, zatímco on nic. Zřejmě se cítí… koupený.”

„Hlouposti. Však on se s tím brzy smíří, dítě. Nedělej si kvůli tomu starosti.”

„Ano,” souhlasila Isabella. „Jeho hrdost utrpí malý škrábanec. Na to ještě žádný muž neumřel.”

Tess si povzdechla. „Já vím, ale obávám se, že to nebude jen malý škrábanec. Nezná celou pravdu. Když jsme poprvé utekli Thurkettlovi a schovávali se v jeskyni, společně jsme hledali důvody, proč mě chce Thurkettle zabít. Kromě toho, že mě chtěl umlčet, toužil i po mém majetku. To vysvětlovalo i ,nehody’, ke kterým došlo během mého pobytu v jeho tvrzi. Při té příležitosti

se mě Revan zeptal, zda mám nějaký majetek, a já řekla ano, ale neřekla jsem mu přesně kolik. Trochu jsem zalhala.”

„Ach Tesso.” Kirsten se natáhla přes stůl a pohladila Tess po ruce. „Co jsi mu řekla?”

„Ze mám pár tisíc zlatých a několik malých pozemků ve Skotsku a Španělsku.” Ušklíbla se, když všechny tři ženy nevěřícně vykulily oči. „V tu dobu jsem ho ještě dobře neznala a nechtěla jsem, aby věděl, jakou mám cenu. Je těžké to vysvětlit. Není to tak, že bych se bála, že by mi mohl ublížit. Jen jsem mu to prostě nechtěla říct.”

„Od té doby jsi s ním o tom už nemluvila?”

„Ne, teto. Tohle téma jsme již nikdy neprobírali.”

„Silvio mu to neřekl?”

„Domnívám se, že si myslí, že Revan vše již ví. To on se poprvé zmínil o mém věnu. Pověděl strýci, jak se mě Thurkettle snažil zabít ještě předtím, než mě chtěl zcela umlčet. Pak se k otázce mého majetku již nevraceli. Krátce poté mi pověděl, co si myslí o sňatku s dědičkou. Nedokázala jsem mu říct pravdu.”

„Ne, tomu rozumím. Bohužel mu to stejně budeš muset říct. Má právo to vědět.”

„Máš nějaký plán, Tess?” zeptala se Meghan.

„Nejprve jsem si lámala hlavu, jak problém vyřešit, jak uchlácholit jeho dotčenou hrdost.”

„To je nemožné,” ozvala se Isabella. „Leda by ses zbavila veškerého majetku.”

„Na to jsem také myslela, ale to udělat nemůžu. Nerozhodovala bych jen za sebe. Ty pozemky a peníze patří i mým potomkům. A takové gesto by přineslo jen problémy. Revanovi by se honilo hlavou, zda svého činu nebudu litovat, zda mu někdy nebudu vyčítat, že jsem se kvůli němu všeho vzdala. A kdyby naše děti zjistily, co jsem udělala, mohly by mě za to nenávidět. Ano, zvláště v případě, že bychom zůstali chudí. Dokonce i já bych mohla svého činu litovat, a to z mnoha důvodů — například kdybychom neměli co jíst nebo kdybych nemohla dcerám koupit pěkné šaty.”

Pokrčila rameny. „Je těžké to vysvětlit, ale mám prostě pocit, že tím by se nic nevyřešilo. Jen bychom místo jednoho problému měli druhý. Avšak problémy nastanou, i když si svůj majetek nechám a provdám se za Revana. Jeho hrdost utrpí velkou ránu, jakmile zjistí plnou výši mého dědictví, a uvědomí si, že takový majetek on nikdy mít nebude. Pomalu, ale jistě mě za to začne nenávidět. To by mě zabilo. Musela bych se dívat, jak se pomalu obrací proti mně, což bych nesnesla. To bych se raději zabila.” „Velice ho miluješ,” řekla Kirsten.

„Zřejmě víc, než je rozumné. Proto jsem nakonec učinila tohle rozhodnutí: musím ho nechat jít.”

„Ale to rodina nikdy nedovolí,” ozvala se Meghan.

„Pokud by se dostal z jejich dosahu, věřím, že se mi časem strýčka Silvia podaří přesvědčit, že to tak je lepší. Domnívám se, že jiné řešení pro mě a Revana neexistuje. Jedině tak máme šanci být ještě v životě spokojení. Nebo aspoň on. Musím ho osvobodit. Rozumíte, co se vám snažím říct?”

„Ano,” přikývla Isabella. „Musíš ho nechat jít. Máš pravdu.”

„Isabello!” vykřikla Kirsten, ale pak rychle ztišila hlas, když se ostatní ženy začaly po nich otáčet. „Ona s tím mužem spala.”

„A co má být? To ji nezničí navždycky. Kdyby se však provdala za muže, kterého miluje, ale který se bude pomalu obracet proti ní, to by ji podle jejích slov zabilo. Muže je možno okrást o hodně věcí, a nic hrozného se nestane. Bude se jen chvíli vztekat a cítit se dotčeně. Jakmile ho však připravíš o hrdost, nemůžeš očekávat, že tě ještě bude mít rád. Začal by ji nenávidět, v tom má Tess naprostou pravdu.”

„Možná to není tak zlé, jak říkáš,” ozvala se Meghan. „Výše tvého věna třeba není tak důležitá.”

„Ale je, Meghan. Už nyní se nemůže smířit s výší mého domnělého majetku. Ale aspoň může doufat, že někdy podobný nashromáždí. Ovšem výše mého opravdového věna nikdy nedosáhne. A jestli mi král dá vše, co patřilo Thurkettlovi, bude to ještě horší. Myslím, že pak mě už Revan milovat nebude.”

Tess se na ženy usmála. „Tak, teď víte všechno a chápete, proč jsem vás nechtěla nutit k přísaze mlčenlivosti.”

„Ano, ale příliš jsme ti nepomohly,” povzdechla si Kirsten.

„Ale ano. Výrazy ve vašich tvářích a vaše slova jen potvrdily, že mé obavy ze sňatku s Revanem jsou opodstatněné. Byla jsem si svým rozhodnutím jistá, ale někde v duši jsem měla strach, zda nezahazuji šanci být šťastná. Teď, když jsem si s vámi promluvila, jsem ten hlas konečně umlčela.”

„Ale jak to chceš udělat? Silvio s ostatními nespustí Revana z očí.”

„To je pravda,” souhlasila Meghan. „A možná ho budou sledovat ještě bedlivěji, až se přiblíží čas svatby.”

„Budu trpělivě čekat na vhodnou příležitost. Jestli dojde k nejhoršímu, pak bych ho musela odmítnout u oltáře. Jen se starám, aby k tomu nemuselo dojít, abych ho osvobodila dříve.”

„Musíš to udělat brzy,” ozvala se ísabella s pohledem upřeným z okna. „Muži se právě vrátili.”

Několik následujících hodin bylo hektických. Tess se setkala s Revanovým otcem, Thanem Halyardem, a jeho nejstarším bratrem Colinem. Ve skupince byl i Nairn a Simon. Tess měla podezření, že

strýc Silvio nedal mužům na vybranou. Teprve až po vydatném jídle se dozvěděla něco o bitvě a o tom, co mělo následovat.

„Vím, že jste bitvu vyhráli, ale neřekli jste nám žádné podrobnosti,” řekla a dolila sobě a Revanovi víno. „Muselo to být ohromující vítězství, když vás král pustil tak brzy domů.”

„Vlastně k bitvě ani pořádně nedošlo, Tess,” vysvětloval Silvio. „Sir James Hamilton opustil hraběte z Douglasu těsně před bitvou. To vyvolalo velkou dezerci uvnitř nepřátelské armády. Douglas se utábořil s téměř čtyřiceti tisíci muži, a když se ráno vzbudil, našel jen poloprázdný tábor.”

„Takže žádná bitva nebyla?”

„Jen malá. Než se Douglas utábořil na noc, jeho armáda a armáda krále Jakuba byla skoro stejně početná. Hamilton se však postavil na královu stranu a Douglasovy šance na výhru se velmi snížily. Došlo k nějakým bojům poblíž Langholmu. Douglasův bratr Moray padl. Jeho další bratr Ormond byl zatčen a popraven.”

„A co hrabě z Douglasu?”

„Uprchl do Anglie s lordem Balvaniem.”

„Opustil vlastní bratry?” Tess tomu nemohla uvěřit.

„Ano. Utekl, aby si zachránil svou proradnou kůži,” odvětil Tomas. „Ale o většinu svého majetku přišel. Všechno nyní propadlo koruně.”

Tess se podívala na Revana. „Takové nebezpečí, a nakonec vše skončilo tak náhle? To je skoro potupné.”

Revan se zasmál. ,,Ano. Sám jsem se cítil trošku oklamaný.”

„Proto ti král dovolil opustit armádu? Protože to bylo tak snadné?” zeptala se Meghan.

Silvio se ušklíbl. „Máme jen dva týdny. Obávám se, že Revanovi příbuzní nemají ani to. Musí se vrátit již zítra. Král chce vyčistit zemi od Douglasových spojenců. Jestli do čtrnácti dnů všechny zrádce nepotrestá, přeje si, abychom se vrátili do armády.”

Na okamžik se rozhostilo ticho. Tess sdílela smutek a zklamání ostatních žen. Možná se Revan nikdy nestane jejím manželem, ale bát se o něho bude již zřejmě navždy. Třebaže je zkušený, hrozí mu smrt pokaždé, když tasí meč a vyrazí do boje.

Kirsten na ni kývla a Tess s povzdechem vstala, aby pomohla ženám uklidnit stůl. Pochybovala, že se jí naskytne příležitost zůstat s Revanem o samotě. To ji rozesmutnilo, ale řekla si, že tak je to asi lepší. Nastal čas, aby se od něho začala vzdalovat. Přála se, aby jí to aspoň trochu pomohlo, až ho bude posílat pryč. Aby necítila takovou bolest.

„Je to moc hezké děvče, Revane,” řekl Thane Halyard, než se se svými syny a Simonem uložili na noc na půdě ve stájích.

,,Ano. Je hezká.” Revan se zamračil, když viděl, že už po dřevěném žebříku nikdo neleze. „Žádný Delgado ani Comyn? Je mi dovoleno strávit noc bez milé společnosti někoho z jejich rodiny?”

Thane si rozložil deku na seno a usmál se na syna. „Dva se chystají ke spánku dole pod žebříkem. Další je u dveří ze stáje. A myslím, že venku bys také na někoho narazil.”

Revan tiše zaklel a lehl si na záda. „Dal jsem své slovo. To by jim mělo stačit.”

„V takové situaci to nestačí, hochu. Ano, věří ti, ale chtějí tě mít na očích, dokud neodříkáš svatební slib. Dokonce i ten nejčestnější z mužů se může pokusit o útěk, jakmile se jeho svatební den nebezpečně přiblíží.” Thane si lehl vedle Revana, založil si ruce pod hlavou a podíval se na syna. „Zřejmě neskrýváš svou váhavost tak dobře, jak se domníváš.”

„Žádnému muži by nebylo vhod, kdyby ho tlačili k oltáři,” odvětil Revan trošku rozmrzele. Nelíbilo se mu, že ho otec tak snadno prohlédl.

„Pak sis neměl sundávat kalhoty, chlapče.”

Revan znovu zaklel, když se bratři a Simon tiše zasmáli. „Vidím, že od vás se pochopení nedočkám.”

„Pochopení? Proč očekáváš pochopení? Je zřejmé, že u té dívky nalézáš to, co hledáš. Jak jsem říkal, je to moc hezké děvče s nejkrásnějšíma očima, jaké jsem kdy viděl. Je sice trochu drobná, ale zároveň silná. To dostatečně dokázala, když jste spolu dva týdny utíkali pohraničím. Navíc je chytrá. To oceníš, až vášeň během let společného života ochladne. A má pozemky a peníze, které jsem ti já dát nemohl,” dodal tiše.

„Tebe z ničeho neviním,” odvětil Revan stejně tiše.

„Já vím, hochu. Přesto je mi to líto. Proto jsem byl rád, že z tebe vyrostl pohledný mladík. Doufal jsem, že ti tvůj hezký obličej pomůže získat, co jsem ti já dát nemohl.”

„Jinak řečeno, doufal jsi, že si mě nějaké bohaté děvče bude chtít koupit za manžela.”

„Chlapče, ty máš ale podivné nápady. Očekáváš, že tě budeme litovat, protože se musíš oženit s hezkou dívkou, která má navíc velké věno. Ani nevíš, co by ostatní dali za to, aby mohli být na tvém místě. Odpočiň si, hochu. Je zřejmé, že ti únava zatemnila mozek.” Thane zakroutil hlavou a zavřel oči. „Je mi líto, že nemůžeme být na tvé

svatbě, ale hned, jak bude mír, uspořádáme na tvoji a Tessinu počest velkou oslavu.”

Revan se zmohl jen na zabručení. Cítil velké zklamání. Jeho rodina vůbec neprotestovala proti tomu, že ho Comynové a Delgadové hlídají jako vězně. Sice ho nespoutali a nemířili na něho mečem, ale nemohl jít ani na záchod, aniž ho někdo z Tessiných roztomilých příbuzných nedoprovázel. Domníval se, že by se jeho rodina měla vůči takovému zacházení ohradit. Oni se však místo toho chovali, jako by už byli s Delgady a Comyny rodina.

Povzdechl si a snažil se najít co nejpohodlnější pozici. Bylo dětinské zabývat se takovými nepodstatnými věcmi. Sice se ho dotklo, že ho Tessina rodina podezírá z případného útěku, protože to by Tess nikdy neudělal, na druhé straně na to měli plné právo. Vlastně se chovali mnohem uctivěji, než bylo zvykem. Prostě hojen trápilo, že je nucen udělat něco, co si dobrovolně nevybral. Revan si přísahal, že se pocitu musí co nejrychleji zbavit, protože nepochyboval, že by to Tessa mohla vycítit a velice by ji ranil.

Zavřel oči a v duchu si slíbil ještě jednu věc. Nějakým způsobem získá peníze a pozemky a jednoho dne, doufal, že brzy, bude mít stejný majetek jako Tessa. Pak už ho nikdo nebude moci obviňovat, že žije z manželčina věna.

Tess se vymotala z pokrývky. Téměř nedýchala a pomalu se plížila ke dveřím. Kdyby se jí podařilo promluvit si s Revanem, kdyby mu mohla říct, že mu vrací jeho slib a zbavuje ho povinnosti se s ní oženit, pak by mu jeho rodina a Simon mohli pomoci s útěkem. Opatrně obcházela spáče na podlaze a v duchu si připravovala proslov pro Revana. Náhle ji čísi kostnatá ruka chytila za paži, a Tess málem hlasitě vykřikla.

„Kampak máš namířeno, děvče?” zašeptal ženský hlas.

„Isabello?” Tess se podívala na ženu. „Jsi to ty?”

„Vypadám snad jako král Jakub, hlupačko?”

Tess si lehla vedle sestřenice, aby mohla mluvit ještě tišeji. „Nechej mě jít. Určitější uhodla, co mám v plánu.”

„Na chvíli jsem si myslela, že se plížíš ven, aby sis to mohla rozdat se svým milencem.”

„Sestřenko Isabello!”

„Ale pak jsem si vzpomněla na náš rozhovor těsně předtím, než se muži vrátili. Je mi líto, děvče, ale dnes na to není vhodná doba.” „Jeho rodina je zde. Mohli by mu pomoci při útěku.”

„Tesso, ani ty by ses nedostala ven, aniž by tě někdo nezpozoroval. Tvoji příbuzní jsou úplně všude. V domě, venku, ve stájích, a dokonce i v kravíně. Jsme doslova obleženi Comyny a Delgady. Jeden z nich by určitě chytil tebe nebo tvého hezkého rytíře. A můžeš si být jistá, že pak by vás už vůbec nespustili z očí. Budeš muset počkat.”

„Bohužel máš zřejmě pravdu.”

„To bych řekla. Cestou ke dveřím by ses musela proplížit kolem

Silvia.”

„Strýček spí u dveří?” „Přímo před nimi.”

Nebylo to snadné, ale Tess se musela smířit s porážkou. Vstala a chystala se potichu vrátit na své lůžko. Udělala sotva jeden krok, když Isabella zasyčela její jméno.

„Co je?” opáčila Tess netrpělivě, protože chtěla být v posteli dříve, než šijí někdo všimne.

„Jestli budeš někdy něco potřebovat, děvče, cokoliv, přijď za mnou.”

„Děkuji ti, sestřenko. To je od tebe velice laskavé. Dobrou noc.” „Dobrou noc, Contesso.”

Tess po špičkách došla k lůžku, schoulila se pod přikrývku a povzdechla si. Byla zklamaná, že má svůj nejtěžší úkol stále ještě před sebou, ale na druhé straně se jí ulevilo, že se s Revanem ještě nemusí loučit. Doufala, že se jí časem podaří porazit své protichůdné pocity. Jestli ji takové myšlenky budou trápit i po Revanově odchodu, pak se zřejmě nikdy nezbaví bolesti z jeho ztráty.

Kapitola 21

„Jak přesně tohle místo nazýval?” zeptal se Revan, když projeli branou do Thurkettlovy tvrze.

Tess se ušklíbla, když Revan seskočil z koně a přistoupil k ní, aby jí pomohl dolů. Její obavy se potvrdily a král jí přidělil všechny Thurkettlovy pozemky i peníze. Revan zprávu nepřijal lehce. Celou cestu se tvářil zaraženě. Tess věděla, že se nyní snaží o usmíření, neboť čtyři dny musela snášet jeho nálady. V duchu si povzdechla a podívala se na něj. Náznak zloby ještě stále zastíral jeho modrošedé oči.

„Jednoduše Thurkettlova věž.” Pokrčila rameny, když se znechuceně zamračil. „Můžeš ji přejmenovat.”

„Je to tvoje tvrz. Ty máš právo ji přejmenovat.” Mírnějším tónem pak dodal: „Jak jistě víš, nejsem schopný vymyslet ani jméno pro svého koně. Ty jsi slíbila, že ho pojmenuješ, pamatuješ?”

„Ano, pamatuji a cestou sem mě konečně jméno napadlo, ale zdálo se mi, že nemáš náladu se se mnou bavit.”

„Asi máš pravdu.” Věděl, že by se měl omluvit za nevhodné chování, ale nedokázal ze sebe omluvná slova vyrazit. „Jaké jméno jsi tedy vymyslela?”

Přistoupila k jeho hřebci a pohladila ho po hlavě. „Vlastně mám dvě jména. Můžeš se rozhodnout, které se ti více líbí. Amigo nebo Compadre.”

„To zní hezky. Je to španělsky?”

„Ano.”

„A co to znamená?”

„Amigo znamená přítel a compadre společník. Nebo také přítel. Aspoň myslím, nejsem si jistá. Nemluvila jsem španělsky celých pět let a je to znát. Thurkettle to nestrpěl. Vždycky ho to rozzuřilo.”

„Toho chlapa rozzuřilo kdeco. Určitě se vzteká i teď, když zjistil, že si opéká palce na nohou nad satanovým ohněm.” Mírně se usmál, když se Tess zasmála a lehce ho bouchla do paže.

„Psst. Neměl by sis dělat legraci z mrtvých. Přece nechceš, aby se starý Fergus vrátil a začal tě strašit.”

„Kristepane, jen to ne.”

V tu chvíli se objevili Silvio s Tomášem a Tess málem zaklela. Tohle byl první rozumný rozhovor, který s Revanem během posledních čtyř dní měla. Rozzlobilo ji, že jim ho její příbuzní přerušili.

Myšlenky na rozhovor s Revanem jí okamžitě vyletěly z hlavy, když Silvio s Tomášem popadli Revana každý za jednu paži a spěchali s ním ke tvrzi. „Co to děláte?” vykřikla Tess a pustila se za nimi.

„Jelikož svatba se má konat již zítra,” odvětil Silvio, „domníváme se, že bychom měli tvého mladíka dobře hlídat. Doufám, že ti to nevadí, Revane.”

„Nemyslím, že by se něco změnilo, kdybych řekl, že ano,” odsekl Revan.

„Ne, máš naprostou pravdu.”

Tess zaklela a následovala muže do tvrze a potom ke schodišti, které vedlo dolů do sklepem. „Chcete ho zavřít na noc do cely, pak ho ráno vytáhnout a dotlačit k oltáři?”

„Ano. Vím, že to není ta nejlepší svatba, děvče, ale nemáme čas na nic velkého. Dokonce bychom ani necestovali tak daleko, kdyby zde ve vesnici nebyl kněz. Ten, kterého jsme měli v Donnbraighu, zemřel asi před rokem. Bylo snadnější jet sem, protože víme, že tu kněze mají, než jezdit z místa na místo a snažit se nějakého najít.”

„Tohle jsem neměla na mysli a ty to moc dobře víš,” vyštěkla Tess a klopýtala za nimi po úzkém tmavém schodišti. „Měla jsem na mysli, že je nepřijatelné zamknout muže v předvečer jeho svatby.”

„Podrž ho, Tomasi.” Silvio popadl klíče a odemkl dveře cely. „Jestli se strachuješ, zda to nějak ovlivní průběh vaší svatební noci, děvče, děláš si zbytečné starosti. Muž zapomene na všechno, když se ocitne v posteli s hezkou ženou.”

„Neříkala jsem to kvůli naší svatební noci. Revane, proč se nebráníš nebo něco neuděláš?” obrátila se k snoubenci, kterého již mezitím Silvio strčil do cely a zamkl.

„Myslím, že není vhodné vzpouzet se budoucím příbuzným, Tess.” Revana překvapilo, že sám necítí zlost. Naopak, chtělo se mu smát.

„Tihle tvoji budoucí příbuzní by měli skončit na šibenici. Dejte mi ty klíče.” Pokusila se je strýci vytrhnout z ruky, ale marně. „Tak pustíte ho?”

„Ne. To nemůžeme, děvče. Až doposud to vypadalo, že jste se sňatkem smířeni. Ale tohle je předvečer vašeho svatebního obřadu.

Někdy se lidí zmocní pochybnosti, značně znervózní a začnou uvažovat o útěku. Buď upřímná, Contesso, máš také pochybnosti.”

„Ano, mám — pochybuji o vašem zdravém rozumu. A teď přestaňte s tou hloupou hrou a okamžitě ho pusťte.”

„Tohle není žádná hra, moje malá hraběnko, ale projev zdravého rozumu.”

Tess překvapeně vypískla, protože Silvio ji náhle zdvihl a přehodil šiji přes rameno. „Pusť mě!”

„Jen co tě dopravím do tvé komnaty.” Vykročil ke schodišti a nezastavilo ho, ani když mu Tess začala bušit pěstmi do zad. „Necháme ti dolů přinést teplou vodu na koupel, hochu,” křikl na Revana. „A něco k jídlu a čisté šaty na zítřejší obřad. Jestli budeš chtít ještě čisté povlečení, pověz to mladíkovi, který ti přinese vodu.”

„Myslím, že to nějak zvládnu.”

Jakmile Tess a její příbuzní odešli, Revan se posadil na úzké lůžko a hlasitě se rozesmál. Věděl, že by se měl zlobit, ale nebylo tomu tak, což ho rovněž pobavilo. Po chvíli si povzdechl a natáhl se na postel. Neuniklo mu, že je nová. Od krys prožrané staré lůžko již v cele nebylo. Co se týče nadcházející svatby, jeho pocity byly rozporuplné. Možná by mu prospělo, kdyby si mohl všechno ještě pořádně promyslet, ale na to již nezbýval čas. Přál si, aby Tesse příliš neublížil, až bude zápasit s vlastními pochybnostmi a náladami.

Tess ležela na posteli, kam ji Silvio před chvílí hodil. Nemohla uvěřit, že ji také zamkli. Uvědomovala si, že od chvíle, kdy přijeli ke strýci Silviovi, byli pod neustálým dohledem. Ale to se ještě dalo snést.

Nyní se však situace změnila. Nechápala, proč Revan nesdílel její pobouření. Vlastně to vypadalo, jako by ho celá situace pobavila.

Tess se ještě pořád vztekala a dumala o Revanovu přístupu, když do pokoje přišli sloužící s teplým jídlem a vodou na koupel. Tess cítila velké pokušení využít příležitosti a utéct, ale nakonec odolala. Místo toho se jen posadila a na příchozí se zamračila. Rychle udělali, co měli, a opustili místnost. Tess byla přesvědčena, že šli okamžitě sdělit příbuzným, v jakém je rozpoložení. Pak zaklela. Silvia určitě zpráva o její vzteklé náladě pobaví.

Vykoupala se, najedla a začínalo se jí chtít spát. Nakonec si však nelehla a nezavřela oči. Teď nemůže spát. Bylo by to příliš riskantní. Mohla by se klidně probudit až ráno a ztratit poslední příležitost

propustit Revana na svobodu. To, jak se choval poté, co jí připadl Thurkettlův majetek, ji o nutnosti nechat ho jít ubezpečilo.

Když se podruhé přistihla, jak zavírá oči, rozhodla se jednat. Jelikož byla v Brendině staré ložnici, nemusela si dělat starosti se zamknutými dveřmi. Přistoupila k velké skříni u stěny, odhrnula Brendiny šaty na stranu, vlezla dovnitř a otevřela zadní tajné dveře. Vedly do vedlejší ložnice, v níž Brenda ubytovávala vždy nejhezčího hosta mužského pohlaví.

Tess opatrně vkročila do haly. Pozorně se rozhlédla na všechny strany, zda ji někdo nevidí, a rychle vyšla ven. Musí zařídit ještě pár věcí, než půjde k Revanovi.

„Uspala naše strážce a chlapce ze stájí svázala.”

Silvio chvíli zíral na rozchechtaného Tomase a potom se zasmál. „Svého otce nezapře, o tom nemůže být pochyb. Zajímalo by mě, jak strážce uspala.”

„Nalila něco do kbelíku s vodou těsně předtím, než jim ho sluha přinesl. Zřejmě uspávači prostředek. Patrně ho objevila v Brendině pokoji. A co se týče stájníka, prostě se k němu zezadu připlížila, omráčila ho polenem a pak ho spoutala a zacpala mu ústa roubíkem.”

„Takže už se dostala za svým milencem?”

„Ano, šla tam tunelem. Možná jsi ho neměl nechávat zprůchodnit. Dost jsi jí to usnadnil.” Tomas přistoupil k velké posteli uprostřed Silviovy ložnice a lehl si. „Ještě pořád se domníváš, že jí to máme dovolit? Nebude ani panna, ani manželka.”

„Já vím.” Silvio bubnoval prsty do opěradla židle, na které seděl. „Vůbec se mi to nelíbí. Ale Kirsten je přesvědčená, že to je jediné možné řešení. Copak ti Meghan neřekla totéž?”

„To víš, že ano.”

„A obě mají pravdu. Stejně jako ta stará čarodějnice Isabella, která mi nedala chvíli pokoje, dokud jsme nevyrazili na cestu sem. Sám jsi viděl, jak se Revan choval, když se dozvěděl, že všechen Thurkettlův majetek nyní patří Tess. Jakmile mu oznámí celou výši svého věna, neunese to. Nevěřím, že ženy zcela chápou, co je to mužská hrdost, ale vědí, co se může stát, když je muž o svou hrdost připraven.”

Tomas se ušklíbl a přikývl. „Není to žádný kruťas, ale mohl by naši Tess snadno zničit. Ona ho miluje.”

„Ano,” souhlasil Silvio tiše. „Více, než jsem si myslel. Musí ho opravdu hodně milovat, když je připravená pustit ho na svobodu. Hodlá se vzdát muže, kterého si cení nade vše na světě, a to jen proto, že nesnese představu, že by ho sňatek s ní mohl zničit.”

„Nechápu, jak může být Revan tak slepý. Máji rád. Tím jsem si jistý.”

„Ano, určitě. Vždyť byl úplně bez sebe, když se ocitla v Thurkettlových drápech. Tolik se o ni bál.” „Ale přestojí opustí.”

„Někdy muž musí něco ztratit, aby si uvědomil, jak moc to pro něj znamená.”

Tomas chvíli mlčky zíral na strýce a pak se rozesmál. „Ty jsi mi ale mazaný chlapík. Nemyslíš si, že pojede daleko, že?”

„Ne. Nanejvýš míli nebo dvě. Ale teď už pojďme, chlapče. Měli bychom převzít hlídku na ochozu, dokud se naši muži nevzbudí.”

Silvio vyšel ze dveří. Tomas ho rychle následoval. „Hlavně si dávej pozor, aby tě ti mladí blázni nezahlédli. Kdyby pojali podezření, že je sledujeme, mohli by se zatvrdit.”

Revan se zamračil, když spatřil blížící se světlo. Posadil se na posteli a skrz mříže zahlédl Tess. Lehce se usmála, položila lampu na stůl a přitáhla si židli pod háček, na kterém visely klíče. Revan si oblékl kalhoty a přistoupil k zamřížovaným dveřím právě ve chvíli, kdy je začala odemykat.

„Myslel jsem si, že máš vlastní.” Zkřížil ruce na hrudi a opřel se o chladné kovové mříže.

„Ztratila jsem je, když jsme odsud poprvé utíkali.” Otevřela a podívala se na něj. „Musíme si promluvit.”

„Teď? Uprostřed noci?”

„Ano. Teď. Zítra už bude pozdě, příliš pozdě.”

Vstoupila do cely, posadila se na postel a lampu odložila na malý stolek. Revan si váhavě sedl vedle ní. Vypadala vážně, tak vážně, až mu to začalo dělat starosti. Chytil ji za ruku. Jejich pohledy se střetly a Revan se vyděsil. I v slabém světle viděl v jejích očích smutek.

„Tesso, co se stalo? Něco se Silviem? Nebo s Tomášem?”

„Ne. Jsou v pořádku. Jde o mě, Revane. Potřebuji s tebou mluvit o něčem, co se ti asi nebude líbit.”

Usmál se a velice se mu ulevilo, protože si pomyslel, že to, co mu chce Tess říct, určitě tak hrozné nebude. „Co se děje, Tesso?”

Podívala se na jejich propletené prsty a řekla: „Lhala jsem ti.” Zvedla hlavu a viděla, jak mu pobavený výraz zmizel z obličeje. „Tedy přesněji řečeno, neřekla jsem ti celou pravdu.”

„Celou pravdu o čem?”

„O mém majetku.”

Revan ztuhl, protože tohle téma se mu vůbec nezamlouvalo. „A co je s ním?”

Už při pouhé zmínce o jejím dědictví ho popadal vztek. Tess se chtělo plakat, ale snažila se zachovat klid. Její peníze a pozemky, věci, jež jí měly zajistit pohodlný život, ji budou stát muže, kterého potřebuje, aby byla doopravdy šťastná.

„Pamatuješ si, jak ses snažil zjistit, proč mě chce Thurkettle zabít, a zeptal ses mě, zda mám nějaké peníze nebo pozemky?”

„Ano. Odpověděla jsi, že máš pár tisíc zlaťáků a kousek půdy. Ty nic takového nemáš?”

V jeho hlase byl náznak naděje a Tess si povzdechla. „Mám. Možná bych ti měla říct více o tom kousku půdy.” Bezvýrazným hlasem mu popsala svá velká a výnosná panství ve Skotsku a Španělsku a dívala se, jak bledne.

„A těch pár tisíc zlaťáků?” zeptal se napjatě, když jí pustil ruku a postavil se.

Složila ruce do klína. „Přesná částka zní třicet tisíc zlatých.” „Kristepane.” Revan si prohrábl vlasy a začal chodit sem a tam. „V tom ještě není zahrnutý majetek, který jsi zdědila po Thurkettlovi, že?” „Ne. Ještě jsme nestačili všechno spočítat.”

Tess chvíli sledovala, jak Revan pochoduje z místa na místo. Nebyla si jistá, zdaje to známka rozrušení, nebo hledá řešení. Pak se rozhodla, že na tom vlastně nezáleží. Výraz ohromení v jeho obličeji mluvil za všechno. Bylo nemožné, aby dokázal žít s jejím bohatstvím, a Tess věděla, že by jim nepomohlo, ani kdyby se všeho vzdala.

„Obleč se, Revane,” řekla a postavila se.

„Cože?” Prudce se k ní otočil.

„Obleč se.”

Ještě stále překvapený tím, co mu řekla, se začal poslušně oblékat. „Někam jdeme?”

„Ty jdeš. Odcházíš. Nemusíš si mě ráno brát.” Chtěl něco říct, ale zvedla ruku, aby ho umlčela. „Ne. Nechci nic slyšet o tvé cti a smyslu pro povinnost. Velice si tvé nabídky cením, ale oba víme, že mezi námi dvěma jde o něco jiného.”

„Možná. Sice jsi mi odemkla dveře, ale teď mi řekni, jak mám odsud uprchnout.”

„Použij stejný tunel jako minule. Strýc Silvio ho nechal opět zprůchodnit. Musím tě však upozornit, že tentokrát si nepřeji, abys mi dával nůž na krk.”

Tuhle její poznámku ignoroval. „A jakmile vyjdu z tunelu, tvoji příbuzní se na mě bez váhání vrhnou.”

„Ne. Cesta je volná. Musíš si jen osedlat koně a odjet pryč.”

„Ve stájích nikdo není?”

„Stájník je svázaný a v ústech má roubík.”

„A co muži, kteří hlídají na ochozech?”

„Spí. Brenda někdy užívala lektvar na spaní. Nalila jsem pořádnou dávku do kbelíku s pitnou vodou a počkala, až se všichni strážní napijí.”

„Vidím, že jsi měla všechno dokonale promyšlené.”

„Více, než si myslíš,” odvětila. „Ale teď už bys měl jít.” „Tvá rodina mě bude pronásledovat,” řekl a začal si obouvat boty.

„Je docela možné, že je hned nezastavím, ale stačí, budeš-li se schovávat prvních několik dní. Postupem času je přesvědčím, aby tě nechali být.” Protože se stále nehýbal, dodala: „Tak co je? Neměl bys ztrácet čas. Nejsem si jistá, jak dlouho budou strážní spát. Na tvém místě bych se snažila získat co největší náskok.”

„Nemohu si pomoci, ale pořád si myslím, že je špatné odplížit se odsud v noci jako zloděj. Řekl jsem, že se s tebou ožením.”

„To je sice pravda, ale tehdy jsi ještě nevěděl, jakou mám ve skutečnosti cenu. Nedokázal bys s tím žít, Revane. Viděla jsem, jak ses tvářil, když jsem ti prozradila celou výši svého majetku. Viděla jsem, jak ses choval, když jsem dostala Thurkettlovu tvrz a všechen jeho majetek. Začal ses se svatbou smiřovat teprve ve chvíli, kdy jsi došel k názoru, že bys časem mohl získat peníze a snad i pozemky, které by vyrovnaly to, co jsem do manželství přinesla já. Určitě však nevěříš, že by se ti podařilo nashromáždit majetek, jaký doopravdy mám já.”

„S tím by měl problém i samotný král,” vyštěkl, pak si povzdechl a prohrábl vlasy. „Je mi to líto. Ty za nic nemůžeš, Tesso, není to tak, že bych se na tebe zlobil.”

„Já vím. Ale jednou by to přišlo. Pomalu, ale jistě by zloba, kterou cítíš, otrávila naše manželství i nás. Nejlepší bude, když teď odjedeš, Revane. Jiné řešení neexistuje.”

Věděl, že má pravdu, ale přesto se cítil dotčený. „Je to zvláštní. Už jsem věřil, že ti na mě záleží, ale ty mě klidně pošleš pryč.”

„Klidně?” Roztřeseně se zasmála. „Někdy se chováš jako naprostý idiot.” Uchopila jeho obličej do dlaní a políbila ho. „Ano, záleží mi na tobě.” Pohladila ho po tvářích. „Někdy si myslím, že mi na tobě záleží až přespříliš, a právě proto musíš odejít.” Postavila se za něj a mírně do něho strčila. „Běž.”

Revan chvíli váhal, ale pak si uvědomil, že nemá co říct. Naposledy se na ni podíval a zamířil k tunelu. Existovala řada důvodů, proč udělat přesně to, oč ho žádala. Na druhé straně stále váhal. Nezvyklá nerozhodnost ho tak rozčílila, že přidal do kroku. Za chvíli již seděl na koni a vzdaloval se od tvrze.

Nějakou dobu se bezhlavě řítil kupředu, neschopný zformovat jedinou souvislou myšlenku. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že kůň zastavil. Zřejmě mu nenaznačil, na kterou stranu se má vydat. Revan se otočil zpátky k Thurkettlově tvrzi, ale jelikož již mezitím vjel do lesa, stromy a tma mu bránily ve výhledu. Měl by být rád, že je odtamtud pryč, ale radost bylo to poslední, co cítil. ‘

„Měl bych se těšit ze svobody, měl bych mít pocit, že jsem se právě zbavil těžkého břemena,” zamumlal a poplácal koně po šíji. „Nic takového však necítím, Amigo.” Vyslovil jméno opatrně a lehce se pousmál, když zvíře zařehtalo. ,,Ano, je to hezké jméno. Hodí se k tobě. Tess vybrala dobře. Docela by mě zajímalo, jak pojmenuje tu hromadu kamení, která jí nyní patří.”

Zaklel a zakroutil hlavou. To už teď není jeho starost. Stejně jako Tess již není součástí jeho života. Je zase volný a odjíždí pryč. Tessa ho osvobodila od všech slibů a povinností.

Bolelo to a na okamžik ho to rozzlobilo. Měl by cítit jen kapku lítosti. Všechno bylo přesně tak, jak chtěl. Jeho hrdost zůstala nedotčena, mohl se vrátit do služeb krále Jakuba a nerušeně se věnovat povinnostem. Od chvíle, kdy se podíval do Tessiných velkých hnědých očí, byl přesvědčen, že přesně to si přeje.

Hlavou se mu honily vzpomínky na Tess. Vzpomněl si, jak se smála, jak jí potemněly oči ve víru vášně a jakou projevila odvahu během jejich nebezpečného putování pohraničím. Revan se zamračil, neboť si naprosto přesně vybavil, jak vypadala, když mu dávala svobodu — hezký obličej měla úplně bledý a velké oči potemnělé smutkem. Píchlo ho u srdce, jakmile si na ten pohled vzpomněl, protože věděl, že důvodem jejího smutku je on. Tess nechtěla, aby odešel. Dělala to, protože to považovala za nezbytné pro jeho štěstí.

„Ale já, sakra, nejsem šťastný.” Zamračil se, když Amigo zařehtal. „Já nejsem šťastný, ona není šťastná, přece to nemůže být jediné řešení, to nemůže být pro nás oba to nejlepší! Právě naopak, je to ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy slyšel.”

Revan moc dobře věděl, že existuje ještě jedno řešení — musí potlačit svoji přehnanou hrdost. Kvůli jeho hrdosti vznikly všechny jejich problémy — byl příliš hrdý, aby se smířil s Tessiným

bohatstvím, když on sám nic nemá. Zamračil se. To spíše vypadalo jako závist než hrdost.

Znovu a znovu přemýšlel — vzdychal a v duchu si vypočítával, co všechno Tess má a co může do jejich manželství přinést on. Vždy existuje šance, že získá pozemek a bohatství, bude-li i nadále věrně sloužit králi Jakubovi. To by byla náplast na jeho zraněnou hrdost. Aby však něco získal, Tess by musela trávit většinu času sama, sama by se musela starat o jejich panství a možná také o rodinu, kterou by časem mohli mít. Revan věděl, že Tess by to určitě zvládla, ale ta představa se mu vůbec nelíbila.

Existoval jeden důvod jeho váhavosti a zmatku, kterému se až doposud úmyslně vyhýbal, ale najednou si ho jasně uvědomil. Miloval ji. Nebylo snadné ji opustit, protože mezi nimi vzniklo citové pouto, a Revan věděl, že je nesmyslné ho ignorovat. Miloval ji. Konečně si to přiznal, a dokonce mu to zvedlo náladu.

Protože ji miluje, bude vždy vědět, že si ji nevzal pro její bohatství, pomyslel si a narovnal se v sedle. Znovu se otočil ke vzdálené tvrzi. Tessa to bude vědět také. Většina lidí ho bude jednoduše považovat za šťastlivce, který získal bohatou nevěstu. Na těch několika pochybovačích, kteří budou hledat jiné důvody, přece vůbec nezáleží. Přesně totéž mu říkali všichni ostatní, ale on je nechtěl slyšet, pevně se držel svého názoru a tvrdohlavě odmítal jej změnit. Teď, když si měl vybrat mezi životem bez Tess a životem s jejím bohatstvím, konečně prohlédl. Byl přesvědčen, že časem s Tess najdou způsob, jak jeho dotčenou hrdost usmířit. Mohli by část jejího bohatství vložit do fondu, který jednou připadne jejich dětem.

Revan se tiše zasmál a obrátil Amiga zpátky ke tvrzi. Měl silný pocit, že jedná správně. Při odjezdu cítil jen zmatek a zklamání. Nyní, když se vracel a učinil rozhodnutí zůstat s Tess, se cítil povznesený a nedočkavý. Pobídl Amiga k cvalu a doufal, že se dostane do cely stejně nenápadně, jako z ní vyšel. Moc rád by viděl, jak by se Tessa tvářila, kdyby ji tam ještě našel. Zdrží se jen na okamžik a rozváže spoutaného mladíka ze stájí.

„Už jede.”

Silvio stáhl Tomase zpátky za ochoz. „Pozor, ať tě nevidí.” „Stejně časem pochopí, že všechno víme. Strážcům určitě bude podezřelé, že usnuli všichni najednou, a celou věc ohlásí.”

„Chvíli jim bude trvat, než si to uvědomí.” Silvio se usmál a mrkl na Tomase. „Bude legrace sledovat, jak se Tess ráno zachová.” Oba muži se pobaveně zasmáli.

Tess se dívala na svůj obraz v zrcadle a z hrdla se jí vydral hluboký povzdech. Její svatební šaty byly ušity z nejjemnějšího zlatého hedvábí. Vlasy měla rozpuštěné a ozdobené zlatými stužkami. Pomyslela si, že ještě nikdy nevypadala lépe, a stejně to nebude k ničemu dobré. Již brzy bude muset čelit rozzlobeným příbuzným a snažit se je přesvědčit, aby se nevydávali za Revanem a nesnažili se ho přitáhnout zpátky. Vůbec se na to netěšila. Když v noci Revana osvobodila, na okamžik ji napadlo, že by mohla také utéci. Pak si však uvědomila, že by tím stejně nic nevyřešila.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Jsi připravená, děvenko?” ozval se strýcův hlas.

„Ano, strýčku Silvio,” odpověděla a šla otevřít dveře. „Tedy skoro.” Dokonce se jí podařilo vykouzlit úsměv.

„Vypadáš překrásně, děvenko. Opravdu překrásně.” Políbil ji na tvář a nabídl jí rámě. „Ženich bude tak ohromený, že nebude schopen odříkat svůj slib.”

„Ten nebude schopen vůbec ničeho,” zamumlala cestou po schodišti dolů.

„Co jsi říkala, drahoušku?” „Ale nic. Takže kněze jste našli?”

„Ano. Tomas ho přivezl z vesnice již skoro před hodinou. Čeká v jídelně. Jakmile budeš uvnitř, přivedu ženicha.”

Tess se podívala na druhou stranu a povzdechla si. Tohle měl být nejšťastnější den jejího života, ale změnil se v nejhorší. Nejraději by se schoulila do klubíčka a naříkala, ale drama ještě není u konce. Vlastně ji překvapilo, že Revanův útěk ještě nikdo neodhalil. Strážci se zřejmě

styděli, a proto neohlásili, co jim provedla. Revanovi dala spoustu času na útěk, ale přála si, aby jeho zmizení vyšlo najevo o trochu dříve.

Po vstupu do jídelny si Tess nenápadně prohlížela shromážděné muže, zatímco ji Silvio vedl k čekajícímu knězi. Poznala několik strážců, kteří byli včera v noci na hlídce. Všichni se usmívali a klaněli se jí. Vypadalo to, jako by ani jeden netušil, že vypili vodu s lektvarem na spaní, a kdo jim ji dal. Nerozuměla tomu, ale než se nad tím stačila více zamyslet, Silvio jí představil kněze.

„Zůstaň zde s otcem, Tess,” řekl Silvio a mrkl na ni. „Poví ti něco o povinnostech dobré manželky a my s Tomášem mezitím zajdeme pro ženicha. Dobře otci naslouchej. Myslím, že jeho rady budeš potřebovat.”

Než mu Tess stačila odpovědět, Silvio odešel. Kněz se okamžitě ujal úkolu a začal ji poučovat, jak se má správná manželka chovat. Jeho slova jí působila bolest, protože si tolik přála stát se manželkou — Revanovou manželkou — a tou se již nikdy nestane. Poté, co kněz již počtvrté zopakoval všechny povinnosti a potřetí zdůraznil poslušnost, přestala ho vnímat. Nervózně hleděla na těžké dřevěné dveře a napjatě očekávala rozrušené výkřiky, které se již určitě brzy ozvou.

Silvio s úsměvem přistoupil k Revanově cele. „Tvá nevěsta tě očekává.”

„Jsem připraven.” Revan si lehce uhladil modrý kabátec. Silvio zkusme-zmáčkl kliku, ale mříže se neotevřely. „Je zamčeno.” Rychle strčil klíč do zámku.

„Sám jsi přece zamykal.” Jakmile Silvio odemkl, Revan vyšel ven. „To ano — poprvé.”

Revan se pomalu otočil k Tomášovi a Silviovi. Oba se usmívali a upřeně jej sledovali. Tmavé oči jim pobaveně jiskřily. Věděli všechno. Tím si byl Revan jistý.

„Jak vypadá nevěsta?” zeptal se a zamířil k úzkému kamennému schodišti, rozhodnutý nezmínit se o svém útěku jako první.

„Je moc hezká a napjatá jako luk,” odvětil Silvio.

To si Revan dokázal představit. Ubohá Tess musí trpět, protože se domnívá, že každou chvíli bude jeho zmizení odhaleno. Zřejmě je velmi rozrušená, protože jinak by již dávno uhodla, že její příbuzní o všem vědí a on je zpátky v tvrzi. Doufal, že jeho neočekávaný návrat přežije ve zdraví.

Na vrcholku schodiště zaváhal a roztřásla se mu kolena. Co když se mýlí? Co když ho Tess doopravdy nemiluje? Vždyť ho poslala pryč. Její důvody možná nebyly tak vznešené, jak se domníval. Tess si ho prostě třeba jen nechce vzít.

V duchu strach odehnal. Záleží jí na něm. Vzpomněl si na pohled, kterým se s ním loučila. Možná ho nemiluje tak, jako on miluje ji, ale určitě má v srdci zakořeněné aspoň semínko lásky.

„Svou šanci jsi už dostal, mladíku,” řekl Silvio tiše. „Sám ses rozhodl.”

„Já vím.” Revan pokračoval v chůzi. „Byla to jen taková menší chvilková nejistota.”

„Tess by určitě ocenila, kdyby ses již více nezastavoval. Nechal jsem ji tam s knězem. Právě ji učí, jak by se měla hodná a poslušná žena chovat.” Silvio se usmál, neboť Revan po něm hodil ostrým pohledem.

„Taková krutost. To je za trest, že?”

„Tess neuškodí, když jí někdo vysvětlí, co je to poslušnost.”

,,Vidím, že jí musím běžet na pomoc.” Revan přidal do kroku a Tessini rozesmátí příbuzní ho rychle následovali.

O chvíli později vstoupil Revan do jídelny a překvapením zůstal stát. Tess byla krásnější než kdykoliv předtím, zlaté hedvábné šaty jí velmi slušely. Když ho spatřila, zbledla jako stěna. Revan se k ní rozběhl, protože měl strach, že by poprvé od jejich setkání mohla omdlít.

Tess přemýšlela, zda se z nedostatku spánku, z bolesti a dlouhého pláče nepomátla na rozumu. Až když stál Revan vedle ní a uchopil její studenou ruku do své teplé, věděla, že se jí to nezdá. Revan opravdu přišel, oděný do slavnostních šatů, a vrhal na ni ustarané pohledy.

„Revane,” zašeptala. „Ty jsi tady.”

„A kde jinde by měl být?” zeptal se Silvio.

Málem mu odpověděla: Padesát mil daleko a možná ještě dál, ale to již Silvio přikázal knězi, aby začal obřad. Tess měla na jazyku stovky otázek, ale musela si je prozatím nechat pro sebe a pokleknout před kněze. Nezdálo se, že by Revana k oltáři někdo násilím dotlačil. Výraz v jeho tváři byl vážný a klidný. Tess nevěděla, co si má myslet, a tak prostě jen mlčela a sledovala obřad.

„Připijme si na nevěstu a ženicha,” vykřikl Silvio, postavil se a pozvedl pohár.

Tess se rychle natáhla pro víno, ale to už Revan vstával a podal jí ruku. Teprve nyní znovu začínala rozumně uvažovat. Svatební obřad a následující hostinu si pamatovala jen nejasně. Poprvé od okamžiku, kdy Revan vstoupil do jídelny, neměla pocit, jako by se octila v nějakém podivném snu.

Usmála se na muže kolem stolu a začala zvedat pohár ke rtům. Najednou si všimla, že několik mužů viditelně čeká, až se napije jako první. Jelikož se jednalo o přípitek na její počest, připadalo jí to poněkud zvláštní. Zamračila se, poněvadž si uvědomila, že váhavci jsou muži, kteří drželi včera v noci hlídku, muži, kterým nalila do pitné vody uspávači prostředek. Chvíli jí trvalo, než uspořádala zmatené vzpomínky na posledních několik hodin, ale pak ji napadlo, že titíž muži váhají při každém přípitku.

Oni to vědí! To vědomí jí otřáslo a musela se rychle napít, aby se trochu uklidnila. Muži se rovněž okamžitě napili, přesvědčení, že Tess by se vína nenapila, kdyby do něj něco nalila. Všichni si zase sedli a Tess o tom ještě chvíli usilovně přemýšlela. Ochromení ji začínalo pomalu opouštět a vystřídalo ho podráždění. Jestli strážci vědí, že je uspala, pak to musí vědět i její příbuzní. To znamená, že všichni vědí i o jejím pokusu osvobodit Revana. Ani by ji nepřekvapilo, kdyby ji sledovali od chvíle, kdy vyklouzla z ložnice. Celé hodiny se trápila a strachovala úplně zbytečně. Tess vrhla zamračený pohled na Silvia.

„Tys to věděl od začátku, že ano?” vyštěkla. „Hrál jsi svou vlastní hru, ne mou.”

Revan se rychle postavil, popadl Tess za ruku a donutil ji vstát. „Tak se mi zdá, že se již se svou sladkou nevěstou odebereme do manželské komnaty.”

„Tak brzy? Slunce ještě nezapadlo. Ještě jsem nedomluvila se svým intrikářským strýcem.”

„Ale domluvila.”

Tess překvapeně vypískla, protože Revan ji zvedl a přehodil si ji přes rameno. Zamířil s ní ke dveřím a muži za nimi volali dvojsmyslné poznámky. Tess i potřebovala trochu ulevit, a tak ho divoce bouchala pěstmi do širokých zad.

„Postav mě na zem, ty hlupáku.”

„Takhle mluví nesmělá nevěsta se svým manželem? Copak tě kněz nepoučil o chování a povinnostech manželky?”

„Navykládal mi spoustu nesmyslů, ale já mu nevěnovala pozornost. A teď mě postav na zem.”

„Až budeme v ložnici.”

Tess zaklela a znovu ho uhodila do zad. Když konečně došli do ložnice a Revan ji hodil na velké měkké lůžko, rychle se posadila a zamračila se na něj. Musela si však odhrnout vlasy z obličeje, aby měl její zamračený pohled nějaký účinek, a to ji ještě více rozzlobilo.

Ve skutečnosti si nebyla úplně jistá, proč se na Revana zlobí. To, že ji odnesl od počínající hádky se strýcem, byl jen malý přestupek. Došla k názoru, že se na něho zlobí prostě proto, že je tady. Strávila příšernou noc, trápila se kvůli jeho odchodu, měla strach z následků svého činu, a nyní zjistila, že všechno vytrpěla úplně zbytečně.

„Našli tě a přitáhli zpátky?” zeptala se a všimla si, že se začal svlékat.

„Ne. Ujel jsem jen pár mil a pak jsem se vrátil.”

„Ale já ti dala, co jsi chtěl.” Snažila se soustředit na rozhovor, ale sotva si Revan svlékl jemnou lněnou košili, myslela jen na jeho mužnou hruď.

„Máš pravdu, a já si opravdu myslel, že to chci.” Stáhl si kalhoty, přistoupil k posteli a pohladil ji po vlasech.

Tess si klekla, aby mu viděla do očí. „Co vlastně chceš?”

Revan jí zajel rukou pod těžkou sukni a začal ji hladit po stehně. „Chci tebe, Tesso — hned teď.”

Tess cítila, jak se jí zrychluje dech, ale přesto se snažila touhu potlačit. Položila mu ruce na prsa, rozhodnutá odstrčit ho. Když však ucítila jeho teplou, napjatou pokožku a divoké bušení srdce, zaváhala. Revan jí začal svlékat šaty a lehčeji políbil na rty. Tess jen vzdychla a vzdala se. V tuto chvíli jí připadalo nejdůležitější znovu poznat jeho doteky.

Poté, co odložil její šaty, jemně ji položil na postel a lehl si na ni. Když se jejich těla konečně dotkla, Tess se zachvěla. Tolik po něm toužila a uplynulá noc, kdy věřila, že už ho nikdy neuvidí, její touhu ještě posílila.

Nenasytně vítala každé jeho pohlazení, každý polibek a snažila se mu je oplácet. Nemohla se ho nabažit. Úmyslně ignorovala křik svého těla po naplnění. Chtěla si užívat téhle sladké blízkosti až do smrti.

Když do ní Revan nakonec vnikl, vykřikla rozkoší a zároveň cítila zklamání, že jejich milování za okamžik skončí. Tiskla se k němu, opětovala jeho divoké polibky a snažila se ho zatlačit co nejhlouběji do sebe. Vyvrcholení uvolnilo slova, která držela zamknutá ve svém srdci, a Tess vášnivě vykřikla. „Miluji tě…” Nevěnovala pozornost svému naléhavému vyznání a slyšela jen Revanův hlas volající její jméno. Tiskla ho k sobě a objímala pažemi i nohama.

Upřeně ho sledovala, když se po chvíli vymanil z jejího objetí a šel se umýt. Nemohla se na něj přestat dívat, ani když začal omývat ji. Říkala si, že se chová jako pomatená, ale část jejího já mělaještě stále strach, že není opravdový, že je jen výplodem její unavené mysli.

Revan se vrátil do postele a odhodil přehoz. Tess se pohnula, aby vklouzla pod přikrývku provoněnou levandulí, a cítila, že ji něco škrábe na zádech. Zamračila se, když objevila dopis. Někdo ho nechal na posteli, ale oni byli tak zaslepení touhou po milování, že si ho ani nevšimli. Překvapeně vytřeštila oči, neboť spatřila Revanovo jméno a královskou pečeť.

„To je pro tebe.” Podala dopis Revanovi a z jeho výrazu poznala, že je stejně překvapený jako ona.

„Možná to je jen nějaký rozkaz,” prohodil a rozlomil pečeť. Pak ji objal kolem ramen, přitáhl ji k sobě a začal číst. Nejprve mu připadalo zábavné, jak se Tess snaží nenahlížet do dopisu, ale postupně zvážněl, když zjistil, co mu král píše.

„Dostal jsem všechen MacKinnonův majetek,” řekl nevěřícně. „Pěkné panství a všechny peníze a cennosti.”

„Ach Revane, to je báječná zpráva. Už bylo načase, abys za svoji věrnost dostal odměnu.”

Tess ho impulzivně políbila a pak se k němu přitiskla. Měla z toho radost nejen proto, že byl Revan konečně za své služby odměněn, ale především měl nyní vlastní majetek. Jejich pozice se aspoň trošku vyrovnaly. Podívala se na něj a zamračila se. Hleděl na ni poněkud zvláštně.

„Něco se stalo?” zeptala se. „Musíš zítra odjet nebo něco podobného?”

„Ne, Tesso. Když ti oznámili, že jsi zdědila všechen Thurkettlův majetek, neřekli ti ještě něco jiného?”

„Strýček Silvio se zmínil, že se k tomu váže několik zajímavých podmínek, ale že je spolu probereme později.”

„Ten lotr,” zamumlal Revan, potom se zasmál a zakroutil hlavou.

„Co se děje?”

„Tvůj strýc musel o tvém rozhodnutí pustit mě na svobodu již nějakou dobu vědět.”

„Je docela možné, že mu to někdo řekl ještě předtím, než jsme odjeli od Isabelly. Proč si to myslíš?”

„Protože s námi hrál jistou hru. To je jediný důvod, proč ani mně, ani tobě neřekl, čeho se ty zajímavé podmínky týkají. Ano, Thurkettlův majetek je tvůj. Ovšem nyní patří půlka mně. Vypadá to,

že král ti jej přidělil celý jen v případě, že bych se s tebou neoženil. Jinak řečeno, kdybych ukončil naše zasnoubení, tohle všechno by zůstalo tobě. Ale když jsme se nyní vzali, každému z nás patří půlka.”

Vytrhla mu dopis z ruky a Revan sledoval, jak se narovnala a dvakrát si psaní přečetla. „To může udělat?”

„Je král.” Revan ji políbil na tvář. „Může dělat, co se mu zlíbí. Zlobíš se?”

„Ne,” řekla a zakroutila hlavou. „Strýček Silvio si s námi pohrával. Kdyby ti býval řekl o tomhle… “

„…možná bych zůstal? Zřejmě se domníval, že bych neměl zůstávat jen kvůli majetku, a měl naprostou pravdu. Chtěl, abych se k tobě vrátil kvůli tobě samotné, a ne proto, že nás král svým rozhodnutím postavil na stejnou úroveň. Tvůj strýc chtěl, abych překonal svou hrdost ještě před svatbou.”

„A tobě se to opravdu podařilo, Revane?” zeptala se tiše.

Přitáhl ji k sobě a opřel si tvář o její hlavu. „Ano. Možná jsem jen potřeboval, aby mě někdo postavil před skutečnost, že tě navždy ztratím.” Pokrčil rameny. „Také jsem zjistil, že má hrdost nese známky závisti.”

„Závisti? Ale proč? Já si tohle všechno ničím nezasloužila. Ty sis všechen svůj majetek vydělal, i když to bylo jen pár zlaťáků. Já jsem všechno získala jen proto, že zemřel někdo jiný.”

Revan se zasmál a podíval se jí do očí. „Tohle místo sis zasloužila, děvče.”

„Ano.” Usmála se a byla na sebe pyšná. „Ano, asi máš pravdu.”

Něžněji sčísl pramen vlasů ze tváře. „Odjížděl jsem a domníval jsem se, že máš pravdu. Opravdu jsi ji měla, ale jen proto, že jsem nebyl schopen se nad svým chováním pořádně zamyslet. Všichni mi říkali, že jsem jediný, kdo se na sňatek s dědičkou dívá takhle. Tvrdili, že není důležité, co vlastníš, když ti srdce a rozum říká, že si ženu nebereš ze zištných důvodů. A že ty to víš také.”

„Nikdy mě ani nenapadlo, že bys mohl toužit po mém majetku, Revane. Ani tehdy v jeskyni, kdy jsem ti zalhala o jeho výši. Nedokážu ti vysvětlit, proč jsem to udělala, ale přísahám, že jsem si nemyslela, že bys po něm mohl zatoužit.”

„Možná jsi už tehdy vycítila, jaký jsem tvrdohlavý blázen.” Usmál se, když zakroutila hlavou. „Ale ano. Byl jsem ochoten obětovat naše štěstí, oběma nám ublížit, a to jen proto, že jsem se bál, aby o mně pár lidí nemluvilo špatně. Odjížděl jsem, ale vůbec nikam se mi nechtělo, necítil jsem se dobře a byl jsem zmatený. Jakmile jsem se však rozhodl,

že se vrátím, všechny tyhle pocity zmizely jako mávnutím čarovného proutku. Konečně jsem si uvědomil, jak velkou chybu jsem málem udělal. Jen kvůli své hloupé hrdosti jsem se odvracel od toho jediného, co jsem chtěl, opouštěl jsem a zraňoval drobnou černovlasou dívku, která mě miluje více, než jsem si zasloužil.”

Jeho slova na ni působila doslova blahodárně, ale konec věty ji zarazil. „To jsem nikdy neřekla,” vyhrkla a podívala se dolů, aby jí neviděl do očí.

„Ale řekla.” Usmál se, chytil ji za bradu a přinutil zvednout hlavu. „Před chvílí jsi to téměř křičela. Já… ” Zasmál se, když mu rychle zakryla dlaní ústa.

„Nechala jsem se unést,” řekla a vybavila si chvíli, o které mluvil.

Revan na ni chvíli mlčky hleděl a pak se tiše zeptal: „To já jsem zodpovědný za to, že se mě bojíš milovat, Tess?”

„Ne! Já jen…” Kousla se do rtu, protože nevěděla, co má říct, aby nepotvrdila to, co se právě snažila popřít.

„Takže je to tvá hrdost.” Lehčeji zatlačil do postele a lehl si na ni.

„Každý má v sobě trochu hrdosti,” odsekla.

„Máš pravdu, ale my bychom měli vědět lépe než ostatní, jak může být taková hrdost nebezpečná, zvláště když se jí necháme vést.”

„Já se jí vést nenechávám,” bránila se. Byla to pouhá zbabělost, strach otevřít mu své srdce. Tess se bála, že by na oplátku nedostala, po čem tolik toužila. To mu však říct nedokázala.

„Tak se mi podívej do očí a řekni, že mě nemiluješ.”

Tess se na něj zamračila. To nebylo čestné. Oba moc dobře věděli, že špatnějšího lháře by v celém Skotsku nenašli. Možná by to řekla, ale její oči by ji prozradily.

„Co kdybys mě přestal mučit a šel dělat něco rozumného? Třeba bys mohl namlátit strýci Silviovi.”

Revan se zasmál, políbil ji na krk a znovu jí pohlédl do očí. „Řekni to. Nedokážeš mi lhát, že ne?”

„Tak dobře, ať už mám od tebe pokoj. Ano, miluji tě. Jsi teď spokojený?” Překvapeně sebou trhla, když ji vášnivě políbil.

„Znělo to tak sladce,” pronesl se smíchem. „Ty umíš muži polichotit.” Zasmál se, když ho lehce bouchla do hrudi. „Ale no tak, Tesso, co je na tom, když se s někým navzájem milujete? Proč se toho bojíš?”

„Navzájem…?” opakovala nevěřícným hlasem. „Ty mě miluješ?”

„A proč si myslíš, že jsem se vrátil?”

„Z povinnosti. Kvůli své cti. Tvůj kůň tě sem přivezl.”

Revan se zasmál, ale pak zase zvážněl. „Ani můj smysl pro povinnost, ani má čest si nedokázaly poradit s mou zničující hrdostí. Miluji tě.” Pevněji objal a Tess mu přitiskla obličej k hrudi. „Díky tomu jsem si uvědomil, že návrat je jediná správná věc, kterou mohu

udělat.”

„Kdy sis uvědomil, že mě miluješ?”

„To je těžká otázka. Já si to dlouho uvědomit nechtěl. Má hrdost mi to nedovolila. Moc dobře jsem věděl, že kdybych se do tebe zamiloval, jednal bych v rozporu se svou hrdostí. Snažil jsem se lásku k tobě ignorovat. Dokonce i když jsi padla do Thurkettlových drápů a já byl pološílený strachem, usilovně jsem se snažil přehlížet důvod, proč tomu tak je. Kdy ty jsi zjistila, že mě miluješ?” Položil si tvář na její hebké vlasy a čekal na odpověď.

„V jeskyni. Tu noc, kdy jsi odjel odlákat Thurkettlovy muže. Když ses vrátil živý a nezraněný, věděla jsem, že tě miluji. Přesněji řečeno, tehdy jsem si to přiznala.”

„Ano, jsem si jistý, že i já tě tehdy začal milovat, tedy jestli se to nestalo ještě dřív.”

Dlouhou dobu se k sobě mlčky tiskli a Tess vychutnávala vědomí, že ji Revan miluje. Musela se hodně ovládat, aby se nerozplakala. Revan by určitě nepochopil, že pláče štěstím. Muži chápou slzy jako známku něčeho špatného, a teď neměla náladu mu vysvětlovat, že to neplatí za všech okolností.

„Takže teď už bude všechno v pořádku, Revane?” zeptala se, protože se potřebovala ujistit, že se se svou hrdostí opravdu vyrovnal.

„Ano, má lásko. Všechno bude v pořádku. Budu teď hrdý na jiné věci. Ode dneška budu hrdý na svou malou hnědookou manželku a časem i na hezké děti, které spolu budeme mít. Problémy jsou za námi. Zůstaly v lese, kde jsem dlouho seděl a bojoval se svým srdcem a rozumem.”

Tess zavřela oči a úlevně si oddechla. Jeho slova ji přesvědčila, že už se nemusí ničeho bát. Jejich štěstí již nic nestálo v cestě. „Takže se ti ulevilo, Tesso?” „Ano.” „Už se ničeho nebojíš?”

„No… to bych neřekla.” Usmála se, protože Revan se na ni škádlivě podíval. „Manželství není nic snadného. Budu se snažit, aby to naše bylo co nejlepší.”

„Určitě se ti to podaří.” Sklonil se k ní a lehce ji políbil na ústa. „Stačí, abys mě milovala, stejně jako já miluji tebe, a všechno bude v pořádku.”

„S tím nebudu mít problémy. To určitě zvládnu.” Přejela mu chodidlem po lýtku. „Už ses rozhodl, jak svého koně pojmenuješ?”

„Ano. Budu mu říkat Amigo. Předpokládám, že ty jsi ještě nepřemýšlela, jak pojmenuješ tuhle tvrz, že?” Začal ji lehce kousat do ucha.

„Náhodou ano. Bude se jmenovat Casa de Halyard. A… Revane?” Pohladila ho po širokých zádech.

„Ano?” Zaujatě ji líbal na krk a rozhovor ho přestával zajímat.

„Já pojmenuji všechny naše děti.” Usmála se, když na ni krátce pobaveně pohlédl. „Celá se třesu, když si představím, že by naše ubohé děti skončily jako ,Chlapec a Děvče’.”

Uchopil její obličej do dlaní. „Jsem si jistý, že budeme mít nejhezčí děti v celém Skotsku.”

„Ano, s hezkýma modrošedýma očima a světlými vlasy.”

„Spíše jsem měl na mysli hluboké hnědé oči a černé vlasy.”

„Takže tu máme první manželskou neshodu,” pronesla s úsměvem.

Revan se zasmál. „Bylo by moc hezké, kdyby byly všechny tak bezvýznamné. Jedno si však pamatuj, i kdybych se na tebe někdy rozzlobil nebo se choval jako hlupák, pořád tě miluji, Contesso Comyn-Delgado-Halyardová.”

„Budu si to pamatovat. Také tě miluji,” zašeptala. „Ani nevíš jak. Budu tě milovat — až do posledního dne.”

„To mi pro začátek stačí,” odvětil a políbil ji.