Hannah Howell

Vítěz z Vysočiny

1. kapitola

Skotsko, jaro 1475

Stojí vedle bratra Matthewa anděl? tázal se v duchu Liam. Zpod přivřených víček se díval na muže a ženu, kteří ho zamračeně pozorovali. Proč nemůže pořádně otevřít oči? Najednou udeřila bolest a Liam zaúpěl. Bratr Matthew i anděl se sklonili níž.

„Myslíš, že přežije?“ zeptal se bratr Matthew.

„Ano,“ odpověděl anděl, „ale myslím, že nějakou dobu si bude přát, aby nepřežil.“

Zvláštní věc: při zvuku andělova hlasu pomyslel Liam na ložnici osvětlenou svíčkami, na hedvábnou ženskou kůži a huňaté kožešiny. Pokusil se zvednout ruku, ale bolest byla skoro k nevydržení. Měl pocit, jako by se přes něho přehnalo stádo koní. Nebo aspoň pár těžkých hřebců.

„Hezký mladík,“ řekl anděl a měkkou rukou pohladil Liama po čele.

„Jak můžeš říct, že je hezký? Vypadá, jako by ho někdo povalil na zem a nechal přes něho přeběhnout stádo koní.“

Bratr Matthew často myslel stejně jako já, vzpomněl si Liam. Byl také jeden z mála mnichů, který mu po odchodu z kláštera chyběl. Teď mu však scházel dotek andělovy hebké dlaně. Spočinula mu na čele jen krátce, ale přesto se mu zdálo, že letmý dotek trochu ztlumil bolest.

„Ano, máš pravdu,“ odpověděl anděl. „Přesto je zřejmé, že je vysoký, štíhlý a dobře stavěný.“

„Neměla by sis ho tak prohlížet!“

„No tak, bratranče, nejsem slepá.“

„Možná ne, ale stejně bys neměla. A teď na tom není nejlépe, jak vidíš.“

„To není. Přesto se domnívám, že když je zdravý, stojí za to. Možná je stejně prostopášný jako náš bratranec Payton.“

Bratr Matthew vydal pohrdavé syknutí. „Lepší. Mám-li říct pravdu, věděl jsem, že proto v klášteře nezůstane.“

Proč by měl jeho vzhled svědčit o tom, že je špatným adeptem pro život v klášteře? říkal si Liam. Není to zvlášť spravedlivý závěr. Navzdory bolestem myslel jasně, jen nemohl mluvit, ani udělat jakýkoli pohyb, jímž by dal najevo, že mnicha a anděla slyší. Přestože je viděl skrze přivřené řasy, nemohl otevřít oči natolik, aby poznali, že je vzhůru.

„Myslíš, že nezažil skutečné volání?“

„Ne,“ odpověděl bratr Matthew. „Učení se mu docela zamlouvalo, vědomosti si osvojoval rychle a správně, ale nemohli jsme ho naučit dost. Náš klášter je malý a chudý, není to velké studijní středisko. Myslím, že Liam ho považoval za tiché a zapomenuté místo. Taky mu chyběla rodina. Setkal jsem se s jeho příbuznými a pochopil jsem ho. Jsou to hřmotní, hluční a trochu nespoutaní muži. Pobyt v klášteře Liama poněkud umírnil, avšak nestačil ho převychovat. Domnívám se, že tichá rutina a jednotvárnost našich dní ho unavily.“

Liama docela překvapilo, jak dobře mu starý přítel rozumí.

V určitém ohledu býval neklidný a to mu zůstalo. Nudný život v klášteře, založený na pevném řádu, mu začal vadit – zdál se mu spíš obtížný než uklidňující. A chyběla mu rodina. Teď byl rád, že nemůže mluvit, protože by možná volal příbuzné jako rozmazlené dítě.

„Je to těžké,“ řekl anděl. „Mě překvapilo, že ty jsi klášternímu životu přivykl snadno. Asi jsi pocítil pravdivé a hluboké nutkání vstoupit do řádu, že?“

„Ano, máš pravdu,“ odpověděl tiše bratr Matthew. „Stalo se mi to, když jsem byl ještě dítě. Věděl jsem však, že vás budu postrádat, Keiro. Občas si uvědomím, jak je pro mě odloučení bolestné, ale v klášteře vládne duch bratrství, jsme jako rodina. Určitě vás zase brzy navštívím. Často myslím na to, že děti vyrostly, ptám se, zda jsou všichni zdraví a při síle. Dopisy ti na všechno neodpoví.“

„To ne.“ Keira si vzdychla. „Taky mi chybí rodina, a to jsem byla pryč pouhých šest měsíců.“

Keira, opakoval si Liam v duchu dívčí jméno. Je hezké. Pokusil se pohnout paží navzdory bolesti, ale polekal se, protože nervy a svaly ho neposlechly. Když si uvědomil, že je přivázaný k posteli, jeho tíseň se prohloubila. Proč ho připoutali? Proč mu znemožnili pohyb? Jsou jeho zranění tak vážná? Mýlil se, když se domníval, že mu pomáhají? Je jejich vězněm? Zatímco mu táhly hlavou podobné myšlenky, napjal se a pokusil se uvolnit provazy. Tělem mu ovšem projela silná bolest, až vykřikl. Jeho čela a hrudi se okamžitě dotkly drobné ruce a on se uklidnil.

„Myslím, že se probírá, bratranče,“ řekla Keira. „No tak, pane. Lež klidně.“

„Jsem přivázaný,“ sykl Liam skrze sevřené zuby a bolest, již si tím způsobil, mu prozradila, že má značně pohmožděný i obličej. „Proč?“

„Abys zůstal v klidu, Liame,“ odpověděl mu bratr Matthew. „Keira se domnívá, že kromě pravé nohy nemáš nic zlomeného. Ale házel jsi sebou tak, že jsme si o tebe dělali starosti.“

„Ano,“ souhlasila Keira. „Málem tě ubili k smrti, pane. Bylo by nejlepší, kdybys klidně ležel a neublížil si ještě víc a nepřivodil si větší bolesti. Dají se snést?“

Liam zamumlal nad hloupou otázkou ošklivou nadávku. Bratr Matthew poděšeně vyjekl, ale Keira se k jeho překvapení tiše zasmála.

„To byla opravdu hloupá otázka,“ řekla a v hlase jí ještě dozníval smích. „Nemáš na těle místečko bez šrámu nebo modřiny. A pravá noha je zlomená. Naštěstí je to jednoduchá zlomenina a už jsem ji napravila. Po třech dnech není v ráně ani v krvi hnis, takže hojení je na dobré cestě.“

„Liame. Jsem bratr Matthew. Přenesli jsme tě s Keirou do malé chýše na hranici panství kláštera. Bratři by Keiře asi nedovolili, aby se o tebe starala na klášterní půdě.“ Bratr Matthew si vzdychl. „Nebyli nadšeni její přítomností, přestože bydlela v přístavbě pro hosty. Obzvlášť se zlobil bratr Paul.“

„On se zlobil?“ zeptala se Keira. „Sestřenice Elspeth tvrdila, že…“

„Ano,“ bratr Matthew Keiru chvatně přerušil, „vím, co sestřenice Elspeth asi říkala. Myslím, že žije moc dlouho mezi divokými Armstrongy. Na dámu má velice jadrné vyjadřování.“

Keira nespokojeně zamručela. „Ale z tebe se stal velmi zbožný muž, bratranče.“

„Samozřejmě. Jsem mnich. Učí mě tu zbožnosti. Teď ti pomohu namazat Liama léčivými mastmi a převázat mu rány a vrátím se do kláštera.“

„Dobře. Ještě se ho zeptej, jestli si nepotřebuje ulevit, když je při smyslech,“ šeptla Keira. „Půjdu ven a ty se o něho postarej. Zatím zaběhnu do klášterní zahrady a nasbírám bylinky. Vrátím se za chvilku.“

„Co myslíš tím ‚když je při smyslech‘?“ otázal se bratr Matthew, ale vzápětí rozzlobeně zabručel, protože jedinou odpovědí mu bylo prásknutí dveřmi. „Zatrolené děvče.“

„Sestřenice?“ zeptal se Liam a rázem si uvědomil, že ho kromě krku bolí i čelist a ústa.

„Sestřenice? Ano, tahle holka je moje sestřenice. Jedna ze spousty bratranců a sestřenic z klanu Murrayů, víš?“

„A Kirkcaldyů?“

„Ano, já jsem Kirkcaldy. Její babička pochází ze stejného rodu. Teď se bojím, že to bude bolet, třebaže budu velmi opatrný.“ A bolelo to. Liam v jedné chvíli vykřikl a to jeho utrpení jen zvýšilo. Vzápětí ho obklopila milosrdná tma mdloby, kterou mu způsobil neustále se omlouvající bratr Matthew.

„Bože, je mnohem bledší,“ polekala se Keira. Položila byliny na stůl a přistoupila ke stupínku s postelí, v níž ležel Liam.

„Stále ho sužují velké bolesti a já jsem mu bohužel způsobil další,“ vysvětlil bratr Matthew.

„Nemůžeš mu pomoci, bratranče. Bezpochyby je mu lépe, ale podobná zranění se hojí pomalu. Má rány po celém těle. Je opravdu zázrak, že mu zlomili jen nohu.“

„A víš jistě, že ho jen zbili? Nebo že ho vůbec někdo zbil?“

„Ano, sestřenko, zbili ho. O tom nepochybuji, ale také ho mohli svrhnout ze skály. Některé šrámy mohl utržit, když se jeho tělo řítilo dolů po kamenitém svahu a pak dopadlo na stejně kamenité dno údolí. Asi ti nedokázal popsat, co se mu přihodilo, že?“

„Ne. Vyslovil jedno dvě slova, vykřikl a od té doby byl v bezvědomí.“ Bratr Matthew zavrtěl hlavou. „Přál bych si, abych věděl, co se stalo. Kdo mu mohl tak ublížit? Po jeho odchodu z kláštera jsem ho několik let neviděl, ale Liam opravdu nepatří k lidem, kteří by si dělali nepřátele. Určitě ne tak nelítostné.“

Keira prověřila pevnost provazů, jimiž byl Liam upoután k posteli, a pak si pacienta pozorně prohlédla. „Myslím, že se často setkává se žárlivostí.“

Bratr Matthew se na sestřenici zamračil. Zdálo se mu, že se o Liama Camerona zajímá až příliš, záleželo jí na něm mnohem víc, než vyžadovala situace. Určitě se nemusela dotýkat pacientových hustých vlasů barvy mědi tak často, jako to dělala. Liam dnes nevyhlížel nejlépe. Poté, co ho někdo zmlátil, vypadal zuboženě, ale v jeho poraněné tváři a zbitém těle zůstalo ještě dost krásy, aby vzbudil Keiřin zájem.

Bratr Matthew se pokoušel vidět Keiru jako dospělou ženu, a ne jako sestřenici, s níž si v dětství hrával. Oči se mu překvapeně rozšířily, když si uvědomil, že Keira už není rozjívené děvče, ale velmi přitažlivá žena. Byla drobná, štíhlá, ale vyvinutá. Ňadra měla plná a hezky tvarovaná, boky svůdně zaoblené, uhlově černé vlasy lesklé a husté. Splétala si je do silného copu, jenž dosahoval až ke štíhlému pasu. V kontrastu s černými vlasy se její pleť zdála ještě světlejší, byla mléčná a na tvářích zdravě růžová. Oválný obličej upoutal jemnou krásou; nos měla malý a přímý, její drobná brada vyjadřovala rozhodnost a vysoko umístěné lícní kosti podtrhovaly křehkost obličeje. Nejvíc však muže zaujaly její sytě zelené oči lemované hustými dlouhými řasami a jemně klenuté oblouky tmavého obočí. Velké oči prozrazovaly nevinnost a jejich hloubka v sobě skrývala odvěká ženská tajemství, jež přitahují muže. Bratra Matthewa poněkud překvapilo, že širší ústa s plnými rty také vykazují rozporuplné rysy. Jejich úsměv prozrazoval sladkou nevinnost, ale bratr Matthew věděl, že každý muž v nich rozpozná utajenou smyslnost. Najednou se polekal. Když dovolil sestřenici starat se o muže, jako je Liam Cameron, zřejmě udělal zásadní chybu.

„Máš ve tváři přísný výraz, bratranče,“ řekla Keira. Chystala si byliny pro přípravu léčivé masti na Liamovy rány. „Nezemře, to ti slibuji. Uzdravovat se však bude dlouho.“

„Věřím ti. Jde jen o to, že, hm, Liamovi na životě v klášteře vadilo, že…“

„…tam nebyly dívky, na něž by se mohl usmívat.“ Keira se zasmála, když se na ni bratr Matthew zamračil, protože dotčený výraz se k jeho hezké chlapecké tváři vůbec nehodil. „Myslím, že stejně jako náš brataranec Payton má tenhle ptáček slabost pro dívky. A nestačí mu jen se na ně usmívat.“

„Myslím, že se usmívat ani nemusí,“ zavrčel bratr Matthew.

„Ne, asi ne. Ale bratranče, netvař se tak ztrápeně. Nepředstavuje pro mě žádné nebezpečí. I když se zotaví natolik, že naladí úsměv, bude pro mě nebezpečný jen v případě, že si to budu sama přát. Víš přece, že moji příbuzní mě dobře poučili, jak se mám chovat k mužům.“ Pohlédla na Liama. „Je tedy špatný? Je to nenapravitelný svůdce nevinných dívek, který nemá srdce?“

Bratr Matthew si vzdychl. „Ne, něčemu takovému bych nevěřil.“

„Pak se nemusíš ničeho obávat, ne? Bude lépe, když se postaráme o naše další záležitosti. Ty jsou mnohem důležitější nežli to, zda dokážu odolat úsměvům pohledného mladíka. Jsem tady už skoro dva měsíce a můj nepřítel se neobjevil. Domnívám se, že bych se měla pokusit dostat se domů, na Donncoill.“

„Já vím. Překvapuje mě, že tě zatím nehledá žádný z tvých příbuzných. Je zvláštní, že se tvá rodina nepozastavuje nad tvým dlouhým pobytem v klášteře. Divím se, že ti to bratři vůbec dovolili.“

Keira potlačila pocit viny. Obelhala Matthewa, že uvědomila

o svém pobytu rodinu. „Není obvyklé, aby host, ať muž či žena, bydlel tak dlouho v přístavku pro pocestné, a já jsem za to privilegium dobře zaplatil.“

Usmála se a poklepala mu na rameno, protože se začervenal rozpaky. „Jsem ti za to vděčná. Měla jsem se kde ukrýt a vyléčit se ze zranění. Potřebovala jsem překonat smutek a strach a ujistit se, že až se vypravím domů, nepřivedu zabijáka Raufa přímo k branám Donncoillu.“

„Příbuzní by tě ochránili, Keiro. Považovali by to za svoji povinnost a právo. Nebyli nadšeni, když jsi jejich pomoc odmítla.“ Keira trhla rameny. „Já vím, ale poradím si sama. Taky jsem se musela rozhodnout, co udělám. Duncanovi jsem dala slib a musela jsem promyslet, jak mu dostojím a co mě to bude stát.“

„Nemáš to lehké. Rauf je zvrhlý a krutý člověk. Přísahala jsi manželovi, že pokud nevyhraje bitvu, dohlédneš, aby jeho poddaní netrpěli pod Raufovou nadvládou. Tvůj muž nevyhrál a zemřel, Keiro, takže tvoje přísaha je vlastně slib daný umírajícímu. Musíš udělat všechno, abys ho splnila.“ Políbil ji na tvář a zamířil ke dveřím. „Přijdu ráno. Dobrou noc.“

„Tobě také, bratranče.“

Jakmile bratr Matthew odešel. Keira si vzdychla a posadila se na malou židli vedle postele, na níž ležel Liam Cameron. Z bratrancových úst znělo všechno jednoduše. Moc si přála, aby to bylo tak jednoduché. Slib, který dala ubohému manželovi, pronásledovanému osudem, jí ležel na mysli i na srdci a stejně tak osud lidí z Ardgleannu. Duncan se o své poddané staral dobře. Byli to sami jemní a trochu podivínští lidé. Keiru trápilo pomyšlení, jak teď asi pod Raufovou nadvládou trpí. Každý večer se za ně modlila a nedokázala se plně oprostit od pocitu viny, že utekla. Ačkoli něco z toho, co po ní Duncan žádal, se nezdálo správné, lidé z Ardgleannu by neměli zůstat bez pomoci. Je nutné něco udělat.

Keira pečlivě omyla Liama měkkým hadříkem namočeným ve studené vodě. Horečku sice neměl, ale zdálo se, že po ochlazení odpočívá klidněji.

Liam byl silný muž a Keira věděla, že se uzdraví. Než se však bude moci o sebe postarat sám, bude se Keira muset rozhodnout, jak osvobodí Ardgleann od Raufa. Až se dozví, kdo a proč Liama napadl a zranil, a až si bude jistá, že ho nepřítel nepronásleduje, ponechá ho v péči mnichů a vydá se vstříc osudu.

Při představě, že mladého muže opustí, ji bodlo u srdce. Málem se absurditě pocitu lítosti zasmála. Liam byl samá modřina a za tři dny pronesl jen tři slova. Říkala si, že možná s ním soucítí proto, že ho našla. Přesněji, přivedly ji k němu zvláštní sny a neodbytné nutkání. Bylo to trochu děsivé, protože podobnou zkušenost v minulosti už zažila, třebaže tehdy neviděla vše tak jasně a necítila tak silné puzení. Dokonce ani teď se nemohla zbavit pocitu, že jde o víc než o pouhou pomoc při Liamově zotavování.

„Hloupost,“ zamumlala, zavrtěla hlavou a pak osušila Liamovo tělo suchým hadříkem.

Možná by měla poslat jeho lidem zprávu, přemítala. Pustila se do vaření silného vývaru, jímž chtěla Liama po probuzení nasytit. Z toho, co jí sdělil bratranec, pochopila, že Liamovi příbuzní jsou schopni muže ze svého středu ochránit. Rychle však myšlenku zavrhla. Udělala to ze stejného důvodu, který sdělila bratranci, když jí navrhl, že pošle pro Camerony. Sir Liam by si možná nepřál, aby vtáhli jeho rodinu do potíží. Chápala to, protože sama nechtěla obtěžovat své milované.

Říkala si, že asi uvažuje hloupě. Neudělala nic špatného, žádné nesnáze nezpůsobila, nepřivolala nebezpečí. Kdyby byl kdokoli z rodiny v podobné situaci, byla by připravena ochotně mu pomoci. Což by byl právě důvod, proč by postižený člen rodiny váhal zpravit ji o svých těžkostech, uvědomila si náhle a pousmála se. Instinkt velel každému členu rodiny udržet milované příbuzné v bezpečí. Až bratři zjistí pravdu, rozzlobí se, možná budou uražení, ale pochopí ji, protože hluboko v srdcích budou vědět, že by se zachovali stejně.

Sedla si k malému stolu u krbu a pomyslela si: Je-li tento muž spjatý se svojí rodinou tak silně, jak jí naznačil bratranec, zachová se stejně. Když se naposledy viděla se sestřenicí Gillyannou, vyslechla pár příběhů, týkajících se členů rodiny Cameronů. Třebaže ji Gillyanna chtěla jen pobavit, vysvítalo z nich, že Cameroni jsou pravděpodobně stejně soudržný klan jako její.

Za úvahu stojí i hrdost sira Liama. Bylo by pro něho nepochybně nepříjemné, kdyby se příbuzní dozvěděli, že se o sebe nedokázal postarat. Ne, rozhodla se Keira, nebylo by správné uvědomit rodinu bez jeho povolení.

Keira povečeřela chléb, sýr a zvěřinový nářez a rychle se umyla. Pak se uvelebila na provizorní lůžko před krbem. Dívala se do plamenů a čekala, až ji zmůže spánek. Neměla ráda pozdní večer, protože nenáviděla ticho a skutečnost, že spánek přichází tak pomalu a nechává ji samotnou se vzpomínkami. Snažila se ze všech sil, ale nemohla se vymanit z jejich temného sevření. Nedokázala je zahnat.

Duncan byl dobrý muž, pohledný a něžný. Nemilovala ho a cítila se kvůli tomu provinile, ale nebyla to její vina. Ve svých dvaadvaceti se rozhodla, že už nebude čekat na velkou a vášnivou lásku. Toužila po dětech a vlastním domově. Ačkoli rodinu hluboce milovala, chtěla roztáhnout křídla a vydat se svou cestou. Manželství většinou ženu neosvobozovalo, ale Keiře instinkt říkal, že Duncan ji nebude chtít ovládat. Chtěl partnerku a věděl, jak vzácné je porozumění; proto jeho žádost o ruku přijala.

Vybavovala si pochybnosti členů rodiny, zejména babičky lady Maldie a sestřenice Gillyanny. Zvláštní schopnosti jim odhalily, že Keira nemiluje muže, za něhož se hodlá provdat. Vycítily její tíseň, kterou si sama neuměla vysvětlit. Keira nevěděla, jestli bylo dobré, že ji nijak neomezily Ale pak si řekla, že respektovaly její volbu, a on byl její volba.

Stále ji mátlo, proč od chvíle, co přijala Duncanův návrh, cítí tíseň. Zahnala ji a provdala se za něho. Už pár hodin po sňatku se objevily první nesrovnalosti, a když za několik dní dorazili na Ardgleann, začal je ohrožovat Rauf. Myslela si, že s tím souvisejí její divné pocity, ale teď už si tím tak jistá nebyla. Všechno jí říkalo, že záhadu ještě nevyřešila.

Právě když se začala propadat do spánku, uslyšela Liamovo zasténání. Zahalila se do pláště a přistoupila k posteli. Zjistila, že Liam napíná provazy a mumlá nadávky k nepříteli, jehož viděl jen on. Pohladila ho po čele a tiše k němu promluvila. Opakovala mu stále dokola, kde je, kdo se o něho stará a že je v bezpečí. Trochu ji překvapilo, že se rychle uklidnil.

„Joleno,“ zašeptal.

Keira se ptala sama sebe, proč jí tak vadí, že vyslovil ženské jméno. „Ne, jsem Keira,“ řekla a položila ruku na jeho, aby přestal napínat pouta.

„Keira,“ zopakoval a sevřel jí ruku. „Ano. Keira. Černé vlasy. Zmátly mě. Myslel jsem, že jsem doma, v Dubheidlandu.“

„Ona je léčitelka?“ Keira se pokusila vyprostit ruku z jeho sevření, ale on ji nepouštěl. Usedla tedy na židli vedle postele.

„Je to Sigimorova žena, lady z Dubheidlandu.“

„To jsi taky řekl. Můžu ti dát něco na zmírnění bolesti, jestli chceš.“

„Ne. Myslel jsem, že mě zase chytili.“

Viděla, že mu hovor působí bolesti, ale neodolala a zeptala se: „Pamatuješ si, co se ti stalo?“

„Chytili mě a zbili. Pak mě svrhli dolů. Ty jsi mě našla?“

„Ano. Já a můj bratranec, bratr Matthew.“

„Dobře. Teď jsem v bezpečí.“

„To jsi.“ Znovu se marně pokusila vyprostit ruku z jeho. „Zůstaň.“ Vzdychl. „Prosím, zůstaň.“

Keira v duchu proklela slabost, která jí bránila odolat jeho prosbě. Opatrně si přisunula židli k posteli, aby se mohla usadit pohodlněji, a čekala, až pustí její ruku. Po chvilce ji napadlo, že asi usnul, ale jeho sevření zůstávalo pevné. K jejímu překvapení jí začal palcem hladit po hřbetě ruky. Bylo zvláštní, že v ní jeho gesto vyvolalo příjemné teplo, jehož se nechtěla vzdát.

To není dobré, pomyslela si. Jeho lehké šimrání by ji nemělo tak rozehřívat. Liam měl hezkou ruku s dlouhými elegantními prsty, ale jeho nevinné laskání by ji nemělo tak rozechvívat. Pohlédla na jeho pohmožděnou tvář a vzdychla. Uvědomila si, že ke všem potížím si teď přidala další. Muž, jehož nezná a jenž má tvář samý otok a modřinu, ji dokáže roztoužit pouhým pohlazením palce.

2. kapitola

Liam otevřel oči a současně s bolestí pocítil zvláštní záblesk očekávání. Byl zvědav, na co se těší, protože být vzhůru pro něho znamenalo znovu vnímat bolest. Vtom si uvědomil, že drží něčí ruku. Doufal jen, že nepatří bratru Matthewovi. Ruka byla malá a měkká a Liam si vzpomněl, že ho uklidnila jak na těle, tak i na duchu. Pak si vybavil ženu, jíž patřila.

Opatrně otočil hlavu a snažil se vybavit si její jméno. „Keira,“ zašeptal, když uviděl její drobnou ruku a lesknoucí se černý cop, jenž se mu táhl přes zápěstí. Židle byla přisunutá těsně k posteli a Keira spala napůl na ní a napůl na jeho lůžku. Vzpomněl si, že byl přivázaný, ale buď se mu to zdálo, nebo mu Keira uvolnila většinu provazů kromě toho na pravé noze. Její tvář mu spočívala na břiše a on v duchu proklínal pokrývku, která ho od ní oddělovala. Liam pohlédl na její ruku a v duchu se ptal, jak dlouho ji svírá. Cítil se provinile, že dívka kvůli němu spí v tak nepohodlné pozici. Věděl, že až se probudí, bude jako rozlámaná, ale přesto ji nechtěl pustit.

Ve spánku vypadala jako nevinné dítě. Avšak křivka smyslných úst naznačovala vášnivou povahu. Byla krásná, a čím déle se na ni díval, tím se mu zdála krásnější. Jakmile vstoupí do místnosti, muži na ni možná vrhnou krátký zvědavý pohled, ale brzy se na ni podívají podruhé a pak ještě jednou, protože je zaujme čistota jejích rysů, krásná pleť, husté dlouhé vlasy a uměřené ženské křivky. Liam si najednou připomněl zvuk jejího hlasu, jemný a zpěvný, a věděl, že stačí, aby promluvila, a hned k sobě přiláká pozornost kteréhokoli muže.

Najednou se její ruka v jeho pohnula a on odolal a nestiskl ji. Položila mu dlaň na srdce a její klenuté obočí se snížilo, protože se zamračila. Mohla se domnívat, že ho její pohyb probudil. Pomalu zvedla hlavu a zadívala se na něho. Liam se zahleděl do jejích spánkem zamžených zelených očí a zvláštně ho píchlo u srdce. Jako by ho štípla do hrudi. Asi prožívá delirium z bolesti.

Keira se pomalu posadila a trhla sebou, protože pocítila nepříjemné mravenčení, které jí způsobil spánek v nepohodlné pozici. Sotva se setkala s jeho pohledem, mírně se začervenala. Upadla do rozpaků nad tím, že mu ležela na břiše a ruku měla na jeho hrudi. Ale její rozpaky zmírnila vzpomínka na to, jak ji nechtěl ani ve spánku pustit.

Dnes už neměl oči oteklé, ale modřiny v jejich okolí se pěkně probarvily. Jeho oči jsou určitě mocný nástroj ke svádění, napadlo ji. Mají pěkný tvar, nádhernou zelenomodrou barvu a lemují je dlouhé husté řasy, jež by mu mohla závidět každá žena. Odtrhla od nich zrak a začala si třít záda.

„Vypadáš lépe,“ řekla.

„Opravdu? Ale stále se cítím, jako by mě lámali kolem,“ odpověděl a trochu sebou cukl, protože jeho pohmožděná ústa protestovala proti pohybu bolestí.

„Nějakou dobu ještě budeš mít bolesti, ale brzy budeš proklínat nohu, že kvůli ní musíš ležet.“

„Mám těžkou zlomeninu? Vím, že jsi o ní mluvila, když jsem přišel k vědomí, ale moc si na ten rozhovor nepamatuji.“

„Ne, není zlá. Měl jsi štěstí. Zlomenina je čistá, kost neprošla kůží. Ale stejně musíš být opatrný. Proto ti budu nohu na noc uvazovat. Musí být v klidu, víš?“ Keira vstala a uhladila si sukni. „Je těžké odhadnout, jak dlouho bude trvat léčení.“

Právě když uvažovala, jak by se ho měla zeptat, jestli si potřebuje ulevit, přišel bratr Matthew. Keira si oddechla a vyšla ven. Pomoci vykonat potřebu muži v bezvědomí bylo něco jiného, než se postarat o bdělého pacienta, jenž na ni upírá krásné oči. Dokonce i když před ní ležel muž v bezvědomí, špatně překonávala ostych. Nechtěla, aby si všiml jejího obdivného pohledu, protože by to mohlo přivodit komplikace, které teď nepotřebovala.

Na chvilku se skryla v křoví a pak šla ke studni a umyla se. Nesvlékla se. Od chvíle, kdy zjistila, že ji špehuje bratr Paul, byla opatrná. Nepříjemné bylo, že bratr Paul se domníval, že to její vinou má hříšné myšlenky a potřeby, s nimiž urputně bojuje.

Keira si vzdychla a zamířila k domku. Obávala se, že bude mít podobné trápení jako bratr Paul. Přesvědčení, že žádná žena by neodolala Liamovu kouzlu, ji nijak neutěšovalo. Bolest nad tím, že po ní její muž netoužil, byla ještě živá. Za nic na světě by se nevystavila znovu takovému ponížení.

Bratr Matthew pomáhal Liamovi do postele a Liamovi se linul z úst proud nadávek. Po chvíli se však uklidnil a omluvil se. Zhroutil se do polštářů, které mu mnich načechral, a čekal, až se bolest zmírní. Ležel tam bezmocný jako dítě a bratr Matthew mu smýval z těla pot. Bylo to ponižující, ale Liam si přiznal, že po omytí je mu lépe.

„Keira se brzy vrátí,“ řekl bratr Matthew. „Jestli chceš, nakrmí tě.“

„Ano, mám hlad,“ zamumlal Liam.

„To je dobré znamení. Můžu ti říct, že když jsme tě našli, moc jsem nevěřil, že přežiješ.“

„A jak jste mě našli? Mám pocit, že mě nenapadli na území, jež je v majetku kláštera.“

„Ne. Došlo k tomu nedaleko odtud.“ Bratr Matthew se usmál. „Moje sestřenice má dar předvídat, stejně jako jiné ženy z rodiny Murrayů. My o jejich schopnostech nemluvíme, protože mnozí lidé je nepovažují za dar od Boha. Keira měla sen. V něm viděla, co se ti stalo a kde tě najde. Bůh ještě není připraven povolat tě k sobě.“

„Myslím, že mě nikdy nebude chtít. Co jsem odešel z kláštera, nejsem zrovna svatý.“

„To mě nepřekvapuje.“ Bratr Matthew se usmál, ale Liam se zamračil.

„Neurážej se, příteli. Nemyslel jsem to tak. Někteří muži věří upřímně, ale existují věci pozemské, jež způsobují, že pro někoho je mnišský nebo kněžský život špatnou volbou. Bohužel, všichni nemají možnost vrátit se ke starému životu jako ty. Poskvrňují církevní stav a nám, bratřím, dělají hanbu. Trpíme za jejich hříchy. Platí to i u řádových sester. Kdybys musel, určitě bys sloužil církvi velmi dobře a ze všech sil by ses snažil dodržet přísahu, ale nebyl bys šťastný. To není pochybení ani hřích. Konečně, musí se narodit další, kteří budou šířit Boží slovo dál, ne?“

„To je pravda, se mnou si však nemusíš dělat starosti. Pokud vím, ještě jsem se o narození potomků nepostaral. Ano, vím, že plození nemanželských dětí se také považuje za hřích, ovšem domnívám se, že za malý. Vůdce našeho klanu, bratranec Sigimor, se nad plozením bastardů mračí, stejně jako já. Bůh ví, že bych chtěl mít ženu, ale nemám pozemky a nejsem příliš bohatý.“

„Možná jsi nenašel takovou, která by viděla víc než tvoji hezkou tvář.“

„Ano, to je ono, ačkoli to zní marnivě. Ale třeba moje tvář už nebude tak hezká.“

„Všechno se zahojí. Keira říkala, že v obličeji nemáš zlomenou jedinou kůstku, ačkoli ti, kteří tě zbili, si dali záležet, aby tě zohavili. Velice se divila, že ti nezlomili nos.“

Vešla Keira a zaslechla poslední bratrancova slova. Řekla: „Asi pro ně bylo obtížné zaútočit na někoho, kdo před nimi nestál klidný jako beránek. Snažili se tě zabít, že?“

„Tím si nejsem tak jistý,“ odpověděl Liam. „Když jsem dopadl na skalnaté dno prolákliny, byl jsem otřesený. Nevěděl jsem ani, jestli do mě strčili, nebo jsem spadl sám.“

„Jestli jsi spadl, bylo to proto, že jsi sklouzl, když tě bili. Kolik jich bylo?“

„Čtyři.“

„To máš štěstí, že ještě dýcháš.“

„Nemyslím si, že mě chtěli zabít. Aspoň ne rychle. Mohli sejít dolů a dobít mě, ale neudělali to. Pochybuji, že chtěli moji smrt.“

„Možná ne. Samozřejmě se mohli domnívat, že jsi mrtev nebo brzy budeš, takže se už neobtěžovali a nesestoupili k tobě. Pravděpodobnost, že tě někdo najde, byla mizivá.“

„To je pravda. A co můj kůň?“

„Je ve stáji,“ odpověděl bratr Matthew. „Máme i všechny tvoje věci. Nešlo o loupežné přepadení.“

„Možná,“ odtušil Liam, „ačkoli mohli být také vyčerpaní, když se snažili chytit mého koně. Gilmour se bojí cizích lidí, zejména mužů, a je rychlejší než většina koní.“

„Když jsme tě našli, stál u tebe,“ poznamenala Keira a přistoupila k ohni, aby Liamovi ohřála silný vývar. „Věrné zvíře.“

„Bylo to s ním těžké?“

„Vůbec ne. Nejdřív bratranci moc nedůvěřoval, ale já jsem mu krátce promluvila do duše. Nechtěl tě opustit. Dokonce ani když jsme tě přinesli sem. Musela jsem ho vzít dovnitř, aby viděl, že jsi v bezpečí. Ale i pak trvalo skoro dva dny, než se nechal odvést do stáje.“

„Ty jsi přivedla Gilmoura až sem?“

„Ano, vyváděl bez tebe jako nepříčetný.“ Keira začala připravovat mošt, který smíchala s posilujícími výtažky z bylin.

Liam se podíval na usmívajícího se bratra Matthewa a tiše se zasmál. Všechno ho přitom zabolelo, ale on si bolesti nevšímal. Poprvé od chvíle, co se ocitl v kamenném domku, pocítil jistotu, že bude žít. Věděl, že kdyby byl jednou nohou v hrobě, určitě by se sám tolik nebavil.

„Ale, my se smějeme!“ Keira se zapitvořila a postavila pohár s bylinkovým moštem na stolek u postele. „To je dobré znamení.“

Sedla si na kraj postele s miskou vývaru v rukou. „Umírající se nesměje.“

„Pokud není natolik bez sebe, že neví, že umírá,“ dodal Liam.

Polkl první lžíci polévky. Byla řídká, ale silná a chutnala po bylinkách a zelenině. Liam doufal, že už brzy dostane pevnou stravu. Pouhé polykání vývaru a nápoje ho ponižovalo. Uvědomil si, že bude asi trvat dlouho, než bude moci odmítnout krmení. Sotva Keira odložila prázdný pohár a misku, zhroutil se do peřin.

„Liame, víš, kdo ti to udělal?“ zeptal se bratr Matthew.

„Mám jisté podezření,“ řekl Liam. „Když mě bili, něco hulákali, ale zatím si nemohu vzpomenout co. Ale zřejmě mi to nijak nepomůže.“

„Možná jde o staré nepřátele vašeho klanu,“ prohodila Keira.

„To si nemyslím.“

„Jsem si jistá, že na to časem přijdeš. Chceš, abychom poslali zprávu tvé rodině?“

„Zatím ne. Udělám to, až si budu jistý, kdo mě přepadl a proč. Nechci je přivést do nesnází.“ Liam se zamračil. „Možná bych měl odejít.“

„A kam bys šel? Nic takového! Zůstaneš tady, dokud se nezotavíš natolik, abys mohl jet na koni. Teď odpočívej. Nic nepomáhá zotavení víc než spánek.“

Liam malátně přikývl a zavřel oči. Jakmile zaslechl, že bratr Matthew s Keirou odcházejí, pootevřel oči, aby je mohl pozorovat. Byl slabý, ale spát se mu nechtělo. Bolesti trochu ustoupily po bylinkách, které mu Keira přidala do jídla, a on si chtěl chvíli užít relativní pohody. Také byl zvědavý na ženu, která mu zachránila život díky snu. Ačkoli jí více méně věřil, byl opatrný. Nemohl pominout, že jestli ho nenašla díky věšteckému snu, musela o útoku vědět. Myšlenka, že by s přepadením měla něco společného, se mu nelíbila, ale za svého působení u královského dvora se naučil, že je nebezpečné hned uvěřit cizímu člověku. Obzvlášť to platilo v případě hezkých dívek, jež dokáží v mužích probudit touhu.

„Potřebuješ, abych ti pomohla v zahradě, bratranče?“ zeptala se Keira. Sňala z ohně kotlík s vývarem a na jeho místo postavila jiný s dušeným skopovým.

„Raději zůstaň tady.“ Bratr Matthew si sedl ke stolu u ohniště. „Pokud ti to nebude vadit, přinesu ti šatstvo, které je třeba spravit.“

„To mi vadit nebude,“ ujistila bratra Matthewa Keira a usedla na židli proti němu. „Aspoň budu mít co dělat, když bude náš pacient spát. Kromě běžného úklidu, vaření a koupání nemám co na práci.“

„Už jsi došila dárky?“

„Ano. Dokončila jsem košili pro matku. Teď se musím rozhodnout, co ušiji babičce. Zabere mi to několik měsíců. Asi bych teď dárky nešila, kdybych si od lady Morrisonové nekoupila plátno a nitě. A taky tu krásnou krajku!“ Keira zavrtěla hlavou. „Cítím se až trapně, že jsem zaplatila tak málo.“

„Potřebovala peníze a ty jsi ji neokradla. Mnozí by to udělali, kdyby věděli, jak je zoufalá. Byla ti přece vděčná.“ Bratr Matthew stočil pohled ke kotlíku nad ohněm. „Říkala jsi, že připravuješ dušené skopové?“

Keira se zasmála. „Ano. Máš v plánu se mnou povečeřet, že?“

„No, mám-li možnost volit mezi pokrmem z klášterní kuchyně a tvým skopovým, tvé nabídce neodolám. Pak si můžeme zahrát šachy, ne?“

„Domníváš se, že tvoje prohra bude dostatečným poděkováním za moji dobrou večeři?“

„Jaká arogance,“ sykl bratr Matthew a zavrtěl hlavou. „Můžu taky vyhrát!“

„Ano, to můžeš,“ zamumlala Keira a oba se zasmáli.

„No, raději se vrátím do kláštera,“ řekl bratr Matthew a vstal. „Chceš, abych se za vámi stavil zítra v poledne?“

„Aby ses o něho postaral?“ zeptala se a šla s ním ke dveřím.

Bratr Matthew souhlasně přikývl.

„Ne, zvládnu to. Už jsem to dělala.“

Bratr Matthew se zamračil a přede dveřmi zaváhal. „Není to správné.“

„Jsem léčitelka, bratranče. On je zraněný člověk upoutaný na lůžko. Starala jsem se o jeho potřeby, když byl v bezvědomí. Jdi a věnuj se svým povinnostem. Je to v pořádku. Možná si vyšetřím trochu času a upeču ovesné sušenky s medem.“

„Jsi darebná, když takto svádíš svatého muže.“ Bratr Matthew znovu zavrtěl hlavou a otočil se k odchodu.

Keira se zasmála a nechala za sebou otevřené dveře, aby slyšela, kdyby ji Liam volal, a začala nosit vodu ze studny na večerní koupel. Bylo nepochybně nepatřičné byť jen pomyslet na důkladné mytí, když sdílela malý domek s mužem, ale velice po koupeli toužila. Soukromí jí zajistí dvě pokrývky zavěšené tak, aby zakrývaly káď. Pomyslela na bratra Paula a rozhodla se, že dveře zajistí závorou.

Liam zamrkal a ztlumil zasténání, protože hned po probuzení přišla bolest. Ani si nevzpomínal, kdy usnul. V jednu chvíli poslouchal rozhovor Keiry s bratrem Matthewem, a vzápětí se probouzel z hlubokého spánku. Měl podezření, že Keira přidala do moštu a vývaru prostředek, který navozuje hluboký spánek.

Rozhlédl se po ztemnělé místnosti a přemítal, jak dlouho asi spal. Keira seděla u okénka v zadní části domku a šila něco, co vypadalo jako ženská spodní košile. Pečlivě poskládané mnišské kutny na stoličce u dveří mu prozradily, že spal dost dlouho, aby Keira stihla splnit úkol.

Pozoroval ji, jak tiše sedí a ruka s jehlou se míhá, a pokoušel se vybavit si, co vyslechl, než usnul. Keira s bratrem Matthewem vedli rozhovor jako pravý bratranec a sestřenice, za něž se prohlašovali, protože si povídali o lidech, které znali, a navzájem se popichovali. Liama přepadl pocit viny za prvotní podezíravost. Ta dívka se o něho zřejmě stará už několik dnů. Kdyby mu chtěla ublížit, měla k tomu spoustu příležitostí. Nikdo by se na nic neptal, kdyby nepřežil četná zranění. Po všem, co pro něho udělala, by jí měl důvěřovat.

Ale byla tady přinejmenším jedna věc, kvůli níž váhal věnovat jí důvěru. Proč žije tady, v malém domku na půdě kláštera? Z toho mála, co Liam slyšel, získal pocit, že se tu zdržuje už delší dobu.

I když tady přebývá její bratranec, je to pro mladou ženu podivné místo. Proč se nevrátí k rodině? Podle toho, co sem tam zaslechl, věděl, že klan Murrayů je velmi soudržný. Liam pochyboval, že existuje něco, co by jí členové rodiny neodpustili nebo jí s tím nepomohli.

Bratr Matthew zřejmě neměl o ní a jejím způsobu života žádné pochyby. Liam však věděl, že mnich je dobrotivý a naivní. Mohla ho také ovlivnit skutečnost, že jeho pokrevní příbuzná je krásná žena. Liam věděl, že on sám by nedokázal mít se stále na pozoru, zvlášť při pohledu do jejích velkých zelených očí. Nebo na smyslná ústa. Nebo kdyby uslyšel svůdný hlas. Liam v duchu zaklel. To by bylo opravdu velmi obtížné.

Posunul se v marném pokusu lehnout si pohodlněji a uvědomil si, že zlomená noha je podložená několika polštářky a že je stále přivázaná k posteli. Jeho pohyb vzbudil Keiřinu pozornost. Vzhlédla od šití, odložila je a přešla k posteli. Pokud si chtěl udržet jasnou mysl a opatrnost, raději se neměl hýbat, protože se k němu blížila svůdnou houpavou chůzí.

„Myslím, že se uzdravuješ velmi rychle, sire Liame,“ řekla, když ho prohlédla.

„Necítím se moc zdravý,“ houkl a díval se na zlomenou nohu.

„No, možná kvůli bolesti nevidíš pravdu, ale já ji vidím. Modřiny a otoky se ztrácejí mnohem rychleji než u jiných lidí, o něž jsem pečovala, a to je dobré znamení. Dokonce ani zlomenou nohu nemáš tak oteklou jako jiní pacienti.“

„Tak proč ji mám ještě přivázanou k posteli? A proč jsi mi pod ni nastlala ty polštáře?“

„Přivázaná je proto, abys s ní nepohyboval. Bolest, která by ti narušovala spánek, se zmírní a pohyb, jenž by bránil ozdravnému procesu, omezíme. Polštáře nohu nadzvedly, aby se otok rychleji vstřebával, ale myslím, že brzy už je potřebovat nebudeš. Jistěže musíš stále hodně odpočívat a nohu si čas od času podkládat ještě několik týdnů, ale pokud neuděláš nic nepředloženého, brzy budeš normálně chodit. Zprvu bude noha slabá, ale to se spraví.“ Liam tiše zanadával, ale hned se omluvil a vzdychl. „Kolik týdnů?“

„Šest sedm, než odstraníme dlahy a obvazy. Ale nepovím ti, za jak dlouho budeš chodit se stejnou jistotou a lehkostí jako dřív. To je spíš na tobě, domnívám se však, že to přijde brzy, protože jsi mladý, zdravý a silný. Dáš-li si pozor, nebudeš ani kulhat,“ dodala a jemně mu tak připomněla, že měl velké štěstí.

„Já vím. Mám štěstí. Ale stejně mě to zlobí.“ Setkal se s jejím úsměvem a také se mírně usmál. Pomohla mu do sedu a načechrala mu za zády polštáře. „Ovšem kousek od nás žijí mniši, kteří noc co noc uléhají na tvrdou rovnou palandu.“ Keira se zasmála a její hrdelní smích v něm roznítil nebezpečný oheň.

„Někteří ano, pokud mají pocit, že měkký polštář je hříšné pohodlí. Právě teď je v klášteře několik polštářů volných.“

„Bratr Matthew asi nepřijde, že?“ zeptal se Liam, protože se mu silně chtělo močit a nechtěl, aby mu přitažlivá žena pomáhala při konání intimní potřeby.

„To ne, ale je zde jeden z chlapců. Přinesl seno pro tvého koně. Přivedu ho.“

Jakmile Keira odešla, zavřel Liam oči a začal odříkávat všechny nadávky, které znal. Bylo by rozumné, kdyby ji přestal podezírat a použil veškerou vůli k tomu, aby na sebe nenechal působit její kouzlo. Nevzpomínal si, že by v něm některá žena probouzela touhu tak rychle a silně jako ona. A co je horší – Keira se o nic takového nepokouší. V jejím chování není ani náznak flirtu. Nevrhá na něho svůdné pohledy, nelichotí mu, neusmívá se na něho významně – a on ji chce víc než kteroukoli jinou, navzdory bolestem.

Keira se vrátila s hubeným hochem. Představila mu ho jako Kestera a odběhla. Liam pozoroval, jak se chlapec za ní dívá. Pak si povzdychl. Kester je zřejmě už natolik vyspělý, že ho Keira také okouzlila. Liam si řekl, že by ho to mělo uklidnit, protože není sám, koho Keira očarovala. Ale Kesterovi nejde o život, pomyslel si smutně, když se k němu hoch otočil.

3. kapitola

Čtrnáct dní klamu, říkala si Keira, když dosbírala byliny v klášterní zahradě a kráčela zpět k domku. Tak nahlížela na čas, který strávila s Liamem Cameronem. Kdyby k sobě měla být naprosto upřímná, řekla by, že jich bylo jen deset, protože Liam byl skoro čtyři dny v bezvědomí. Klamání přišlo vlastně, až když se mu začala projasňovat mysl a mluvili spolu o jiných věcech než o zraněních.

Zavrtěla hlavou nad svou bláhovostí. Bylo to nezbytné. Vlastně šlo o sebeobranu. Musí si od něj udržet odstup, a to jakýmkoli způsobem. Bylo nemožné ho opustit, protože potřeboval její pomoc, ale ve všech ostatních oblastech musela mezi nimi vybudovat zeď. Kdyby odhalila zmatené city, jež k němu chová, a on by je opětoval, byť jen částečně, byla by ztracena. Liam jí každým dnem dokazoval, že je mužem, jakého chtěla, ale věděla, že není pro ni.

Je tady Ardgleann a jeho lidé. Aby jim pomohla, bude se muset držet své lži. Duncan ji krátce před smrtí přinutil ke slibu. Nebyl to slib, který by mohla porušit. Neexistovala možnost kompromisu. Nevěděla, jak by mohla získat, po čem toužila každým dnem víc, a přitom dodržela slib daný zavražděnému manželovi.

Keira došla ke studni před domkem. Položila košík na zem a smyla ze sebe špínu z práce na zahradě. Cítila povinnost pracovat v zahradě, aby mnichům vynahradila byliny, které tam sbírala, a zároveň nechtěla, aby to na ní bylo vidět. Ta trocha marnosti, která v ní byla, jí nedovolovala vejít do domku, kde ležel sir Liam, aniž by vypadala co nejlépe.

„Hlupačko,“ zamumlala a vytáhla nahoru vědro s vodou.

„Ano, to jsi. Myslíš si, že můžeš muže dráždit až k šílenství, a neplatit za to.“

Keira se otočila a hleděla do tváře bratra Paula. Byl rudý, oči měl divoce vykulené a tvářil se nebezpečně. Keira stála uvězněná mezi studnou a jím a ozbrojena byla jen ručníkem, který právě namočila, aby se omyla. Tohle bude nepříjemné, uvědomila si, protože bratr Paul nevypadal, že by se s ním dalo rozumně mluvit.

Liam seděl na kraji postele a mračil se na dveře. Byl neklidný. Většina ran už se vyléčila, ale zlomená noha ho ještě upoutávala na lůžko. Ačkoli strávil celé dopoledne chůzí o berli, unavený nebyl. Nudil se. Neměl co dělat, s kým promluvit, takže jen seděl a čekal, až se Keira vrátí. Smutná situace pro muže, jenž nikdy nemusel čekat na žádnou ženu, pomyslel si a usmál se nad svou marnivostí.

Ukázalo se, že držet se v bezpečné vzdálenosti od Keiry je tak obtížné, jak se obával. A nejen proto, že byla jedinou ženou v jeho blízkosti. Přitahovala ho a vzrušovala. To je nebezpečná kombinace. Čím víc ji pozoroval, tím se mu zdála hezčí. Věděl, že má nějaká tajemství, a chtěl je všechna znát.

Skutečnost, že Keira se také pokouší udržovat mezi nimi odstup, mu moc nepomáhala. Naopak, přitahovala ho k ní ještě víc. Liam věděl, že Keira to nedělá záměrně, ale aura tajuplnosti kolem ní na něho působila a lákala ho, aby překročil hranice, jež si sám stanovil. Dokonce i když si připomínal, že Keiře nemá co nabídnout, jeho zájem o ni rostl. Jakmile se dozvěděl, že je vdova, zvažoval dokonce, že by se stal jejím milencem, ale pak vzrušující nápad vyhnal z hlavy. Je vdova, jednou už vdaná byla. Ačkoli slyšel, že Murrayovi povolují svým ženám vybírat si manžely podle své vůle, pochyboval, že by přivítali s otevřenou náručí chudého rytíře bez majetku.

Právě když dumal nad tím, jak ho vůbec napadlo pomyslet na manželství, uslyšel zvenčí hluk. Nejdřív mu kmitlo hlavou, že s Keirou přišel i Kester, který jí byl stále v patách jako věrné štěně. Pak si uvědomil, že hlasy zní vzrušeně a silněji, ale skrze zavřené dveře nerozuměl jednotlivým slovům. Přemýšlel, jestli dokáže přikulhat ke dveřím, aby se podíval, s kým se Keira hádá a jestli nepřišli nezvaní hosté, když vzduch proťal ženský výkřik.

Liam okamžitě vyrazil ke dveřím a cestou proklínal berlu. Rychle otevřel a vyšel ven. Málem se zadusil náhle probuzeným vztekem: mnich ležel na Keiře a tiskl ji k zemi. Liam zahlédl v dálce Kestera, který se rozběhl Keiře na pomoc, ale zakopl a upadl. Teď Liam uviděl, že se mnich pokouší zvednout Keiře sukni. Rázem zapomněl na zraněnou nohu i na bolest a rozběhl se k zápasícímu páru.

Keira nemohla uvěřit, jak rychle se bratru Paulovi podařilo strhnout ji na zem a zalehnout ji. V jednu chvíli se hádali, a vzápětí už ležela pod ním. Páchl silně pivem a potem a dokazoval jí, že je mnohem silnější, než si myslela.

„Bratře Paule, pamatuj, kdo jsi!“ vykřikla a snažila se vymanit zpod jeho těla. „Co tvůj slib?“

„V první řadě jsem muž,“ zamumlal bratr Paul a snažil se jí vyhrnout sukni. „Modlil jsem se, abych byl silný a zbožný. Měl jsem zkrvavená kolena, jak jsem na nich stále klečel, ale ty jsi mě i přesto přitahovala a dráždila. Tvrdě jsem se trestal, ale stále ses mi zjevovala ve snech. Tak hodně jsem se snažil…“

Vtom se bratr Paul vznesl a jeho věta skončila podivným zachroptěním. Keira užasle hleděla na Liama, jenž držel mnicha jednou rukou ve vzduchu. Liamova hezká tvář byla zkřivená vztekem, zatímco obličej bratra Paula doslova zbělel strachem.

„Zřejmě ses dost nesnažil,“ řekl Liam a mírně mnichem zatřásl. „Jsi hlupák. A jestli se té dívky ještě někdy dotkneš, budeš mrtvý hlupák.“

Roztřesená Keira se postavila na nohy a Liam hodil vyděšeného mnicha do prachu vedle studny. Keira vyjekla, protože bratr Paul se rozplácl jako žába několik kroků od ní. Hekal a lapal po dechu jako ryba na suchu. Keira se otočila k Liamovi a v té chvíli k nim doběhl Kester.

„Má paní! Ublížil ti?“ zeptal se udýchaně.

„Ne, budu mít jen pár modřin,“ odpověděla Keira a usmála se, aby hocha uklidnila. Podívala se na Liama a najednou si uvědomila, že jí přiběhl na pomoc a přemohl bratra Paula navzdory tomu, že má zlomenou nohu.

„Sire Liame, neměl jsi vybíhat z domku! Děkuji ti, ale mohl sis poranit nohu.“

„Ta už poraněná je.“ Jak Liama přecházela zlost, začínal vnímat inzenzivní bolest ve zraněné noze.

„Chci říct, že jsi mohl narušit léčebný proces.“

„Asi máš pravdu.“ Liam si uvědomil, že když se vrhl na mnicha, odhodil berlu. Ohlédl se po ní. „Je jasné, že mé noze se moc nelíbí, že na ní stojím.“

Keira rychle zvedla berlu a podala mu ji a pak ho podepřela z druhé strany. Liam najednou zbledl a na čele se mu objevily krůpěje potu. Musel mít silné bolesti, ale nezasténal.

„Kestere, dohlédni na to, aby se bratr Paul vrátil do kláštera,“ řekla Keira chlapci a pomalu odcházela s Liamem do domku.

„Ano, má paní.“ Zamračený Kester přistoupil k naříkajícímu mnichovi. „Za tohle draze zaplatíš.“

Keira si pomyslela, že chlapce vyhlídka na trest bratra Paula potěšila. Přála by si, aby násilník neušel spravedlnosti. Zaslouží potrestání za to, že se vrhl na bezbrannou ženu. Ještě horší je, že sám sebe přesvědčil, že za jeho nepřístojné chování může ona. Avšak pochybovala, že ho za to někdo potrestá. Mnozí muži v klášteře s ním spíš budou souhlasit.

Jakmile uložila Liama do postele, odstranila obvazy a dřevěné dlahy, jež zpevňovaly zlomenou nohu. Liam ležel klidně, předloktím si zakrýval oči a dýchal trhaně. Keira poznala, že má velké bolesti. Nade vše si přála, aby veškeré úsilí, které vyvinuli pro jeho uzdravení, nebylo zmařeno.

Když zjistila, že nedošlo k dalšímu poškození zlomené nohy, zhluboka si oddechla. Liam si přivodil velké bolesti, ale nohu si neporanil. Keira na něho pohlédla, ale on si dál zakrýval oči paží. Dech se mu trochu zklidnil a Keiru napadlo, že omdlel. Věděla, že by mu od bolesti mohla ulevit, ale váhala s odhalením svých schopností. Pak se v duchu za nemístný strach vyplísnila. Už mu přece prozradila, že ho našla díky snu, a on ji nenazval čarodějnicí. Taky je tu možnost, že Liam si ani neuvědomí, co Keira bude dělat. Naposledy se na něho podívala, položila mu dlaň na nohu a zavřela oči. Poznala, kde je bolest nejpalčivější, a začala ji zmírňovat.

Liam cítil na noze Keiřinu měkkou ruku a nadzvedl paži, aby se na Keiru podíval. Při doteku její dlaně největší bolest pominula. V noze se šířilo teplo a nepříjemné trnutí odcházelo. Jakmile si Liam uvědomil, že Keira ví, co se s ním děje a jak na něho její dotek působí, když nad ním stojí se zavřenýma očima a soustředěným výrazem v hezké tváři, oči se mu rozšířily překvapením. Proběhl jím krátký záchvěv strachu, pověrčivá hrůza z čarování, rychle ji však zahnal. Když zvedla ruku z nohy a jemu se mírně zatočila hlava, hluboko v duši věděl, že Keira by neublížila jemu ani nikomu jinému a že je opravdovou léčitelkou.

Přinutil se ležet v klidu, aby se zdálo, že je v bezvědomí. Keira mu vsunula paži pod ramena, nadzvedla ho a nalila mu do hrdla sladký mošt. Nebylo pro něho těžké předstírat mdloby, protože jim byl blízko. Keira byla bledá a jemně se chvěla. Liam pozoroval, jak klopýtá k malému stolku u ohniště, sama hltavě pije mošt, ulamuje kousky chleba a maže si je medem. Cpala si je do úst tak rychle, až se jí dmuly tváře. Při pohledu na ni dostal hlad.

„Mohla bys mi dát taky?“ zeptal se.

Keira se tak vylekala, že jí málem zaskočilo. Vzápětí ucítila, že se červená. Stojí tu před hezkým mužem, po němž touží, s ústy plnými jídla, které nemůže ani rozžvýkat, a po bradě jí stéká med. Bylo nemožné chovat se, jako by na její hltavosti nebylo nic divného, ale pokusila se o to. Ubrouskem si otřela z brady med, rychle namazala krajíc chleba, položila ho na dřevěný tác a přinesla Liamovi. Když mu krajíc podala, uvědomila si, že nebyl v bezvědomí, když ho zbavovala bolesti, a že zřejmě ví, co s ním provedla. Ačkoli neměl v očích strach ani nesouhlas, napjatě čekala, co řekne. Doufala, že buď ví, co udělala, a přijal to, nebo že si ničeho zvláštního nevšiml.

„Proč kulháš?“ zeptal se Liam a vychutnával chléb s medem.

Keira se rychle snažila vymyslet rozumné vysvětlení. Kdykoli někomu pomohla od bolesti, vstřebala ji do sebe. Ještě se nenaučila rychle se jí zbavit, ale to mu říct nemůže. Stále se ještě upínala ke slabé naději, že Liam neví, jak mu pomohla.

„Mám jen malý otok po útoku bratra Paula,“ odpověděla a byla ráda, že ji napadlo tak pravděpodobné vysvětlení. Pak si všimla pobaveného záblesku v jeho hezkých očích.

„Ale, nepovídej. Rád bych věděl, jestli bolest, které jsi mě zbavila, vstoupila do tebe. Je zvláštní, že kulháš na pravou nohu, stejně jako já.“

„Člověk má jen dvě nohy. Když si zraníš nohu, není tu mnoho možností.“ Ví to, říkala si Keira a ptala se sama sebe, proč se stále snaží nepřiznat svou schopnost, zejména když se mu její výmluvy zdají chabé.

„Pravda.“ Liam dojedl poslední kousek chleba, olízal si prsty a zeptal se: „Proč se té bolesti nezbavíš, když jsi ji odňala mně?“ Pobavilo ho, že si rázně podepřela boky a zahleděla se na něho.

Potlačil však smích, když pochopil, že za její zlostí je strach, a v duchu si vynadal do hlupáků. Samozřejmě že se Keira bojí. Bratr Matthew přece zdůraznil, že Murrayovi neradi prozrazují zvláštní schopnosti, jimiž jsou někteří členové jejich klanu požehnáni. Mít takový dar je nebezpečné. Mnoho lidí vidí v podobných schopnostech čarodějnictví nebo posedlost ďáblem.

„Keiro,“ zamumlal, „nemusíš se bát, že se začnu ze strachu křižovat. Ano, když jsem poznal, co děláš, pocítil jsem dotek pověrčivého strachu, ale potlačil jsem ho. Žena mého bratrance zná tvůj klan dobře a pokouší se vyhnat nám z hlavy nesmyslné obavy.“

Keira se uvolnila. „Se kterou ženou se tvůj bratranec oženil?“

„S Fionou z klanu MacEnroyů, sestrou Connora MacEnroye. Ten se, myslím, oženil s tvojí sestřenicí.“

„Ano, s Gilly. Fionu znám. Je dobrá léčitelka.“

„Jistě. Takže umíš zmírňovat bolest?“

Keira se posadila na postel, protože byla velice unavená. Přikývla: „Bolest musí někam odejít. Ještě jsem se nenaučila rychle se jí zbavit. Ale už to nebude dlouho trvat. Někdy si představuji, že stojím v dešti nebo pod menším vodopádem a nechávám se omývat vodou.“

Zavřela oči a v duchu viděla, že stojí nahá pod proudem vody. Pomalu dýchala a poddávala se pocitu očišťování těla i mysli. Bolest v noze vteřinu za vteřinou slábla. Po uvolnění se dostavil pocit naprostého vyčerpání.

„Opravdu se ti o mně zdálo?“ zeptal se Liam, poněkud zaskočený tím, jak jí z tváře mizí ztrápený výraz.

„Ano,“ odpověděla Keira, příliš unavená, aby otevřela oči a podívala se na něho. „Sen mě měl však varovat raději předtím, než tě přepadli. Mohli jsme zabránit násilí.“

„Zachránila jsi mě před smrtí. To stačí. Míváš věštecké sny často?“ Když neodpověděla, podíval se na ni pozorněji a uvědomil si, že usnula vsedě. „Chudinka.“

Liam se opatrně posadil, aby nepohnul postelí. Něžně chytil Keiru za ramena a usadil ji pohodlněji. Málem se mu zhroutila do náruče, jak byla slabá. Vypadala skoro jako mrtvá, ale dýchala pravidelně. Liam ulehl do polštářů a přitiskl ji k sobě. Keira zamumlala zdvořilé poděkování. Volnou rukou ho objala, uvelebila se v jeho náruči a hladkou tvář mu přitiskla k rameni. Jedna část jeho těla na to zareagovala zvlášť silně.

Keira Murrayová byla měkká a teplá a krásně voněla levandulí a – usmál se – taky medem. Chtěl se chovat zdrženlivě, ale selhal na celé čáře. Ptal se sám sebe proč. Tato myšlenka ho rozrušila, stejně jako ona. Teď věřil, že sen jí seslal Bůh, aby mu s bratrem Matthewem zachránila život.

Může jí věřit. Stejně si však od ní bude muset udržovat odstup. On, bratranec vůdce malého klanu, je jen obyčejný voják. Murrayové jistě nepovolují svým ženám výběr manželů do té míry, že by si mohl dělat naděje.

„Keiro!“ Do místnosti se vřítil bratr Matthew.

Liam ho umlčel prudkým mávnutím ruky. Bratr Matthew přistoupil k posteli a Liam viděl, jak se starostlivý výraz v jeho tváři mění v podezíravý. Vzdychl si. Trochu ho mrzelo, že ho starý přítel podezírá, že by se mohl pokusit svést ženu, jež se o něho tak dobře stará. Liam tušil, že o jeho avantýrách musel vědět i ten nejodloučenější z mnichů.

„Usnula vsedě na kraji postele,“ vysvětlil zamračenému příteli a vrhl na něho pevný pohled. „Stalo se to, jen co mi ulevila od bolesti v noze.“

„Ošetření tvé nohy ji nemohlo tak unavit.“

Jistě, její léčivé schopnosti jsou větší než jen věštecké sny, uvědomil si Liam. „Nešlo o ošetřování. Mám na mysli její ruce.“ Asi je dobře, že onen zvláštní člen rodu Murrayů je od světa odloučený mnich, řekl si Liam. V jeho tváři lze tak snadno číst! „No tak, příteli, v posledních letech jsme se moc často nevídali, ale opravdu si myslíš, že bych mohl tu dívku odsuzovat za její schopnosti? A že nemám dost rozumu, abych nevěděl, že se její dar musí střežit jako největší tajemství?“

Bratr Matthew si vzdychl a přetřel si rukou oči. „Ne, samozřejmě že ne.“

„A taky bych nesvedl urozenou dívku, jako je ona, čerstvou vdovu a dámu, která má mnohem vyšší postavení, než já kdy budu mít.“ Liam pocítil píchnutí viny, přestože to nebyla úplná lež. Měl v úmyslu setrvat v roli galantního muže, ale pomalu se začínal obávat, že osud pracuje proti němu.

„Odpusť mi, jestli jsem tě urazil.“ Bratr Matthew zavrtěl hlavou.

„Neberu to tak. Musím se ti svěřit, že po odchodu z kláštera jsem nebyl úplně svatý.“ Liam si vyměnil s bratrem Matthewem krátký úsměv. „Ne, nechci jí ublížit. Jen jsem zapomněl, že mám zlomenou nohu. Když jsem viděl, jak ji ten mizera tiskne k zemi, rozzuřil jsem se a jednal jsem, jako bych měl obě nohy zdravé.“

„Bude přísně potrestán, i když možná ne tak přísně, jak bychom chtěli. Ublížil jí?“

„Ne, ale jeho brutální napadení jí jistě zanechá pár modřin. Když jsem vyšel ven, snažil se jí dostat pod sukně. Jakmile jsem ho odhodil a zchladil jsem si vztek, přepadla mě silná bolest. Svýma rukama bolest utišila, nacpala se, jako kdyby čtrnáct dní nejedla, a pak usnula uprostřed rozhovoru. Vzala mou bolest na sebe,“ zamumlal, stále ještě udiven.

„Ano, to se jí stává často. Chvíli jí trvá, než se bolesti zbaví, a pak na několik hodin hluboce usne. S jejími sny jsme opatrní, ale k těm lidé většinou výhrady nemívají. Ovšem uzdravující ruce, schopnost odstranit bolest dotykem?“ Bratr Matthew pokrčil rameny. „Takové věci příliš často probouzejí strach z čarodějnictví. Myslím, že Keiřin manžel o jejích schopnostech věděl, ačkoli se mi o tom nezmínila. Domnívám se, že to byl jeden z důvodů, proč se s ní oženil.“

„Byl nemocný?“

„Vypadal docela zdravě, ale něco ho trápilo. Některé ženy z našeho klanu se dovedou vcítit do člověka a před sňatkem ji varovaly, ale ona se za něho přesto provdala. Dokáže být značně tvrdohlavá. Vím, že mi na ní záleží až moc. Je to jedna z mých nejoblíbenějších sestřenic. Posledních pár měsíců bylo pro ni hodně krušných. A čekají ji další zkoušky. Je silná, ale možná moc útlocitná a nemá zkušenosti.“

„Milovala svého manžela?“

„Mám pocit, že kdyby jim bylo dopřáno víc času, asi by si ho zamilovala, přinejmenším by se o něho dobře starala a byla by mu oddanou ženou. Vybrala si ho, protože jí bylo přes dvacet a ještě nikdy nebyla zamilovaná. Chtěla si založit rodinu, víš? Bohužel byli svoji jen tři měsíce a muž ji tu zanechal bez dítěte.“

„Jak zemřel?“

„Zabil ho Rauf Moubray a ublížil i Keiře, ale jí se podařilo utéci. Manželovi před smrtí slíbila, že lidem z Ardgleannu pomůže a získá zpět půdu, kterou jí Rauf sprostě ukradl.“

„Tím slibem jí naložil na bedra velké břímě. Jak mohl očekávat, že drobná dívka tohle zvládne? O Raufu Moubrayovi jsem slyšel historky plné krutosti a brutality.“

„Zřejmě jsou pravdivé. Jak může Keira splnit slib, který dala svému nešťastnému, osudem pronásledovanému manželovi? To nevím a ona taky ne. Navíc nechce obtěžovat rodinu.“ Bratr Matthew se lehce dotkl Keiřiných hustých vlasů. „V takových chvílích lituji, že nejsem válečník. Moje bojové zkušenosti jsou mizerné, a přesto bych chtěl být jejím spojencem, jenž zvítězí.“

„Pak se jím stanu já,“ řekl Liam, a aniž se urazil, snesl překvapený pohled bratra Matthewa.

„Máš zlomenou nohu, Liame.“

„Noha se vyléčí. Keira snad nepoběží zachraňovat lidi z Ardgleannu hned zítra.“

„To ne, ale…“

„Vděčím jí za život. To nejmenší, co pro ni mohu udělat, je ochránit ji, aby ji nezabili, až se bude pokoušet dostát slibu.“ Liam na bratra Matthewa mrkl. „Ano, také se mi líbí představa, že jsem její vítězný spojenec. Možná o mně pak někdo složí píseň.“ Oba se zasmáli.

„Rozhodně budu spát klidněji, budu-li vědět, že v rozhodující bitvě jí stojí po boku silný muž.“

„Pak jsme domluveni.“

„My dva ano. Ona možná nebude souhlasit tak rychle. Jak jsem řekl, dokáže být tvrdohlavá.“

„Já také, příteli. Já také.“

4. kapitola

Přede dveřmi domku se ozvalo zvláštní škrábání a bouchání. Liam se podíval přes stůl na Keiru a usmál se. Keira se plně soustředila na šachovnici mezi nimi a přemýšlela nad tahem, jímž by ho znovu porazila. Liam měl chuť přitáhnout ji k sobě a políbit na svůdné rty, které si teď nervózně kousala. Zbytky vůle, k nimž se upínal, byly po měsíci života s Keirou tytam. Už nechtěl skrývat rostoucí cit.

„Myslím, že k nám jde Kester,“ usmál se Liam. Keira se přísně zamračila, avšak v krásných očích se jí tajil smích.

Vstala, posunula umně vyřezávanou figurku a triumfálně pronesla: „Šachmat.“

Zamířila ke dveřím, a když zaslechla Liamovu tichou nadávku, ušklíbla se. Ještě ji neporazil, ale byl dobrý šachista a zajímavý soupeř. Pochybovala, že by ho potěšila, kdyby mu to řekla. Také by mu to mohlo znít velmi marnivě, pomyslela si a otevřela dveře. Stál tam Kester a oprašoval si špinavou kutnu.

Usmál se a ona úsměv opětovala. Dospěje v hezkého muže. Keira měla silný pocit, že Kester se vlastně mnichem stát nechce. Určitě by se snažil ze všech sil žít podle řádu, ale nebyl by šťastný. To ji trápilo, ale netušila, co by se s tím dalo dělat. Má svoje starosti, s nimiž se musí vypořádat. Zatím nemá sílu zabývat se starostmi jiných.

„Má paní, někdo hledá sira Liama,“ vyhrkl Kester a v tmavě modrých očích mu blýskla zvědavost.

„Kdo?“ zeptal se Liam stojící za Keirou.

„Dáma jménem Maude. Lady Maude Kinnairdová.“

Liam zaklel, protože Keira se napjala, a to ho rozzlobilo. „Někdo jí řekl, že jsem zde?“

„Ještě ne, ale obávám se, že se to brzy dozví. Patří k tvým nepřátelům?“

„Ne, ale možná její manžel.“

„Její manžel?“ Keira se otočila k Liamovi. „Je vdaná, a přesto tě pronásleduje přes celou zemi?“

Liamovi nebylo milé, že na něho Keira s Kesterem užasle zírají. Navíc ho rozladilo, že v Keiřiných očích zableskl nesouhlas. Teď však neměl čas vysvětlovat své záležitosti a ani se mu nechtělo. Krátce si vybavil nepříjemnou vzpomínku na lady Maude Kinnairdovou, která nechtěla pochopit význam slova ne. Najednou upřel pohled za Keiru, protože mu k uším dolehl dusot koňských kopyt.

„Zatraceně, někdo jí můj úkryt prozradil!“ Liam vtáhl Kestera dovnitř, odstrčil Keiru z cesty a zabouchl dveře. „Zasuň závoru,“ nařídil a překulhal přes místnost k těžké truhlici stojící u nohou postele, v níž měl schovaný meč.

Keira zajistila dveře závorou a otočila se. Zajíkla se, když viděla, jak Liam vytahuje z truhlice meč. „Vždyť je to jen žena! Zdravíš často své odložené milenky s taseným mečem?“

„Ona není moje milenka,“ vyštěkl Liam.

„No, sire, v klášteře nám řekla…,“ začal Kester.

„Je mi jedno, co ta ženská hlásá. Mám podezření, že je blázen.“

„Liame, lásko!“ ozval se ženský hlas. „Vím, že tam jsi!“

Keira zahlédla na okamžik v okénku vedle dveří krásnou tvář. Liam okamžitě zabouchl okenice obou oken. Kester zapálil svíčku stojící na stole, aby nebyli v naprosté tmě. Vtom se ozvalo divoké bušení na dveře a Keira sebou trhla.

„Liame, můj krásný princi, prosím, ozvi se! Jak se mnou můžeš zacházet tak nelaskavě, když jsme pro sebe tolik znamenali?“

„My jsme pro sebe neznamenali vůbec nic, zatraceně, neznamenáme teď a nebudeme znamenat nikdy!“ křikl Liam.

Ve srovnání s panovačným hlasem ženy byl Liamův hlas téměř příjemný, ale Keira v něm slyšela tvrdý a chladný vztek. Přetřela si čelo, protože za očima pocítila ostrou bolest. Ráda by ji přičetla ranám na dveře, ale věděla, že bolest způsobily nové komplikace.

„Opustila jsem kvůli tobě manžela, Liame!“

„Sakra, ženská, nikdy jsem to po tobě nechtěl!“

„Tohle je jediná možnost, jak být spolu. Mám peníze. Můžeme uprchnout do Francie!“

To je znamení, že je na čase opustit klášter, řekla si Keira. Dovolila, aby jí Liam vklouzl do srdce. Odstup, jejž si udržovala, ji neochránil. Zatímco poslouchala, jak žena mluví o lásce k Liamovi a jak on jí chladně a rozzlobeně odpovídá, ptala se sama sebe, zda muž, jenž ji přitahoval, neexistoval jen v jejích představách. Tohle určitě není ten usměvavý a rozverný člověk, jehož ošetřovala, galantní rytíř, který ji navzdory bolesti zachránil před násilím bratra Paula. Styděla se, že si dovolila zapomenout na osud lidí z Ardgleannu a přesvědčovala samu sebe, že sir Liam potřebuje její péči jen proto, aby s ním mohla zůstat. Bylo zřejmé, že Liam si může vybírat ze zástupů žen. Keira popadla sedlové vaky a začala si balit věci.

„Ježíši, Maude, mohla bys odjet?“ Liam si lehce opřel hlavu o stěnu a přemýšlel, jestli šílenství, které posedlo Maude, nepřeskočilo i na něho.

„Máš tam ženskou, že? Jak můžeš odhodit všechno, co jsme sdíleli? Jak jsi mi mohl zlomit srdce? Ale já ti odpouštím, má velká lásko. Nebyla jsem tady, abych tě ošetřovala, když jsi byl zraněný, takže na sebe beru část viny za to, že jsi sešel z pravé cesty.“

„Jsi snad hluchá? Já jsem sešel z cesty už před lety. A důkladně.“ Liam uslyšel mužský smích a uvědomil si, že Maude má průvodce. Pak mu došlo, co vlastně řekla. „Jak víš, že jsem byl zraněný, Maude?“ zeptal se a Maude zmlkla. „Maude, jak víš, že jsem potřeboval ošetření?“

„Řekli mi to mniši,“ odpověděla Maude.

Liam se podíval na Kestera, který zavrtěl hlavou, a pak zamračeně pohlédl ke dveřím. „Ptám se tě znovu, Maude, jak jsi věděla, že mě někdo zranil?“

„Robert mě tím trápil, Liame! Ve dne v noci mě mučil řečmi o tom, jak moc ti ublížil a jak dohlížel na to, abys už nemohl okouzlovat dívky. Musela jsem za tebou, abych ti pomohla. Copak to nechápeš?“

Liam věděl, že Maude lže. Byl si tím téměř jist. Nevšímal si jejích proseb a ona nechtěně přiznala, že na jeho přepadení měl podíl její manžel. Liam pohlédl na Keiru. Ta rychle nacpávala své věci do sedlových vaků, jež celou dobu byly odloženy v zadní části domku.

„Keiro, co to děláš?“ zeptal se.

„Odcházím,“ odpověděla. „Už se o sebe dokážeš postarat sám, a budeš-li cokoli potřebovat, je jasné, že si pomoc najít umíš. Musím splnit slib. Už uplynulo hodně času a já se musím vrátit.“

„Tohle není pomoc,“ řekl Liam a ukázal ke dveřím. „To je důvod, proč mě někdo málem umlátil k smrti a nechal napospas osudu.“

„Asi bys neměl udržovat poměr se ženou jiného muže.“

„Já jsem s ní nic neměl!“

„Ne? Takže ona si jen představuje, že jsi její milenec? Její sladký princ? To všechno jsou jen její představy?“

Byly, ale Liam věděl, že Keira ho vyslechnout nechce. Dokonce i Kester, který jindy stál při něm jako věrný pes, se tvářil pochybovačně. Liam nemohl mít Keiře za zlé, že mu nevěří. Byl obětí bláznivé ženy, ale zdráhal se tomu uvěřit. Ať řekl nebo udělal cokoli, Maude neodradil. Stále ho pronásledovala. Kdyby to vyslovil nahlas, znělo by to nepravděpodobně. Bylo by to zbytečné.

„Liame! Musíš mě pustit dovnitř! Jede sem Robert!“

Liam přistoupil k okénku. Opatrně pootevřel těžkou okenici zajištěnou kovovou závorou a pohlédl ven. K domku uháněl na koni statný sir Kinnaird a doprovázelo ho šest stejně mohutných mužů. Maude prohlašovala, že Liama miluje, ale postarala se o ohrožení jeho života. Jakmile sir Kinnaird dojel k domku, zabouchl Liam okenici.

Měl nezvladatelnou chuť něco rozbít. Cloumala jím zlost, jíž chtěl dát průchod. Posledních čtrnáct dní se Keiře trpělivě dvořil, získal její důvěru a pomalu se propracovával k přátelství. Nebylo to správné, ale nemohl si pomoci. Dnes v noci jí chtěl dokonce ukrást polibek. A teď bylo jeho úsilí zmařeno a Liam překvapeně zjistil, že ho bolí srdce. Pohlédl na Keiru a napadlo ho, že kdyby ho sir Kinnaird zabil na prahu domku, neuronila by ani slzu.

„Camerone, ty bastarde!“ zařval Kinnaird. „Přestaň se skrývat a postav se mi jako muž!“

Keira se zamračila. Přes vztek a bolest, jež ji přímo zavalily, se o Liama bála. Říkala si, že se o něho strachuje kvůli tomu, že není schopen bojovat. Byla to lež, ale ona jí věřila.

„Postarám se, aby ti nezůstalo nic, čím bys mohl svádět ženy jiných mužů!“

Liam i Kester zbledli. Kdyby hrozba nebyla myšlena vážně, byla by k smíchu. Keira věděla, že Liama nemůže nechat vyjít ven. Vždyť Kinnairdova žena nesla stejnou vinu jako Liam, a nikdo jí nevyhrožoval. Maudin příjezd odhalil Liamovu nepříliš ctnostnou stránku a rozbil Keiře krásný sen, jímž se bláhové opájela. Věděla však, že kdyby nepodnikla nic pro Liamovu záchranu, do smrti by si to vyčítala.

„Raději bys měl odejít,“ řekla.

„Jakmile otevřu dveře, zabije mě,“ řekl rezignovaně. Nemohl uvěřit, že by ho chladně vyhnala do spárů rozzuřeného sira Kinnairda.

Na dveře dopadlo něco těžkého a Keira sebou trhla. Domek byl kamenný a dveře ze silných dubových fošen zpevňovaly železné pruty, ale Keira věděla, že nárazy dlouho nevydrží. Odhodila ovčí kůži, která ležela na zemi a zvedla dřevěný poklop. Pod ním byla šachta vedoucí do tunelu, který končil ve stáji. Keira pohlédla na Liama a pomyslela si, jak mohla být tak hloupá. Zcela pominula možnost, že hezký muž může být proradný darebák.

„Pospěš si, můj sladký princi,“ ponoukla Liama.

Liam stiskl zuby a rychle posbíral své věci. „Kam to vede?“

„Do stáje. Tenhle domek vydrží, ale ti, kteří ho postavili, věděli, že není nedobytný. Takže vybudovali únikovou cestu, jíž můžeš uprchnout, zatímco nepřátelé se budou unavovat vylamováním dveří.“

„Až vyjedeme ze stáje, určitě nás uvidí. Pak budeš v nebezpečí

i ty.“

„Je moudré, že stáj má i zadní dveře, hm?“ Ačkoli Liam už chodil o berli docela dobře, Keira si náhle uvědomila, že pro něho bude obtížné zdolat dřevěný žebřík v šachtě. „Kestere, vezmi siru Liamovi vak. My dva půjdeme první, abychom byli připraveni pomoci mu, kdyby se mu špatně slézalo po žebříku.“

Liam už měl na jazyku, že nepotřebuje pomoc od drobné ženy a útlého chlapce, ale raději poznámku spolkl. Při pohledu na žebřík si uvědomil, že se ztuhlou pravou nohou nebude snadné slézt dolů. Hodil berlu Kesterovi a začal opatrně sestupovat. Zatínal zuby, protože bolest zesílila, kdykoli přenesl váhu na nemocnou nohu. Jakmile bude dole, opře se o žebřík a chvíli nechá bolest odeznít. Ale času není nazbyt. Kinnaird tvrdě bušil do dveří ohlušujícími ranami.

„Měli jsme poklop zavřít,“ zalitovala Keira, když Liam konečně sestoupil. „Dveře se odtud dají zajistit. Tím bychom je zpomalili.“

„Zaklopím ho,“ nabídl se Kester. „A taky ho zakryju.“

„Ne, Kestere, je to příliš nebezpečné. Ten chlap venku je slepý vzteky. Musíš jít s námi. Ze stáje poběžíš do kláštera.“

„I když je slepý vzteky, nemůže si mě splést se sirem Liamem, už jen proto, že nemám rezavé vlasy, ale tmavě hnědé. Jen běž, má paní, já je zdržím. Budete mít větší šanci na útěk.“

„Hochu, myslím, že i ten šílenec pozná, že dům je moc tichý,“ namítl Liam.

„Ano. A bude se domnívat, že jsi stále uvnitř, sire Liame,“ řekl Kester a usmál se.

Keira i Liam zírali na Kestera stejně užasle. Kester promluvil Liamovým hlasem. Bylo to tím podivnější, že Kesterův hlas většinou i při vyslovení jediné věty nezvladatelně osciloval mezi vysokými a nízkými tóny.

„Jak jsi to udělal?“ zeptala se Keira.

Kester pokrčil rameny. „Prostě jsem to udělal. Umím napodobit hlasy většiny mnichů. Je to taková moje malá hra, kterou se bavím.“

„Tak s tím nepřestávej, chlapče,“ poradil mu Liam. „Je to mimořádná schopnost, jíž můžeš jednoho dne dobře využít. Jen si nejsem jistý, jestli budeš v bezpečí, když ji použiješ teď. Sir Kinnaird se nechová jako normální člověk.“

Kester se zamračil. „Nebudu stát přímo za dveřmi. Dám mu čas, aby se mohl rozhlédnout a zjistit, že nejsem ty.“

„Správně,“ přikývla Keira, „a hned jakmile vpadne do dveří, rozkřič se svým hlasem. To ho určitě přinutí rozhlédnout se, protože získá představu, že uvnitř je několik lidí.“

„Ano, má paní,“ přikývl Kester.

Keira ho pozorovala, jak šplhá po žebříku nahoru. Když se poklop zavřel, rychle zahnala náhlý strach. Nenáviděla stísněné a temné prostory. Zejména nesnášela tmavé chodby pod zemí. Připomínaly jí hrob. Světlo lampy nepronikalo temnotou příliš daleko. Vtom uslyšela, jak Kester křičí na lorda Kinnairda Liamovým hlasem něco velice obscénního, a zavrtěla hlavou.

„Jsem si jistá, že tohle se v klášteře nenaučil,“ zamumlala.

„Já bych si tím nebyl tak jistý. Žádný z mnichů se přece nenarodil v klášteře,“ poznamenal Liam.

„No, pokud Kester nebude opatrný, až sir Kinnaird vrazí dovnitř, možná bude litovat, že ho urazil tolika nadávkami.“

„Kester bude v pořádku. Nedovede sice ujít pár metrů, aniž by si nepodrazil jednu nohu druhou, ale myslí mu to rychle. A teď už pojďme. Může se ukázat, že bojechtivý lord nechal někoho u stáje na hlídce.“

Keiru při postupu tunelem zalila vlna hrůzy. Raději se soustředila na opatrnou chůzi v těsném prostoru a myslela na jeho konec. Tam leží svoboda. Jen si přála, aby svoboda čekala také na Liama. Věděla, že ještě nějakou dobu bude po jejím boku a že v jejím srdci a mysli zůstane po mnoho let.

Konečně byli na konci tunelu a Keira podala Liamovi svítilnu. Vyšplhala po žebříku k poklopu a mírně jej nadzvedla, aby mohla zkontrolovat vnitřek stáje. Ulehčeně si oddechla, neboť tam žádný ozbrojený muž sira Kinnairda nebyl a ukázalo se, že Kester ráno zcela zavřel stájová vrata. Kdyby byla otevřená, mohl by je někdo z dobyvatelů domu zahlédnout. Keira rychle vylezla a položila na zem svůj vak. Poklekla u otvoru a převzala Liamův.

Když pomáhala Liamovi nahoru, tiše klel. Ačkoli jí byl za pomoc hluboce vděčen a věděl, že mu zachránila život, vlastní neschopnost ho popuzovala. Z velké části ho hnětlo, že kvůli němu museli opustit pohodlný domek, ale také že je závislý na pomoci dospívajícího chlapce a slabé ženy. Rychle zvedl vak a šel si osedlat koně. Keira zatím zavřela poklop. Ani tohle nemůže udělat, pomyslel si rozzlobeně.

Keira si osedlala svoji tmavě šedou klisnu, která stála v kóji vedle Liamova hřebce, a tiše řekla: „V zadní stěně stáje je východ. Jakmile vyjedeme, budeme muset překonat asi pět metrů po otevřeném prostranství a pak dosáhneme lesa. Po pár metrech je les už pěkně hustý, takže nás skryje.“

„Možná bychom měli koně přes otevřené prostranství převést,“ navrhl Liam.

Keira pohlédla na jeho pravou nohu, uvězněnou v dřevěných dlahách a ovázanou obvazy. Nohavici měl rozříznutou až nad koleno. Přes bandáže a dlahy měl nataženou zvláštní vysokou botu z kůže, kterou mu ušil jeden mnich. Spodní část holínky byla široká, aby v ní oteklá končetina netrpěla. Horní část, dosahující až nad koleno, tvořily dva volné pruhy kůže, upevněné kolem nohy provázkem. Ohýbat nohu v koleni Liam nemohl.

„Kdyby nás někdo zahlédl, museli bychom rychle vyskočit na koně. Bojím se, že by se ti to nepodařilo,“ namítla Keira.

Liam se podíval na svou podivnou botu a představil si, jak by vyskakoval do sedla. V duchu zaklel. Už zvládl kolem sebe udělat ledacos, ale zapomněl, že ještě nedokáže všechno. Teď pochopil, že by před rozzuřeným Maudiným manželem neubránil sebe ani Keiru, ba ani na koně by neusedl bez pomoci. Možná zapomene, že mu Maude způsobila utrpení, ale pochyboval, že jí někdy odpustí, že zranila jeho pýchu a udělala z něho bezmocného chudáka.

„Máš pravdu,“ odpověděl a hlas se mu třásl zlostí. „Myslím, že na koně mi budeš muset pomoci.“ Vyvedl koně z kóje a čekal.

Keira vyvedla z boxu i klisnu, přistoupila k Liamovi a pomohla mu do sedla. Snažila se potlačit soucit, který k němu cítila, a stále si připomínala, proč byl zraněn. Trest byl hodně krutý, ale svůdník nemůže očekávat slitování ze strany manžela, jemuž svede ženu. Keira věděla, že její vztek pramení hlavně z pocitu křivdy. Cítila se podvedená a zrazená. Jeden pohled na krásný obličej lady Maude jí stačil, aby si přísně připomněla svou nedokonalost. Nakrátko opravdu uvěřila Liamovým pěkným slovům a sladkým úsměvům, uvěřila, že jsou určeny jen jí a že opravdu něco znamenají. Pravda byla hořká. Muže, jenž dokáže očarovat krásnou lady Maude, by nikdy nemohla přitahovat obyčejná hubená holka, jako je ona.

Liam se usadil v sedle a Keira řekla: „Musím zavřít vrata. Jeď do lesa a nečekej na mě. Zastav se, až budeš hlouběji, pod ochranou stromů.“

Liam chvíli váhal a pak přikývl. Měl strach, že ho Keira opustí a vydá se svou cestou, ale její slova mu naznačila, že pojede s ním. Když mu pomáhala do sedla, byl na pochybách, zda bude ještě někdy jejím spojencem a budoucím vítězem, ale věděl, že pocit porážky jednou pomine. V nejhorším jí aspoň pomůže sehnat ozbrojence, které bude k záchraně Ardgleannu potřebovat.

Sklonil se, projel vraty a zamířil k lesu. Při každém kroku koně nervózně čekal, že se ozve varovný výkřik. Nestalo se a on konečně dosáhl stínu stromů. Otočil se a pozoroval blížící se Keiru. Když k němu dojela, vydechl ulehčením, že ji Kinnairdovi muži nespatřili. Ať dělal Kester cokoli, pomohlo to a odpoutalo pozornost mužů od všeho kromě domku.

„Pojedeme na Scarglas, kde je pánem můj bratranec,“ řekl.

„Chtěla jsem se vrátit k příbuzným,“ namítla Keira.

„Sama ne. A dokud se mi noha neuzdraví, nemohu ti poskytnout řádnou ochranu. Scarglas je odtud jen tři dny cesty. Při potížích možná o něco déle. Tam se najdou muži, kteří tě doprovodí domů i se zásobami na cestu.“

To bylo lákavé, takže Keira neodporovala a přikývla.

„Jedeme.“

Liam se raději rychle otočil, aby mu neviděla do tváře pro případ, že by jeho výraz vyjadřoval ulehčení. Byl rád, že přijala jeho plán. Cestou na Scarglas získá čas, který s ní stráví o samotě. Asi bude potřebovat každou minutu, aby zmírnil její zlost a znovu dosáhl toho, co ztratil při Maudině příjezdu. Než dojedou do Scarglasu, chtěl, aby mu pověděla o úkolu, jenž ji čeká, a aby přijala jeho pomoc. Také se jí chtěl znovu dvořit, aby získal její důvěru. Jediný pohled na ni mu však prozradil, že to bude asi nejhorší bitva ze všech.

5. kapitola

Keira pohlédla na Liama a polekala se. Byl smrtelně bledý a ona se divila, že se ještě drží v sedle. Zlost a zklamání v ní zřejmě na čas potlačily léčitelku, protože si neuvědomila, jak pro něho bude jízda na koni náročná a co ho bude stát sil. Dokonce i ona už byla unavená, a to nebyla zraněná. Liam se zmocnil vedení a vůbec jí neřekl o bolestech, kterými zřejmě trpěl. Mužská pýcha, pomyslela si a zavrtěla hlavou.

„Myslím, že je načase, abychom vyhledali nocleh,“ navrhla. „Ještě je světlo,“ řekl Liam, ačkoli si nejvíc ze všeho přál sesednout z koně, aby si noha mohla odpočinout.

„Ano, ale mám dojem, že za chvíli spadneš z koně.“

Liama rozladilo, že Keira ví, jak při každém pohybu na hřbetu koně trpí. „Ne, já…“

„Sire Liame, nejsem dost silná, abych tě zachytila, až budeš padat, nebo abych tě pak zvedla ze země. Navíc pád by ti mohl přivodit další vážné zranění. Za čtrnáct dní už se můžeš zbavit dlahy a obvazů. Opravdu si přeješ začít znovu?“

Podíval se na ni rozzlobeně. „Asi hodinu odtud je vesnička. Tam můžeme přenocovat.“

Věděla, že ničeho víc nedosáhne, a proto mlčela. Muži dokážou být velmi tvrdohlaví, je-li v sázce jejich pýcha. Kdyby byla na Liama příliš tvrdá, mohl by chtít jet ještě dál než do vesnice. Opravdu si nepřála strávit příští noc tím, že by ho hlídala v bezvědomí nebo mu napravovala nohu. Rozhodla se, že ho bude velmi bedlivě sledovat, a doufala, že má dost rozumu a vzdá jízdu dřív, než se zhroutí.

Když dojeli do malé vesnice, Liamovi už se tmělo před očima. Zastavil před malým hostincem, který nabízel pocestným nocleh, a musel se pevně držet, aby nespadl z koně. Několikrát se zhluboka nadechl, potlačil bolest a snažil se narovnat, než k němu Keira dojede a pomůže mu sesednout. Zoufale si přál ulehnout do staré a pohodlné postele v krčmě U Dennyho.

Keira mu pomáhala ze sedla a upřeně se na něho dívala. Posledních pár minut jízdy vypadal dost bídně a ona se obávala, že se co nevidět svalí dolů. Jakmile sesedl z koně, byl stále bledý, ale už se nezdálo, že by mohl omdlít. Přesto mu při vstupu do hostince stála po boku. O chvíli později si přála, aby byla odsud na míle daleko, protože se k nim přihrnula plnoštíhlá tmavovláska, vykřikla Liamovo jméno a objala ho tak silně, že ho málem povalila. Liam tady zjevně už někdy byl, pomyslela si Keira nešťastně.

Liam měl dojem, že ho osud pronásleduje. Něžně, ale rozhodně se vymanil z objetí buclaté Mary. Třebaže byl ochoten připustit, že býval velmi vstřícný k radovánkám se ženami, nemyslel si, že si za své hříchy zaslouží tak krutý trest. Ani se nemusel na Keiru dívat a věděl, jak přijala úsměvný důkaz o jeho divoké minulosti. Téměř cítil chlad jejího vzteku. Teď bude ještě mnohem těžší přesvědčit ji, že lady Maude nebyla jeho milenkou.

„Rád tě vidím, Mary,“ řekl zdvořile a podržel si tmavovlásku před sebou na délku paže.

„Taky tě ráda vidím,“ usmála se Mary. „A brzy budu ještě radši, až…“

„Dovol, abych ti představil svoji ženu.“ Liam ji rychle přerušil, protože nechtěl, aby Mary větu dokončila. Keira nepochybně pochopila, že s ní spal, ale nemusela znát podrobnosti.

Keira otevřela ústa, aby rychle Liamovo prohlášení uvedla na pravou míru, ale jeho krátký pohled ji umlčel. Zdravý rozum ji varoval, že Liam má k předstírání důvod. Raději bude sdílet pokoj s mužem, o němž si začínala myslet, že je nenapravitelný holkař, než aby spala sama, bez ochrany. Někteří z mužů v pivnici vypadali na to, že by klidně vyrazili dveře pokojíku a zneužili slabou ženu. Liam sice má chyby, ale nikdy by ji k ničemu nenutil. Bude to dlouhá a nepříjemná noc, pomyslela si, avšak přinutila se ke krátkému úsměvu a pozdravila zaraženou Mary. V mysli jí přidala ke jménu spoustu nehezkých charakteristik a rychle se uklidnila. Nebylo Maryinou vinou, že Liam nedokáže udržet kalhoty v pase, když pocítí touhu po ženě. Jen si přála, aby mohla zahnat znepokojující představy Liama s Mary v posteli.

„Oženil ses?“ vypískla Mary konečně, udělala rychlý krok zpět a trochu ironicky se před Keirou uklonila. „Tak proto jsi byl tak dlouho nezvěstný, Liame. Ach ano, a jsi zraněný. Hledali tě tady bratranci.“

„Kdy?“ zeptal se Liam.

„No byli tu dvakrát. Naposledy před třemi čtyřmi dny.“ Mary se usmála. „Hezcí hoši. Dobře jsme se pobavili.“

No, možná se Keira zmýlila, když považovala Mary za děvku. Je hezká, veselá a zřejmě zábavná. Keira věděla, že muži podobné ženy rádi vyhledávají. Dokonce i ti ženatí. I její příbuzní to dělali, když se oprostili od slibů a závazků. Ale to neumenšovalo její bolest nad tím, že Liam to dělá také. A teď se navíc musela dívat jedné z jeho obveselovatelek do očí.

Nevadí, řekla si přísně. Krátkou dobu se opájela krásnou představou, propadla klamu, že probudila zájem muže, jako je sir Liam. Je dobře, že z příjemného snu procitla dřív, než by udělala něco, čeho by navždy litovala.

Liam vyslechl od Mary novinky o příbuzných a požádal o pokoj, koupel a jídlo. Švitořící Mary je odvedla do malé ložnice a Liam cestou pokukoval po Keiře, aby se ujistil, že nemá v úmyslu utéci. Její zamlklost ho trápila.

Když je Mary uvedla do ložnice, pomyslel si, že dnes večer se Keiře dvořit nebude. Napadlo ho, zda s ním Keira vůbec bude mluvit, a uvědomil si, že by její mlčení přivítal. Nikdy dřív ho nenapadlo, jak je Mary upovídaná, ale kdykoli byl s ní, zaměstnávalo ho tělesné blaho a ničeho jiného si nevšímal. Hnětlo ho, že bratr Sigimor měl asi pravdu, když říkal, že jednou přijde den, kdy za milostné pletky zaplatí. Jen se mu zdálo, že platí draze.

Keira byla zamlklá i při přípravě koupele. Líbilo by se jí víc, kdyby s ním mohla vést příjemný rozhovor a chovat se, jako by jí vůbec nezáleželo na jeho záletech, ale obávala se, co by na něho vychrlila, kdyby otevřela ústa. Než odešel, aby jí poskytl soukromí, požádal ji jen, aby se nekoupala příliš dlouho, protože se také chtěl umýt v teplé vodě. Keira si vzdychla a začala se svlékat. Jakmile se ponořila do horké vody, vydechla úlevou a zalitovala Liama, protože si nebude moci užít koupele jako ona. Uplyne dlouhých čtrnáct dní, než se bude moci ponořit do vody, a dokonce i pak bude potřebovat pomoc při vstupu do kádě, protože noha ještě nebude dost silná. V mysli se jí najednou objevila představa nahého Liama, jemuž pomáhá s koupáním. Téměř cítila pod dlaněmi jeho svaly a napjatou kůži, když mu v představách omývala širokou hruď. Zavrtěla hlavou a pomyslela si, že je pěkně hloupá. Liam měl hezkou a mužnou hruď, ale bylo jasné, že se jí dotýkala spousta ženských rukou, mnohem víc, než se odvažovala odhadnout.

Najednou jí bylo do pláče. Začala si hadříkem zuřivě třít tělo, aby zahnala smutnou náladu. Liam nestojí za její slzy, přestože pár jejích snů bylo tak hezkých, že za smutek stály. Horší však je, že bude velmi dlouho trvat, než se jí podaří Liama ze snů vytěsnit. Pochybovala, že teď budou její sny příjemné, protože její mysl je plná mučivých představ Liama v náruči cizích žen. Teď budou její sny o něm spíš noční můrou.

Slíbila si však, že najde sílu a vyrve si Liama ze srdce i z mysli. Bylo pošetilé, že mu dovolila, aby se tam vůbec dostal, ale byla prostě hloupá. Od této chvíle bude Liam Cameron pouze mužem, který si zlomil nohu a jemuž pomáhá jako léčitelka.

Keira doufala, že se bude umět chovat tak, jak si předsevzala. Liamovi se dalo těžko odolat, dokonce i když se na něho zlobila. Jakmile se mu vnadná tmavovláska vrhla do náruče, cítila spíš křivdu a rozčarování než zlost. Její galantní rytíř měl boty od bláta a ona ho za to téměř nenáviděla.

Když se Keira umyla, přemýšlela, co si obleče. Liam ji viděl v noční košili už mnohokrát, takže se rozhodla pro ni. Však si přes ni přehodí župan. Až se Liam umyje, vypere si šaty, aby je zbavila prachu a pachu koní z jízdy.

Právě si splétala vlhké vlasy, když se Liam vrátil. Přinesl tác s chlebem, studeným skopovým, sýrem a koláčky z ovesných vloček a jablek. Byl to prostý pokrm, ale Keiře zakručelo v žaludku hladem.

„Nečekej na mě, Keiro,“ řekl Liam a položil tác na stůl. V duchu si vzdychl, protože odpovědí mu bylo chladné přikývnutí.

Keira usedla ke stolu a Liam se svlékl do pasu. Keira musela sevřít zuby, aby jí neunikl obdivný výkřik. Pohled na něho je nebezpečný, pomyslela si a rychle si natočila židli tak, aby seděla zády k němu.

Liam se na ni podíval a mírně se usmál. Záda měla strnulá a napřímená a napadlo ho, zda jí není nepříjemné sedět jako socha. To, že se na něho tak zlobila, sice nebylo zábavné, ale způsob, jakým svoji zlost ukazovala, ano.

Nejvíc ho trápil pocit, že ji zklamal. Keira zřejmě netuší, jak se chovají muži, kteří nemají ženu nebo nejsou zasnoubeni. Přesto nevěděl, čím ji zklamal. Částečně to mohlo být kvůli tomu, že věřila, že sváděl ženu lorda Kinnairda. Copak si nevšimla, že také její mužští příbuzní nejsou v tomto směru zdrženliví? Zřejmě si o něm vytvořila podivnou představu, že je dokonalý a udatný rytíř. No, posledních pár hodin tuto představu asi zničilo.

Ale co, je to tak lepší, řekl si pevně. Takovou roli by nemohl hrát dlouho. Měl sice pevnější povahu než většina jeho příbuzných, promýšlel věci předem, než jednal, ale měl chyby jako kterýkoli jiný muž. Překvapilo ho, že to Keira neví, když s ním měsíc žila pod jednou střechou. Pak si uvědomil, že v té době se vlastně choval kvůli svému zranění nejlépe.

Mohl by jí vysvětlit, jak je to s Maude, a cítil, že by mu uvěřila. Zlobilo ho, že jeho slovo jí nestačilo, ale s tím by se nějak vypořádal. Kdyby Keira nepotkala Mary, která dala najevo, že spolu kdysi měli intimní vztah, možná by v Keiřině srdci našel místo. Setkání s Mary bohužel jen dodalo věrohodnost tomu, co prohlašovala lady Maude.

Liam usedl na kraj kádě a snažil se umýt si vlasy. Přemýšlel o tom, zda by nebylo lepší, kdyby Keiru nechal, ať se na něho zlobí. Všechno se v něm však proti tomu bouřilo. Keira si jistě zaslouží urozeného nápadníka, jenž má plné truhlice a hezké panství, ale on se rozhodl, že ji získá pro sebe. Zatím ještě netušil, co – kromě touhy – cítí, když se na ni dívá, viděl v ní však spřízněnou duši, životní družku a matku svých dětí. A jestli v boji o ni bude muset sáhnout vysoko a rozzlobit pár lidí, udělá to.

Opláchl si vlasy, rychle je osušil do ručníku a namáhavě vstal. Keira mu zřejmě chtěla pomoci, pak se však viditelně napjala a obrátila se k jídlu. Její instinktivní pohyb probudil v Liamovi jiskřičku naděje. Není k němu úplně chladná. Cítí zlost a zklamání, s nimiž musel počítat, ale kdyby ho odmítla úplně, mrzelo by ho to.

Posadil se ke stolu proti ní, naložil si jídlo a nalil si pivo. Jedl a upřeněji pozoroval. Cítil, že jiskřička naděje se zvětšuje. V tom, jak napjatě seděla a jak začala zvedat hlavu, aby se na něho jen na chvilku podívala, a pak se rychle vrátila pohledem k talíři, viděl důkaz, že je pro ni těžké nevšímat si ho. Kdyby k němu nic necítila, nebylo by pro ni tak obtížné pohlédnout na něho. Bude těžké získat zpět její důvěru, ale Liam cítil, že s trpělivostí a snahou by se mu to mohlo podařit.

Trochu se zlobil, že nepřijala jeho vysvětlení, ale vynasnaží se ze všech sil, aby její odpor zmírnil. Měla důvod nevěřit jeho slovům. Před několika hodinami slyšela, jak ho urozená žena prohlašuje za svého milence. Jeho nevybíravé odpovědi Maude a pokusy vyhnout se jí vypadaly jako jednání bezohledného muže, který nemilosrdně využívá ženy jen pro své potěšení. Pak se zase setkala s Mary, se ženou, s níž skutečně spal. Kdyby se situace obrátila, také by zuřil. S mírným překvapením si uvědomil, že by byl šílený vzteky, a usilovně vyháněl z mysli představu Keiry s jiným mužem. Bude ji muset přesvědčit, že na svoji minulost být hrdý nemůže, ale kdyby se s ní oženil, dodržoval by manželský slib.

Keira tiše zaúpěla a rychle vstala. Liam ji překvapeně pozoroval. Přešla ke kádi, namočila do ní šaty, které měla přes den na sobě, a začala je prát. Liam se usmál a konečně se pustil do večeře s opravdovým potěšením, protože se mu vrátila chuť k jídlu. Keira Murrayová-MacKailová k němu není chladná. Ať začne boj, pomyslel si a pousmál se.

Keira byla znechucena sama sebou. Žila s ním měsíc. To by přece měla snadno přemoci potřebu dívat se na něho. Když byl slabý a zraněný a ona se o něho starala, viděla jeho nahé tělo. Pravda, tehdy nebyl moc krásný, ale když se zmenšovaly otoky a mizely modřiny, jeho vzhled se každým dnem zlepšoval. A teď vypadá nejlépe.

Vykroutila šaty tak silně, že se lekla, že je potrhá. Odběhla od stolu, protože chybělo málo a požádala by ho, ať si obleče košili. Pak by mu bylo okamžitě jasné, co k němu cítí. Její zlost se dá vysvětlit. Která žena by necítila zlost, kdyby zjistila, že muž, jehož se ze všech sil snaží vyléčit, není o nic lepší než pes, který stále čenichá, aby zvětřil hárající fenu? A většina žen by byla rozhořčená i z důvodu, který se ostýchala přiznat – že nevyčenichal právě ji.

Bolelo to víc, než si chtěla připustit, mnohem víc než Duncanův nedostatek touhy po ní. Naznačovalo to o jejích citech k Liamovi něco, co se bála zkoumat hlouběji. Liam s ní žil měsíc v osamělém domku, a ani ji nepolíbil. Je zvláštní, že se jí chce tolik plakat, že nemůže polknout jediné sousto?

Najednou se jí mihlo před očima něco bílého a vzápětí se to sneslo do kádě. Keira poznala Liamovu košili. Pomalu ji zvedla z vody. Liam zřejmě čeká, že mu ji vypere. Na chvíli jí blesklo hlavou, že by mu ji nejraději hodila na hlavu. Pohlédla na něho a viděla, že se otočil ke stolu a klidně dojídá večeři. Usmál se na ni a ona po něm blýskla zlostným pohledem a pustila se do praní.

Liam polkl smích. Její pohled byl tak ostrý, že ho udivilo, že nekrvácí. Vždycky považoval Sigimorovu snahu lidi rozčílit za podivný způsob řešení konfliktů, ale teď v ní viděl určitý klad.

V Keiře to vřelo. Kdyby její oheň přiživil, nepochybně by prudce vzplanul a pak by na něho vychrlila všechna slova, která v sobě dusí. Asi by se mu nelíbilo všechno, co by se dozvěděl, ale alespoň by už nemusel dál tápat.

Několikrát se pokusil o rozhovor, ale byl rád, že se objevila Mary se svými dvěma bratry, kteří odnesli podnos a káď. Mluvit s Keirou nebylo o nic lepší, než mluvit ke zdi, protože místo odpovědí jen mumlala něco nesrozumitelného. Mary začala vzpomínat na jakýsi obzvlášť veselý večírek, který se odehrál, když se tu jednou Liam s několika bratranci zastavili na noc. Liam raději rychle vyprovodil brebentící Mary z pokoje, ale podle Keiřiných zúžených očí pochopil, že pozdě. V duchu se proklínal. Posadil se na kraj postele a začal si zouvat boty.

„Co to děláš?“ zeptala se Keira.

Dívala se na Liama a snažila se nemyslet na Maryina slova. Nebylo to lehké a Keira pochybovala, že to někdy bude lehčí. Mary sice nepopsala nic šokujícího, ale než ji Liam vystrkal z pokoje, řekla dost, aby si Keira domyslela, co se tady tenkrát dělo. Její divoká představivost se rozběhla naplno. Bude ji muset utlumit, jinak se zase nevyspí.

„Jdu spát,“ odpověděl Liam. Začal se uvelebovat v posteli a natřásal si polštář, dokud nenabyl žádaného tvaru.

„Nemůžeme spolu ležet v posteli.“

„Nechám si kalhoty. Žili jsme spolu přece měsíc.“

„Ale nespali jsme v jedné posteli. V domku jsme museli žít, protože to bylo nezbytné, zejména než ses začal uzdravovat. Sdílet tuto postel nezbytné není. Můžeš spát na zemi.“

„Mám zlomenou nohu, pokud jsi zapomněla. A nebylo moc příjemné sedět mnoho hodin na koni. Takže budu spát v posteli. Jestli mi nevěříš, že se dokážu udržet na uzdě, spi na zemi ty.“ Mírně rozšířila oči, což mu prozradilo, že mu v hlase asi zazněla zloba. „Použiji horní pokrývku. Ty se můžeš zabalit do druhé.“ Přikryl se a zavřel oči.

Keira váhala jen chvíli, pak shodila župan a vlezla do postele. Její rytíř je rozzlobený a velmi negalantní, uvažovala. To je asi důkaz, jak hodně ho noha bolí. Navíc nikdy se jí nedotkl tak, aby jí naznačil, že ji chce svést. Keira pochybovala, že by muž dokázal tak dlouho předstírat nezájem. Je zjevné, že v něm touhu neprobouzí, přestože je stále jasnější, že Liam Cameron je velmi svobodomyslný. Pevně zavřela oči, potlačila smutek z tvrdé pravdy a zavrtala se do překvapivě pohodlné a čisté postele. Byla téměř vděčná za únavu, jež na ni padla, protože to znamenalo, že ji bolestné myšlenky nepřipraví o spánek.

„Tvoje příbuzné byly panny, než se vdaly, že?“ zeptal se Liam tiše, když se přestala vrtět.

Teď se opravdu ozvalo něco rozhořčeného, usmál se. Nepřekvapilo ho, že na něho místo odpovědi zavrčela. Byl ochoten připustit, že si mohl v mládí trochu odříkat potěšení, ale Keira s ním nemůže zacházet jako se zhýralcem jen proto, že si neudržel panictví pro manželku. Bral si jen, co mu ženy samy nabízely. Nelákal je do postele prázdnými sliby, nikdy neoloupil žádnou dívku o panenství a také se nikdy nedotkl ženy, která byla zasnoubená nebo provdaná. Poslední pravidlo chtěl Keiře co nejdřív sdělit a doufal, že mu uvěří. V rozhovoru, na nějž se připravoval, jí všechno řádně vyloží.

Keira určitě zuří a on v jejím vzteku nacházel určitou naději. Zdálo se mu nemožné, že by se rozčilovala nad jeho romantickou minulostí, kdyby k němu necítila nic než přátelství. Přikrmí její zlost, bude přikládat do ohně, kdykoli bude moci, a počká, dokud Keira nepraskne jako zralý kaštan a nevychrlí na něho všechno, co v sobě zadržuje. Cítil, že vyčerpání ho vtahuje do klidného království spánku. Pomyslel si ještě, že až Keira praskne, neměla by mít po ruce žádnou ostrou zbraň.

6. kapitola

Hladká teplá kůže hřála Keiru do dlaní. Spokojeně si něco zamumlala. Liam měl krásnou hruď. Viděla dost mužských těl a jako léčitelka se jich dotýkala. Ale nikdo z těch mužů neměl hruď jako Liam Cameron. Bylo to poprvé, kdy ji ve snu vnímala tak jasně. Navzdory varovnému hlasu v hlavě, který jí říkal, že by se měla probudit, se rozhodla zůstat a snít. Přitiskla tvář k napjaté kůži a mírně se usmála, když uslyšela tlukot srdce, který se zrychloval. Alespoň ve snu probudila jeho zájem. Byla v něm žádoucí a svůdná; měla ten druh svůdnosti, který muže přitahuje. Liamův dech byl najednou přerývanější a jejím uším zněl jako sladká hudba. Nevšímala si vnitřního hlásku, jenž ji varoval, že Liama vzruší kterákoli žena. Možná je to tak, ale ve snu ho zajímala jen ona. Lehce ho políbila a olízla teplou kůži. Zaslechla tiché slovo. Usmála se a vyslovila jeho jméno. Radostí nad tím, že vzbudila zájem tak hezkého muže, se jí zatočila hlava.

Dlouhé prsty se jí probíraly vlasy. Slastně si vzdychla. Když jeho dlaně jemně sevřely její tvář, poslušně vyhověla tiché žádosti a zaklonila hlavu dozadu. K jejím ústům se přitiskly měkké a teplé rty. Překvapilo ji, jak zřetelně milence cítí a slyší. Náhle ji vtlačil jazyk mezi rty a ona je rozevřela. Jeho jazyk ji hladil uvnitř úst a posiloval v ní žár tak silný a sladký, že se do snu začalo vkrádat vědomí. Rychle chytila Liama za štíhlé boky a přitiskla ho k sobě. Zoufale si přála neprobudit se a nevšímala si naléhavého hlasu v hlavě, který jí říkal, že už nespí. Nebyl to sen, měla to zastavit, ale nechtěla.

„Keiro,“ řekl Liam ochraptěle, „Jestli mě teď nepustíš, bude pozdě.“

Zvuk jeho hlasu vytrhl Keiru ze sna. Otevřela oči. Hleděla do Liamových očí a všimla si, jak jsou krásně modré. Vzápětí se prudce začervenala a odstrčila ho od sebe tak rychle, že si ani neuvědomila, jak blízko je kraj postele. Tiše vykřikla, chvíli marně bojovala, aby získala rovnováhu, a pak tvrdě dopadla na podlahu. Liam se na ni podíval přes okraj postele a v očích měl smích. Zavřela oči.

„Není moudré se smát, sire Liame,“ řekla. Zalily ji rozpaky a zlost na sebe samu. Tón jejího hlasu byl zvlášť chladný.

Liam se rozvalil na záda, zavřel oči a snažil se smích potlačit. Když poprvé ucítil lehké doteky a všiml si, že Keira má zavřené oči, napadlo ho, že ho považuje za manžela. Nebyla vdovou dlouho a ve spánku se mohla splést. Pak zamumlala jeho jméno. Touha, kterou dosud ovládal, rychle zpřetrhala všechna pouta. Velmi dobře věděl, že není poctivé využít Keiřina spánku, ale necítil se provinile. Od chvíle, kdy se na ni poprvé podíval, chtěl ochutnat její smyslná ústa. A poznal, že jsou opravdu sladká, jak se domníval. Pak si konečně vzpomněl na svůj smysl pro čest. Ovládl touhu a uvědomil si, že ji nechce získat trikem. Přál si, aby k němu přišla sama a byla si plně vědoma, co se stane.

K uším mu dolehlo šustění. Keira se chvatně oblékala. Pootevřel oči a sledoval ji zpod přivřených řas. Ještě nikdy neviděl ženu tak moc se červenat. Tvářila se velice rozzlobeně, ale on se před její zlobou obrnil. Polibek posílil váhavé naděje a očekávání. Teď už jí nedovolí, aby se k němu otočila zády. Možná jí bude muset ukrást více polibků, než přijme sílu vášně, jež mezi nimi vzplanula, ale bude připraven. Protože jeho záměry byly čestné, necítil vinu za to, že se ji chystá svést. Třebaže jejich objetí bylo krátké, okusil její roztoužení a to bylo vřelejší a bohatší, než poznal u jiných žen.

Liamovo mlčení Keiřiny rozpaky jen prohloubilo. Během krátké chvilky v jeho pažích, kdy se nacházela mezi snem a realitou, mu odhalila, že po něm touží. Teď už nemůže zapírat touhu, protože by jí nevěřil. Chtěla od něho pryč, aby získala ztracené sebeovládání, a proto vyběhla z pokoje.

„Vrátím se brzy a přinesu něco k snídani,“ křikla a zavřela dveře dřív, než mohl odpovědět.

Liam se pomalu posadil, několikrát se zhluboka nadechl, aby se zbavil zbytku touhy. Stejně věděl, že ho tělo bude ještě dlouho bolet neuspokojenou potřebou. Ptáček ulétl, ale ne daleko. Zatímco se oblékal, pečlivě plánoval první krok svádění.

Keira stála s podnosem plným jídla a dívala se na dveře ložnice. Byla pryč téměř hodinu a musela odolávat Maryiným zvědavým pohledům. Rychlá chůze v chladné ranní mlze jí vyčistila hlavu, ale nic víc. Stále ještě cítila na dlaních teplo Liamovy kůže, stále si vybavovala chuť jeho polibku a to ji mučilo.

Touha je zrádná, pomyslela si. Dokázala ji utajovat a vyžívala ji jen k podbarvení snů, ale jeho polibek v ní rozpoutal neukojitelný chtíč. Málem porušila pravidla a příkazy zdravého rozumu. Nevadilo by to, kdyby šlo o srdce. Ale tělesná touha odvrhující rozum – to už je příliš. Snadno by ze sebe mohla udělat blázna.

Kopla do dveří. Liam je otevřel a podíval se jí na nohy. Pak nahlédl do chodby.

„Co děláš?“ zeptala se.

„Hledám tu malou osůbku, která klepala na dveře,“ odpověděl.

Keira se musela kousnout do tváře, aby se nerozesmála. Raději na něho vrhla přísný, zamračený pohled. S mírným úsměvem na tváři a zábleskem rošťáctví v očích byl opravdu nepřekonatelně přitažlivý. Tohle je asi jeden ze způsobů, jimiž svádí ženy, pomyslela si Keira. Znovu ji popadla zlost. Odstrčila ho z cesty a vešla do místnosti. I kdyby byla svobodná a mohla si dělat, co chce, stejně by bojovala, protože by si nepřála stát se jednou z mnoha jeho kořistí.

Liam ji nechal být. Okusil její touhu a teď viděl, že ji dokáže i rozesmát. Jeden pohled na její tvář mu prozradil, že se mračí schválně, aby neprozradila, že ji jeho žertík pobavil. Všiml si, že se napřímila, aby vypadala přísněji.

Při jídle a když se chystali na cestuji Liam několikrát popíchl. Viděl, že mnoho nechybí a Keira se rozzuří. Nepřál si však další hádku právě tady, aby je slyšela žena, s níž kdysi spal. Nepochyboval, že by ráda zopakovala všechno, co vyslechla, kterémukoli ochotnému posluchači. Cestou na Scarglas bude mít spoustu příležitostí Keiru škádlit, až se rozzlobí tak, že zmlkne docela.

Jak si mohla nevšimnout, že Liam dokáže být tak protivný? ptala se Keira sama sebe, když si našli místo k přenocování. Ze zlosti, vzteku a bolesti, jež v ní probudil, se jí dělalo až nevolno. Nejhorší bylo, že kdyby jeho slova před někým zopakovala, dotyčný by snad vůbec nechápal, čím ji Liam tak rozčílil. Ji však jeho poznámky a připomínky pěkně vyprovokovaly. Jako by se jí rýpal v otevřené ráně. Chvílemi cítila, že Liam ví přesně, co dělá, a to ji zlobilo ještě víc. S přípravou jídla jí pomohl, jen aby se neřeklo. Keira věděla, že ho noha bolí, protože mírně kulhal a tvář měl staženou. Ale předtím mu bolest nevadila a pomáhal jí. Jako by ho opustila veškerá galantnost, jako by ji zanechal v domku. Čím víc přemýšlela o spoustě žen, které nenechal na pokoji, tím víc se na něho hněvala. Chtěla svou zlost a bolest proměnit v ledově chladnou odtažitost, ale byla čím dál vzteklejší. Měla pocit, že nepozře ani sousto.

„Bylo to dobré,“ pochválil ji Liam a položil jí vyjedenou dřevěnou misku k nohám. „Ale už se těším na Scarglas. Vaří tam dívka jménem Mag a ta umí připravit takového dušeného králíka, jakého jsi ještě nejedla.“

„Znáš i dívky, jejichž jména nezačínají na M?“ zeptala se Keira. Udivilo ji, že s čelistí strnulou vzteky dokáže mluvit.

„Ano, pár jich znám.“ Liam na ni mrkl a začal s výčtem: „Anna, Brenda, Clara, Deirdre, Ellen, Fiona, Gay, Helena, Ilsa, Jolana, Katie…“

„Bude to celá abeceda? Ty jsi miloval holky podle abecedy?“ Už je to tady, pomyslel si Liam. Tváří v tvář urážkám, které očekával, chtěl zůstat klidný a vyrovnaný. „No, to ne. Myslím, že neznám žádnou, jejíž jméno by začínalo na X nebo Z.“

„Ty jsi ale proutník,“ sykla. „Měla jsem na to přijít dřív, než přijela ta šílená ženská. Je jasné, že takový hezoun měl častěji kalhoty dole než nahoře.“

„To bych neřekl,“ namítl Liam.

Ale Keira začala a už se nemohla zastavit. „Ne? Myslíš si, jako všichni muži, že sex je velká zábava a sport, a že máš právo souložit, kdy a kde tě napadne. Nemáš víc sebekontroly než kozel!“ Keira vyskočila na nohy a začala nervózně přecházet sem a tam, ale proud slov, jenž se jí dral z úst, zastavit nedokázala. To, co říkala, ji trochu děsilo, ale přestat nemohla. Všechny myšlenky, jež ji trýznily od chvíle, co se lady Maude dobývala do domku, se teď přetvářely do slov. Zřejmě jí uzrávaly v mysli i v srdci dost dlouho.

„Muži jsou skuteční pokrytci!“ uzavřela dlouhou litanii, v níž kritizovala mužskou morálku a inteligenci. „Požadují od svých manželek mravní čistotu, panenství a naprostou věrnost, ale sami se pokoušejí vklouznout pod sukni každé dívce, ženě či vdově, která jim přeběhne přes cestu. Dokázali by se nacpat i do díry v zemi!“

Keira, šokovaná tím, co právě vyřkla, ztlumila vztek, jenž jí znemožnil kontrolu nad myšlenkami a slovy. Za ní se ozvalo přidušené vyjeknutí a ona se začervenala. Když ucítila na ramenou

Liamovy ruce, mírně se napjala v odporu, ale Liam ji otočil k sobě. Krátce se mu podívala do tváře a pak se opřela čelem o jeho hruď. Vyslovila spoustu věcí, které vyslovit neměla, avšak vůbec se jí neulevilo. Navíc se obávala, že Liamovi odhalila, co k němu cítí.

Liam se nad její hlavou usmál. To děvče se umí rozzuřit, jen co je pravda. Své příkré a zdrcující hodnocení adresovala všem mužům, on však věděl, že patřilo hlavně jemu. Některé výtky byly opravdu náležité. Byl ochoten leccos přijmout, ale divil se, jak může Keira považovat všechny muže za tak nedokonalé bytosti.

„Do díry v zemi?“ zamumlal a tiše se zasmál. Keira sebou škubla „To jsem ještě nezkusil.“

„Sakra,“ vyrazila ze sebe Keira v rozpacích. „Nemůžu uvěřit, že jsem to vypustila z úst.“

„Řekla jsi i mnoho jiných věcí.“

Keira si vlastně nepamatovala, co všechno vyřkla, a raději to nechtěla vědět. Přikývla. „Prostě jsem předtím věřila, že jsi lepší než většina mužů.“

To bolelo, ale Liam si uvědomil, že je lepší, když přišla o iluze nyní. Bylo by nemožné žít tak, aby se vyrovnal vysněnému ideálu. Chtěl, aby ho znala a chtěla i s chybami. Snad se s jeho nedostatky vyrovná, než ji bude chtít za ženu.

„Keiro, muži se začínají poohlížet po ochotných ženách ve velmi mladém věku – dřív než jim začnou rašit vousy.“

„To je neospravedlňuje.“ Keira se zavrtěla, protože se obávala, že její slova zní trapně svatouškovský.

„Ne, ale existuje spousta žen, které jsou ochotny zbavit je napětí.“

„A ty trpíváš zcela mimořádným napětím, že?“

„Možná, ale pochybuji, že jsou na světě tak, ehm, napjatí muži, jak naznačuješ ty.“

Asi jsem přeháněla, uvědomila si Keira. Nicméně, jestli Liam čeká, že přijme jeho kritiku, pak se ošklivě plete.

„Nikdy jsem nesvedl nevinnou dívku a taky jsem se nedotkl žádné zasnoubené nebo vdané ženy.“ Nepřekvapilo ho, že zvedla hlavu a zamračila se na něho.

„Lady Maude říkala…,“ začala.

„Lady Maude lhala.“

Znělo to tak, jako by každé slovo bylo pravda pravdoucí, ale Keira mu stále nevěřila. „Je přece tak krásná,“ zamumlala.

„A to znamená, že mluví pravdu?“

„To ne, ale naskýtá se otázka, proč tedy pronásleduje muže, který tvrdí, že ji nechce. Neřekla bych, že ona musela pronásledovat vůbec nějakého muže. Muži přece musí dobývat ji.“

„Ano a dělají to, a možná v tom je právě potíž. Já jsem to nedělal.“ Keira se nepokoušela vymanit z objetí a Liam ji jemně hladil po zádech. „Měl jsem pár žen.“ Nevšímal si, že Keira ironicky zopakovala slovo pár. „Nikdy jsem však nepřekročil určité meze. Vděčím za to jednak Sigimorovi a také svému pobytu v klášteře. Vdané a zasnoubené ženy daly svému vyvolenému slib před Bohem a já bych nikdy nechtěl být příčinou porušení slibu, daného Bohu.“

Liam si vzdychl a přitiskl Keiře rty na čelo. Naslouchala mu, ale její výraz jasně prozrazoval, že neví, má-li mu věřit.

„Přiznávám, že jsem žil trochu nespoutaně,“ řekl a lehce ji políbil na tvář. „Milování se mi líbí. Je to prosté.“

„Nemusíš mi to vysvětlovat.“

„Ale musím,“ trval na svém. Neměl však v úmyslu objasnit jí důvody, proč si to přeje. „Zachránila jsi mě a starala ses o mě. Určitě se ptáš sama sebe, jakou mám vlastně povahu.“ Zasmál se do jejích vonících vlasů, protože zamumlala něco nesrozumitelného. „Domnívám se, že teď jsi zvědavá, přestože v době, kterou jsme spolu strávili, jsi mě opravdu poznala takového, jaký jsem.“

„Nedá se říct, že tě znám.“ Keira zavřela oči a on ji políbil pod ušní lalůček. „Tohle bys neměl dělat.“

„Tiše, nechej mě domluvit. Jak jsem řekl, mám rád milování.

To je jeden z důvodů, proč jsem odešel z kláštera. Ano, nebyl jsem zrovna střídmý. Sigimor mě varoval, že jednou za to zaplatím, a měl pravdu, protože jsem zklamal tebe.“ Keira znovu něco zamumlala, ale jeho rty ji rychle umlčely. „Zklamal. Na svoji obhajobu mohu říct jen to, že jsem nikdy žádné ženě nic neslíbil, takže jsem neporušil žádný slib; nikdy jsem dívku nesvedl a nepřipravil jsem o nevinnost pannu. Taky jsem se nedotkl provdané nebo zasnoubené ženy.

Ačkoli připouštím, že v mládí jsem měl spoustu děvčat, lady Maude jsem nikdy nedobýval. Vůbec netuším, proč mě pronásleduje. Je krásná a může získat kteréhokoli muže, na něhož si pomyslí. Nepokrytě jsem ji odmítl, ale ona to nebere v úvahu. Kvůli ní jsem odešel od královského dvora. Nikdy mě nenapadlo, že by mě mohla pronásledovat.“

Keira cítila, že je pro ni nesnadné soustředit se na Liamova slova. Jeho teplé rty v ní rozněcovaly plamen, v hlavě jako by měla hustou mlhu. Jde mu o víc než jen o to, aby ji uklidnil poté, co mu vyčetla spoustu žen, pomyslela si. Odtáhla se od něho váhavěji, než chtěla. „Kdybych byla podezíravá, myslela bych si, že se mě vlastně pokoušíš obratně svést,“ řekla.

„Ty mi pořád nevěříš, že? Keiro, chtěl jsem jen, aby ses na chvíli uklidnila a vyslechla mě. A nejsem si jistý, že se mi to podařilo.“

„Ale ano, podařilo.“

„Přesto se však domníváš, že se tě pokouším svést.“

„Proč tedy polibky a hlazení, jestli mě nesvádíš?“

Dobrý postřeh, řekl si Liam a díval se, jak Keira uklízí misky. Myšlenky na to, jak ji svést, ho mučily stále, takže nemohl její obvinění popřít. Tentokrát však jen vychutnával vůni její kůže, něhu a blízkost.

„Nedělal jsem to proto, abych tě sváděl.“ Pokrčil rameny a usmál se. Keira se na něho zamračila. „Políbil jsem tě proto, že tvoje jemná kůže byla tak blízko mých rtů, že jsem neodolal. A bylo to moc příjemné, Keiro.“ Viděl, že se začervenala.

„Vidíš? Nemůžeš si pomoci, že?“

„Když jsem žil v klášteře, ovládal jsem se velice dobře,“ řekl tiše a poodešel k rozprostřené houni, aby se nachystal ke spánku.

Keira měla pocit, že ho stálým podezíráním rozzlobila, možná

i urazila. Jeho lichotky ji potěšily a ona věděla, že by je měla přijmout. Taková slova pro něho znamenala málo, nebyla ničím víc než drobnými komplimenty, jež kolem sebe rozprašoval jako kapky rosy. Ale přesto by bylo tak snadné dovolit mu, aby obměkčil její srdce a ukradl jí obezřetnost.

Pomalu myšlenku zaháněla. Bylo by hezké zapomenout na zásady a nechat se pomilovat, naučit se tajemstvím vášně. Nebylo pochyb, že Liam Cameron znal spoustu tajemství lásky. Bohužel mu nemohla dovolit, aby ji učil. Záviseli na ní lidé, jimž musela pomoci. Lidé z Ardgleannu čekali na záchranu už dlouho. Kdyby povolila a Liam by se dozvěděl pravdu, muka ubožáků trpících pod Raufovou nadvládou by neměla konce.

Liam se postaral o oheň a Keira se připravila ke spánku a vklouzla pod pokrývky právě ve chvíli, kdy se on přiblížil ke svému místu na spaní, které umístil kus od ní. Když si začal svlékat šaty, rychle zavřela oči. Cítila už méně zlosti a víc zmatku. Nebyla si jistá, čemu má věřit. Nebyl dobrý čas na to, aby viděla kteroukoli část jeho přitažlivého těla.

Spoustu toho, co jí Liam řekl, by mohla přijmout, ačkoli žárlivost měla hořkou příchuť. Je svobodný a může si dělat, co chce. Ve srovnání s mnoha jinými muži se řídí některými obdivuhodnými pravidly. Nebo se o to aspoň pokouší. Pro Keiru bylo stále těžké uvěřit, že by Liama pronásledovala žena jako lady Maude, kdyby neměla důvod. Žena tak krásná je jistě pyšná a marnivá, a neběhala by jen tak za nějakým mužem, byť pohledným.

Žárlivost Keiru hryzala a krmila její vztek a bolest. Většinu jedu vyplivla na Liama, ale měla ho v sobě ještě dost. Kdykoli si představila Liama v náruči jiné ženy, vztek se vrátil, obohacený o žárlivost, kterou Liam vyvolal k životu. Udělal z ní osobu, která se jí vůbec nelíbila. Měla také podezření, že žárlivost obrátí Liama brzy proti ní, a to pomyšlení ji polekalo, i když už nesnila o společné budoucnosti. Hýčkala v sobě představu, že po rozloučení si na ni Liam tu a tam vzpomene jako na dobrou společnici, nebo dokonce přítelkyni. Slepá žárlivost z ní však udělá zatrpklou a protivnou ženu.

Liam na ni pohlédl. Pohybovala rty a něco mumlala. Protože se na něho nedívala, usoudil, že mluví sama k sobě. Keira patřila mezi lidi, kteří občas příliš mnoho přemýšlejí a dělají si pak zbytečné starosti. Tentokrát však neměl chuť ji popichovat. Je možné, že přemýšlí o tom, co jí řekl: že svoji minulost nepopírá, ani se za ni neomlouvá. Doufal, že jeho slova dodají na pravdivosti všemu jeho jednání a ona uvěří, že není vinen. Ráno bude pokračovat ve dvoření a dá jí najevo, že stále bude stát při ní a stane se jejím vítězným spojencem v boji, v němž chce získat Ardgleann.

„Dobrou noc, má vzácná Keiro,“ řekl.

To řekl schválně, pomyslela si a chvíli odolávala nutkání vrátit mu uštěpačnost. „Dobrou noc, můj sladký princi,“ odpověděla nakonec a usmála se, když zlostně zamručel. Klidně mohou ve hře pokračovat, řekla si. Byla se sebou spokojená a v minutě usnula.

7. kapitola

„Liame!“

Náznak paniky v Keiřině hlase vytrhl Liama ze spánku. Uchopil meč a rychle přidřepl vedle Keiry, ale po chvilce si uvědomil, že jsou sami. Napadlo ho, že Keira má zlý sen, ale i v šeru přicházejícího úsvitu viděl, že je vzhůru. Oči měla rozšířené strachem.

„Nikdo tady není,“ řekl a pak se zamračil, protože si vzpomněl na její zvláštní dar. „Jedině…, měla jsi nějaký sen, který tě varoval před nebezpečím?“

„Ne, mám něco ve vlasech!“

„Určitě? Přísahal bych, že u Dennyho vši nejsou.“

„To ne. Je to mnohem větší a hýbá se to. Má to srst!“

„Možná myška.“

„Dej ji pryč!“

Liam se ptal sám sebe, jak dokázala potlačit hysterii a vydat ze sebe jen syčivý šepot. Pustil meč a pomalu se k ní sklonil. Opravdu měla ve vlasech na krku nějaké zvířátko – a bylo větší než myš. Vytáhl dýku. Přemítal, jak ji nejlépe použít, když tu pohyb ustal a ozval se podivný zvuk.

„Myslím, že máš ve vlasech zvířátka dvě,“ odtušil.

Keira se zamračila a zaposlouchala se do zvuku, který se jí ozýval poblíž ucha. Vzápětí se uvolnila. „Zní to jako předení.“

„Předení? Kočičí?“

„Ano. Ale na kočku je to malé.“

Liam zasunul dýku do pochvy a Keiru obešel. Opatrně ji nadzvedl vlasy, protože si nebyl jistý, co se jí v nich mohlo uhnízdit. Zjistil, že ho nepohnutě pozoruje pár očí. Liam se sklonil blíž a pak se usmál.

„Máš ve vlasech koťata,“ řekl a opatrně je jedno po druhém vyprostil.

Keira seděla a zírala na dvě malá koťátka, která se zimomřivě chvěla v Liamových dlaních. „Jak se tam dostala?“

„Kousek níž teče potůček. Možná se vyprostila z pytle, v němž je někdo chtěl utopit. Nebo je sem někdo odnesl, ať tu zahynou, nebo přežijí – podle Boží vůle. Je jasné, že tvé vlasy považovala za teplou a bezpečnou skrýš.“

Keira vzala koťata do dlaně a přitiskla si je k hrudi. Tiše se zasmála, když se spokojeně schoulila. Jemně každé poškrábala za oušky a oba tvorečkové se opět dali do předení. Keira sice chápala, proč se někteří lidé zbavují koťat a štěňat, když se jich narodí mnoho, ale nenáviděla to. Mírně se usmála při vzpomínce na starého Iana, jenž byl tak útlocitný, že raději hlídal všechny samice, a když přišel jejich čas, izoloval je od samců.

Liam pozoroval Keiru, jak hladí koťata, a vzdychl si. Nejenže měl chuť ji políbit, když viděl něžný výraz v její tváři, ale také vytušil, že bude chtít kočičky vzít s sebou. Když k němu vzhlédla a upřela na něho pohled zpod hustých řas, pocítil silný nával citu. Zatoužil vzít jí koťata a skrýt si tvář na jejích prsou. Vzdychl si a zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že musím promyslet, jak je povezeme,“ řekl a Keira ho odměnila krásným úsměvem, až se mu sevřelo srdce.

„Ach, děkuji ti, Liame,“ vykřikla a s koťátky v náručí vstala. „Udělám jim pěkné hnízdečko v sedlovém vaku.“ Pohlédla na bezbranné tvorečky. „Bude lépe, když jim hnízdo vystelu něčím, na čem mi nezáleží, protože jsou tak malí, že pochybuji, že by mi dali vědět, až se jim bude chtít čurat.“ Zahleděla se na blízké křoví, pak se otočila, podala koťata Liamovi, impulzivně ho políbila na tvář a odběhla.

Liam se díval na zvířátka, která si v jeho dlaních udělala pohodlí.

Bílé kotě na něho zvědavě upíralo velké modré oči, zatímco stříbrošedé si mohlo vykroutit hlavičku, jak se kolem sebe rozhlíželo. Také mělo zvláštní oči; kolem panenky byl zelený prstenec, takže se barvou podobaly jeho. Kdyby byl pověrčivý, určitě by mu z těch dvou zatrnulo. Málem je políbil, jak ho dojímali. Možná mu osud podává pomocnou ruku, aby znovu získal Keiřinu důvěru a přátelství.

Když se Keira vrátila, předal jí koťata a vydal se k potůčku. Chtěl jí poskytnout trochu soukromí. Noha ho sice bolela, ale přesto cítil, že je v pořádku. Měl i jiné bolesti, které mu připomínaly skutečnost, že by ještě nejméně měsíc neměl sedat na koně.

„Ano, jsem pro ni opravdu výborný spojenec,“ zamumlal a zamířil zpět k táboru. Ztracen v úvahách o tom, jak rychle se uzdravuje a že brzy bude schopen Keiře pomoci, prošel kolem koťat. Hladově něco hltala a on nahlédl přes jejich skloněné hlavičky do misky, aby zjistil, co jim Keira dala. Oči se mu rozšířily, když si uvědomil, že kočky jedí studené skopové, které si sbalil pro sebe.

„Ty jsi jim dala skopové?“ zeptal se Keiry, když k němu přistoupila.

„Měla hlad a já myslím, že ovesná kaše by jim nechutnala,“ odpověděla Keira.

„Já mám také raději skopové nežli kaši.“

„Jistě, ale ty jsi velký a silný muž a jednou se bez masa obejdeš.“

Zamračil se na ni, ale Keira si ho nevšímala. Liam pozoroval, jak zvedá prázdnou misku a schovává ji. Koťata byla zaměstnána mytím pacek a čumáčků.

„Ano, nepřekvapuje mě, že vám chutnalo. Bylo to nejlepší skopové, jaké jsem kdy jedl.“

„Skutečně bylo měkoučké,“ libovala si Keira a zvedla koťata ze země. „Proto jsem jim je dala. Jsou slabá a myslím, že tuhé maso by nepokousala.“

Liam následoval Keiru ke koním a díval se, jak umísťuje koťata do vystlaného sedlového vaku. „Už jsi je pojmenovala?“

„Ano. Jsou to Blesk a Bouřka.“

„Velkolepá jména pro malá chlupatá klubíčka.“

Liam k ní pomalu došel a Keira byla najednou uvězněna mezi ním a koněm. „Poslyš, souhlasil jsem, že si ty drobečky vezmeš s sebou, a nenadával jsem, když mi snědli maso. Myslím, že si zasloužím malou odměnu za laskavost, kterou jsem ti prokázal.“

„Už jsem ti poděkovala.“

„Díky jsou jen slova. Snadno se vyřknou a nic neznamenají.“ Keira věděla, že ji Liam chce políbit. Měla by ho odstrčit, ale když ji uvěznil mezi svýma rukama opřenýma o bok jejího koně, ani se nepohnula. Ačkoli stále ještě bojovala s protivnou žárlivostí na jeho minulost, tenký hlásek uvnitř jí radil, ať si neodpírá potěšení, které jí Liam nabízí. Ještě cítila chuť posledního polibku a toužila po dalším. Přijme-li malé potěšení, které jí Liam může poskytnout, bude později trpět jen ona. Vlastně kdyby ji nikdy nepolíbil, jejich rozloučení ji bude bolet stejně.

Podívala se mu do očí a všimla si, že teď jsou spíš modré než zelené. Napadlo ji, že to je znamení jeho touhy, a cítila, jak se uvnitř rozpaluje. I když to může být jen mužský chtíč, který probudí kterákoli žena, stejně ji potěšil. Žádný muž se na ni nikdy nedíval jako nyní Liam. Keira tázavě zvedla obočí.

Liam v odpověď na Keiřinu nevyřčenou výzvu zamručel a jeho tělo se napjalo. Prahnul po teple jejích úst. Keira byla vstřícná a on se ani neodvažoval odhadnout proč. Teď má příležitost ukázat jí plně vášeň, kterou by mohli sdílet. Je vzhůru a není v zajetí snů.

První dotyk jeho rtů Keiru tak rozehřál, že se musela chytit jeho širokých ramen, aby získala rovnováhu. Otevřela ústa, aby přivítala jeho jazyk, a on tiše zasténal. Jeho silné paže ovinuly její tělo. Přitiskl se k ní a Keira se zachvěla potěšením. Položila mu ruce kolem krku a vnímala jeho teplo. Pocítila zvláštní nutkání splynout s ním.

Opět se jí v hlavě objevil závoj podivné mlhy, kterou dovedl vyvolat jen on. Zapomněla na zdravý rozum a umlčela varovné hlasy svého stydlivého já. Věděla jen, že si chce vzít všechno, co jí Liam může dát. Už nezáleželo na tom, že Liam podobné potěšení nepochybně poskytl více ženám, než by dokázala spočítat.

Sklouzl jí dlaněmi po zádech a sevřel jí zadeček. Když se k ní přitiskl klínem a několikrát jí slibným pohybem naznačil, co by s ní rád dělal, Keira zasténala. Horečka, kterou v ní roznítil, se zvyšovala. Už s ní nebojovala. Celou ji zachvátil prudký chtíč.

Proč ne, šeptalo její roztoužené já. Kdo se to dozví? Copak ji manžel stále neodmítal? Nezaslouží si trochu radosti, krátký okamžik slepého sobectví, než se pustí do plnění slibu daného Duncanovi? Postaví-li se Raufovi ve snaze osvobodit lidi z Ardgleannu, může to znamenat její smrt. Proč si nevzít tu trochu potěšení, dokud může, byť by trvalo jen chvíli?

Keiře chyběl jen krůček k tomu, aby odhodila zábrany a Liamovi podlehla, když tu se kůň pohnul a oni oba se zakymáceli. Liam Keiru sice rychle zachytil, ale bylo jasné, že kouzelný okamžik pominul. Keira najednou pocítila hluboké rozpaky nad tím, jak uvolněně se chovala, a vmžiku se zastyděla. Jen zjevný výraz touhy na Liamově tváři a jeho přerývaný dech jí pomohl překonat pocit zahanbení.

„Už jsem ti poděkovala dost,“ řekla, odvrátila se od něho a předstírala, že pečlivě kontroluje sedlo.

Liam se zhluboka nadechl a snažil se zpomalit dech a uklidnit rozbouřenou krev. Ještě cítil, jak se její měkké křivky tisknou k jeho tělu. Jako by se narodila přímo pro jeho objetí. Otočil se a rozkulhal se ke svému koni. Zaváhal a pak neobratně nasedl. Oddechl si, protože Keira si neuvědomila, že při nasedání na koně stále ještě potřebuje pomoc. Aspoň na chvíli byl soběstačný.

Možná jí naznačil, jakou vášeň by mohli sdílet. Navíc zjistil, že ho Keira připravila o sebeovládání. Jako by odplavila všechny milenecké zkušenosti, které získal za dlouhé roky. Myslel si, že ranní polibek závisel na tom, že ji probudil z krásného snu, jenž mu ji přivedl do náruče. Teď bylo zřejmé, že ho vzrušuje pocit, že ji má v objetí, její chuť a tiché blažené sténání. Měl tušení, že vášeň, kterou by mohli prožít, by byla žhavá a krásná, ale nečekal, že by mohla být tolik ohromující.

Liam mlčky zamířil směrem ke Scarglasu. Nebudou-li mít cestou žádné obtíže, měli by tam dojet dřív, než se na noc zavřou brány. Nejlépe by bylo, kdyby s Keirou už nestrávil další společnou noc – aspoň dokud v něm bude vidět lehkomyslného svůdníka, který stále svádí ženy. Snad nastane doba, kdy se konečně pomilují a on bude ležet uspokojený a šťastný v její náruči. Pak nebude muset čelit jejímu obviňování a výčitkám.

Pomyšlení na milování s Keirou znovu probudilo jeho touhu.

V sedle se mu proto sedělo špatně, a raději se snažil vyhnat takové myšlenky z hlavy. Bylo načase začít Keiru přesvědčovat, že může být dokonalým spojencem, jenž jí pomůže porazit Raufa Moubraye. Hlavně chtěl, aby mu pověděla víc o Raufovi, o Ardgleannu a slibu daném manželovi. Keira nebyla příliš sdílná a on se zdráhal pobízet ji, aby hovořila o muži, za něhož byla provdaná jen krátce. Váhavost v něm asi probudila žárlivost, která stále přetrvávala. Liama trochu překvapilo, že dokáže žárlit na mrtvého. Dokud nebude přesvědčen, že Keira patří jen jemu, bude žárlit na kohokoli, kdo ji zaujme.

Zpomalil koně a počkal, až k němu Keira dojede. „Když jsi chtěla odejít z domku, zmínila ses o slibu, jejž musíš splnit. Co jsi měla na mysli? Jaký slib jsi dala manželovi?“

„Já bych tě neopustila,“ řekla a pak se zamračila. „Jak víš, že jsem dala Duncanovi slib?“

„Řekl mi to tvůj bratranec, protože si o tebe dělal starosti.“ Pokrčil rameny. „Občas se divím, proč si o tom se mnou nepromluvíš. Je pravda, že o svém muži hovoříš málo.“

Rozhovor o Duncanovi Keiře pouze připomněl veškerou bolest a rozpaky, kterými trpěla během krátkého manželství. Snažila se ze všech sil vzpomínat na Duncana jako na dobrého muže, který měl trápení a byl krutě zavražděn. Raději myslela na přátele, jež si jako lady z Ardgleannu našla. O nevydařeném manželství určitě nechtěla mluvit s mužem, který ji dokázal roztoužit pouhým pohledem.

Ale musela nějak odpovědět. Liam věděl o slibu a bratr Matthew mu nepochybně pověděl o těžké situaci Ardgleannu. Keira usoudila, že nejlépe bude promluvit si jen o tom. To, co bylo mezi ní a Duncanem, propastný pád jejich manželství a tajemství, které musí udržet, o tom Liam vědět nemusí.

„Bratranec ti řekl o Raufu Moubrayovi a jeho zločinech?“ zeptala se.

„Ano. Rauf teď má to, co po právu patří tobě. Zabil tvého manžela a vzhledem k tomu, jaký je, nepochybně udělal lidem z Ardgleannu ze života peklo.“

„Ty ho znáš, že?“

„Ne, nikdy jsem se s ním nesetkal, jen jsem o něm slyšel. Kolují o něm hrozné zkazky.“

Keira přikývla. „To mě nepřekvapuje a domnívám se, že ani ty neodhalují hloubku zla jeho povahy. Je brutální, krutý, chladný a nebezpečný. Získal Ardgleann krádeží, umučil k smrti několik ubožáků, aby z nich vytáhl, co potřeboval vědět.“ Zachvěla se, protože se jí vrátily vzpomínky na strašný den. „Jeho muži zabili každého, kdo se jim postavil. Duncan mě předtím přinutil přísahat, že pomohu jeho lidem, jestli Rauf zvítězí. A stalo se. Ubohého Duncana rozsekal na kusy a počínal si tak, aby každá rána byla velmi bolestivá, ale nikoli smrtelná. Chtěl, aby Duncan trpěl. Užíval si to.“

„A pak se vrhl na tebe?“

„Ano, ale nechtěl mě zabít. Kdyby neměl potřebu ponížit mě a ukázat mi, co udělal Duncanovi, asi by se mi uprchnout nepodařilo. Byl opilý vítězstvím a věřil, že žena se neodváží udělat něco proti jeho rozkazu. Takže mě pořádně nehlídal.“

„Ale ublížil ti. Bratr Matthew mi řekl, že tě zranil.“

„Ano. Postavila jsem se mu a to ho rozzlobilo. Podařilo se mi ze sídla prchnout. Dobří lidé mi pomohli a tak jsem Ardgleann opustila. Od té doby jsem se skrývala v klášteře.“

„Musela ses vyléčit,“ řekl Liam. Vycítil však, že prostá pravda nestačí snížit její pocit viny. „A co se chystáš udělat?“

„Musím si promyslet, jak splním slib daný Duncanovi. Chci pomoci lidem z Ardgleannu. Jsou mírumilovní a mají rádi svou práci. Jde o tkadleny, řezbáře a jiné řemeslníky a umělce. Nejsou to bojovníci. Na dlouhou dobu jsem je opustila a teď se musím vrátit.“

„Je na čase, abychom slib splnili.“

„My?“ Keira pocítila nutkání okamžitě přijmout jeho pomoc. „Ano. My. Pomohu ti.“

„Ne, to je můj boj. Já jsem složila slib, já musím podstoupit riziko.“

Liama nepřekvapilo, že jeho pomoc odmítá. Matthew mu řekl, že nechtěla uvědomit ani své příbuzné. Měl připraveny argumenty a také byl připraven zůstat po jejím boku, ať bude chtít, nebo nebude.

„Vždyť jsi tak tak vyvázla živá, jak mi řekl tvůj bratranec. Potřebuješ pomoc.“

„To není tvoje věc.“

„Já jsem z toho svou věc udělal.“

„Liame, máš zlomenou nohu.“

„Už je skoro v pořádku. Než shromáždím muže, kteří se mnou proti Moubrayovi vytáhnou, a než připravíme plán boje, budu mít nohu zcela zdravou. Keiro, chceš odmítnout muži, aby se ti odvděčil za záchranu života? Chceš odmítnout, aby se stal tvým vítězným spojencem?“

„Ano,“ řekla Keira. „Zcela určitě chci odmítnout možnost, že se necháš zabít.“

„Jestli odmítáš jakoukoli pomoc, jak chceš zbavit Ardgleann krutého vládce? Pochybuji, že až se k němu dostaneš, zůstane klidně sedět a počká, až mu vrazíš do srdce dýku.“

Keira si nechtěla přiznat, že nemá plán. Její myšlenky se soustředily hlavně na to, jak zabránit rodině, aby se k ní v boji proti Raufovi přidala. Věděla, co Rauf dokáže udělat každému, kdo má odvahu mu čelit, a nechtěla, aby se s ním kdokoli z jejích příbuzných setkal. Ze stejných důvodů si nepřála, aby se do věci míchal Liam. Jeho život jí byl příliš drahý, což mu však teď nemínila dávat najevo.

„Tvůj sarkasmus není nutný,“ zamumlala. „Něco vymyslím. Možná se mě znovu pokusí znásilnit a já mu rozpárám břicho,“ dodala tiše, ale hned si uvědomila, co prozradila.

Liam chytil uzdu jejího koně a zastavil ho. „Tak to bylo to zranění? On tě znásilnil?“

„Pokusil se o to. Zranil mě, když jsem se bránila. Pak usoudil, že mě musí ponížit. Chtěl mě znásilnit ve vesnici, před očima všech poddaných.“

Teď už se Liam ovšem nemohl vzdát výpravy na Ardgleann. Přál si, aby Rauf co nejdřív trpěl za to, jak Keiře ublížil. Nejraději by tam vyrazil hned. Naštěstí zvítězil zdravý rozum. Jediné, čeho by patrně dosáhl, kdyby zaslepený vztekem jel za Raufem, by byla smrt.

„Zabijeme Raufa,“ prohlásil odhodlaně.

„Není správné riskovat životy jiných, když slib jsem dala já. A bude-li Rauf poražen, já tím získám.“

„Ano, ale bude to dobré i pro mnoho jiných lidí. Ardgleannští budou volní. Výhodu tím získají i sousední klany, protože budou mít klid. Moubray je hrozbou nejen pro tebe, Keiro. Pokud neměl sídlo a byl chudý, představoval pro kraj jen pomíjivé nebezpečí, ale teď má stálé sídlo, které je jeho útočištěm, a stálý přísun zásob a peněz, jež získává z tvého panství. Má pevné hradby, za něž se může schovat, a peníze, aby si najal žoldáky, kteří ho budou chránit. Zabil zemana a přivlastnil si pozemky, jež mu patřily. Je skutečnou hrozbou pro všechny kolem. Jak dlouho bude trvat, než mu přestane stačit jedno zabrané sídlo? Za jak dlouho zatouží po dalším? Ne, Keiro, budeme bojovat spolu a já nepochybuji, že se k nám přidá spousta lidí.“

Liam měl ve všem pravdu. Keira to věděla a zabolelo ji u srdce. „Nechci, aby kvůli mému slibu umírali lidé,“ zašeptala.

Liam se k ní naklonil a něžně ji políbil. „Já to také nechci, ale někdy boj stojí za riziko. Ano, je to tvoje země a tvoji lidé, ale to nemění skutečnost, že takový člověk jako Rauf je prokletím pro všechny. Věř mi aspoň tohle. Rauf Moubray by Ardgleann brzy nechal vykrvácet a poohlížel by se po dalším panství. Ti, kdo žijí na hranicích s Ardgleannem, se už určitě připravují na jeho vpád.“

Liam pustil uzdu jejího koně a znovu se rozjel. Keira s ním srovnala krok. „Myslíš si, že sousední klany se k nám připojí?“

„Pokud nejsou zbabělci nebo zaslepenci, tak ano.“

„Zdá se, že jsi přesvědčen, že ostatní si přejí proti Raufovi bojovat,“ řekla tiše, stále ještě stísněná myšlenkou, že by i jiní bojovali v bitvě, kterou považovala za svoji. Ale nebyla schopna Liamovi oponovat.

„Jsem si jistý. Rauf Moubray je hnijící končetina, kterou musíme uříznout, aby se sněť nerozšířila. Já nepochybuji o tom, že mnozí mí příbuzní budou bojovou výpravou proti němu nadšeni. Ano, někteří to udělají proto, že milují boj, ale většinou se zúčastní proto, aby svou zemi neztratili.“

„Kvůli tomu jsi trval na tom, abychom jeli na Scarglas, že?“

„Ano, byl to jeden z důvodů. Jedna z věcí, kterou moji bratranci ovládají, je bojovat a přežít.“

Keira se modlila, aby měl pravdu. Věděla však, že navždy ponese břemeno viny za každé zranění a smrt, k nimž v nadcházející bitvě dojde.

8. kapitola

„Tady žije Fiona?“ Keira se dívala na sídlo před sebou se směsí obdivu a očekávání. Všechno nasvědčovalo tomu, že stavitelé počítali s obléháním a bojem. Někdo vynaložil spoustu času, úsilí a peněz, aby ze Scarglasu vybudoval nedobytný hrad. Taková snaha mohla být živena pouze obavou z trvalého ohrožení a Keira byla docela zvědavá, za koho se to Fiona provdala.

„Ano, to je Scarglas. Jeho obyvatelé prožili několik těžkých let, ale teď už tu vládne mír,“ odpověděl Liam.

„Vypadá to, jako by se jeho pán obával, že hrad bude často dobýván.“

„Je to tak. Předešlý vůdce klanu si velmi snadno dělal nepřátele. Neslyšela jsi, co Fiona zažila, než se provdala?“

„Ne. Možná o tom slyšela babička a sestřenice Gillyanna, ale já nevím nic. Netušila jsem, že uvidím tak opevněné sídlo.“

„No, starý pán tě možná také překvapí. Je dosti popudlivý, a než se oženil se svou poslední manželkou, budoval si armádu z vlastních synů. Až se s ním setkáš, pomysli na pořekadlo: pes, který štěká, nekouše. Možná budeme mít štěstí a nezastihneme ho. Nedávno se vydal navštívit potomky, kteří nebydlí na Scarglasu. Fiona si ho získala, protože stála při něm.“

„To vím. Liame, není správné žádat pomoc od tvých příbuzných, když jsem nepožádala svoje.“

„Teď už je pozdě volat tvoji rodinu.“ Chystaný protest utišil mávnutím ruky. „Bratr Matthew si myslí, že jsi příbuzným napsala aspoň něco, ale ty jsi to neudělala, že?“

Keira si vzdychla a zavrtěla hlavou. „Bylo to špatné, já vím, ale vždy, když jsem jim chtěla napsat, pero mi vypadlo z ruky. Nevím, jak bych měla své zážitky formulovat, abych nenapsala příliš mnoho a neprobudila jejich podezření. Trochu mě překvapuje, že se nikdo z mých příbuzných nevydal do kláštera. Ovšem možná zapomněli, jak jsme si byli v dětství s Matthewem blízcí. Od té doby uplynulo už mnoho let.“

„Měla jsi jim poslat zprávu, Keiro. Možná už se doslechli o smrti tvého manžela. Pravda by je možná vyděsila méně než nafouknuté klepy.“

Liam měl pravdu, ale Keira mu už neměla čas odpovědět. Projeli hradní branou a okamžitě je obklopili lidé. Hrnula se k nim horda vysokých, silných mužů, kteří je chtěli pozdravit. Keira se cítila trochu stísněně. Rozložitý a pohledný muž s rezavými vlasy pomohl Liamovi ze sedla. Zamlklý muž s uhlově černými vlasy a zjizveným obličejem pomohl sesednout jí a upíral přitom pohled na Liama. Zřejmě zde všichni věděli, že Liam před časem zmizel. Keira si najednou uvědomila, co všechno se mohla dovědět její rodina o ní. Opravdu by jim měla poslat zprávu, uvažovala, když sňala sedlový vak. Mladý hoch vzal její klisnu za uzdu a odvedl ji do stáje.

Trochu se uklidnila, když k ní Liam přistoupil, objal ji kolem ramen a začal ji představovat. Mužů bylo tolik, že Keira pochytila jen několik jmen. Hlavně si zapamatovala Sigimora, pána z Dubheidlandu, a Ewana, pána ze Scarglasu. Na ostatní se Liama zeptá později.

Liam ji chytil za ruku a uvedl ji do velké síně. Keira věděla, že není správné dovolit mu takovou důvěrnost, ale potřebovala jeho podporu, protože jeho bratranci byli hluční a mohutní.

„Keiro! Jsi to opravdu ty?“ ozval se ženský hlas.

Keira se rozhlédla a spatřila štíhlou světlovlásku. Žena se k ní rozběhla a bouřlivěji objala. „Fiona?!“

Fiona se mírně zarazila a usmála se. „Ano, jsem Fiona. To jsem se za pět let tolik změnila?“

„Ach ne. Slyšela jsem, že jsi toho hodně prožila, ale vlastně nevím co.“ Lehce se dotkla drobných jizev na Fioniných tvářích. „Nebylo to všechno dobré, že?“

„To je pravda, ale o tom si promluvíme později.“

Fiona provedla Keiru klubkem mužů do čela tabule a jemně ji vtlačila do židle. „Určitě máš hlad a žízeň. Dej mi ten sedlový vak.“

„Počkej.“ Keira neviděla v blízkosti žádné psy, takže opatrně vytáhla z vaku koťata. „Tahle zlatíčka jsme našli v lese.“

Když Keira vyslechla všechna Fionina dobrodružství a úspěchy posledních pěti let, pověděla jí o sobě. Přitom jedly a krmily koťata. Keira přemítala, že by Fioně řekla něco, co zatím nesvěřila nikomu. Ačkoli se styděla za to, jak dopadlo její manželství, v něž tak doufala, toužila po názoru jiné ženy. Věřila, že Fiona její tajemství udrží, ale nakonec se rozhodla, že všechno ještě zváží.

Ve chvíli, kdy ponoukala jedno kotě, aby se posadilo, a houpala mu před čumáčkem kouskem sýra, uvědomila si, že všichni ztichli. Rozhlédla se a zjistila, že muži sedící i stojící kolem se dívají, jak si s Fionou hrají s koťaty. Ve tváři měli výraz pobavení a úžasu zároveň. Vřelý pohled sira Ewana, jenž se zálibně díval na Fionu, Keiře prozradil, proč se Fiona za toho temného, zjizveného a vážného muže provdala. Keira se snažila, aby potlačila závist. „Fiono, na mém stole jsou kočky,“ pronesl sir Ewan.

„Koťata, Ewane,“ opravila ho Fiona. „Malé bezmocné bytosti, které byly krutě odsouzeny k smrti v lese, kde se ocitly bez matky, hladové a vyděšené.“ Dramaticky si vzdychla. „Nejsou Liam s Keirou laskaví, že je zachránili?“

„A ty se domníváš, že proto se mohou krmit na mém stole?“

„No, jen pro jedenkrát.“ Fiona se usmála a políbila Ewana na tvář. „Zejména když tu není tvůj otec. No tak, spadl ti kámen ze srdce, že je Liam živ a zdráv?“ Fiona pohlédla na Liama, který seděl vedle Keiry z druhé strany. „Kromě zlomené nohy samozřejmě. Keira mi vylíčila, jak se to všechno seběhlo. Rozhněval jsi snad nějakého muže, Liame?“

„Vlastně jsem přišel na to, že vše bylo dílem ženy. Najala muže, kteří mě zbili a svrhli z útesu,“ odpověděl Liam. Nakládal si na prkénko chléb, studené maso a sýr. Pak se zamračil na Bleska, který se okamžitě posadil vedle jeho talíře. „Snědl jsi mi všechno skopové, ty malý darebo! Z tohoto masa nedostaneš ani kousek.“ Keira se zamračila. Vzpomněla si, co říkala lady Maude, a pak se zajíkla, protože si uvědomila, že Liam má pravdu. „Jak podivné počínání od ženy, která tě nazývala svým sladkým princem.“ Liam zaúpěl a pohlédl na široce rozesmátého Sigimora. „Lady Maude je mým prokletím. Jestli nepřestane hrát svou bláznivou hru, její manžel mě jednoho dne zabije.“

„Tomu učiníme přítrž,“ prohlásil Sigimor. „Nemůžeme mu dovolit, aby zabil našeho sladkého prince.“

„Bože,“ zamumlala Keira. Pochopila, že poskytla Liamovým bratrancům důvod pro popichování a nemístné poznámky. „Je mi to líto, Liame.“

„To by mělo,“ zamumlal Liam, neschopný odolat kocourovým velkým modrým očím, jež sledovaly každý kousek masa, který si nesl k ústům. Nakonec mu kousek dal. „Moje potíže nejsou nejdůležitější.“

„To ne. Bitva za osvobození Ardgleannu má určitě přednost před tvými romantickými dobrodružstvími.“

„S lady Maude mě nespojuje žádné romantické dobrodružství a ty to dobře víš, Sigimore. Je vdaná. Bohužel její manžel nevěří, že jsem s ní nic neměl. Ale jak jsi správně poznamenal, tahle záležitost teď není důležitá. Víc mě zajímá Ardgleann a Rauf Moubray.“

Sigimor přikývl a dolil si pivo. „Je to mizera a musíme mu to spočítat.“

„Ty víš, o koho jde?“ zeptala se Keira.

„Nikdy jsem se s ním nesetkal,“ odpověděl Sigimor. „Kdyby ano, tak by ses jím teď nemusela zabývat. Ale vím, čeho je schopen. Ten člověk je raubíř a násilník. Musíme ho zabít.“

Keira si všimla, jak se Fiona napjala. Otočila se k ní a viděla, že upírá přísný pohled na manžela. Bylo poněkud udivující, že tak velký a nebezpečně vyhlížející muž před pevným pohledem manželky znervózněl. „Půjdeš taky?“ zeptala se Fiona Ewana.

„Uvažuji, že bych se k nim připojil,“ odpověděl Ewan. „Je to nutné. Moubray zabil manžela lady Keiry, málem zabil i ji a ukradl jí panství. Z toho, co nám řekl Sigimor, vyplývá, že lidé z Ardgleannu si jeho smrt přejí. Neodjedu hned zítra. Vše musíme pečlivě promyslet.“

Fiona pomalu přikývla, ale Keira stále vnímala její napětí. Sir Ewan zřejmě také, protože ji pořád držel za ruku a mimovolně jí přejížděl palcem po hřbetu ruky. Tohle byla druhá část válečných útrap, na něž Keira moc nemyslela. Nešlo jen o muže, kteří se účastní bitev a mohou v nich přijít o život. Jsou milováni ženami, které zůstávají doma a modlí se za jejich bezpečný návrat. Chtěla prohlásit, že nikomu nedovolí, aby bojoval za ni, ale teď už bylo pozdě. Liam mužům všechno vypověděl a, jak rád říkával její otec, rozbouřil jim krev.

Po chvíli se Fiona zvedla a doprovodila Keiru do ložnice. Hostitelka mluvila málo a mlčení přerušila jen v dětském pokoji, když Keiře představovala děti. Keira se s každým krokem cítila provinileji. „Fiono, moc mě to mrzí,“ řekla, když vešly do pokoje, který jí Fiona přidělila.

Fiona se na ni překvapeně podívala. „Proč?“

Keira položila koťata na postel a posadila se na její kraj. „Že jsem zatáhla tvoje příbuzné do svých záležitostí.“

„Ale to přece není tvoje vina.“ Fiona usedla vedle ní. „Je mi líto, jestli tě moje posmutnělá nálada přiměla myslet si, že tě z něčeho viním. Jen nesnesu pomyšlení, že Ewan vytáhne do boje. Nenávidím to, ale musím to překonat. Muži to prostě dělají. Jen děkuji Bohu, že ten můj si vybírá bitvy co nejpečlivěji a dělá všechno, aby se těm zbytečným vyhnul. Není jako jeho otec, který si s lehkým srdcem dělá nepřátele. I když teď už snad ten starý bloud konečně pochopil svoji chybu. Ne, s tebou nemá moje nálada nic společného. Trápí mě, že ti loupeživý rytíř ukradl majetek.“

„Liama také. Tažení bude spravedlivé, protože Rauf by si brzy vyhlédl další panství, jež by si násilně přivlastnil. Teď má hrad, kde se může opevnit, a panství, z něhož vysává prostředky pro žoldáky, ale brzy mu to stačit nebude.“

„Ano. Je rozumné vytáhnout proti Ardgleannu. Myslím, že bude dobré, pošleš-li zprávu rodině. Určitě se tažení rádi zúčastní, tím jsem si jistá. Jistě by také rádi věděli, že žiješ.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Keira tiše, protože ji poznámka vylekala.

„Dostala jsem od nich několik dopisů, v nichž se ptali, jestli o tobě něco nevím. Slyšeli, že Rauf zabil tvého manžela a že tebe od toho osudného dne nikdo neviděl.“

Keira zavřela oči a přetřela si rukou čelo. Měla výčitky, že nedomyslela následky svého mlčení. „Doufala jsem, že se k nim podobné zvěsti nedonesou. Byla jsem hloupá. Zasloužila bych za svoji neuváženost potrestat.“

Fiona se zasmála a políbila Keiru na tvář. „Já jsem se provinila stejně. Také jsem o sobě nedala vědět a rodina se o mě bála. Když jsem se poprvé setkala s Ewanem a on se mě rozhodl použít jako rukojmí, odmítla jsem mu říct, kdo jsem. Usoudila jsem, že bude dobré, když se u něho ukryji před šílencem, který mě pronásledoval. Trvalo dlouho, než se moje rodina dozvěděla, že jsem naživu.

V době, kdy jsem tu žila v utajení, jsem asi jen dvakrát pomyslela na starosti, které si s mým zmizením asi dělá Connor. Myslím, že Sigimor dá Liamovi najevo své znechucení nad tím, že o sobě nedal vědět.“

„Často všichni chybujeme stejně. Takže moji příbuzní mě hledají?“

„Ano. Byli tady jednou, ale myslím, že se objeví zas.“

„Měla bych jim dát vědět co nejdřív. Bude lepší, když je moje zpráva uklidní a přijedou až po ní.“

„Ale nejdřív se vykoupej a odpočiň si. Posla se zprávou vypravíme zítra.“

Keira přikývla a Fiona odešla, aby zařídila koupel. Podle toho, jak rychle se dostavili sloužící s vodou, Keira usoudila, že ji dali hřát, hned jak přijela. Přinesli i krabici s pískem pro koťata a krásné šaty z tmavě zelené vlněné látky. Jakmile odešla poslední služebná s jejími šaty, které potřebovaly vyprat, ponořila se Keira s blaženým povzdechem do teplé vody. S rozpaky si přiznala, jak je ráda, že si koupel nemusela chystat sama. Když byla hotova, sedla si ke krbu a začala si kartáčovat vlasy. Uvědomila si, co jí v tom pohodlí chybí. Byl to Liam, a ona věděla, že se s ním asi dlouho nesetká. Při té myšlence ji ostře píchlo u srdce. Přiblížilo se loučení, ale nebyla na ně připravená. Už nebude povídání u ohně, hra v šachy, naslouchání jeho dechu, když spal jen kousek od ní. Občas se spolu uvidí, než bude Rauf poražen, ale ztráta blízkosti, přátelství a souznění, jehož si měsíc užívali, bude horší, než si Keira dovedla představit.

Milovala ho a trápilo ji to. Neochránila své srdce, jen si to nalhávala. Chtělo se jí vrhnout se na postel a plakat až do úplného vyčerpání. Tím by však nic nevyřešila. Nemohla si dovolit propadnout zoufalství, protože by jí poznamenalo tvář. Večer se musí setkat s ostatními ve velké síni. Bude muset předstoupit před Liama a jeho rodinu, a předstírat, že všechno je v pořádku. Zírala na kartáč v ruce, a uvědomovala si, že se chvěje. Starala se, jestli najde sílu potřebnou k tomu, aby všechny oklamala.

Liam zaklel, protože Sigimor mu třel záda s mnohem větší vervou, než bylo třeba. „Jestli mě chceš potrestat za to, že jsem ti

o sobě nedal vědět, radši mě uhoď. Bude to snadnější, než mi sdírat kůži.“ Vzdychl si a podíval se do kádě s vodou, v níž seděl, zatímco ho Sigimor myl. „A taky si myslím, že tohle ponížení je dostatečným trestem.“

„Prosím za prominutí, že nejsem jemná služebná, můj sladký princi,“ zavrčel Sigimor.

„Řekni to ještě jednou a přetáhnu tě berlou.“

Sigimor jako by ho neslyšel. „Nevěděl jsem, že je to pro tebe tak ponižující.“

„Od dětství mě nikdo nemyl.“

Sigimor se zarazil a pak se pustil do mytí Liamových vlasů. Zamračil se. „Až na dívky, co?“

„Ne, ani dívky mě nemyly. No, Keira mě omývala, když jsem musel ležet, ale to bylo něco jiného.“

„Ty, známý milovník, ses nikdy nekoupal s dívkou?“

„Ne,“ sykl Liam skrze zaťaté zuby a zavřel oči, protože Sigimor se na něho zadíval, jako by čekal vysvětlení. „Koupel je velmi soukromá věc, ne? Je to intimní akt, během něhož jsi velice zranitelný.“

„Totéž můžeš říct i o milování.“

„Já netvrdím, že moje vysvětlení dává smysl. Prostě jsem to nedělal. Také jsem nikdy nezůstal s ženou celou noc. Možná že to, co ti říkám, nechápeš. Ježíši, nedává to smysl ani mně. Jde prostě o určité hranice, které jsem si sám vytyčil a které jsem nikdy nepřekročil. Ano, mám rád holky a rád se s nimi miluji. Jsem k nim laskavý; nesoudím je za to, že jsou volných mravů; vzbuzuji v nich smích, cítí se se mnou hezké. Ale nikdy jsem s žádnou nespal přes noc a s žádnou jsem se nekoupal.“ Liam pokrčil rameny. „Vždycky jsem se jen bavil, nic víc. Na žádnou jsem nechtěl myslet jinak. Některé jsem měl raději než jiné, ale nechtěl jsem, aby si myslely, že je vyhledávám pro něco víc než pro chvilkové potěšení.“

„A víš, že to vlastně smysl dává?“ Sigimor začal Liamovi splachovat vlasy. „Když se koupáš nebo spíš, jsi zranitelný. To znamená, že musíš ženě hodně důvěřovat. Když o tom teď přemýšlím, nikdy jsi nic neměl s dívkou, která pracovala nebo žila tady, že?“

„Ani v žádném sídle, které jsem chtěl často navštěvovat.“

Sigimor skončil s oplachováním a pomohl Liamovi vystoupit z kádě. Liamovy rozpaky nad tím, že ho koupá bratranec, už pominuly, protože Sigimor si počínal rychle a neosobně. Konečně si Liam natáhl kalhoty a posadil se na postel. Sigimor mu zavinul nohu do čistých obvazů.

„Noha vypadá dobře,“ řekl a nalil oběma pivo. „Je trochu bledá a zdá se, že jsi ztratil něco svalů, ale to se spraví. Měl jsi štěstí.“

„Ano. Kdyby mě Keira s bratrem Matthewem nenašli, zemřel bych tam. A umíral bych pomalu.“ Sigimor přikývl. Napil se piva a stále se přitom díval na Liama.

Liam se zeptal: „Copak?“

„No, uvažoval jsem o tobě a dívkách. Myslím, že jsi vždycky plánoval, že se jednou oženíš.“

„Copak tohle neplánuje každý muž?“

„Ano, ale většina jich nemá za sebou tolik dobrodružství jako ty. Možná sis nikdy neuvědomil pravý důvod toho, co jsi dělal, nebo jsi ho zapomněl, ale já se domnívám, že sis tak počínal proto, že ses jednoho dne chystal oženit. Proto ses nikdy nezapletl do sporu kvůli dívkám, které zde žijí. A budeš mít v záloze také něco, co budeš sdílet jen a jen se svojí ženou. Myslím, že existuje ještě pár jiných činností, které jsi se zdejšími ženami nedělal.“ Sigimor se mírně usmál, když se Liam začervenal, a pak přikývl. „To je dobře, protože si myslím, že nevěstu sis už vybral.“

„Možná ano, ačkoli tu asi dostat nemohu. Získal bych všechno, a ona jen mě.“

„Pokud se k tobě hodí, pak na tom nezáleží. Já jsem se oženil s Angličankou, s dcerou šlechtice Marchera.“

„Protože se k tobě hodí.“

„Ano, dokonale.“

„Keira si myslí, že jsem zkažený proutník.“ Sigimor se rozchechtal a Liam se smutně usmál. „Musím se jí dvořit a získat její důvěru, kterou jsem ztratil, když mě dostihla ta ztřeštěná Maude. Obávám se, že Mary mi přivítáním v Dennyho hostinci také moc nepomohla.“

„Poslyš, až se jednou oženíš, řekneš Keiře, že s ní sdílíš něco, co jsi nesdílel s žádnou jinou. To možná utlumí její žárlivost na tvou minulost. Teď ti pomohu s oblékáním, abychom mohli sejít do velké síně a dát si večeři, než nám ji snědí MacFingalové.“ Liam měl pocit, že se Sigimorovi v hlavě zrodil plán. Hovořil tak, jako by manželství mezi ním a Keirou byla už hotová věc. Než se ho na to Liam mohl zeptat, Sigimor mu začal pomáhat s oblékáním a celou dobu mluvil o nadcházejícím boji. Teprve až Liam seděl v čele stolu v hodovní síni a čekal na Keiru, uvědomil si, že ho Sigimor právě velmi chytře a důkladně zpracoval.

Podíval se na Sigimora, který se na něho mírně usmál. V Liamovi okamžitě vzklíčilo podezření, že má něco za lubem. Právě když ho chtěl oslovit, vstoupila Keira. Na sobě měla nádherné zelené šaty, jež zdůrazňovaly barvu jejích očí. Havraní vlasy jí splývaly na záda v dlouhých vlnách a byly volně svázány tmavě zelenou stuhou. Vypadala jako urozená dáma a Liam cítil, jak jeho rozhodnutí oženit se s ní najednou slábne. Když ji viděl takto nastrojenou, smutně si uvědomil, jak málo jí může nabídnout.

Keira se mírně začervenala pod obdivným pohledem, který na ni vrhl, když jí odsunul židli a usadil ji vedle sebe. Potom se uklidnila a ukryla nově objevené city hluboko v srdci. Dokud se s Liamem opravdu nerozloučí, bude se snažit udržet je v bezpečném úkrytu. Určitěji pomůže, budou-li se setkávat jen ve společnosti, pomyslela si a pustila se do jídla, aniž by vnímala jeho chuť. Obklopená lidmi snadněji udrží své neklidné srdce na uzdě.

„Tak, ty ses starala o našeho sladkého prince a zachránila jsi ho před jistou smrtí?“ zeptal se jí Sigimor.

Bylo těžké neusmát se, když Liam těžce vzdychl a jeho příbuzný se vesele ušklíbl, ale Keira zůstala vážná a odpověděla: „Vlastně ano. Mniši nás ubytovali v malém domku na hranici jejich panství.“

„A tam jste žili úplně sami? Celý měsíc?“

Pohled, který na ni a na Liama vrhl, protrhl závoj klidu, do něhož se Keira obalila. „Prvních čtrnáct dní byl Liam ve velmi špatném stavu, ale potom se všechny jeho rány včetně zlomené nohy začaly velmi dobře hojit.“

„Sigimore,“ zavrčel Liam.

„Co? Jen pátrám po pravdě, stejně jako to budou dělat její příbuzní,“ utrousil Sigimor.

„Pravda je, že se starala o má zranění.“

„Ano, sama s tebou v malém domku, a celý měsíc. Jen ty a ona. A kromě toho, že jsi měl zlomenou nohu, jsi byl posledních čtrnáct dní starý známý Liam. No, všichni víme, jaký starý dobrý Liam je, že? Tuším, že její příbuzní o tobě slyšeli, protože mnozí z nich také pobývali u královského dvora. A klepy se šíří rychle. Víš to stejně dobře jako já. Je ti jasné, co musíš udělat, abys napravil její i své dobré jméno a uklidni příbuzenstvo.“

„Nevěřím tomu, že by mniši šířili klepy.“

„Záměrně ne, ale její příbuzní se nakonec mohli spojit s bratrem Matthewem, ne? A pak jsou tu jiní lidé, kteří o tobě věděli, a nejsou to od světa odloučení mniši. Víš stejně dobře jako já, co se o ní bude říkat, pokud se roznese, že s tebou žila tak dlouho sama. Určitě to není spravedlivé a není to pravda, ale na tom nezáleží. Myslím, že její rodina tím nebude potěšena a bude si přát, aby se věci urovnaly. Jak to vidím já, máme dvě volby – buď se připravíme na vpád Murrayových, nebo vám vystrojíme svatbu.“ Keira poslouchala Sigimora s rostoucí hrůzou. Význam jeho slov pomalu rozleptával její těžce nabytý klid. Co říkal, byla pravda, což znamenalo, že situace je mnohem horší. Když se podívala na tváře okolních lidí, viděla, že souhlasí se Sigimorem. Měla mnoho důvodů, proč považovat vnucený sňatek za špatné řešení, jeden však zvlášť vystupoval do popředí – svatební noc. Když si uvědomila, jaké těžkosti by jí mohla přinést, rozvázal se jí jazyk. „Ne!“

9. kapitola

„Ano!“

Keira pohlédla ke dveřím velké síně a vyjekla překvapením. Stáli tam dva její bratři. Z výrazu jejich tváří bylo jasné, že vyslechli rozhovor, který právě proběhl. Keira bojovala s nutkáním vyskočit a utéct někam, kde by ji nikdo nenašel. Ale bratři už kráčeli k tabuli s nasupenými výrazy ve tvářích. Keira se v duchu ptala, co bude dál.

Bratři mířili svižným krokem přímo k ní, Keira si však všimla, že pohledy upírají na Liama, a ne na ni. A netvářili se přátelsky – vlastně měli v očích smrt. Rychle vstala a postavila se před Liama. Artan s Lucasem byli známí tím, že nejdřív udeří a teprve pak teprve mluví. Teď cítili, že mají důvod Liama zbít, možná i zabít. Keira pochybovala, že by Liamovi příbuzní zůstali klidně sedět, kdyby její bratři bušili do Liama.

„Ustup, kosíčku,“ vyzval ji Artan. Jeho šedomodré oči měly stříbřitý nádech, což bylo znamení, že Artan zuří.

„Ne,“ odsekla. „V tomto sídle jste hosty a Liam je příbuzný hostitele. Bylo by neslušné tlouci ho tady.“

„Neslušné?“ zamumlal Lucas, jehož oči se podobaly Artanovým. „No, aby někdo neřekl, že nemáme dobré způsoby. Vytáhneme ho na nádvoří a zmalujeme ho tam.“

„To neuděláte. Nebyl by to vyrovnaný boj. Má zlomenou nohu.“

Bratři pohlédli na Keiru a Liam se usmál. Odsunul se od stolu, aby příchozí viděli, že má ovázanou nohu. Na okamžik ho rozzlobilo, že ho Keira brání, potom však zvítězil zdravý rozum. Nepřál si bít se se dvěma velmi blízkými Keiřinými příbuznými, ani kdyby měl nohu v pořádku. Půtka by se mohla zvrhnout v něco vážnějšího. Neudělal nic víc, než že Keiře ukradl pár polibků – za to si přece nezaslouží výprask.

Díval se na oba muže a Sigimor je začal klidně představovat příbuzným. Byli to Keiřini bratři, Artan a Lucas Murrayovi. Byli vysocí asi jako Liam a možná i stejně staří. Byli velmi hezcí a pohledy, jež k nim vysílaly některé ženy, Liamův dojem potvrdily. Vlasy měli stejně černé jako Keira, delší a velmi husté. Napětí v jejich štíhlých tělech trochu povolilo a vzápětí zmizel i stříbřitý nádech v jejich očích. Zastoupila ho měkčí šedomodrá barva. Po seznámení s ostatními upřeli oba přísné pohledy na Keiru a Liam se napjal. Doufal, že nebudou příliš strozí a nelaskaví, protože jinak by se Ewanova a Sigimorova snaha o snížení napjaté nálady minula účinkem.

„Vypadáš dobře, Keiro,“ zamumlal Artan. „Že, Lucasi?“

„Ano, velmi dobře,“ potvrdil Lucas a prohlédl si sestru od hlavy k patě. „Doneslo se nám totiž, že jsi zemřela.“

Artan chytil Keiru za obě ruce a pohlédl na ně. „A ruce má v pořádku.“

„Nemá na nich ani modřinu, jak vidím.“

„Je tedy zvláštní, že nenapsala rodině a nevysvětlila jí, že se jí daří dobře. Stačilo pár slov, jako třeba: jsem naživu a neležím mrtvá někde mezi Ardgleannem a Donncoillem,“ řekl Artan.

Keira se provinile začervenala. „Neuvědomila jsem si, že si myslíte, že jsem mrtvá.“

„Samozřejmě že ne, protože jsi neposlala ani řádku. Nezajímalo tě, co nám kdo mohl namluvit.“

„Měla jsem dobrý důvod k mlčení,“ ohradila se Keira.

„Posaďte se,“ vyzval Ewan mladé muže a pokynem je přizval ke stolu. „Poslužte si a zažeňte hlad a žízeň. Pak si můžeme v klidu pohovořit. Je toho hodně, co musíme projednat.“

„Dobře,“ souhlasil Artan a oba se s Lucasem posadili. „Například, kdy bude svatba.“

Liam rychle chytil Keiru za ruku, protože to vypadalo, že se chystá utéci. Jemně, ale pevně ji zatlačil zpět na židli. Nepřál si, aby se věci vyvíjely tímto směrem, ale nebylo cesty zpět. Past sklapla. Možná by dokázal přesvědčit svoje příbuzné, aby mu poskytli trochu času, aby Keiru pro myšlenku sňatku získal, ale pochyboval, že by mu to dovolili její bratři.

Keira vyprávěla svůj příběh od chvíle, kdy přišel o život Duncan MacKail, a pak příběh Liamův, až po příjezd na Scarglas. Liam se na ni upřeně díval. Snažil se potlačit smutek z toho, jak zbledla a znervózněla, když se hovor stočil k jejich sňatku. Nikomu se nelíbí, nutí-li ho do manželství, na něž není připraven. Dokonce ani jemu to nebylo milé, a to se s ní oženit chtěl. Dvoření tedy přijde až po sňatku. Uklidňoval se vzpomínkou na to, jak před ním odhalila svou vášeň, a jak si rozuměli, než přijela lady Maude.

„To není potřeba,“ řekla Keira a snažila se, aby její slova nezněla zoufale. „Neudělali jsme nic špatného.“

„My ti věříme,“ chlácholil ji Artan, „a tihle dobří lidé také. Ale další asi ne. O Liamovi se ví, že je velký svůdník. V některých krajích je přímo legendou.“

„Jak lichotivé!“ Keira krátce pohlédla na Liama a pak obrátila zlost proti bratrům. „A vy se domníváte, že je dobré provdat mě za muže, který je takový milovník žen, že se stal legendou?“

„To je snad příliš silné,“ zamumlal Liam, ale nikdo ho neposlouchal.

„Vždyť jsem ovdověla teprve před několika měsíci,“ pokračovala Keira. „Je pro mě nepřijatelné znovu se vdát tak brzy. Vdovy mají větší nárok na svobodné rozhodování než dívky, nebo ne?“

„To ano, jsou-li dbalé své cti. Ale bydlet sama v domě s mužem celý měsíc, to o tom nesvědčí. Ani strávit s ním noc v hostinci a tři dny cestovat po jeho boku.“

„Odkud to víte?“ zeptal se Liam.

„Nakonec jsme si vzpomněli, jak blízká si byla Keira s naším bratrancem mnichem, a vydali jsme se do kláštera. Dorazili jsme tam právě ve chvíli, kdy se Kinnairdovi kvůli ní hádali. Až se s naší sestrou oženíš, už k podobným situacím docházet nebude,“ vysvětlil Artan chladně.

„Já jsem s lady Maude nic neměl.“ Liam v duchu zaklel. Podle zamračených pohledů pochopil, že Keiřini bratři mu nevěří.

„Artane, proč by mělo záležet na tom, co o mně říkají lidé?“ zeptala se Keira. „Jakmile vyženeme Raufa z Ardgleannu, budu bydlet tam. Na všechny klepy a pomluvy se zapomene.“

„Opravdu? Myslíš, že tvoji příbuzní nebudou chtít bránit tvoji čest?“

Keiře zděšením poskočilo srdce. Otevřela ústa, aby něco namítla, ale pak je zase zavřela. Dokázala by jen říct, že něco takového se nikdy nenastane, ale věděla, že by proti rozhodnutí příbuzných nic nesvedla. Nemohla snést pomyšlení, že by jediný člověk přišel o život kvůli pomluvám a klepům. Její bratři však vědí, že pomluvy o ní a Liamovi už kolují. Zřejmě zásluhou Mary. A lady Maude asi také ochotně šířila nepravdy. Lady Maude pronásledovala Liama přes celou zemi a lidé určitě poslouchají a opakují všechno, co jim namluví. Fakt, že předpokládané hříchy byly spáchány na půdě kláštera, učiní její lži ještě zajímavějšími.

Je to nespravedlivé, naříkala v duchu Keira. Neudělali přece nic špatného! Slabou útěchu nalézala v tom, že všichni přítomní v hodovní síni jí věřili. Artan měl bohužel pravdu, když tvrdil, že jí neuvěří nikdo jiný. A má-li být k Liamovi spravedlivá, za pomluvy nemůže jen jeho pověst. Ne tak úplně. Mnoha lidem stačí vědět, že muž a žena strávili několik týdnů sami v jednom stavení.

Když jí Liam položil ruku na sevřenou pěst, podívala se na ni. Jeho dotek a jemné pohlazení trochu zmírnily napětí, jež cítila. Přála si, aby dotek dokázal zahnat trápení. Ale stála před nimi jedna obrovská komplikace a Keira nevěděla, jak se k ní má postavit. Podle všeho se s ní Liam zítra ožení, takže má méně než den, aby vymyslela řešení, jež by neohrozilo slib daný bývalému manželovi, ani slib, jejž dá Liamovi.

„V našem klanu přece panuje pravidlo, že žena si může vybrat manžela sama,“ připomněla bratrům v posledním pokusu zamezit chystanému sňatku. „Vy mi tu možnost nedáváte.“

„Ano, svobodná volba je nejlepší pro všechny zúčastněné,“ přikývl Lucas. „Minule jsme ti ji neodepřeli. Avšak jsou případy, kdy ji povolit nemůžeme, a to je jeden z nich. Podobné situace známe z dřívějška, ale pár se většinou srovnal dřív, než musel klan použít nátlak. Nás ovšem čeká rozhodující boj a na podobné hry nemáme čas.“

„Dobře, ať je po vašem,“ vyštěkla Keira a vyskočila.

„Je jasné, že nepotřebujete moji účast na svých velkolepých plánech!“

Liam se i s ostatními muži jen mlčky díval, jak Keira rázně míří ven z velké síně. Fiona se za ní rozběhla. To, jak muži zaraženě a s rozpaky sledovali Keiru, která vztekle spěchá pryč, by byl v jiné situaci čin úsměvný. Liam se snažil nebrat její odpor k jejich sňatku příliš osobně. Otočil se k jejím bratrům a zamračil se.

„Bylo by lépe, kdybyste mi dali nějaký čas, abych se jí mohl dvořit,“ řekl. Využil slabé naděje, jež se mu naskytla.

„Ano, to máš pravdu,“ souhlasil Lucas, „ale před námi je bitva. Nechci malovat čerta na zeď, ale muži v bitvách umírají. Nemůžeme čekat, až ji přesvědčíš dvořením.“ Lucas se zamračil a vypadal spíš popleteně než rozzlobeně. „Jestli se ti Keira líbí, proč ses s ní neoženil už dřív? Vždyť jsi s ní byl celý měsíc a mohl jsi to udělat.“

„Jsem nemajetný rytíř. Moje truhlice sice nejsou prázdné, ale nejsou ani plné. Chvíli mi trvalo, než jsem překonal rozpaky nad tím, že Keira je urozená a bohatá. Pak se objevila potíž a já jsem musel začít úplně znovu.“

„Potíž jménem lady Maude nebo Mary?“

„Já jsem se lady Maude nikdy nedotkl!“ Liam si uvědomil, že vykřikl, a musel se zhluboka nadechnout, aby se uklidnil. Pak se na Sigimora křivě usmál. „Ačkoli mě ta slova dusí, musím přiznat, že jsi měl pravdu. Draze platím za svoje zálety.“

„Ano, bál jsem se, že se to může stát,“ prohlásil Sigimor. „Ale vím, že až se oženíš, budeš své ženě věrný.“

Zmatené pohledy Keiřiných bratrů, které provázely jejich výměnu názorů, se náhle uklidnily a Artan řekl: „Takže dodržuješ dané slovo. Dobře.“

„Co? Žádné vyhrožování? Žádné varování?“ Liam málem neodolal nutkání oběma mužům vynadat, a ti se teď na něho usmívali.

„Není třeba,“ promluvil opět Artan. „Myslím, že kdybys porušil manželský slib, Keira by ti dokázala způsobit stejnou újmu na zdraví jako my.“ Mírně se zamračil. „Ačkoli náš malý kosíček teď není ve své kůži. Část jejího ohně jaksi vyprchala.“

Lucas přikývl. „Nepokusila se nás uhodit ani po nás nic nehodila.“ Zamračil se na Liama. „Udělal jsi něco, co by ji mohlo trápit?“

„Ne. Poněkud ji zklamala moje minulost a to, že byla odhalena dřív, než jsem jí o ní mohl říct sám. Jen jednou se přestala ovládat a dala mi vědět, co si myslí, a to mi předvedla, že má v sobě pořádný oheň.“ Liam se zamračil na dveře, jimiž Keira právě vyšla. „Přesto se mi také zdá, no, nějak vyhaslá.“

Sigimor přikývl. „Ano. Když jste přijeli, bylo mezi vámi něco, co se mi líbilo. Na základě toho jsem požadoval váš sňatek. Ale u dnešní večeře byla Keira změněná a já už jsem si nebyl tak jistý, že jsem udělal dobře. Jako by si místo krásných šatů oblékla brnění.“ Zavrtěl hlavou. „Unáhlil jsem se.“

„Já myslím, že ne,“ vložil se do hovoru Ewan. „Když přijela, viděl jsem dívku, jako je moje Fiona. Otevřenou, čestnou, i když člověk nerozuměl všemu, co měla vepsáno ve tváři. Jakmile sešla dolů po koupeli a odpočinku, byla jiná. Nedala najevo, co si myslí, dokud se nezačalo hovořit o manželství. Člověk se jí díval do očí, avšak neviděl tam city, trápení a tajemství. Bylo to jako hledět do zrcadla.“ Ewan se trochu začervenal, když si uvědomil, že na něho všichni zírají v němém úžasu. „To mě jen tak napadlo.“

Liam se na něho usmál. „To je dobrý příměr. Zatraceně, Keira asi moc přemýšlela, když se nahoře koupala a odpočívala. Já se asi zblázním, když se budu pokoušet zjistit, jaká změna se s ní udála.“

„Ano, Keira hodně přemýšlí,“ přitakal Artan. „Musíš se naučit poznat ten pohled.“

„Jaký pohled?“

„Ten, který má, když začne přemýšlet. Poznáš-li ho, budeš mít čas začít mluvit a přinutíš ji k rozhovoru. Je chytrá, ale přemýšlí po svém. Jak říká můj otec: je třeba proniknout do jejího způsobu myšlení a uchopit vlákna, než z nich udělá motanici, kterou budeš rozmotávat několik dnů.“

To vyžadovalo řádný lok piva. Liam musel nějak překonat nutkání smát se, zejména když viděl podobnou reakci i v Sigimorových a Ewanových očích. „No, ať už se jí podařila jakákoli motanice, bude muset počkat do zítřka,“ řekl. „Možná bychom se měli raději dohodnout, jak osvobodíme Ardgleann.“

„Nežije žádný jiný dědic?“ zeptal se Ewan.

„Jen Keira,“ odpověděl Artan. „Postulát manželské smlouvy uvádí, že její muž je poslední potomek jejich rodu. Duncan hledal ženu, která by mu dala dědice, ale kdyby se nenarodil, měla všechno zdědit Keira. Věděl, že má dost příbuzných, kteří jí pomohou panství udržet a postarat se o poddané. Teď bude mít manžela. Domnívám se, že lidi to potěší.“

„Já doufám, že ano,“ řekl Liam a opravdu věřil, že si Keira nemyslí, že její panství je jediný důvod, proč se s ní chce oženit.

„Nejlépe bude, když sídlo nejdřív zbavíme vší,“ uzavřel debatu Sigimor a pak nasměroval hovor k bitvě, která je brzy čeká.

Keira za sebou chtěla vztekle zabouchnout dveře ložnice, ale v poslední chvíli se zarazila. Uvědomila si, že by to bylo dětinské. Začala přecházet po pokoji a pokoušela se vymyslet, jak postupovat proti tomu, aby jí jiní plánovali budoucnost. Vtom vešla Fiona. Výraz soucitu v její tváři uklidňoval a rozčiloval zároveň. Keira oceňovala její účast, ale potřebovala řešení.

„Bude ti dobrým manželem,“ řekla Fiona a nalila do dvou pohárů víno.

„Váhavým,“ procedila skrze zuby Keira a přijala pohár, jejž jí Fiona podala.

„Nemyslím si, že je váhavý. Jen nechtěl žádnou pranici.“

To byla pravda, ale Keira rychle potlačila naději, která jí vypučela v srdci. „Byli v přesile.“

„Nechceš ho?“

„Samozřejmě že ho chci. Jak ho může nějaká žena nechtít? Jak by se jí mohl nelíbit? Která žena by netoužila vyšplhat se na vrchol nejvyšší hory a vykřičet na všechny ženy Skotska: „Ha! Mám ho, a vy ne!“‚ Fiona se rozesmála a také Keira se usmála, ale pak si vzdychla. „Ale bylo jich tolik, že? Myslím těch, co ho měly.“

„Ano. Hezký muž nikdy nevstupuje do manželství jako panic, Keiro. Dokonce ani můj Ewan, jenž byl tak zděšen otcovou promiskuitou, že ovládal své vášně železnou vůlí, nedokázal žít v naprostém odříkání. Sigimor měl také svérázné zvyky. A co můj bratr Connor, který se oženil s tvojí sestřenicí Gillyannou? Ten měl v sídle tři ženy, s nimiž souložil, kdykoli ho napadlo.“

Keira se málem zalkla vínem, kterého se právě napila. „Ach ne, prosím, neříkej mi, že musím čelit tomuhle!“

„Ne. Pokud mohu říct, Liam si nevybírá milenky mezi ženami, které pracují nebo žijí v Dubheidlandu, tady nebo v sídlech jeho bratranců. Vždycky věděl, že až se jednoho dne ožení, nebude chtít řešit potíže, které by mu to přineslo. Nechtěl zažívat svízelné situace, kdykoli by přijel domů nebo k příbuzným.“

„Nebo kde si jen potřeboval na čas oddechnout.“

Fiona se rozesmála tak, že musela postavit pohár na stůl. Její smích byl nakažlivý a Keira se navzdory smutné náladě rozesmála také. Možná bylo bláznivé hněvat se na minulost, přesto nedokázala pominout, co se o Liamovi povídalo. Vyspal se s mnoha ženami. A co bylo horší, asi o jejich přízeň moc usilovat nemusel. Ženy ho dokonce pronásledovaly. To neslibovalo šťastnou budoucnost.

„Keiro, Liam byl možná trochu zbrklý a přijímal vše, co se mu nabízelo,“ pronesla najednou Fiona vážným hlasem. „A ono se to nabízelo. Nepřekvapilo by mě, kdyby s ním spaly zadarmo i takové ženy, které si běžně nechávaly platit. To by snad neodmítl žádný muž. Musíš na to asi zapomenout, stejně jako on. Nikdy se nechtěl s žádnou oženit, nikdy nebyl zasnoubený, a nikdy tedy nebyl žádné ženě nevěrný.“

„Možná že ani nemohl být.“

„Ale ano, myslím, že mohl. Pobýval však dlouhých pět let v klášteře. Žil podle pravidel, která dodržuje jen málo mužů – žádné hříchy, lži nebo falešné sliby, a hlavně žádné ženy! Věří v dodržení slibu. Cameroni jsou takoví. Jak mi jednou řekl můj bratr Connor, muž hledá ženu, protože má své potřeby a chce trochu tepla. Pokud mu je žena poskytne, proč by se poohlížel jinde? Prostě to nestojí za potíže, které nevěra může přinést. Není to příliš romantické, ale takto přemýšlí většina z nich. A já jsem přesvědčena, že muži z tvé rodiny jsou stejného ražení.“

„To ano.“ Keira dopila víno a zamračila se do prázdného poháru. „Opravdu si myslíš, že Liam dodržuje sliby?“

„Věřím. Sigimor si jednou myslel, že můj Ewan má milenku, sledoval ho a měl v úmyslu ho za to zbít.“

„Sigimor usměrňoval většinu svých chlapců, že?“

„Ano. Liam nestrávil pět let v klášteře jen proto, že by neměl kam jít. Hluboce věřil, přestože nezažil pravé volání a neuchýlil se tam na zbytek života. Takový člověk bere sliby vyslovené před knězem velmi vážně. A já pochybuji, že existuje žena, která se provdala za panice.“

Keira málem řekla, že si je jistá, že ano, ale rychle svá slova polkla. Možná to v Duncanově případu nebyla pravda. Mohla to být jen jedna z mnoha výmluv, jimiž si vysvětlovala Duncanův nedostatek touhy. Na chvíli zvažovala, že Fioně řekne pravdu, ale pak ji zastavil slib daný Duncanovi. Bylo od něho špatné vynutit si na ní slib, že bude žít ve lži, ale ona to břemeno přijala. Přece teď slib neporuší jen proto, že je jí břemeno nepohodlné. Jediný, komu řekne pravdu, bude Liam, až se stane jejím manželem. Zatím nemohla vymyslet způsob, jak mu obtížné tajemství sdělit, ani nedokázala odhadnout jeho reakci. Hodně se bála, že Liam ji bude považovat za nejhorší lhářku, která s ním hraje krutou hru, nebo si bude myslet, že je tak chamtivá, že je ochotná osočit každého jen proto, aby získala Ardgleann.

„Ještě truchlíš po manželovi?“ zeptala se Fiona. „To tě trápí?“

„Truchlím, ale jen proto, že byl příliš mladý a že si nezasloužil tak krutou smrt. Měla jsem ho ráda a myslela jsem, že budeme dobrý pár, ale nic víc. Ale aspoň se rozhodl si mě vzít. Liama k tomu musí nutit.“

„Ne, není třeba ho nutit, jen přesvědčit. Já znám tyhle muže dost dlouho, abych věděla, že žádného z nich nepřinutíš udělat něco, co udělat nechce. Jak jsem řekla, Liam moc neprotestoval.

Vlastně si nemohu pomoci, ale domnívám se, že se už rozhodl vzít si tě za ženu, jestli ho budeš chtít.“

„Fiono, my jsme se jen dvakrát políbili a i to jsme udělali až po odjezdu z našeho útočiště. Liam opravdu nikdy neřekl ani neudělal nic, co by mě opravňovalo myslet si, že by se se mnou chtěl oženit.“

„Samozřejmě že ne. Máš peníze a panství. On nemá nic. Ty jsi urozená. Neumím vysvětlit, jak nebo proč si to myslím, ale opravdu jsem přesvědčena, že pomýšlí na sňatek s tebou. Domnívám se, že ti to nedal najevo proto, že považoval za špatné pomýšlet na výhodné manželství.“ Fiona pokrčila rameny. „Nemám takový dar jako Gilly, ale umím se vcítit do lidí. Liama znám dlouho. Prostě s určitostí cítím, že aspoň částečně to chce a že ti bude dobrých manželem. Copak ti na něm vůbec nezáleží?“

Keira se rozhodla, že s jednou záležitostí se Fioně svěří. „Ano, miluji ho. Myslím, že jsem se zamilovala, sotva jsem ho uviděla poprvé, a tehdy opravdu moc krásný nebyl. Neřekla jsem mu to a asi to před ním na nějakou dobu utajím. Dokud nebudu s určitostí vědět, že cítí totéž, nebudu o svých citech mluvit.“

Fiona přikývla a krátce a pevně Keiru objala. „Rozumím ti. Máš obavu, že bys ho mohla uvést do rozpaků, kdyby ses mu svěřila, a zničila bys i to, co máš. A taky bys mohla dostat odpověď jako: „To je od tebe hezké, Keiro. Děkuji ti.“‚ Usmála se, protože Keira se zakuckala smíchem. „Nedělej si starosti s něčím, co nelze změnit. Zítra se provdáš. Vstoupíš do manželství, které bude spíš lepší než horší. Jsem o tom přesvědčena. Jak jsem řekla Sigimorově ženě, když se bála podobně jako ty: jen ho miluj. Nic víc dělat nemůžeš. Mám pocit, že nakonec najdeš to, co našla Sigimorova žena i já.“

Až na to, že vy dvě jste nevstupovaly do manželství se slibem, který jste daly zemřelému manželovi, pomyslela si Keira. Se slibem, který by z vás dělal podvodnice. Se slibem, který by vás poutal k velké lži.

„Tak, pojďme se připravit na svatbu,“ řekla Fiona, chytila Keiru za ruku a vyvedla ji z ložnice. „Musíme zařídit hostinu, hudbu a další věci. Ale nejdřív ti najdeme krásné šaty.“

Keira se víc než ochotně podřídila Fioninu nadšenému plánu. Příprava na svatbu ji aspoň zaměstná a ona přestane uvažovat nad tím, co bude po ní.

10. kapitola

„Možná prchla do noci.“ Liam si nevšímal Sigimorova vtipkování a díval se ke dveřím velké síně. Neklidně uvažoval, kde může Keira být a proč ještě nepřišla k obřadu.

„Nikdy mě nenapadlo, že zrovna ty budeš v takové chvíli nervózní,“ popíchl ho Sigimor. „Liam, největší milovník ve zdejším kraji.“

Liam zaklel a zamračil se. „Nejsem největší milovník.“

„Myslím, že by s tebou nesouhlasilo hodně žen.“

„Možná, ale většinou proto, že o mně nic víc nevědí. Milování mě baví. Líbí se mi teplo měkké ženské kůže. Většinu žen, s nimiž jsem spal, jsem měl docela rád. Bylo to snadné, protože často šlo jen o letmé známosti. Umím vyslovit pár lichotek a vím, kde ženu pohladit, abych ji navnadil. To je všechno. Nejsou v tom žádné velké zkušenosti ani úžasná tajemství. Za všechno může moje pohledná tvář, nikoli muž, který je za ní. Chyba je, že jsem to dobře věděl, a přesto jsem si bral, co se nabízelo.“

„Stejně to dělá každý muž, když je dívka dost hezká a čistá.“ Liam se zasmál a zavrtěl hlavou. „Smutná pravda. A pokud je touha hodně silná, bereme i nemytou.“ Povzdychl si. „Keira mě nechce.“

„Nikomu se nelíbí, když mu rodina vnucuje sňatek. Bohužel to tak chodí. Sňatky často sjednávají starší zástupci rodu jen proto, aby posílili spojenecké vazby. Myslím, že vy s Keirou máte do začátku víc než většina novomanželských párů. Měsíc jste spolu žili a ještě spolu mluvíte.“

„Víceméně. Zatracená lady Maude nám velmi ublížila. A dívka z Dennyho hostince je opravdu hodně prostořeká. Keira se mnou sice mluví a už netrucuje, ale také nevěří, že umím dodržet slib. Nevadí mi její majetnické sklony nebo žárlivost. Nejsem si však jistý, zda dokážu trpělivě snášet její podezření, že neumím ovládat své touhy a při každé příležitosti ji zradím.“

Sigimor přikývl. „Tohle by mohlo mezi vámi způsobit nesoulad. Možná je to tím, že je nejistá z tebe i ze sebe. Určitou dobu potrvá, než se nejistoty zbaví. Bojím se, že teď nebudeš mít moc času pracovat na posílení vašeho vztahu. Máme před sebou bitvu. Ale až se usadíte v Ardgleannu, budete se oba věnovat nápravě škod, jež tam zanechal Moubray, a všechno se mezi vámi urovná. A staneš-li se dobrým pánem sídla, staneš se i dobrým manželem.“

„Ano, to je pravda. Jen se ptám, jak se Keira cítí, když ví, co všechno manželstvím s ní získám. Třeba jí bude vadit, že získám místo, jež mělo patřit jí. Její muž ji prohlásil dědičkou, ale my oba víme, že lidé budou považovat za pána mě, jejího manžela, a ne ji –“

„Samozřejmě že tě tak budou brát. Je mnohem lepší mít v čele klanu silného muže a zkušeného válečníka než slabou dívku. Myslím, že Keira má zdravý rozum a pochopí to.“

„Pravděpodobně ano, ale to neznamená, že se jí to bude líbit.“

„Pak musí všichni vzít na vědomí, že jste si rovni – ona že mluví za tebe a ty za ni.“

Liam chtěl Sigimora za dobrý nápad pochválit, když vtom vešla Keira a on zapomněl na celý svět. Keira měla na sobě tmavě vínové šaty, které obepínaly její ladné křivky. Vlasy jí spadaly na štíhlá ramena jako řeka měkkých a zářivě černých vln. Zdobila je hedvábná stuha krémové barvy. Šaty v kombinaci s černými vlasy zdůrazňovaly Keiřinu hladkou smetanovou pleť s jemným růžovým nádechem na tvářích, protože na ni všichni upírali zrak. Liam okamžitě vykročil k ní.

„Přichází,“ zašeptala Fiona.

„Jak vypadám?“ zeptala se Keira. „Neměla bych mít asi rozpuštěné vlasy, jsem vdova, a ne svobodná dívka.“

„Přestaň si dělat starosti. Tvůj budoucí muž z tebe nemůže spustit oči.“

„To neznamená, že se mu líbí, co vidí. Možná oněměl hrůzou.“ Keira se usmála, když se Fiona zasmála, ale byla příliš nervózní, než aby jí bylo do smíchu.

To už Liam stál po jejím boku. V čemozlatém kabátci mu to nesmírně slušelo. Keiru napadlo, že ho asi nosil u dvora. Chápala, že se líbil ženám. Uklonil se Fioně, pak se otočil k ní a Keira zadržela dech. Jeho oči měly teplou modrou barvu, která se objevila vždy, když ji líbal. Určitě se mu moc líbí. Obdiv v jeho očích však Keiře připomněl noc, jež je před nimi, a zachvěla se. Včera večer nemohla dlouho usnout a snažila se vymyslet, jak Liamovi sdělit temné tajemství, ale na nic nepřišla. Nakonec se uchlácholila, že Liam si ničeho nevšimne, a únavou usnula. Nyní, krůček od manželského slibu věděla, že je to absurdní. Liam možná nikdy nespal s pannou, ale Keira předpokládala, že její nevinnost ho překvapí, zejména když byla předtím tři měsíce vdaná.

„Bude to pořádku, Keiro,“ zašeptal a políbil ji na tvář.

Keira se usmála a přikývla. Liam ji vzal za ruku a dovedl ke knězi, jenž stál na druhém konci velké síně. Chtěla věřit jeho ujištění, ale nemohla si nic nalhávat. Částečně se jí líbilo, že bude dnes večer příjemně překvapen, ale potom mu bude muset říct pravdu a přijde ponížení. Copak bude moci prostě říct: Promiň, ale ačkoli jsem vdova, nikdy jsem manželovi nebyla manželkou v pravém slova smyslu?

A stane se jí vůbec dnes v noci? napadlo ji. Zase musí čelit svému největšímu strachu. Liam se vzrušil, když ji líbal, ale to Duncan také. Když se dostali dál, všechno se zhoršilo. Měla v sobě zahnízděný strach, že stejné ponížení a odmítnutí zažije i od Liama. Nikdy nepřesvědčila sebe samu, že vina byla na Duncanově straně, a ne na její.

Když poklekli na polštářky před kněze, Keira si uvědomila, že Liam nemá ovázanou nohu. „Kde máš dlahy?“ zeptala se. „Vždyť ještě neuplynulo šest týdnů.“

„Ale skoro pět,“ odpověděl. „Mám ji zpevněnou obvazy. Nemohl bych pokleknout, kdybych měl nohu uvězněnou mezi dvěma dřevy. Po slibu si je zase upevním.“

Keiru náhle napadlo, jestli bude vůbec následovat svatební noc, a nálada se jí trochu zlepšila.

„A později je dám zase pryč,“ zašeptal jí Liam do ucha.

Dobrá nálada byla pryč. Keira se pokoušela vymyslet, jak ho přesvědčit, že kdyby se pokusil o milování, mohl by si způsobit nenapravitelné škody v léčené noze, když tu začal kněz hovořit. Na jeden kratičký moment Keira zvažovala, že řekne ne, ale pak pohlédla na Liama. Díval se na ni jakoby se strachem. Vzdychla si a proklela své příliš měkké srdce. Nechtěla ho ponížit před tolika příbuznými.

„Myslel jsem, že každá žena se na svatbě usmívá, zejména na své.“

Ještě než se Keira podívala na Artana, věděla, že vedle něho stojí Lucas. Její bratři byli odjakživa nerozluční.

„Je to moje druhá svatba,“ poznamenala. „A já jsem ji ani nechtěla.“

Artan zavrtěl hlavou. „Netvrď mi, že se ti tvůj muž nelíbí nebo že ho nechceš.“

Keira cítila, že se červená. „Svobodná volba je vždycky lepší.“

„No, já myslím, že by sis ho nakonec stejně zvolila.“ Artan se rozhlédl po velké síni. „Získali jsme dobré spojence. Vždycky jsme měli přátelské vztahy, ale teď budou silnější. Jsou to dobří bojovníci a vždycky nám pomohou.“

To byl přínos, proti němuž nemohla Keira nic namítat, ale v této chvíli z něho radost neměla. „Jak jsem šťastná, že díky mé oběti jste získali výhodný svazek,“ zamumlala.

Lucas ji chytil kolem ramen. „No tak, nechej toho, kosíku. Jestli si budeš vztek pěstovat, změní se v jed. Tvůj muž je dobrý a věří ve slib vyřčený před knězem.“

„To tvrdí všichni,“ odpověděla Keira tiše a podívala se na novomanžela, jenž si přátelsky povídal se Sigimorem.

„Pak je tedy poslouchej, protože oni ho znají mnohem déle než ty. A bude to dobrý pán Ardgleannu.“

„Možná že bych chtěla být paní já.“

„Byla bys dobrou paní, ale máš zdravý rozum a víš, že všechno jde mnohem hladčeji, je-li pánem sídla muž. Slabá žena může být lákavým cílem pro mnoho mužů ze sousedních klanů. Velký a silný muž s armádou silných příbuzných udělá z Ardgleannu silné panství.“

„A taky mírumilovné, jakým býval kdysi. Vím to, ale nemyslím si, že je to spravedlivé.“ Keira viděla, jak Lucas pokrčil rameny a vzdychl.

„Nedělej si starosti. Opravdu mi na tom nezáleží, protože jsem nikdy nechtěla být vůdkyní klanu. Souhlasila jsem s manželskou smlouvou, protože jsem netušila, že Duncan zemře tak brzy po sňatku. Podívej, jsem léčitelka, a ne bojovnice. Jsem víc než šťastná, že mohu předat zodpovědnost do Liamových rukou.“

„Něco tě trápí, Keiro. Vidím to na tobě, jsi smutná celý den. Už je skoro večer a pořád jsi skleslá. Nevím, čím se užíráš, a mám podezření, že mi to nepovíš. Určitě není moudré přenášet trápení do svatebního lože.“ Lucas kývl hlavou k Liamovi, jenž je pozoroval. „Z výrazu tvého manžela soudím, že nebude trvat dlouho, a odvede si tě.“

Keira se začervenala, protože spatřila v Liamově tváři touhu.

Hřálo ji to a zároveň děsilo. V jeho očích byl příslib, ale ona se nemohla zbavit strachu, že až budou v ložnici, příslib se promění v popel.

Lucasovo tušení bylo správné. Při jídle vnímala Keira Liamovu rostoucí netrpělivost. Snášel sice tiše narážky a poznámky příbuzných, ale jeho napětí vzrůstalo a přešlo i na ni. Po Sigimorově třetím přípitku Liam konečně ztratil zábrany. Vyskočil ze židle s překvapivou lehkostí vzhledem k tomu, že měl pevně ovázanou nohu. Keira rychle postavila pohár na stůl, protože ji chytil za ruku, počkal, až vstane, a pak se s ní rozběhl ke dveřím velké síně. Při pohledu na Liama ji překvapilo, že nejen ona se červená nad poznámkami, které za nimi padaly.

Na jejich manželství je jedna dobrá věc, pomyslela si, když ji Liam vedl do ložnice. Je vdova, a tudíž se vyhnou ponižující ceremonii svatební noci. Jakmile Liam otevřel dveře, sevřel se jí žaludek. Tísnivý pocit ještě zesílil, když zajistil dveře závorou. Uvědomila si, že netuší, co bude dělat.

„Jsi nějaká zmatená, Keiro.“ Liam ji pomalu sevřel do náruče.

„Nebyla jsem vdaná dlouho,“ zamumlala.

Liam jí vtiskl polibek na čelo. „Ačkoli dostávám, co mi zanechal tvůj manžel, nechci, aby byl s námi v ložnici.“

Polibkem utišil slova, jež chtěla vyřknout. Duncan byl však s nimi, ať se to Liamovi líbilo nebo ne. Keira se raději ztratila v teple jeho polibku, protože se jí nechtělo čelit pravdě. Ta stejně brzy vyjde najevo a ona se rozhodla, že než se to stane, vezme si, co může. Liamova touha může být mělká, vždyť ji tak často sdílel s různými ženami! Ona si chtěla užívat jeho lásky, jak nejdéle to bude možné.

Liam jí pokrýval tvář a hrdlo polibky a přitom jí rozvazoval šaty. Když ji svlékl ze šatů do košilky, hluboce se začervenala, což ho přesvědčilo, že s Duncanem se milovala jen pod rouškou tmy. Liam věděl, že nemůže pokračovat, dokud si neuvolní nohu ze sevření dlah. Chytil Keiru za ruce a stáhl ji k sobě na postel. Pak se pustil do odstraňování dřevěné výztuhy.

„Liame,“ šeptla Keira, „šest týdnů ještě neuplynulo.“

„Na to jsi mě už upozornila,“ odpověděl a hbitě odvíjel obvaz.

„Ale jestli nebudeš opatrný, můžeš uzdravování pokazit.“

Liam konečně odhodil dlahu a podíval se na ni. „To je mi jedno.“ Protože ji drobný žertík neuvolnil, pokračoval: „Cítím, že noha už je v pořádku. Sice mě celý den bolela a je slabá, ale nic víc.“

Keira si uvědomila, že i ostatní rány se mu zahojily velmi rychle. Je opravdu možné, že zlomená noha se vyléčila dřív, než je běžné. Přesto si dělala starosti. Poklekla vedle něho a položila mu na nemocnou nohu ruce. Pokoušela se zjistit, jestli má důvod k obavám.

„Tak moc mě zase nebolí,“ řekl Liam, ale když k ní vztáhl ruku, lehce ho klepla přes prsty.

„Ne, nic zvláštního. Seď klidně.“ Ušklíbla se nad svou úsečností a dodala: „Prosím.“

Liam pokrčil rameny. Možná na něho nepoložila dlaně proto, aby ho zbavila bolesti, ale ta přesto odcházela. Doufal, že její zákrok ji neoslabí jako poprvé a že se nebude opakovat rituál, který už zažil. Nechtěl strávit ani část svatební noci tím, že by seděl bez pohnutí vedle spící manželky – pokud to nebude manželka uspokojená po milování. Naštěstí jakmile vstala, k obávané reakci nedošlo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Ano. Jen jsem zkoušela vnímat tvé vibrace, nechtěla jsem ti odejmout bolest.“

„Na co jsi přišla?“ Liam se připravil na špatnou zprávu.

„Na nic.“ Liam vydechl ulehčením a Keira na něho mrkla. „Vypadá to, že už ses uzdravil, ale dlahu bys měl nosit ještě aspoň týden. A opatrně našlapovat. Zdá se, že kost už srostla, noha však hodně zeslábla. Nesmíš upadnout, pád by mohl způsobit komplikace.“

Liam vstal, sevřel ji v útlém pase a posadil na postel. Opatrně, aby nezatížil zraněnou nohu, před ní poklekl a vyzul jí krásně vyšívané střevíčky. Její drobné nožky mu připomněly, že je mnohem štíhlejší a subtilnější než ženy, s nimiž se stýkával. Stahoval jí punčochy a přitom ji hladil po nohou. Krev se mu bouřila v žilách. Keira měla při malé postavě překvapivě dlouhé nohy. Byly štíhlé a krásně tvarované a pod měkkou kůží se rýsovalo pevné svalstvo. Ač byla Keira drobná a křehká, určitě nebyla slabá.

Liam ji postupně políbil na obě kolena, pak vstal a začal se svlékat. Snažil se neodhazovat svršky chvatně, ale nedokázal skrýt, jak hodně touží ležet nahý vedle ní. Když odhodil poslední část oděvu, podíval se na svou ženu a musel se usmát.

Krásná Keira byla rudá, jako by měla horečku.

Přejela po něm pohledem a zrak se jí zastavil v klíně. Liam netušil, zda se má stydět nebo žasnout. Keira měla v očích nejistotu, snad dokonce strach. Liam věděl, že není vyvinutější než většina mužů, a proto najednou věděl jistě, že Duncan MacKail se se ženou stýkal velmi stydlivě, možná patřil k pošetilcům, kteří nenechají manželku na své obnažené tělo ani pohlédnout.

Jakmile Liam vklouzl do postele a začal Keiře rozvazovat tkanice spodní košile, cukla sebou, jako by se od něho chtěla odtáhnout. Liam Cameron byl velmi pohledný muž od tmavě rezavých vlasů až po prsty u nohou. Keira ho neviděla nahého týdny a ani v domku ho nezahlédla vzrušeného. Věděla, že když se žena miluje poprvé, cítí bolest, ale teď se obávala, že při jeho rozměrech bude bolest velká. Uklidňovala se, ať není hloupá, nemohla se však zbavit strachu z toho, že ve jménu vášně bude trpět mukami.

Najednou jí Liam strhl košili a odhodil ji na zem. Keira zapomněla na velikost jeho mužství a napjatě čekala, co bude následovat. Její nahota bývalého manžela přiváděla k šílenství. Nedívala se sice Liamovi do tváře, ale nezdálo se jí, že by prožíval nepříjemné pocity, protože si ji pomalu prohlížel od hlavy k patě. Když na ni pomalu nalehl a mírně se zachvěl, její naděje stoupla. Alespoň se domnívala, že se zachvěl on, ale sama se třásla jako v horečce, takže si tím nebyla jistá.

„Bože, jsi tak krásná.“ Lehce ji políbil na rty. „Nemrač se na manžela, když ti skládá poklonu. Jsi krásná.“

Liamovi se zdálo, že Keira jeho slovům nevěří. Chtěl se vynasnažit ze všech sil, aby mu nakonec uvěřila. Byla drobná a malá, ale měla vše, co má žena mít. Její ňadra nebyla velká, měla je však plná a hezky tvarovaná, zakončená tmavě růžovými bradavkami, jež ho nekonečně přitahovaly. V pase byla uzoučká, boky měla hezky zaoblené a zadeček mu přesně padl do dlaní. Mezi štíhlými stehny se skrýval trojúhelníček tmavých chloupků, jehož šipka jako by ukazovala, kudy vede cesta do ráje. Její světlá, krémová kůže je tak měkká, pomyslel si, když ji znovu políbil. Pomiluje se s ní tak, aby jí dokázal, že mu nejde jen o naplnění touhy. A jestli to bude muset mnohokrát zopakovat, aby ji přinutil uvěřit, pak to udělá s největší radostí.

Když jí položil dlaně na prsa, málem vyskočila z postele. Pocity, které v ní probudil svými polibky a doteky, byly příliš silné. Na jedné straně ji nutily vstát a běžet pryč, avšak zároveň toužila po něčem víc. Jakmile jí rty sevřel bradavku a začal ji něžně sát, věděla, že to tajemné víc přijde.

Brzy přestala čekat, že rozhodí paže a vyskočí, neschopen vrátit se a dokončit, co začal, jako její první muž. Ponížení z minulosti bylo zapomenuto, spáleno žárem vášně, kterou v ní Liam rozdmýchal. Váhavě ho pohladila po zádech a on souhlasně zamručel. Prohnula se proti němu a on najednou zasténal a přitiskl se k ní těsněji. Keira netušila, jak je možné, že ji Liam chce, ale nechtěla uvažovat nad laskavostí osudu. Co když se Liam v určité chvíli zachová stejně jako Duncan. Raději ho pevně sevřela v pažích a poddala se slasti.

„Lásko, já úplně hořím,“ zamumlal Liam a vklouzl jí rukou mezi stehna.

Nevšímal si, že se napjala, ani jejího zděšeného výrazu. Obojí pominulo, sotva ji začal hladit. Její manželství trvalo krátce a Liamovi se vkrádalo do mysli podezření, že Duncan byl velmi slabý milenec. Těšilo ho pomyšlení, že je prvním mužem, jenž jí poskytuje rozkoš.

Když věděl, že je Keira připravena, nedokázal už déle čekat. Přisunul se k jejímu klínu. Trochu ho zarazilo, že nerozevřela štíhlá stehna, ale vinu přičetl opět jejímu manželovi. Jemně ji stehna stiskl a Keira pochopila, že ho má k sobě pustit. Pak ji políbil a spojil jejich těla, protože zoufale toužil po jejím teple. Ucítil překážku a, obluzen vášní, si vzdáleně uvědomil, že vstup do jejího těla nebyl hladký. Přinutil se zůstat bez pohybu. Pozoroval ji a snažil se získat sebekontrolu. Vypadala poplašeně, což ho mátlo.

Zvedl se na loktech. Keira se mu dívala do očí. Myslela si, že se jí podařilo skrýt reakci na krátký zášleh bolesti, ale z jeho tváře vyčetla opak. Tvářil se zmateně, takže pochopila, že neví jistě, co vlastně cítil. Rychle toho využila.

Objala ho oběma pažemi kolem krku a políbila ho tak, jak ji to sám naučil. Zesílila sevření stehen a přijala ho hluboko do svého těla. Z hloubi hrdla se mu vydralo zasténání. Jakmile se začal pohybovat, vydechla úlevou. Čím byly jeho pohyby rychlejší, tím silněji se jí v těle něco stahovalo. Vlastním tělem ho ponoukla k větší intenzitě. Liam vsunul ruku mezi jejich těla a dotkl se jí. Najednou ji zalila vlna slasti. Když to udělal podruhé, stažený bod hluboko v ní explodoval a rozeslal jí do těla neznámou rozkoš. Přimkla se k Liamovi, jehož pohyby se nakrátko zrychlily ještě víc. Vzápětí se napjal a vykřikl její jméno. Keira ucítila teplo jeho semene a málem se rozplakala radostí.

Zhroutil se jí v pažích a horce jí dýchal na krk. Její tělo se chvělo rozkoší, kterou jí poskytl, a ona si jí užívala. Liam se brzy uklidní a mysl se mu projasní. Vzpomene si na poznání, jež mu krátce problesklo v očích. Pak bude prožitá rozkoš a radost rozmetána jeho vztekem a jejími vzpomínkami na minulost.

11. kapitola

Liam seděl na kraji postele a hleděl na vlhký hadřík, kterým omyl Keiru i sebe, což dřív považoval za nepříjemnou stránku milování. Neměl vysvětlení pro krvavou skvrnu na hadříku a na prostěradle. Možná se neovládal jako obvykle, ale nebyl zas tak neurvalý, aby Keiru poranil. Navzdory oblaku vášně, který mu obestřel mysl, když ji líbal a hladil, vnímal Keiřinu panenskou tíseň. Teď, když horečka touhy opadla, si vzpomněl, co cítil, když do ní pronikal. Její polibek, slastný pocit z drobného těla zaklesnutého do jeho a dychtivost po spojení mu vytlačily krátký postřeh z mysli. Jeho žena, která byla za bývalého manžela provdaná tři měsíce, a tudíž by měla mít zkušenosti z manželské ložnice bez ohledu na to, jak byl její manžel nešikovný, byla panna.

Byla jí před jejich prvním milováním, opravil se rychle. Na chvíli ho to potěšilo a opájel se myšlenkou, že je jejím prvním milencem. Pak se mu však vkradlo do mysli temné podezření.

Jeho žena – to slovní spojení se mu líbilo navzdory podezření, které teď cítil – seděla a opírala se zády o polštáře. Tiskla si pokrývku k hrudi a pozorovala ho očima rozšířenýma obavou. Byl v nich i strach a Liam rychle zapudil nutkání uklidnit ji. Dokud se nedozví pravdu, má Keira důvod se bát.

„Moje první otázka by měla znít, jestli jsi byla opravdu vdaná, ale tvoji bratři to potvrdili,“ začal. „Takže mě zajímá, jestli jsi odmítla manželovi jeho práva?“

Znělo to tak klidně, zdvořile, ale stroze, takže se Keira musela zhluboka nadechnout, aby se uklidnila

„Ne. Nikdy. Duncan byl nadšený představou, že bude mít dědice, a já jsem vstoupila do manželství s vědomím, že mám povinnost mu ho dát.“

„Potřebovala sis zvyknout na manželský život, a proto jsi ho nechala čekat, že?“

„Ne, nemilovala jsem ho,“ zašeptala Keira a přála si, aby její slova nezněla jako zpověď provinilé. „Měla jsem ho ráda, protože byl hodný a laskavý. Byl i jemný, nechtěla jsem čekat.“

„Zatraceně, Keiro, byla jsi panna. Jestli jsi ho neodmítala a on si nemyslel, že potřebuješ čas, aby sis zvykla na nový život, jak jsi mohla zůstat pannou?“

„Protože mě Duncan nechtěl!“

„Musel tě chtít, když se s tebou oženil. Vybral si tě, ne? Muž si přece nevybere dívku, kterou nechce.“

„Chudák Duncan se pokoušel, ale nemohl. Nelíbila jsem se mu.“

Liam si vzdychl a přetřel si rukou čelo. Musí se uklidnit. Buď Keira mluví v hádankách, nebo její vysvětlení není příliš jasné. Bylo pro něho nepochopitelné, že by po ní manžel netoužil. Než si plně uvědomil, že ji právě připravil o panenství, užíval si vášně silněji než kdykoli dřív. Keira mu ji vracela v plné míře navzdory tomu, že se milovala poprvé. Liam nemohl uvěřit, že by některý muž mohl být netečný k jejímu svůdnému tělu.

„Byl impotentní?“ zeptal se.

Keira se zamračila. „To si nemyslím, jeho, hm, mužský orgán se choval tak, jak měl, pokud jsem si stačila všimnout. Neměli jsme zapáleno tolik svíček jako tady, takže jsem toho moc neviděla.“ Což bylo dobře vzhledem k tomu, co se stalo.

Liam se na ni díval a viděl, jak je stísněná. Temné podezření se zmírnilo. V Keiřině krátkém manželství se stalo něco, co ji přinutilo myslet si, že není hodna touhy, alespoň ze strany Duncana MacKaila. Duncan nebyl jen špatný milenec. Nebyl milencem vůbec. Liam si moc přál, aby mu Keira svěřila něco, co by svědčilo o Duncanově vině. Nechtěl uvěřit, že by byla schopna klamu a prohlašovala se dědičkou manžela, jemuž nedovolila, aby se jí dotkl, a navíc riskovala životy mnoha lidí v boji za neprávem požadované dědictví.

„Keiro, přísaháš, že jsi s ním šla ochotně do manželského lože?“ zeptal se.

„Ano, poprvé ano,“ odpověděla. „Pak jsem spávala v ložnici paní domu a čekala jsem, že za mnou přijde, kdykoli se bude chtít znovu pokusit o milování.“

„Říkáš, že nebyl impotentní ani jsi ho neodmítla. Já však nemohu věřit, že tě nechtěl. Opravdu nejsem zvědav poslouchat, co jsi dělala s jiným mužem, ale myslím, že mi vaše milování musíš popsat.“

„Musím?“

„Ano, protože z tvých odpovědí jsem zatím nepochopil, co se mezi vámi stalo.“

„Duncan chtěl se svatební nocí počkat až do Ardgleannu. Po obřadu jsme tedy odešli do ložnice, on mě nechal spát v posteli a ustlal si na zemi. Než přišly služebné, aby nám pomohly balit a připravit se na cestu do Ardgleannu, sám znečistil prostěradlo krví. První noc na Ardgleannu za mnou přišel, políbil mě a stáhl mi košili.“

Zachvěla se. „Třásl se a já jsem si myslela, že po mně touží, a cítila jsem se provinile, protože jsem nic podobného necítila. Pak mi položil ruku na ňadro. Roztřásl se ještě víc, zajíkl se, vyskočil z postele a začal se chovat jako blázen.“

Liam se na ni zamračil. Nevydávala žádný zvuk, ale plakala. Slzy jí padaly na ruce pevně sepjaté v klíně. Hlavu měla skloněnou a dlouhé vlasy jí zakrývaly větší část obličeje. Takový průběh svatební noci mohl snadno mladý pár odradit od dalších pokusů o sblížení, ale ne na dlouhé tři měsíce.

„Neměl zimnici?“ zeptal se.

„Taky jsem se na to ptala, protože jsem byla hloupá. Vyskočila jsem z postele a běžela k oknu. Pohlédl na mě a začal vyvádět ještě víc. Rozkřikl se, ať se obléknu. Sám na sebe překotně házel šaty a celou dobu mumlal něco o špíně, ošklivosti, hříchu a podobně. Jakmile jsme byli oba oblečení, lehla jsem si do postele, zakryla se pokrývkou a on si lehl na mě. Poplácal mě po ruce a řekl, že se tím nemám trápit, prý to chce jen trochu času. Zkoušeli jsme to ještě několikrát, ale nespravilo se to. Bylo to ve mně. Nedokázal se mě dotknout, aniž by se nepozvracel.“

Náhle Liam pochopil. Sám se v klášteře setkal s mužem mučeným představou, že touha je obrovský hřích. Bičoval se za ni do krve. Liamovi došlo, že Duncan trpěl podobně. Připadal si nějak poznamenaný, a proto i pouhá touha po ženě, s níž se oženil, v něm probouzela pocit viny. Liam přinesl kus čistého plátna, vrátil se k posteli a otočil Keiřinu tvář k sobě.

„Keiro, miloval jsem se s tebou vášnivě?“ zeptal se klidně. Namočil plátno do misky s vodou a něžněji otřel slzy.

„Ano, ale ty jsi, no, ty bys dokázal spát s kteroukoli ženou,“ zamumlala.

Vzdychl si a opřel si čelo o její. „Ne, to určitě ne. Určitě bych se nikdy nemiloval s dívkou tak ošklivou, že by se mi z ní chtělo zvracet.“

„Ale když jsem to nezpůsobila já, čím to tedy bylo?“

„To ti nepovím, protože jsem se s ním nikdy nesetkal. Ale poznal jsem mnichy, kteří považovali přirozené mužské touhy za něco špinavého a hříšného a potřebovali si očistit tělo jakýmikoli prostředky. Zřejmě tím trpěl i bratr Paul. Neměl Duncan na zádech jizvy? Nebo čerstvé rány?“

Keira se zamračila. „Pár jizev měl. Jednou jsem se dotkla jeho zad a cítila jsem je, ale byl to jen letmý dotek, protože Duncan ucukl. Jindy jsem měla pocit, že trpí bolestmi, ale nedovolil mi, abych ho ošetřila. Řekl mi, že jde o pouhé škrábnutí, k němuž přišel při jízdě na koni. Prý ho odřela větev. Zdálo se mi divné, že se nechce nechat ošetřit, když ví o mých schopnostech, jimiž byl potěšen. Rozplýval se, že je to úžasný dar, jímž mohu pomáhat jeho lidem a jednoho dne možná i jemu.“

„Tvůj dotek by nevyléčil to, co ho trápilo, lásko. Byla to nemoc mysli. Někdo nebo něco ho nasměroval na špatnou cestu mnohem dřív, než jsi ho potkala.“ Liam viděl, že Keiru ještě zcela nepřesvědčilo jeho vysvětlení, ale rozhodl se, že se tím bude zabývat později. „A teď se mi svěř, proč jsi mi o tom nepověděla předtím, než jsme spolu ulehli.“

„Kvůli slibu. Duncan věděl, že Rauf chce Ardgleann, který považuje za špatně střežený, a jestli ho dobude, nebude mít žádné potíže s jeho přivlastněním, protože nemáme dědice. Když slyšel, že Rauf je před hradbami a chystá se zaútočit, přinutil mě přísahat, že o našem nenaplněném manželství nikomu nepovím, a kdyby se s ním něco stalo, zaujmu jako dědička jeho místo a pomohu Ardgleann zbavit nepřítele. Jeden z důvodů, proč se se mnou oženil, byl, že dokážu shromáždit dost lidí pro boj proti Raufovi, zejména když budou mí spojenci vědět, že Rauf ukradl, co po právu náleží mně.“ Znovu pokrčila rameny. „Měla jsem pocit, že ti to nemohu prozradit, dokud se nestaneš mým manželem. Pak pro mě bylo obtížné vymyslet, jak ti to sdělit.“

„Asi ses bála, že budu mít stejné potíže jako Duncan.“

„Ano, ale doufala jsem, že nebudeš, protože jsi…“

„Protože jsem proutník, nad něhož není?“

„Tak bych to neřekla,“ zamumlala Keira.

„Jednou jsi to vyslovila, když jsi na mě křičela tenkrát v noci v lese.“ Liama potěšilo, že se na něho Keira dívá. Znamenalo to, že její zoufalství zesláblo a smutné vzpomínky na chvíli ustoupily. „To probereme později, ale teď si musím promluvit se Sigimorem a Ewanem.“

Keira vyjekla a napřímila se. „To jim nemůžeš říct!“

„Musím. Jsou připraveni vytáhnout za tebe a za Ardgleann do boje. Nemohu dovolit, aby se postavili mečům nepřátel, pokud nebudou znát plnou pravdu.“

Keira pochopila. „Nebudu se jim moci podívat do očí,“ zaúpěla. Převrátila se na záda a přetáhla si pokrývku přes hlavu.

Když se Liam oblékl, stáhl jí pokrývku z obličeje a rychle ji políbil. „Vím, že to budu muset opakovat mnohokrát, než to tvoje tvrdá hlava přijme, ale vina byla na Duncanově straně, ne na tvé.“

„Moje tvrdá hlava?“ zopakovala Keira tázavě, ale to už se za Liamem zavřely dveře.

Keira zavrtěla hlavou a vstala. Přiložila do ohně polínko, rychle se umyla a oblékla si košili. Přehodila přes sebe pokrývku, nalila si trochu vína, sedla si na ovčí kůži před krbem a čekala na Liamův návrat. Vtom odněkud vylezli Blesk s Bouřkou a schoulili se vedle ní. Usmála se a začala je lehce škrábat za oušky.

Přemýšlela, jestli má pocit viny z toho, že prozradila Duncanovo tajemství a porušila daný slib, ale moc provinile se necítila. Duncanovo tajemství se neroznese, o tom nepochybovala, a Liam měl pravdu. Nemohla žádat muže, aby čelili mečům nepřátel, aniž znali plnou pravdu, ať už je pro ni jakkoli ponižující.

Liamovo vysvětlení Duncanových obtíží mělo také smysl a chtěla mu věřit. Vždyť její nynější manžel se s ní vůbec neváhal milovat. Ale Duncan musel vědět, jak jí ubližuje a jak ji jeho odmítání ponižuje. Proč se jí vše nepokusil vysvětlit a neujistil ji, že vina není na její straně? Zlobilo ji, že si to musí přiznat, že má Liam možná s její tvrdohlavostí pravdu. Asi je opravdu těžké ji přinutit, aby přijala pravdu. S mírným úsměvem si však pomyslela: jestli má Liam v úmyslu dokázat jí svou pravdu milováním, byla by hloupá, kdyby si stěžovala.

Liam našel Sigimora s Ewanem v pracovně. Trpělivě vyslechl pár vtípků na adresu novomanžela, jenž opustil svatební lože, a pak oběma mužům pověděl, s čím se mu svěřila Keira. Sigimor mu pozorně naslouchal, postupně se víc a víc mračil a pak vyšel z místnosti a podotkl, že se za pár minut vrátí. Liam pokrčil rameny, nalil si víno a posadil se k pracovnímu stolu proti Ewanovi. Hovořili o nadcházející bitvě, když se vrátil Sigimor s oběma Keiřinými bratry. Ti vypadali, jako by je vytáhl z postele.

„Pověz jim to,“ nařídil Sigimor.

Liam zaváhal jen na chvíli a uposlechl. Během vyprávění se Artanovi i Lucasovi střídaly na tvářích různé výrazy. Kdyby byl Duncan MacKail ještě naživu, určitě by draze zaplatil za to, co Keiře provedl.

„Proč nám to neřekla?“ zamumlal Artan. „Mohli jsme její manželství anulovat.“

„Cítila se ponížená,“ řekl Liam. „A stále se tak cítí. Bude chvíli trvat, než uvěří, že to nebyla její vina. Kdyby manželství přežilo déle, možná by se na rodinu obrátila.“

„Možná,“ přikývl Lucas, „ale proč to musíme poslouchat teď? Je mrtev.“

„Jmenoval Keiru svojí dědičkou, ale jelikož jejich manželství nebylo naplněno, podle práva jeho ženou nebyla,“ vysvětloval Sigimor.

„Ano, možná máš pravdu.“ Lucas se poškrábal na bradě. „Ale nedomnívám se, že to vadí. Pokud si dobře vzpomínám, podle smlouvy podepsané ve svatební den patří Keiře Ardgleann v případě, že Duncan zemře bez legitimního potomka. Je to stanoveno jasně. Žádné jiné možnosti nejsou.“

„A neexistuje žádný jiný dědic?“

„Ne. Duncan byl poslední z rodu. No, kromě jednoho bastarda.“

Liam se napřímil. „Duncanova bastarda?“ Liam se lekl, že byl obelhán, ale doufal, že to není pravda.

„Ale ne, jeho otce. Jmenuje se Malcolm. Můj otec se chtěl ujistit, že Duncan mluví pravdu, když tvrdí, že žádný jiný dědic, který by zpochybňoval Keiřino právo na dědictví, neexistuje, takže poslal muže, aby situaci prověřili. Když uslyšel o Malcolmovi, myslel si, že mu Duncan lhal, a vypravil se za Malcolmem sám. Malcolm však nechtěl být pánem. Nikdy jím nebyl a nebude. Dokonce si ani nepřál, aby se rozšířilo, že je bastardem starého pána. Můj otec ho nechal podepsat určité prohlášení, jímž se pojistil. Žádný jiný dědic tedy není.“

„Duncan byl jediný právoplatný dědic a měl právo jmenovat svého nástupce,“ řekl Ewan. „Na rozdíl od Angličanů se nesoustředíme na přímé rodové větve nebo legitimitu. Duncan zřejmě cítil, že Keira by byla nejlepší, protože má silnou rodinu a ta zase silné spojence.“

Artan přikývl. „Otec říkal, že Malcolm byl téhož názoru. Tvrdil mu prý, že i kdyby Duncan padl mrtev, ještě než ulehne do svatebního lože, přijme Keiru za právoplatnou dědičku.“ Artan se zamračil. „Je zvláštní, že ho to napadlo.“

„Pokud nevěděl o Duncanových potížích,“ poznamenal Liam. „Jestli ano, vytáhnu to z něho. Myslím, že Keira nemůže pochopit mé ujištění, že nenese vinu na nenaplněném manželství proto, že jí nemohu vysvětlit, proč byl Duncan takový, jaký byl.“ Pohlédl na bratranče. „Takže co? Jdeme do toho?“

„Ano,“ přisvědčil Sigimor a Ewan přikývl. „Musíme, i kdyby její právo na panství bylo sporné. Raufa Moubraye jsme chtěli zabít už dávno, ale nemohli jsme ho najít.“

„Ano. A teď víte, kde je.“

Sigimor přikývl. „Ještě příjemnější je, že když zbavíme zemi toho skunka, staneš se majitelem panství. Teď se vrať k novomanželce. Zítra vypracujeme válečný plán.“

Liam věděl, jak pečlivý je Sigimor při plánování. Pokrčil rameny a raději zamířil do ložnice. Keira seděla před krbem a ke každému boku se jí tisklo jedno kotě. Liam se usmál, zavřel dveře a zajistil je závorou. Keira se k němu otočila a v očích měla otázku. Došel ke krbu, opatrně zvedl kotě, posadil se vedle ní a objal ji kolem ramen.

„Pověděl jsi jim to,“ vzdychla a zalil ji pocit trapnosti.

„Jim i tvým bratrům,“ přiznal Liam. „Sigimor je vytáhl z postele a přivedl do pracovny, takže to slyšeli také.“

Keira s rozpaky skryla obličej na jeho rameni. „Kam se jen schovám, až to budu potřebovat?“

Liam se zasmál a přitiskl ji k sobě. „Věz, že kdyby byl Duncan ještě naživu, musel by před tvými bratry uprchnout. A jestli dokážu číst ze Sigimorovy a Ewanovy tváře, asi by se k tvým bratrům přidali.“

„Tváře těch dvou měly opravdu výraz, jenž se dal rozluštit?“ Výborně, pomyslel si. Dobrá nálada je zpět. Keira k němu zvedla tvář. „Taková smůla,“ zamumlal a lehce ji políbil na ústa. „Nikdo z nich si nemyslí, že to byla tvoje vina. Duncan ti měl říct totéž. Měl se aspoň pokusit vysvětlit ti, co ho trápí.“

„To je vlastně důvod, proč jsem váhala uvěřit tvým slovům. Duncan byl laskavý muž. Jak mohl hodný člověk dopustit, abych se trápila pochybnostmi o sobě, abych se cítila zraněná a ponížená, když všechno mohl změnit jednoduchým vysvětlením? Nechce se mi věřit, že mohl být tak krutý.“

„Nebyl krutý, alespoň ne záměrně. Domnívám se, že se za svoji slabost styděl, snad se dokonce bál, že je duševně nemocný. Jak by mohl mluvit o takových věcech s novomanželkou? Měl ti to říct – už jen proto, abys znala pravdu. Pak jste mohli společně usilovat o jeho uzdravení. Možná by se to podařilo, kdybyste měli víc času.“

V duchu byl však Liam rád, že Keira s Duncanem své obtíže nevyřešili. Cítil se sice poněkud provinile, protože Keiřin nešťastný muž značně trpěl, ještě než se dostal do Raufových rukou. Ale zároveň ho těšilo, že Keira je celá jeho a že nikdy nepatřila jinému. Skutečnost, že byl první a jediný a vzal si její panenství, mu poskytovala prostý pocit vlastnictví, zadostiučinění a vítězství. Ještě větší uspokojení měl z toho, že našla v jeho pažích potěšení navzdory tomu, že nebyl moc něžný.

„Chudák Duncan,“ šeptla Keira. „Jestli je pravda, co říkáš, pak musel trpět dlouho.“

Pak ji napadlo, že kvůli ní se možná provinile necítil. „Duncan je minulost,“ řekla pevně. „Tomu už nepomůžeme. Ale lidem z Ardgleannu ano.“

„Takže bitva bude?“

„Ano. Sigimor s Ewanem museli slyšet pravdu nejen proto, že jsem si nemohl dovolit něco jim zatajit, ale také kvůli tomu, že vaše manželství nebylo naplněno. To mohlo znamenat, že nemáš na Ardgleann právo. Museli jsme sporný bod vyjasnit, proto Sigimor přivedl tvé bratry, aby si tvůj příběh vyslechli také.“

„Já myslím, že podle listin, které jsme podepsali, jsem dědičkou Ardgleannu i v případě, že bychom byli jen zasnoubení. Naplnění manželství tedy nebylo podmínkou.“

„Na tom jsme se shodli všichni, ačkoli zmínka o Malcolmovi způsobila, že jsme zaváhali.“

„Malcolm nechtěl být pánem Ardgleannu a nikdy o podobné postavení neusiloval. Dokonce se mu ani nelíbilo, že lidé vědí, že je levobočkem bývalého pána.“ Keira se mírně usmála. „Malcolm žije svou prací. Tvoří nádherné výrobky ze dřeva a kovu.“

„A nenapadlo ho, že jeho děti by jednou možná chtěly být považovány za právoplatné dědice?“

„Zatím žádné nemá, ale podepsal Duncanovi, že i kdyby nějaké děti zplodil, budou mít možnost získat cokoli, kromě dědictví. Tato úmluva měla platit v případě, že já zůstanu bezdětná. Pak bych si mohla vybrat jednoho z Malcolmových potomků, a budeli to řádný člověk, s jeho souhlasem bych ho mohla ustanovit dědicem. Starý pán Malcolma neprohlásil za svého, takže je jeho otcem jen podle tvrzení Malcolmovy matky, a ta už je na pravdě boží. Neexistují o tom žádné listiny ani záznamy v knihách. Duncan se o bratrovi dozvěděl až v dospělosti.“ Keira zavrtěla hlavou. „Je to špatné. Ať už je Malcolm bastard nebo ne, je synem starého pána a ten ho neměl tak krutě o všechno připravit.“

Liam si všiml Keiřina zpytavého pohledu a vzdychl si. „Já nemám žádné nemanželské děti, Keiro.“

„Nikdy jsem netvrdila, že máš.“

„Nemusela jsi říct ani slovo.“ Opatrně vstal a zvedl ji. Usmál se, protože koťata nespokojeně zvedla hlavičky. „Už dost řečí o bitvách, konec smutného vzpomínání. Chci si svoji ženu odvést do postele.“

Keira se trochu červenala, když ji vedl k manželskému loži. „Byl to dlouhý den. Konečně si můžeme odpočinout.“

„To můžeme a také to uděláme, ovšem později.“

Liam se zasmál se, protože Keira se začervenala ještě víc. Shodil z ní pokrývku, položil ji na postel a svlékl jí košili. Zasmál se tomu, jak se rychle schovala pod pokrývku, shodil ze sebe šaty a ulehl vedle ní. Jakmile ji přitáhl k sobě a políbil, byla ztracena. Liam byl rozhodnut, že tentokrát bude postupovat pomalu, bude živit její plamen a udržovat svůj. Nedovolí vášni a chtíči, aby zvítězily nad zkušeností a sebeovládáním, jež za dlouhé roky získal.

Liam se pomalu vztyčil na rukou a zadíval se na Keiru. Byla nádherně rozcuchaná a pohled na ni se mu moc líbil. Až se mu údivem zatočila hlava. Kde jsou všechny dlouholeté zkušenosti, kam se poděly triky pro prodloužení sebeovládání a trpělivosti? Začal velmi dobře, ale doteky jejích rukou a rtů ho dohnaly k nekontrolovanému šílenství.

Navzdory tomu si byl jistý, že i Keira dosáhla vrcholného zážitku. Nejenže vykřikla jeho jméno a patami ho bila zezadu do stehen, ale cítil, jak ho její tělo svíralo, když nakonec povolil uzdu vášni. Mám velice živočišnou ženu, pomyslel si s uspokojením.

Políbil ji. Už skoro spala. Fakt, že navzdory nedostatku sebekázně ji milováním tak vyčerpal, ho těšil. Posunul se stranou a ulehl na bok vedle ní. Hned se k němu přitulila. Jakmile mu přitiskla do klína pevný zadeček, ucítil, jak jeho tělo opět ožívá, a podivil se. Výborně! Keira z něho udělala nenasytného milence.

Položil si tvář na její vlasy a přemýšlel, jak by ji přesvědčil, že neúspěch jejího předešlého manželství zavinil Duncan. Byl zcela uspokojený a docela vyčerpaný. Chtěl jen ležet a opájet se skutečností, že Keira spí v jeho pažích. A usnout vedle ní. Byl to pro něho nový zážitek, protože nikdy nestrávil celou noc se ženou – ani po tom nezatoužil. Nechtělo se mu dumat nad tím, proč je to s Keirou jiné. Najednou Keira chytila jeho ruku a vložila mu tvář do dlaně. Usmál se. Bude hezké mít ženu. Opravdu velice hezké.

12. kapitola

Keira otevřela oči a zjistila, že líbá manželovo ploché břicho. Cítila v sobě oheň a nyní pochopila, že se v ní opět vzmáhá touha. Uvědomila si, že ho zase líbala ve spánku. Naděje, že Liam není vzhůru, se rychle rozplynula, když si všimla, že jedna část jeho těla je bdělá. Jeho úd jí spočíval mezi ňadry a mírně se pohyboval. Keira si pomyslela, že když už se vdala, neměla by o Liamovi snít roztoužené sny, ale teď jednala opět pod vlivem snu. Už týden se každé ráno probouzela plná touhy.

Mírně se začervenala, zvedla hlavu a podívala se na něho. „Promiň.“

„Proč?“ Chytil ji pod pažemi, přitáhl si ji na sebe a usadil obkročmo. „Je to pěkný způsob, jak pozdravit nový den. Možná budu mít zítra velké štěstí a ty se budeš probouzet ještě pomaleji.“

Než se Keira stačila zeptat, co tím myslí, políbil ji a veškeré úvahy byly ty tam. V jeho polibku byl prudký chtíč. Pochopila, že ho zřejmě vzrušila, a okamžitě se jí rozproudila krev v žilách. Když ji pohladil po břiše a pak jí rukou vklouzl mezi stehna, stačilo jen pár pohybů zkušených prstů a ona prudce zatoužila po spojení. Začala se na něm pohybovat, ale on ji chytil za boky a zadržel ji.

„Takto, lásko,“ promluvil hlasem zastřeným touhou.

Keira se trochu zamračila a nebyla si jistá, co má dělat. „Jak to půjde?“

„Ukážu ti to.“

Udělal to a Keira se roztřásla rozkoší. Zvedla se, až byl skoro mimo její tělo, a pak se pomalu spouštěla dolů. Bylo to příjemné, a navíc mohla sama ovládat rychlost pohybů. Za chvíli vzdychala vzrušením. Hrála si s ním ještě chvíli, až najednou zasténal, sevřel jí boky a začal se pohybovat v rytmu, který vyhovoval jemu. Keira si uvědomila, že už netouží po pomalých pohybech, a přizpůsobila se. Za jeho povzbuzování a chvály, jež ji inspirovaly, dovedla oba k vrcholu. Jejich společné výkřiky zněly jejím uším jako rajská hudba. Pak se mu zhroutila na hruď a zůstala ležet bez hnutí.

Rozpaky nad vlastní nevázaností se vrátily, jakmile se z něho sesula a lehla si po jeho boku. Skryla si tvář do prohlubně mezi jeho hrdlem a ramenem. Ačkoli nenáviděla představu, že něco podobného dělal s jinými ženami, chápala už, proč neodmítal jejich přízeň. Tělesná slast byla příliš lákavá, než aby se k ní člověk mohl otočit zády. Kdyby v manželství poznala jen slabý odvar takové rozkoše, asi by čas strávený s Liamem v domku neuplynul tak nevinně.

Liam pohladil Keiru po štíhlých zádech a skryl úsměv v jejích vlasech. Každé ráno probíhal zvláštní rituál, ale on neměl v úmyslu ho přerušit. Probouzel se a zjišťoval, že Keira se s ním miluje napůl spící a oddává se odvážným a vzrušujícím praktikám. Pak ji něco probudí a on se musí překotně snažit, aby její vášeň nezbrzdily rozpaky. Když je uspokojena, rozpaky ji dostihnou. Určitou dobu trvalo, než si uvědomila, že on zbožňuje tu nespoutanou ženu, jež se osvobozuje v jejích snech. Rád by tu ženu přivítal v bdělém stavu, jako součást své krásné manželky.

„Myslím, že jsi měla velmi inspirativní sen,“ usmál se Liam a Keira zamručela.

„Buď rád, že nemám tvou spoustu znalostí, jinak bys byl opravdu v nebezpečí.“

Zvedla obličej z jamky mezi jeho ramenem a krkem a podívala se na něho.

„Teď mě pozorně poslouchej, Keiro. Ano, byl jsem hodně nenasytný, nemám však spoustu znalostí.“

„Ale…“

„No tak. Nemluvil jsem o tom, protože to není důležité; jsou to jen pomíjivé zážitky dychtivého mladíka. Nemám spoustu znalostí, ani úžasné zkušenosti. Nemám ani krásné a trvalé vzpomínky. S dívkami jsem spával proto, že jsem se jim líbil, a jediné, co mě k nim vábilo, byl povrchní a přelétavý chtíč. Ony na tom byly stejně. Nejsem na to hrdý, ale už to nezměním. Nikdy se však nechci vrátit ke starému životu.

Jak ses vyspala? Ve snech jsi velice chtivá. Až budeš chtít tu nenasytnou ženu, co se v tobě skrývá, vyvést ven a představit mi ji, probuzenou a vstřícnou, buď si jistá, že ji přivítám s otevřenou náručí.“ Krátce ji políbil, pak ji něžně pleskl po zadečku a vstal. „Potom ti možná zatančím,“ řekl a začal se oblékat. „Nahý. Ano, myslím, že oné dívce se to bude líbit. Třeba se ke mně připojí. Budeme dvě šťastné zamilované bytosti tančící tak, jak je stvořil Bůh. Teď máš o čem snít.“ Při pohledu na Keiřiny vykulené oči se zasmál a vyšel z ložnice.

Keira zírala na dveře, které se za Liamem zavřely. Nevěděla, jestli se má smát, nebo se rychle obléci, běžet za ním a potrestat ho. Sny o tančícím nahém Liamovi byla nadšena. Napadlo ji, že Liam asi ví, že v jejích snech vystupuje nahý. Koneckonců, když je muž tak hezký, proč by se měl oblékat?

Do místnosti vešla služebná s vědrem teplé vody. Keira jí poděkovala, a sotva odešla, vyskočila z postele a rychle se umyla, aby voda nezchladla. Pak si oblékla hezké šaty. Fiona byla víc než velkorysá a půjčila jí několik toalet, takže jí to u večeře vždycky slušelo. Přes den však raději nosila méně okázalé šaty, aby mohla přiložit ruku k dílu, kde bylo třeba. Když si rozčesávala vlasy a splétala cop, přemýšlela nad tím, co jí Liam pověděl o ženách ze své minulosti. Měl pravdu, když říkal, že na svou lhostejnost vůči intimním záležitostem nemůže být pyšný. Na druhé straně v tom Keira nacházela určité uklidnění. Zdálo se, že neprožil žádnou lásku ani posedlost, nebojoval s duchy. Za to může být jedině vděčná. Bylo příjemné slyšet, že se nikdy nevrátil k žádné ženě, aby se s ní vyspal znovu. Nebyla si však jistá, jestli mu má věřit.

Kdyby ji miloval, možná by mu věřila. Vzdychla si. Řídila se Fioninou radou a prostě ho milovala bez výhrad. Netušila, jestli to má nějaký vliv na jeho srdce. Určitě k ní planul silnou vášní, ale byli milenci teprve krátce, takže nevěděla, má-li v tom spatřovat známku hlubších citů. Začínala si myslet, že mu na ní záleží, ale vnitřní nejistota její přesvědčení několikrát za den podrývala.

Zavrtěla hlavou a rozhodla se vyhovět požadavkům žaludku. Zamířila do velké síně na snídani a cestou myslela na to, jak Liam komentoval její ranní milostný útok. V jejích snech vystupovala opravdu velmi žádostivá žena, zcela oproštěná od pochybností a imunní vůči rozpakům. Keira měla podezření, že srdce i rozum ji nabádají, aby tu ženu, která se objevuje v mlhavých chvílích před probuzením, pustila ven. Byla to zajímavá myšlenka. Usmála se. Jestli tato snová žena překoná předsudky a vystoupí z ní, pak požádá Liama, aby jí zatančil nahý.

„Proč se usmíváš?“

Keira si uvědomila, že sedí u stolu proti Fioně. Bez přemýšlení odpověděla: „Vidím před sebou nahého tančícího Liama.“

Fiona se uchichtla. Vrhla rychlé pohledy doprava a doleva, jako by se chtěla ujistit, že Keiřinu odpověď nikdo neslyšel. Keira se zahihňala. Seděla vedle Fiony a plnila si talíř výbornými pokrmy. Ve velké síni nikdo jiný nebyl. Keira si dala do misky horkou ovesnou kaši, přidala si do ní trochu medu a mléka a pustila se do jídla. Po chvíli si s úžasem všimla, jak se Fiona cpe.

„Fiono? Proč se mi zdá, že všechno to jídlo je tady jen pro tebe?“ zeptala se. Právě dojedla kaši a poohlížela se, co by si namazala na chleba.

Fiona postavila před Keiru misku s máslem a vzdychla. „Protože to tak je. Čekám dítě.“

„Fiono, to je úžasné!“ Keira pocítila píchnutí závisti.

„Ano, ale jestli to řekneš Ewanovi, tak si mě nepřej!“

„A proč to před ním tajíš? Copak by zůstal na Scarglasu, kdyby o tom věděl? Ty si nepřeješ, aby se účastnil té bitvy, že?“ Keira zvědavě ochutnala máslo a pak si namazala na chleba silnou vrstvu.

„Ne, ale on si to přeje. Kdyby se dozvěděl, že čekám další dítě, zůstal by, ale srdcem i myslí by byl s ostatními. Takže jsem zapřísahala všechny, kdo to vědí, aby mlčeli. Pohrozila jsem jim nejhorším mučením.“ Fiona se krátce zasmála a pak si znovu vzdychla. „Když čekám dítě, jím za čtyři. Proto si mohu podobné hody dopřávat, jedině když tu Ewan není. Za den dva už se nebudu muset schovávat a tajit, že jsem celý den hladová.“

Keiře chvíli trvalo, než pochopila smysl jejích slov. „Den dva?“

„Ano. Liam ti to asi brzy oznámí, protože pojedeš s nimi. Domnívá se, že bude dobré, když po porážce Raufa zaujmete co nejdříve místo pánů domu. Ty se mračíš!“ Fiona si vzala jablko, nakrájela si je na kousky a pojídala je. „Liam ti o svých plánech moc nepověděl, že?“

Keira přikývla a pak si povzdychla. „Neptala jsem se ho, takže si možná myslí, že jsem o nich nechtěla nic slyšet.“

„A dnes večer asi nic neuslyšíš. Přijeli další Cameroni a také válečníci z vašeho klanu. Celá velká síň bude zaplněna muži připravenými k boji. No, to zní nelaskavě. Jsou nedočkaví, protože boj berou za svůj. Několik mužů zná Raufa Moubraye a vyprávějí o jeho krutostech. Všichni o něm už slyšeli. Teď je dobrá příležitost se ho zbavit. Přijeli i mí bratranci, bratr Nanty a naši spojenci – Dalglishi a Goudyové. Každý klan vyslal jen několik bojovníků, aby neriskoval ztrátu mnoha bojeschopných mužů a nenechal panství napospas osudu.“

„Prozíravé,“ řekla Keira.

„Ano, také si to říkám. Sigimorovi muži už slídí v okolí Ardgleannu, zkoumají terén a vedou rozhovory s vůdci sousedních klanů. Sir Ian MacLean už poslal zprávu, že jsme vítáni a že nám dovolí tábořit na jeho panství. Můžeme počítat s jeho plnou podporou. Nikdo jiný nám zatím do takové míry nevyšel vstříc.“

„Existuje už jen jeden soused, jenž je tak blízko, že bychom se ho mohli obávat, a pochybuji, že by přišel na pomoc. Je velmi opatrný, až zbabělý. Vždycky se drží vzadu a nechá ostatní, aby riskovali životy, a potom si užije vítězství. Nepřekvapilo by mě, kdyby přijel spíš jeden z jeho synů s několika muži a přidal se k nám.“

„To by bylo dobře. Bojem po Liamově boku by potvrdili, že ho přijímají za pána Ardgleannu.“ Fiona se podívala zblízka na Keiru. „Určitě tě to netrápí?“

„No, nemohu říct, že občas nepocítím píchnutí odporu, ale ne proti Liamovi. Asi proti celému světu. Tenhle svět neumí přijmout dívku jako paní, vidí v ní jen slabost, jíž se dá využít.“

„Tím celým světem myslíš muže.“

„Ano, muže.“

Obě se na chvíli zakabonily a pak si uvědomily, jak se tváří, a rozesmály se. Chvíli ještě hovořily o úkolech, jež je třeba splnit v tomto ročním období, a o Fioniných dětech. Pak už měla Keira nutkání něco dělat, a rozhodla se, že půjde do bylinkářské chaty. Protože Fioně začala vůně bylin vadit, byla víc než šťastná, že Keira udělá práci za ni.

Cestou k bylinkářské chatě narazila Keira na muže z klanu Murrayů, kteří vedli družný hovor s jejími bratry. Byli to většinou její bratranci a pokárali ji za to, že o sobě nedala tak dlouho vědět. Chvíli jejich plísnění vydržela, protože věděla, že si je zaslouží.

Zamířila k chatě, ale bratři ji následovali. V duchu zaklela. Měla trapný pocit, že s ní chtějí mluvit o Duncanovi. Očekávala to, ale protože dny míjely, aniž by ho některý z nich vzpomněl, uklidnila se, že ji nechají na pokoji. Teď bylo zřejmé, že několik dní přemýšleli, co a jak říct.

„Měla jsi nám povědět o nesrovnalostech v manželství,“ začal Lucas.

Keira si vzdychla a pečlivě prohlížela obsah nádobek, který namíchala Fiona. „Byly to moje nesrovnalosti a můj manžel. Neměla jsem chuť běžet s tím za mámou, zejména když jsem si ho sama vybrala, no ne?“ Podívala se na bratry co nejpřísněji. „A nechci o tom mluvit.“

„Ale kdybys o nich mluvila, nenaplnila by sis hlavu spoustou hloupých myšlenek.“

„Pokud muž zvrací pokaždé, když se dotkne ženy, je opravdu těžké nemít v hlavě hloupé myšlenky, jak je nazýváš.“

Teď promluvil Artan: „Mohli jsme ti sdělit, že chyba je na jeho straně, a ne na tvé.“

„A proč jsem měla poslouchat vaše ujišťování?“ zeptala se Keira. „Jste moji bratři. Určitě byste stáli vždy na mé straně a obviňovali byste jeho.“

„Nelhali bychom ti. Prostě nebyl v pořádku. Nemáš sice bujné tvary, které okamžitě uchvátí každého muže, ale jsi hezké děvče.“

„Tvůj nový manžel na tobě nenachází nic špatného,“ dodal Lucas.

Keira se otočila, opřela se o hranu pracovního stolu a založila si paže na hrudi. „Zdá se, že ne. Možná se brzy všechno spraví. Vím, že to se mnou myslíte dobře, a děkuji vám za to, ale tohle si vyřeším sama. Tři měsíce jsem trpěla ponížením kvůli Duncanovu odmítání. Řekněme, že mi to zanechalo na duši pár jizev, které je třeba vyléčit.“

Artan přikývl. „Ano. Tvůj manžel ti určitě pomůže. Je to vitální mládenec.“

„Ano, velmi vitální. Stačí se zeptat skotských žen.“ Keira se usmála, jak se oba bratři zatvářili poťouchle.

„Byl svobodný.“ Artan pokrčil rameny. „Svobodný muž si vezme, co může. Promiň, Keiro, ale málo mužů by se odvrátilo od nabízených laskavostí jen proto, aby se uchovali čistí pro své budoucí ženy.“

„Já vím, vy pokrytci. Určitě očekáváte, že vaše budoucí ženy se zachovají stejně.“

„Raději půjdeme,“ ošil se Lucas a zamířil ke dveřím. „Ve vzduchu cítím nebezpečnou náladu.“

Artan na Keiru mrkl, otočil se a následoval Lucase. Bratr však zůstal stát ve dveřích. „Copak se naši bratranci zase hádají s MacFingaly?“

„Ne,“ odpověděl Lucas. „Přivádějí sem podivnou dvojici: vychrtlého mladého mnicha a staršího muže s přimhouřenýma očima.“

Keira došla ke dveřím a zůstala stát za bratry. Snad není ten, mnich Kester? „Má ten mladík světle hnědé vlasy? Nezamotají se mu občas nohy?“

„Už třikrát zakopl,“ odpověděl Lucas. „Muž ho podpírá a při zaškorbtnutí ho nadzvedne, aby neupadl.“

Keira si proklestila cestu mezi bratry a vyšla ze dveří právě ve chvíli, kdy její bratranci s mnichem a rytířem procházeli kolem domku. Zamrkala, protože nemohla uvěřit svým očím. Byl to opravdu Kester. Velký muž po jeho boku byl rytíř, jehož kdysi zahlédla v klášteře. Nebylo zcela jasné, kdo koho podpírá. Ačkoli Kester se držel zpříma, muž ho stále držel pod paží.

„Má paní, přišli jsme vám pomoci v boji o vaše panství,“ promluvil Kester.

Byla by to velkolepá scéna, kdyby Kester prudce nemávl volnou paží a neuhodil Keiřina bratrance Colina mezi oči. Začervenal se a rychle se omluvil. Zdálo, že mu Colin chce ránu vrátit, a proto Keira přiskočila k hochovi a rytíři. Její usmívající se bratři ji následovali. Kester představil svého přítele jako sira Archibalda Kerra. Keira si uvědomila, že sir Archibald velmi špatně vidí, ale mlčela. Promluvila, až když usedla do čela stolu ve velké síni a přisunula před hosty poloprázdné mísy, nad nimiž ještě seděla Fiona.

„Za prvé, Kestere, ráda bych věděla, proč jsi opustil klášter,“ řekla Keira a nalila oběma mošt. „Nemůžu uvěřit tomu, že by ti mnichové schválili účast v bitvě.“

Kester nejdřív polkl velké sousto chleba a pak odpověděl. „To ne, ale když jsem slyšel od bratra Matthewa, co se chystá, chtěl jsem ti pomoci.“

„To je od tebe velice laskavé, ale…“

„Já se nechci stát mnichem!“ vykřikl náhle Kester a zrudl. „Šel jsem ke strýčkovi, protože otec mě nechtěl. Strýc mě poslal pryč, protože mě taky nechtěl. Řekl, že jsem pro něho nebezpečnější než celá prokletá Anglie. Otec mě zpátky nepřijal, takže jsem skončil v klášteře. Rodina rozhodla, že se stanu mnichem. Myslel jsem, že když ti nabídnu pomoc, najde se možná pro mě a pro sira Archieho v Ardgleannu místo. Můžu dělat cokoli. Budu raději pasákem než mnichem.“

Keira si vyměnila pohled s Fionou a viděla, že také ona k hochovi cítí stejné sympatie. Dokonce i bratři se přestali usmívat. Vzdychla si, protože jí bylo jasné, že nemůže chlapce poslat zpět do kláštera, který tak nenávidí. Její odmítnutí by ho nejen zranilo, ale také odsoudilo k velmi nešťastnému životu.

„A ty, sire Archibalde?“ zeptala se a sledovala, jak Kester přidržel rytíři u úst pohár, aby se napil.

„No, mnoho užitku vám nepřinesu, ale jsem ochoten pomoci, stejně jako chlapec,“ zaduněl z široké hrudi Archibaldův hlas. „Špatně vidím, mečem však vládnu dobře.“

„Ztrácíš zrak?“ zeptala se tiše.

„Už jsem ho skoro ztratil. Vidím rozmazaně. Když přimhouřím oči, je to o něco lepší. Před několika měsíci jsem dostal ránu do hlavy.“

„Našel jsem sira Archibalda v lese, když jsem sledoval tebe a sira Liama,“ řekl Kester. „Mluvil ke stromu.“

„Myslel jsem, že je to člověk,“ zamumlal sir Archibald. „Mhouření očí mi tehdy moc nepomohlo.“

Keira byla ráda, že bratři si rychle strčili do úst sousta, aby zadusili smích. Neohrabaný chlapec, který málem zakopává o vlastní stín, a napůl slepý rytíř jim nejsou k ničemu, ale nahlas to Keira vyslovit nemohla. Snad se jí podaří najít pro ně takové uplatnění, aby neohrozili sebe ani druhé. Stačí, když získá Liamův souhlas.

„Keiro, budou pro nás spíš ohrožením než pomocí,“ odporoval Liam. „Kester je hodný hoch, ale s větším nemehlem jsem se ještě nesetkal. A sir Archie je skoro slepý.“

„Smutný konec válečníka,“ zamumlal Sigimor a napil se piva. Z Liamova výrazu se daly vyčíst sympatie a nesouhlas. Sigimor s Ewanem se tvářili neutrálně. Keira se po večeři vydala za muži až do Ewanovy pracovny. Co si počít s Archiem a Kesterem se muselo projednat v soukromí. Horší bylo, že ačkoli Keira měla několik hodin, aby si promyslela argumenty, přišla jen na jeden.

„Já vím, že nám moc nepomohou,“ začala, „ale nemají kam jít.“

„Kester se může vrátit do kláštera.“ Keira pomalu zavrtěla hlavou a Liam se zaškaredil.

„Nechce se stát mnichem, Liame, poslali ho tam otec se strýcem a jasně mu dali najevo, proč to udělali. On sám do kláštera jít nechtěl. A ty víš mnohem lépe než všichni přítomní, co to znamená. Nemohu ho poslat zpět, když vím, že se tam cítí jako v pasti. Musí existovat možnost…“

„Přijmeme je,“ promluvil rázně Sigimor a všichni se na něho překvapeně podívali. „Keira má pravdu – nemají kam jít. Ten chlapec by byl buď mizerným mnichem, nebo by utekl a nakonec by někde bídně zemřel. Je to hodný kluk a vyspěje v silného a důvěryhodného muže. Jen musí vyrůst ze své neohrabanosti.“

„A co sir Archie, který vidí tak špatně, že mluví v lese se stromy v domnění, že jsou to lidé?“ zeptal se Liam.

„Je to správný chlap, ale kdyby nenašel místo, kde by mohl dožít v bezpečí, brzy by ho někdo připravil o život. My všichni máme rodinu a domov. Kdybychom trpěli jako on, měli bychom se kam uchýlit. Rodina by se o nás postarala. Sir Archie nemá nikoho. Spolu s chlapcem tvoří dobrou dvojici. Mladý Kester propůjčuje siru Archiemu zrak a sir Archie zase udrží chlapce na nohou. Ačkoli sir Archie už si nemůže vydělávat jako nájemný voják, dělal to řadu let a má neocenitelné zkušenosti válečníka. A ty budeš potřebovat někoho, kdo naučí nové muže válečnickému řemeslu, aby dokázali ubránit tvůj hrad.“ Sigimor na Liama mrkl. „Pokud se člověk nepostaví do cesty jeho meči, může od sira Archieho leccos pochytit. Od mládí je žoldákem a zůstal naživu tak dlouho – to nebylo jen díky štěstí.“

Keira potlačila vlnu smutku nad mnoha poddanými, jež Rauf krutě pozabíjel, a nad těmi, kteří žijí ohroženi v ardgleannském panství, a řekla: „Možná že by tady měli zůstat, dokud Ardgleann neosvobodíme.“

„Ne, vezmeme je s sebou,“ prohlásil rozhodně Sigimor.

Liam se na bratrance zamračil. „Proč bychom je měli brát s sebou, když nemohou bojovat?“

„Zatím s nimi nemám žádné konkrétní plány. Když nic jiného, mohou se starat o koně a případně chránit Keiru.“ Sigimor zkrabatil čelo. „A teď mi pověz, proč se tváříš, jako by tě někdo praštil do hlavy?“ zeptal se Liama.

„Jen jsem si vzpomněl, jak dobře se Kester staral o koně, když jsem byl upoután na lůžko v domku,“ odpověděl Liam. „Ve stáji nikdy neklopýtl a neměl nejmenší nehodu. Dokonce ani můj hřebec, který je velice náladový a nebezpečný, na něho nezaútočil.“ Sigimor přikývl. „Takže má dobrý vztah ke koním. To je tvá odpověď.“

„Ta práce by sice neodpovídala postavení urozeného chlapce ani rytíře…“

„Ale není tak strašná jako krok do hrobu.“

„Dobrá poznámka. Tedy souhlasím.“ Keira Liamovi vtiskla polibek a Liam se spokojeně nadechl. Zamračil se však, když políbila i Ewana a Sigimora. Pak Keira vyběhla z pracovny, aby novinu sdělila Kesterovi a siru Archiemu. „A teď, bratranče,“ otočil se Liam k Sigimorovi, „mi můžeš říct pravý důvod, proč bereme ty dva s sebou.“

„Co dělá Rauf Moubray se silnými zdravými muži, které považuje za hrozbu?“ zeptal se Sigimor.

„Zabíjí je.“

„Ano, správně. Žádný rozumný muž se ovšem nemůže cítit ohrožený mladým Kesterem a sirem Archiem, že?“

„To nemůže,“ vyslovil Liam pomalu. „Máš s nimi plány?“

„Při obléhání mohou nastat nepředvídané situace, a dojde-li k některé z nich, budu mít po ruce vhodné lidi.“

13. kapitola

Vůně pečeného masa zaplňovala každý kout Scarglasu. Na večer se chystala velká slavnost, ale Keira se na ni netěšila. Ráno všichni zamíří k Ardgleannu, boj se blíží. Potlačila vinu a pochybnosti, jež ji pronásledovaly. Vina je přece na straně Raufa Moubraye, a ne na její. Měla určitý plán, který chtěla probrat s Fionou.

Až vytáhnou na Ardgleann s armádou, budou mít s Liamem málo soukromí. Proto se Keira rozhodla pojmout dnešní noc jako začátek bitvy. Přála si, aby byla pro Liama nezapomenutelná, stejně jako on pro ni, dokonce i když se při vzpomínkách bude červenat od hlavy až k patě. Fiona byla provdaná už několik let a Keira doufala, že jí poskytne rady. Nebyla si jistá, jestli něco z toho, co dělala ve snech, může být muži příjemné, nebo jestli by to chtěl dělat s manželkou. Keira také považovala rozhovor s Fionou za dobrou zkoušku. Kdyby nedokázala promluvit o svém roztouženém snění, nebyla by schopna podobně se chovat.

Ke své radosti našla Fionu v soláriu samotnou. Právě se tiše rozhořčovala nad vyšíváním. „Nejde ti to?“ zeptala se Keira a usedla vedle Fiony na vypolštářovanou lavici pod oknem.

„Jde to docela dobře,“ odpověděla Fiona, odložila práci a usmála se na Keiru. „Jen mám raději výsledek než tvoření.“

„Ten pocit znám velmi dobře.“

„No tak, ven s tím.“

Keira se na Fionu překvapeně podívala. „Jak víš, že mám něco, co potřebuje ven?“

„Měla jsi to napsané ve tváři, když jsi vešla. Takový ten výraz: dokážu to. Máš nějaké trápení?“

„Ne.“ Keira se zhluboka nadechla, aby získala odvahu. „Ráno vyrážíme do Ardgleannu s celou armádou mužů, takže budeme mít s Liamem málo soukromí. Říkala jsem si, že dnes večer…“

„Chceš mu dát noc, na kterou nezapomene? Přeješ si ho hodně vzrušit?“

Keira se zasmála. „Něco takového. Ty jsi vdaná už několik let, tak jsem si říkala, že bys mi mohla poradit.“

Fiona přikývla. „Chceš, abych ti předala cenné zkušenosti, které jsem nasbírala.“

„Ano. Mívám sny, v nichž se chovám opravdu nepředpojatě, ale nejsem si jistá, jestli to, co v nich provádím, by mému manželovi nevadilo.“

„Pochybuji, že ve snech děláš něco, co by Liama vyděsilo.“ Fiona vstala a nalila do dvou pohárů mošt. „Jestli se cítíš dobře, když to děláš ve snu, budeš se cítit velmi dobře, když to budeš dělat doopravdy.“ Fiona podala Keiře nápoj a sedla si vedle ní. „Promluvme si o tom.“ Mrkla na Keiru. „Bude to určitě mnohem zajímavější než vyšívání.“

„To jsme očekávali,“ řekl Sigimor a sledoval Liama, jak přechází po pracovně.

„Já vím,“ Liam hodil na stůl zprávu, kterou doručil jeden ze Sigimorových mužů. „Doufal jsem v něco lepšího.“

„Čekal jsi, že Rauf je hloupější, něco zanedbá a my se dostaneme nenápadně dovnitř,“ rozvedl záležitost Lucas a usedl na jednu z těžkých dubových židlí, jež měl Ewan tak rád.

„Ano, něco takového,“ přisvědčil Liam a zadíval se mapku Ardgleannu a okolí, kterou vyrobila Keira. „Kdybychom museli zaútočit přímo, neměli bychom se kde krýt. Kolem hradu je otevřené prostranství a navíc je postavený na kopci, takže stráže na hradbách by nás uviděly dávno předtím, než se přiblížíme.“

„Proto jsem se rozhodl, že vyrazíme teď,“ přikývl Sigimor. „Za několik dnů nastane zcela bezměsíčná noc.“

Liam tiše složil hold Sigimorovu pečlivému plánování. Pokoušel se uklidnit, aby mohl jasně uvažovat. Díval se na ostatní, kteří se shromáždili v místnosti s ním, Sigimorem a Ewanem. Fionin bratr Nanty seděl na židli u krbu a zamyšleně si čistil meč. Keiřini bratři se rozvalovali na těžkých dubových židlích, dlouhé nohy měli natažené před sebe, v kotnících překřížené a ruce se spletenými prsty jim lehce spočívaly na břiše. Při zběžném pohledu by člověk řekl, že je válečná porada nudí, ale Liam už je znal natolik, aby věděl, že tomu tak není. Kester seděl za pracovním stolem vedle Ewana a překresloval Keiřiny mapy vnitřního uspořádání sídla. Jestli najdou cestu dovnitř, budou je potřebovat. Vedle Kestera byl sir Archie. Záda měl vzpřímená, ruce položené na kolenou a podle zamračené tváře bylo vidět, že pozorně poslouchá každé slovo.

„Ten chlap získal sídlo krádeží a zradou,“ prohlásil Kester a setřásl písek z mapy, kterou právě dokončil. „Bude očekávat, že se někdo pokusí o totéž, a proto si ohlídá všechny přístupové cesty.“ Liam si pomyslel, že chlapec má pod vrabčím hnízdem bystrý mozek. Souhlasně procedil: „Proto utěsnil všechny díry.“

„Ne,“ řekl sir Archie a všichni zpozorněli. „Takový člověk si nezničí všechny únikové cesty. Ano, uzavřel se do těch zdí, aby se ochránil, ale určitě si ponechal cestičku ven pro případ, že by obrana selhala.“

Liam byl rád, že sir Archie špatně vidí, protože překvapené pohledy, které na něho všichni vrhli, by mohly zranit jeho důstojnost. Jen Sigimor s Kesterem vypadali, jako by je jeho slova nepřekvapila. Liam si to nechtěl přiznat, ale Sigimor měl opět pravdu. Sir Archie možná dobře nevidí a nebude už bojovat, ale roky služby v armádách ho obohatily o spoustu užitečných zkušeností.

„Máš pravdu, starče,“ řekl Sigimor. „Otázka je, kde ji hledat. A ví o ní ještě někdo jiný?“

„Moubray tomu nevěří, ale někdo o ní ví,“ odpověděl sir Archie. „Někdo, koho pro svou aroganci nevidí.“

„Keira ví, kudy se dalo z hradu uniknout, ale nemůžeme riskovat a hledat každý tajný východ.“

„To by byla ztráta času,“ promluvil Artan. „Stejně by asi nebyl přístupný zvenčí.“

„Takže jsme tam, kde jsme začali,“ poklesl na duchu Liam. „Ne tak úplně,“ těšil druhy Sigimor. „Potřebujeme jen trochu štěstí a dobrý plán.“

Liam si vyměnil úsměv s Ewanem a vydal se ke dveřím. „Jdu spát. Přítel mi jednou řekl, že manžel se musí věnovat své ženě, aby byla šťastná.“ Mrkl na Sigimora. „Jdu se o to pokusit.“ Zavřel za sebou dveře a ještě zaslechl Ewana, jak jeho dobrý nápad chválí.

Keira se zamračila na dveře a dopila víno. Jestli Liam nepřijde co nevidět, bude buď příliš rozzlobená, nebo opilá, aby uskutečnila svůj záměr. Najednou se pousmála, protože ji napadlo, že v jiné ložnici je žena, která se cítí stejně. Fiona se po jejich rozhovoru také rozhodla, že manžela překvapí.

Keira byla ráda, že si dodala odvahy a promluvila si s Fionou. Ačkoli byla v rozpacích nad tím, že Ewan pověděl své ženě o Duncanovi a ponížení, jímž Keira trpěla v manželství s ním, v mnoha směrech jí to pomohlo. Nejenže Fiona věděla, že Keira neměla před druhou svatbou žádné zkušenosti, ale také Keiru přesvědčila, že nic z toho nebyla její chyba. Ujistila ji, že za své sny se nemusí stydět. Fiona si byla jistá, že pokud se Liam v noci setká se ženou, kterou Keira skrývá ve snech, bude šťastný.

Keira se na sebe podívala a napadlo ji, že se chystá přivítat Liama v něčem, co halí její nahé tělo jako tenký závoj. Fiona tento kus oděvu nazvala noční košilí, ale Keira si pomyslela, že to je dost přehnané označení. Její noční košile vyhovovaly její rezervovanosti a pěkně ji hřály. Tento modrý závoj nesplňoval ani jedno, ani druhé. Keira si nalila další číši vína, aby v ní utopila zbytek stydlivosti.

Vtom se otevřely dveře a vešel Liam. Keira vypila víno skoro až do dna, aby se zbavila nervozity. Pohled na jeho tvář ji však zarazil a zahnal její tíseň lépe než víno. Liam se přestal usmívat a údivem otevřel ústa. Oči se mu rozšířily a vzápětí rychle zajistil dveře závorou. Keira viděla i z místa, kde stála, jak se mu barva očí změnila do modra, což signalizovalo jeho rostoucí touhu. Olízl si rty a Keira se musela usmát. Fiona měla pravdu. Muži opravdu rádi vidí ženu téměř nahou, ale ne úplně. Pomyslela si, že jestli měla Fiona pravdu v tomto, bude ji mít ve všem, co jí poradila. Liam se k ní pomalu blížil a Keira se ho chtěla zeptat, jestli jí zatančí nahý teď nebo později, a málem ji to rozesmálo. Roztoužená dívka ze snů vytáhla do boje.

Konečně k ní Liam došel. Téměř se bál promluvit, jako by mohl hlasem zrušit kouzlo, jež viděl před sebou. Položil jí ruce na ramena a pomalu ji hladil po pažích. Přestal jen, aby jí vzal z ruky pohár a postavil ho na stůl. Pak uchopil její ruce do svých a znovu si ji prohlédl. Lehká košilka odhalovala tolik, aby ho vzrušila, a skrývala tolik, aby chtěl vidět víc.

„Kde jsi k tomu přišla?“ zeptal se.

„Fiona mi ji půjčila pro dnešní noc,“ odpověděla Keira.

„Teď už vím, proč se Ewan někdy tak nepřítomně usmívá. Možná ti Fiona prozradí, kde získala tak jemné plátno.“

Keira cítila z jeho slov a pohledů obdiv a to v ní probudilo marnivost. Vysvobodila si ruce z jeho a začala mu odepínat kabátec. „Možná ano. Ale není moc teplá.“

„Musíme udělat pořádný oheň.“

Keira z jeho úsměvu vytušila, že nemá na mysli pouze oheň, jenž plane v krbu. Když ho pomalu svlékala, uviděla v jeho očích zvědavost, jež se vzápětí proměnila ve výzvu. Přijala ji. Vzpomněla si na Fioninu radu o důležitosti očekávání. Proto si dávala na čas, svlékala Liama pomalu a každý kus oblečení pečlivě skládala na židli. Stál před ní klidně a podvolil se její hře, což ji vzrušovalo.

„Řekni mi, ženo, jsi opravdu vzhůru?“ zeptal se Liam, když ho zbavila oděvu.

„Ano, jsem úplně bdělá,“ odpověděla Keira a prohlížela si ho tak pomalu a pozorně, jako kdysi on ji.

„A kolik vína jsi vypila?“

„Jeden pohár a ještě trošku.“ Položila mu ruku na hruď a pomalu ho hladila. Laskala každou oblinku a prohlubeň. Pod dlaní cítila tlukot jeho srdce, jež bilo stejně splašeně jako její. „Obáváš se, že se takto chovám jen vlivem opilosti?“ Pohladila mu ploché břicho. „Nejsem opilá,“ zašeptala a políbila ho do jamky na hrdle.

„Pak přede mnou tedy stojí roztoužená dívka z tvých snů.“

„Možná. Zatančíš mi?“

„Možná později.“

Nepřekvapilo ho, že jeho poslední slovo zaznělo zastřeně, protože Keira obepnula své dlouhé prsty kolem jeho ztopořeného penisu. Ještě nikdy se ho takto nedotkla a navzdory tomu, jak hodně si to přál, přinutil se být trpělivý. To, jak ho hladila, zatímco mu polibky posévala hruď, jeho trpělivost nyní ohrožovalo.

Když před ním poklekla a začala mu hladit stehna, chvěl se očekáváním. Bylo těžké uvěřit, že jeho žena, ta panenská vdova, jež se mu nedávno omlouvala za to, že ho políbila na břicho, udělá, po čem nade vše toužil. Jednou takovou slast zažil, ale jeho milenka mu dávala najevo, že ho ovládá, takže už podobné potěšení nikdy neopakoval. Takové milování vyžadovalo určitou důvěru, a on ji necítil k žádné z žen, s nimiž v předchozích letech spával. Uvědomil si, že Keiře naopak plně důvěřuje. Hlavně věřil, že když mu dává rozkoš nebo ji od něho přijímá, nechce toho využít a získat nad ním nadvládu.

Sotva se ho dotkla rty, Liam se zachvěl silnou touhou, jež mu projela tělem jako blesk. Tiše zaúpěl a vjel jí rukama do vlasů, aby jí dal najevo, jak její odvahu vítá. Divokost vášně, s níž ho líbala a hladila jazykem, zatímco mu něžnými dlaněmi přejížděla po zádech a stehnech, ho přiváděla k šílenství. Keira nikdy nezneužije slasti, kterou spolu sdílejí, k tomu, aby nad ním měla moc. Uvědomoval si však, že už ji má. Děkoval bohu, že jediná žena, jíž nemůže odolat, má natolik něžnou a poctivou duši, že se s ní může věnovat podobným hrám. Keira ho náhle vzala do úst. Musel přitisknout kolena k sobě, aby se ovládl. Chtěl si zachovat aspoň tolik soudnosti, aby dokázal odhadnout okamžik, kdy se bude muset osvobodit.

K jeho nelibosti nastal velice brzy. „Dost, lásko,“ vyrazil ze sebe. Sevřel ji v pažích a postavil na nohy. „Nechci to zakončit takto. Dnes ne.“

Dnes večer jí chtěl několikrát věnovat semeno, než se úplně vyčerpají. Liam neměl pocit, že na něho čeká smrt, ale kdykoli šel muž do boje, takové riziko existovalo. Měl jedno velké přání – počít před bitvou se svou ženou dítě.

Jakmile Keiře opatrně svlékl půjčenou košilku, byl opět překvapen. Keiřin zmámený pohled a lehké chvění odhalovaly, že to, co předtím dělala, ji vzrušilo stejně jako jeho. Dala mu nádherný dar, ale bylo zřejmé, že se jí to také líbilo. Pocítil zvláštní svírání u srdce.

Vzal ji do náruče a odnesl do postele. Políbil ji, něžně ji položil na postel a zahleděl se na ni. Pomyslel si, že ho snad nikdy neomrzí pohled na její drobné tělo, orámované dlouhými tmavými vlasy, rozprostřenými na polštáři. Několikrát se zhluboka nadechl, aby ovládl touhu, a políbil ji. Existovalo něco, co nikdy nedělal, a nemohl se dočkat, aby to vyzkoušel. Teď byla řada na něm.

Chvíli ji líbal na prsou a Keira tiše úpěla. Netušila, jak dlouho ještě vydrží jen ležet, protože její touha mít ho v sobě byla silná a neodolatelná. Když ho milovala ústy, vzrušila se mnohem víc, než si kdy dokázala představit i v nejdivočejších snech.

Líbal ji na břiše a postupoval stále níž. Zároveň ji hladil po nohou. Keira byla natolik pohlcena příjemnými pocity, že jí chvíli trvalo, než si uvědomila, co se stalo. Rozevřel jí doširoka stehna. Rozpaky pramenící ze stydlivosti, o níž se domnívala, že se jí nikdy nezbaví, přemohla na chvíli vášeň. Když si uvědomila, kam se Liam dívá, pokusila se odvrátit jeho pozornost, aby narůstající rozpaky nezničily nádherné teplo v jejím těle.

„Liame, nejsem si jista, že chci dále čekat,“ řekla a oběma rukama sevřela pokrývku, protože ji políbil na vnitřní stranu stehna a jeho jemné vlasy se jí dotkly v klíně. Lehounký dotek v ní probudil novou vlnu silné touhy.

„Buď silná, Keiro,“ zašeptal a jemně ji kousl do stehna. „Mysli na mytí hrnců.“

Otevřela ústa a chtěla se zeptat, proč říká takové hlouposti, ale vydala jen překvapený výkřik. Políbil ji přímo tam, na místo, kam se tak upřeně díval. Celé její tělo se napjalo, až se na posteli nadzvedla. Právě když si pomyslela, že takovou intimitu tolerovat nedokáže, polaskal ji jazykem. Keiře prolétlo hlavou, že se právě velice rouhá, ale v té chvíli ji opustil zdravý rozum a ona se stala bytostí ovládanou jen slastnými pocity, teplem a chtíčem.

S posledním zábleskem myšlenky si uvědomila, že se začíná chvět. Vykřikla a požádala ho, aby se k ní připojil, avšak on ji neposlechl. O chvilku později cítila, jak v ní exploduje vyvrcholení takovou silou, až se celá třese. Liam jí neposkytl čas, aby se uklidnila, ale dalšími intimními polibky ji dovedl ke druhému vyvrcholení. Když tentokrát křičela jeho jméno, poskytl jí, po čem toužila. Spojení bylo prudké a jejich pohyby rychlé a intenzivní. Keira plně prožila každou jeho minutu.

Keira pomalu otevřela oči, ve zmatku se zamračila a vzápětí zčervenala. Vybavila si, co všechno dělala. Rychle oči zavřela, ale bylo pozdě. Liam už věděl, že je vzhůru. Políbil ji a ona vycítila, že se na ni dívá. Jakmile znovu otevřela oči, uviděla jeho rozesmátou tvář a zamračila se na něho. Smál se, stáhl ji do náruče a převrátil se na záda. Ležela na něm nahá a zjistila, že je obtížné zachovat si důstojnost, zejména když si vzpomněla, jak bylo milování divoké.

„Má roztoužená se vrátila?“ zeptal se Liam a lehce ji hladil po zádech.

„Ta by se měla zavrtat hluboko do země a tam se červenat,“ odpověděla Keira.

Liam se znovu usmál, protože mu mimoděk přejížděla prsty po žebrech. Rozvášněná Keira se možná občas vrátí, ale měl pocit, že už nikdy nebude tak smyslná a nevázaná. Pociťoval pýchu a marnivost, že se s ní miloval až do úplného vyčerpání. Když čekal, až Keira otevře oči, uvědomil si, že v jejich milování byl i náznak nějakého nového pocitu.

Ačkoli Keiřina vášeň byla vždycky žhavá a zcela odpovídala jeho naladění, bylo třeba ji trochu povzbudit. Vždy v ní byla příměs rozpaků nebo stydlivosti, a proto bylo šplhání k vrcholu vášně poněkud klopotné. Tentokrát zaznamenal jediné zaváhání, a to když ji políbil na intimní místečko, a bylo jen letmé a nedůležité. Když se Keira zcela osvobodila od studu, byla stejně dychtivá jako ve snech, jako by pustila z řetězu smyslnou ženu v sobě. Dávala mu to najevo každým dotekem i polibkem a jemu její proměna připadala téměř zázračná. Předtím si říkal, že jejich milování je nejlepší, jaké kdy zažil, ale teď věděl, že může být ještě lepší. Už jí nedovolí její nespoutanou sexualitu skrýt.

„To ne, přiveď ji zpět,“ zamumlal a prsty jí rozčesával zacuchané vlasy. „Nemá se za co stydět.“

„Určitě porušila několik svatých přikázání.“ Ale Keiře to bylo ve skutečnosti jedno. Liam je její zákonný manžel, tak co.

„To nepochybuji, ale protože jsem je všechna studoval, vím, že je jich až moc. Občas si myslím, že muži, kteří je sepsali, si prostě přáli mít jistotu, že nikdo se nebude příliš radovat ze života, který nám Bůh dal.“

Keira ho přestala líbat na hruď a zahleděla se mu do tváře. „Byl tohle jeden z důvodů, proč ses rozhodl odejít z kláštera?“

„Ano. A další byl, že stejně jako ve světě mimo církev i tam vládne pokrytectví, chamtivost a touha po moci. Nezažil jsem tak silné volání, abych zůstal v lůně církve. Nejsem jako tvůj bratranec Matthew.“

„A on to ví také?“

Liam přikývl. „Teď ale není chvíle na tak vážné myšlenky, když mám vedle sebe roztouženou dívku z tvých snů.“

Keira se pousmála. „Tu, které zatančíš nahý?“

K jejímu úžasu ji Liam ze sebe skulil a vyskočil z postele. Mrkl na ni a pak začal zpívat a roztančil se. Keira se zasmála – Liam se ani trochu nestyděl. A měl velmi hezký hlas. Chvíli ho pozorovala a přestala se smát. Liam měl v silném těle tolik ladnosti, že bylo potěšením se na něho dívat.

„Myslím, že jsem řekl, že moje roztoužená dívka si zatančí se mnou,“ řekl najednou, chytil ji za ruku a přitáhl k sobě.

Keira se chvíli cítila hloupě a byla v rozpacích, ale Liam začal znovu zpívat. Byla to píseň, kterou měla ráda, tak se přidala. Tančili elegantní dvorský tanec, avšak opatrné a odměřené krůčky a pohyby dostávaly zcela jiné významy, když byli nazí. Pak Liam sklouzl k mírně neslušným písním a brzy běhali po místnosti jako dvě děti, smáli se, zpívali, tančili a zapomněli na celý svět.

Keira si neuvědomovala, kdo z nich první pocítil znovu touhu nebo jestli je žhavé myšlenky napadly ve stejnou chvíli, ale náhle se na sebe podívali a Keira věděla, že žár v jeho očích odráží její vlastní. Olízla se. Liam se olízl také.

Protože v ní ještě přetrvávala hravost, uhnula, když se po ní natáhl. Honička byla krátká, ale Keira chtěla být lapena. Hodil ji na postel, až vyjekla překvapením, ale přivítala ho s otevřenou náručí. Když ji políbil, ucítila, jak prudká je jeho touha, a její vyšlehla stejným plamenem. Je opravdu hezké být tou roztouženou a chtivou dívkou, pomyslela si, a pak už ji ovládla vášeň.

14. kapitola

Keira si třela bolavá záda. Po dvou dlouhých dnech v sedle měla rozlámané celé tělo a jízda na koni jí byla odporná. Teď si ze všeho nejvíc přála dlouhou a horkou koupel, ale věděla, že bude trvat ještě dlouho, než si bude moci užít takového luxusu. Jakmile se Liam vrátí, dopřeje si krátké mytí v potůčku vedle tábořiště.

Jak dlouho může trvat průzkum ardgleannského panství? pomyslela si. Bylo ještě světlo, a budou-li si počínat neopatrně, prozradí se a zajmou je. Trápilo ji, jak byli Liam, Ewan, Sigimor, a dokonce i její bratři neústupní vůči jejím prosbám, aby ji vzali s sebou. Keira věděla, že je pro ni nebezpečné dostat se do blízkosti Raufa. Měla však pocit, že muži se obávali, co by mohla spatřit, protože jim nikdo nepřinesl zprávu od chvíle, co překročili východní hranici Ardgleannu.

„Má paní, přinesl jsem ti mošt.“

Keira se otočila na Kestera a usmála se. „Děkuji ti,“ řekla, přijala od chlapce pohár a dlouze se napila překvapivě chladného moštu. „Ráda si svlažím zaprášené hrdlo.“

Podívala se na Kestera: měl kutnu o několik centimetrů kratší. Upravil si délku tak, že si kutnu vykasal nad provaz, jímž si hábit převazoval v pase. Keira si najednou uvědomila, že Kester jí přinesl plný pohár moštu, a cestou ani trochu nevylil. Ačkoli pochybovala, že ho zkrácení kutny zcela zbavilo nešikovnosti, zřejmě pomohlo.

„Můžu ti kus odříznout, jestli chceš,“ nabídla se.

„Ne, ale děkuji,“ odmítl zdvořile Kester. „Pan Sigimor mi pomohl ji upravit, ale nabádal mě, ať si šat nezkracuji. Ne teď, řekl.“

Z Kesterova výrazu vyčetla, že Sigimorovo slovo je pro chlapce zákon.

„Jednou mi řekl, že Ardgleann je tvůj a že tam budu smět nosit kalhoty,“ pokračoval Kester.

„Ale zatím ne.“

„Pan Sigimor řekl, že zatím ne.“

„Asi ti neprozradil, proč chce, abys s tím počkal.“ Keiru nepřekvapilo, když Kester zavrtěl hlavou. Otočila se a pohlédla znovu k Ardgleannu. „Už jsou dlouho pryč.“

„Není to tak dlouho, má paní. Sir Sigimor měl v plánu pozorovat terén. Podle mě zabere pozorování dost času, pokud se má provést pořádně.“

Sigimor se zjevně stal Kesterovým novým hrdinou. Keira si musela přiznat, že má s chlapcem velkou trpělivost. Ani ji nepřekvapovalo, že poté, co Kestera tak neurvale vyhnali pokrevní příbuzní, nadšeně přijímá vedení starších mužů. Blízcí mu ublížili, avšak on v sobě neměl vztek nebo odpor proti všem dospělým mužům. Keira mu musí najít správnou cestu, aby z něho vyrostl zodpovědný muž. Kester se možná na své příbuzné nezlobí, ale ona se na ně hněvá; jednoho dne je nechá poznat, jak velkou udělali chybu, když chlapce odmrštili.

„Jsem tady, sire Archie,“ zvolal Kester a začal mávat pažemi. „Pokud půjdete přímo ke mně, nestojí vám nic v cestě.“ Kester pohlédl na Keiru. „Víš, tento pohyb sir Archie vidí.“

O chvíli později sir Archie bezpečně přešel od koní ke Kesterovi a poplácal ho po zádech. „Jsi hodný chlapec.“

Vítr rozfoukal siru Archiemu dlouhé vlasy a Keira si všimla rozeklané jizvy, která mu vedla přes pravý spánek od vlasaté části hlavy k oku. „Říkal jsi, že máš potíže s očima od té doby, co jsi dostal ránu do hlavy?“ zeptala se ho.

„Ano,“ odpověděl sir Archie. „Hojila se dlouho. Domníval jsem se, že se mi zrak zase zlepší, ale nezlepšil.“

„Hnisala hodně?“

„Lady Keira je léčitelka, sire Archie,“ uvedl na vysvětlenou Kester. „A moc dobrá.“

„Nevím, jestli mě někdo může vyléčit. Ano, hnisalo mi to dlouhé týdny,“ odpověděl. „Otrava se však nerozšířila.“

Možná se nerozšířila, ale Keira si nebyla jistá, že se všechen hnis dostal ven. „Mohu se na to podívat?“

Sir Archie přikývl a Keira opatrně prohlédla nedávno zhojenou ránu. Její povrch byl tvrdý, až příliš tvrdý. Keira se obávala, že hnis se naměstnal pod kůži, možná se dokonce dostal i pod kost v oblasti očnice. Našla i známky toho, že hnis ještě čas od času prosakuje jizvou. Víc toho nezjistí, pokud ránu neotevře. Je s nimi mnoho mužů, které moc dobře nezná, a proto se neodváží použít své léčebné schopnosti.

„Myslím, že bude třeba ránu znovu otevřít a řádně vyčistit,“ řekla.

„A zlepší se mi zrak, když to uděláš?“

„To ti slíbit nemohu.“ Třebaže Keira věřila, že by se zrak mohl zlepšit, nechtěla v rytíři probouzet naději. Dokud ránu dobře neprohlédne, nebude si ničím jistá.

„Pak to zatím necháme, jak to je, má paní. Až bude po boji a ty se vrátíš, kam patříš, pouvažuji o tom.“

„Určitě ti to připomenu, pane,“ slíbila Keira a zase se zamračila při pohledu na Ardgleann. „Co je proboha mohlo tak zdržet?“ zamumlala si pro sebe.

„Je třeba důkladně prověřit, jakou má nepřítel obranu,“ chlácholil ji sir Archie, „a to nějakou dobu trvá.“

Keiru napadlo, že sluch má sir Archie výborný. „No, doufám, že se vrátí co nevidět, protože začínám být opravdu velice zvědavá, co tam viděli.“

„Tohle Keira vidět nesmí,“ zašeptal Liam a s hrůzou hleděl na ardgleannské hradby.

Nejdřív si děsné podívané nevšiml; byl příliš zaměstnán pozorováním polí, luk a rozlohou vesnice. Najednou upoutali jeho pozornost Sigimor s Ewanem, kteří prudce zastavili koně, a Keiřini bratři, jimž splynuly ze rtů nadávky. Zpočátku nepoznal, na co se dívají. Vzápětí se mu zvedl žaludek. Z hradeb Ardgleannu visela těla a lemovala celou hradební zeď jako zvlášť odporný náhrdelník.

„To jsou zřejmě muži, kteří chtěli bránit svého pána a domov,“ zamumlal Sigimor. „Rauf asi doufá, že takto probudí v nepřátelích strach.“

„Ty si to nemyslíš?“

„Možná ano, ale pak pocítí to, co já. Vztek… Obrovský vztek.“

„Vesnice je moc tichá,“ upozornil Lucas. „Viděli jste cestou dobytek? Vždyť ještě nepadl večer. Proč neslyším bučení krav, bečení ovcí nebo hašteření drůbeže?“

Liam se rozhlédl a uvědomil si, že Lucas má pravdu. Ves je příliš tichá a vylidněná. Ještě je světlo, měli by se tu pohybovat vesničané. Ale potkali jen toulavého psa.

„On to panství úplně vysál,“ poznamenal Ewan.

„Nebo soustředil všechno za hradbami sídla,“ odtušil Liam. „Až dorazí sir Ian, dozvíme se víc.“

„ Ano. Jestli viděl to, co teď my, chápu, proč se s námi okamžitě spojil.“

„Rauf se chová jako ty příslovečné kobylky z bible.“

„Máš pravdu. Vůbec nemyslí na budoucnost. Jestli jen poráží dobytek, aby měl maso, a nevěnuje se chovu, bude muset brzy napadnout okolní panství, aby jeho lidé nehladověli.“ Ewan se ohlédl na mrtvou vesnici a dodal: „Nebude ho zajímat, že svou chamtivostí odsoudí obyvatele jiných osad a vesnic k smrti.“

„Říkal jsem, že ho musíme zničit,“ zopakoval Sigimor a otočil koně se k táboru.

Ostatní ho rychle následovali, ale Liam se ještě chvíli díval na děsivý hrad. Jestli Rauf Moubray za sebou zanechává takovou spoušť, není divu, že je Sigimor odhodlaný zbavit Skotsko bezohledného násilníka a vraha. Liam si byl jist, že tohle není jediný Raufův zločin. Nevěděl, jak zatajit tu hrůzu před Keirou. Obával se, že se opět bude utápět v pocitu viny, třebaže Raufovu řádění zabránit nemohla. Pokřižoval se, sklonil hlavu a pomodlil se za duše mužů, jejichž těla visela z hradeb a čekala, dokud nebudou smět být uložena do země. Obrátil koně za ostatními a viděl, že Sigimor na něho čeká.

„Ještě jsi ze sebe zcela nesetřásl vliv církevního života, co?“ zeptal se Sigimor.

„Ale ano,“ odpověděl Liam. „To jen…,“ pokrčil rameny. „Potřebovali modlitbu.“

„Máš pravdu. Keira to zjistí. Neexistuje možnost, jak to před ní skrýt.“

Liam přikývl. „Já vím, ale pokusím se ji udržet mimo tu hrůzu, jak nejdéle to půjde. Zase bude mít pocit viny.“

„Proč?“

„Protože tady nebyla a trvalo jí měsíce, než se vrátila s pomocí.“

„Pošetilá dívka. Kdyby tady zůstala, byla by dnes už mrtvá. Nebo by si to přála. A co se týče té prodlevy – musela se uzdravit! Teprve teď nastala vhodná doba k bojovému tažení. Žádnou vinu nenese.“

„Já vím, ale je třeba ji přesvědčit, aby se pocitu viny zbavila.“

„Všechno pomine, až pozná, že ti, kteří přežili, ji z ničeho neobviňují.“

„A myslíš, že nebudou?“

„Někteří možná ano. Vždycky se najdou lidé, kteří potřebují jiné obvinit ze svých trápení. Pochybuji však, že o ní lidé budou špatně smýšlet. Je slabá dívka. Já si spíš myslím, že spousta jich bude opravdu překvapená, že se vrátila s pomocí. Vždyť byla paní Ardgleannu jen několik měsíců.“

Liam pomalu přikývl. „To je pravda. Neměla kdy navázat užší svazky s prostým lidem.“

„Než se připojíme k ostatním, položím ti otázku. Myslím na ni od chvíle, co jsme opustili Scarglas.“

„Prosím.“

„Opravdu jsem večer slyšel z tvé ložnice zpěv a dupot?“

„Já jsem nedupal. Tančil jsem.“ Liam potlačil úsměv, protože Sigimor na něho vrhl překvapený pohled.

Sigimor zavrčel a zavrtěl hlavou. „Když jsi odešel z pracovny, říkal jsi, že se jdeš milovat se svou ženou až do vysílení.“

„Možná proto jsme zpívali a tančili nazí.“

Tentokrát se už Liam neudržel a rozesmál se. Sigimor se tvářil zaraženě, jako by se bál, že se Liam zbláznil. „Ano, zní to šíleně, ale bylo to tak zvláštně… osvobozující. No tak, určitě jste s Jolenou také dělali něco, co by jiní lidé považovali za bláznivé a co vám připadalo jen nevázané.“

„Plavali jsme nazí,“ přiznal Sigimor. „Nechtěli jsme, aby to ostatní zjistili, a proto jsme si nechali zřídit ten malý rybníček. Voda je tam teplejší.“

Liam si vzpomněl na rybníček, který se znenadání objevil v předhradí. Myslel si, že ho Sigimor založil kvůli rybaření nebo aby přilákal divoké ptáky, které by pak mohli předkládat na slavnostních hostinách. Určitě by ho nenapadlo, že Sigimor s Jolenou se občas vyplíží ven a plavou v rybníčku nazí. Teď také věděl, proč je rybníček obehnán vysokým kamenným valem. Neměl zamezit přístupu zvířat, jak se domníval, ale poskytoval pánovi a paní soukromí při jejich dovádění. „Kdoví jestli Keira umí plavat,“ zamyslel se Liam a Sigimor se rozchechtal.

Keira uslyšela smích a trochu se uvolnila. Ewan a bratři se tvářili po návratu smutně, až se začala bát. Jejich odpovědi na otázky o Ardgleannu byly podezřele neurčité. Šla tedy naproti Liamovi, protože si byla jistá, že jí řekne pravdu. Slyšela Sigimorův smích a přestala se bát. Věci nemohou být tak špatné, jak se obávala.

Liam uviděl Keiru a cítil, že dobrá nálada ho rychle opouští. Sigimor měl pravdu, když říkal, že před ní nedokáže skrýt hroznou skutečnost, ale Liam se rozhodl tajit ji, co nejdéle to bude možné. Usmál se, objal Keiru kolem ramen a políbil ji na obě tváře.

„Nečekala jsem, že paprsek světla ze zapadajícího slunce vám ukáže cestu, jíž byste se mohli vplížit do Ardgleannu,“ prohodila a vyměnila si pokývnutí se Sigimorem, jenž odjel za ostatními muži.

„Neobjevili jsme nic,“ odpověděl Liam. „Vypadá to, že vysoké hradební zdi jsou tak neproniknutelné, jak jsi je zpodobnila na papíru.“

„Šli jste tam, abyste se ujistili, že moje kresby jsou přesné?“

„To byl jeden důvod. Nakreslila jsi všechno opravdu velmi pečlivě a přesně, ale pohled na vlastní oči pomůže člověku udělat si přesnější představu o situaci. Ano, kolem sídla je otevřená krajina a zdá se, že louky nikdo nekosil celé měsíce a ani stáda trávu nespásala. Je dost vysoká, aby nás kryla, kdybychom se k hradu plížili. Měsíc bude v novu, takže bude zaručená tma.“

„Ale bylo by mnohem lepší, kdybyste mohli vniknout do hradu tajnou chodbou a rozpoutat boj přímo v srdci nepřátelského doupěte.“

„To ano.“

„Musíme vyhledat Malcolma.“ Keira věděla, že nebude souhlasit, a připravila se na hádku.

„Nemůžeme riskovat, že nás někdo uvidí,“ zavrtěl Liam hlavou.

„Malcolm možná zná cestu k tajné chodbě. Jsem si jistá, že jedna tam je.“

„Malcolm může být mrtvý.“ Keira zbledla a Liam vzdychl a políbil ji na čelo. „Promiň, Keiro.“

„Ne, možná máš pravdu. Ale za zkoušku to stojí. Jeho dům je na bližším konci vesnice. Jestli Rauf nepostavil stráže všude kolem, mohli bychom se k Malcolmovi dostat bezpečně.“

„To se mi nelíbí.“

„Mně také ne,“ ozval se za nimi Sigimor. Přistoupil k nim a podal Liamovi měch s vínem. „Ale je to příliš dobrá šance, než abychom ji nevyužili. Malcolm možná ví o chodbě, která nebyla zaslepena. Navíc může mít informace, jež bychom mohli využít.“ Liam se ještě několik minut přel, ale věděl, že je to zbytečné, protože Sigimor s Keirou měli pravdu. „Můžeme Malcolmovi věřit?“

„Ano,“ odpověděla Keira. „Je to dobrý a poctivý muž.“

„Dost dobrý a poctivý, aby nás neprozradil, i kdyby ho Rauf zajal?“

„Věřím tomu. Říkala jsem ti, že Malcolm si jen přeje v poklidu žít se svou ženou Joan a věnovat se krásnému řemeslu. Raufa nenávidí, tím jsem si jista.“

„Ve vsi jsme nenarazili na žádné stráže,“ řekl Sigimor.

Keira si pomyslela, že je to divné, ale pak se soustředila na jediné – přesvědčit Liama, aby vyhledal Malcolma. „Kvůli všem našim mužům a ostatním, kteří se k nám připojí, bychom se měli pokusit s ním promluvit. Možná není bojovník, ale výcvikem rytíře prošel. Během posledních měsíců si mohl všimnout něčeho, co byste mohli proti Raufovi využít.“

To byla pravda, kterou Liam nemohl popřít, ačkoli si to velmi přál. Fakt, že Sigimor se postavil na Keiřinu stranu, znamenal, že on v hádce neuspěje. Liam ovšem bratrance dobře znal a věděl, že by nikdy nedovolil ženě, aby se pouštěla do nebezpečí. Pokud Sigimor s Keirou souhlasí, znamená to, že riziko pro ni není velké, nebo že stojí za to, čeho by mohli dosáhnout. Liam upřímně doufal, že pravda je to první.

„Pokusíme se o to, až bude úplná tma,“ připustil, ale v hlase mu znělo váhání. „Teď postavíme malý přístřešek, ať máme kde spát.“

„Mně nebude vadit, když budu spát venku, Liame,“ řekla Keira.

„Nechci, abys spala uprostřed armády chlapů. Velmi brzy sem přijedou další muži, které dobře neznáme.“

Vzhledem k tomu, kolik s nimi bylo příslušníků její i jeho rodiny, by to vůbec nevadilo, ale Keira raději mlčela. To, jak se Liam zamračil, když na něho Sigimor pobaveně pohlédl, jí prozradilo, že by neměla odporovat. Vlastně by nějaké přístřeší uvítala, byť by bylo jen z bláta a větví. Počasí se může snadno změnit a v dešti a v zimě by spát venku nechtěla.

Nakonec jim pomohlo mnoho lidí. Keira pochopila, že její i Liamovi příbuzní považovali výstavbu přístřeší za dobrý nápad, navzdory tomu, že Liama popichovali. Posel, vyslaný za sirem Ianem MacLeanem přinesl zprávu, že sir Ian dorazí s oddílem za několik hodin, a syn dalšího spojence a jeho deset bojovníků se vrhli do práce ihned. Když Keira viděla výsledek, rozhodla se, že si nebude stěžovat na ochranitelský přístup mužů. Stěny domku byly zbudovány z kamenů a větví a jako střecha posloužilo naolejované plátno. Stavba byla dost vysoká, aby v ní mohla Keira sedět, a dostatečně ji ochrání i před nejprudší bouřkou. Další naolejované plátno pověsili muži před vchod, takže zajišťoval páru určité soukromí.

Krátce po večeři Liam rozhodl, že se pokusí navštívit Malcolma, protože padla tma. Znovu sice zapochyboval, jestli se Malcolmovi dá věřit, ale nikdo z ostatních se s ním už o tom nepřel. Váhavě tedy dovolil Keiře jít první a vyrazili do vesnice.

Liam byl tak zaměstnán pozorováním známek možného nebezpečí, že ani moc nesledoval, kterou cestou Keira jde. Když uslyšel její přidušený výkřik, uvědomil si, že jsou na dohled Ardgleannu. Přiskočil k ní a vzal ji do náruče. Přitiskla se k němu, položila mu tvář na hruď a rozplakala se.

Pohlédl k sídlu a zaklel. Planoucí pochodně na hradbách osvětlovaly Raufovy smutné oběti. Těla vypadala dokonce ještě strašidelněji než ve dne. Jeho něžná a bezbranná Keira mohla být také objektem brutality Raufa Moubraye. Ten muž musí zemřít. „Neměla jsem je opouštět,“ bědovala tiše Keira.

„Nebuď pošetilá, lásko,“ řekl. Přinutil se, aby jeho hlas zněl pevně. „Kdybys tu zůstala, stala by ses pravděpodobně jedním z korálků toho děsivého náhrdelníku.“

Keira zaúpěla a chytila se za břicho. „Je mi špatně.“

To Liama nepřekvapilo, protože ani jemu samotnému nebylo dobře. Nevšímal si, že ho odstrkuje, a podržel ji, když začala zvracet. Pak ji odvedl do stínu lesa, pryč od krutého výjevu. Bylo mu jí nesmírně líto. Seděla schoulená, chvěla se a omývala si obličej vodou z měchu, který si vzala s sebou. Přiměl ji, aby si vypláchla ústa několika doušky vína, které nesl on. Byl rád, že si vzali zásoby i na tak krátkou cestu. Snažil se být připravený na nejhorší. Nebyl přesvědčen, že cesta za Malcolmem je bezpečná, a chtěl mít s sebou to nejdůležitější, bude-li třeba prchat opačným směrem, než byl jejich tábor.

Usedl vedle ní, objal ji kolem ramen a přitiskl k sobě. „Nechtěl jsem, abys to viděla.“

Keira se zhluboka nadechla, aby se uklidnila: „Proto byl Ewan

i moji bratři tak skleslí, když jste se vrátili z průzkumu, že?“ Cítila, že přikývl, protože se jí tváří otřel o vlasy. „Proč někdo dělá taková zvěrstva?“

„Aby vystrašil lidi, kteří ještě žijí.“

„Proto jsi říkal, že je Malcolm možná mrtev? Myslíš si, že je také tam?“

„Myslím, že tam jsou ti, kteří se snažili bránit svého pána a své domovy.“

„Nepřežil nikdo z nich?“

„Někteří. Sir Ian tvrdí, že lidé z Ardgleannu se skrývají na území jeho panství. Je to několik bojeschopných mužů, kteří přijdou s ním, a pak jiní, kteří žili a pracovali v hradu. Od nich jsme se dozvěděli, že všechny únikové cesty z hradu byly uzavřeny. Čtyři muži se vydali k jednomu vstupu a narazili na Raufovy muže. Dvěma se podařilo uprchnout a doběhnout k dalšímu tajnému východu. Nějaká dívka se skrývala téměř tři dny, než se z hradu dostala. Pověděla siru Ianovi a ostatním, že Rauf přikázal všechny ostatní únikové cesty neprodyšně uzavřít.“

Keira se ohlédla na hrad. Věděla, že příšerný pohled ji bude strašit celý život. Napadlo ji, že se otočí a poběží někam, kamkoli, a sem už se nikdy nevrátí, ale rychle zbabělou myšlenku zapudila. Duncan ji zklamal v mnohém, ale ona jeho nezklame. A nemůže zklamat lidi, kteří trpí pod nadvládou bestie jménem Rauf Moubray. Teď je závislá na mužích, kteří zbaví sídlo krutého samozvance, ale ona dohlédne, aby byl Ardgleann obnoven a získal tvář a postavení, jaké míval ještě nedávno. Pravděpodobně tam stále budou přítomni duchové, s nimi se však naučí žít.

„Zabijete ho?“ zeptala se. Vstala a oprášila si sukni.

„Ano, Keiro,“ odpověděl Liam. „Zabijeme.“

„Dobře. Teď si pojďme promluvit s Malcolmem.“

Keira rozhodně vykročila a Liamových mumlaných stížností si už nevšímala.

15. kapitola

„Myslíš, že tam je? A že bude ochoten nám pomoci?“

Liam předstíral, že neslyšel Keiřin povzdech, a opatrně postupoval tmou za ní. Věděl, že se opakuje, ale nedokázal se zbavit rostoucí tísně. Hlásek v hlavě mu připomínal, že Keira ty lidi nezná příliš dlouho, ale oni naopak žili pod Raufovou nadvládou dlouhé měsíce. Dávala v sázku život kvůli těm, jež znala jen krátce. Neobvyklé ticho ve vesnici v něm vzbuzovalo obavy. Lucas měl pravdu. Byla příliš tichá. I když už byla pozdní hodina, ve vsi by neměl být takový klid a tma. Liam se bál o Keiřin život a ptal se sám sebe, jestli by v ní pocit viny vzrostl, kdyby viděla další důkazy Raufovy krutosti.

„Bude tady,“ zašeptala Keira, „a také nám pomůže.“

Keira chápala Liamovy obavy a sdílela je s ním. Tihle lidé trpěli několik měsíců pod nadvládou muže krutějšího, než si dokázala představit. Nevěděla, čím je zastrašoval. Také netušila, zda Malcolm žije. Mohl přežít, ale kdyby se Rauf býval dozvěděl o Malcolmově původu, byl by v něm spatřoval hrozbu. A s hrozbou se Rauf vždy rychle vypořádal. Keira nemusela vidět hrůzné důkazy, aby to věděla. Ujišťovala Liama, že Malcolma najdou, ale chtěla se tím uklidnit sama, protože jeho obavy byly odůvodněné. Připlížila se k malým dvířkům, chytře schovaným za kamenným komínem obrostlým hustým břečťanovým porostem. Tiše se modlila, ať na ně za dvířky nečíhá smrt, a zaškrábala na ně. Pak zaklepala tak, jak ji to naučil Malcolm. Nesdílel Duncanův optimismus a brzy po jejím příjezdu na Ardgleann jí ukázal tajný vchod do svého domku. Pomohl jí, když prchala před Raufem, a doufala, že jí pomůže i teď.

Dveře se pomalu otevřely a Keira cítila, jak se Liam za ní pohnul. Nemusela se ani otáčet, aby věděla, že vytasil meč. Bral svoji povinnost chránit ji velmi vážně. Nad tím by ses měla radovat, plísnila sama sebe. Dívala se na muže ve stínu, který vyhlédl zpoza otevřených dveří.

„Malcolme,“ zašeptala, protože si nebyla jistá, že ten opatrný muž je opravdu její přítel.

„Má paní. Jsi to ty? Svatá panno, mysleli jsme si, že jsi mrtvá!“ Malcolm otevřel dveře dokořán, ale když uviděl vedle Keiry Liama, zarazil se. „Kdo je to s tebou?“

Zlobné podezření v Malcolmově hlase Keiru zamrzelo, ale nedivila se. Nechala poddané napospas Raufovi, a ani se nepokusila poslat zprávu, že přežila. Malcolm ji neznal natolik, aby věděl, že by nikdy jeho ani ostatní nezradila.

„Můj druhý manžel.“ odpověděla.

„Ty ses znovu provdala?“

„Přišlo to… neočekávaně.“

Liam přistoupil blíž. „Světlo linoucí se z otevřených dveří a váš šepot mohou vzbudit nežádoucí pozornost. Raději bychom měli jít dovnitř.“

„Samozřejmě. Trochu jste mě zaskočili,“ omlouval se Malcolm. „Pojďte dál.“

Liam nechal Keiru vejít jako první. Sotva vstoupil, hned se opatrně rozhlédl po spoře osvětlené dílně. Jakmile Malcolm zapálil další svíčku, Liam si uvědomil, že stíny kolem stěn jsou výrobky vyřezané ze dřeva, překrásně zdobené kovem. Některé vypadaly jako ze stříbra. Dřevěné poháry byly tak nádherné, že žádný pán by se nestyděl mít je na svém stole.

Malcolm je uvedl do druhé, menší místnosti a pokynul k lavici u stolu. Liam s Keirou se posadili a pozorovali Malcolma, který nachystal tři poháry a džbán. Držel ho v pravé ruce jaksi nemotorně. Když si Malcolm přisedl, Liam si všiml, že má ruku samou jizvu a prsty nepřirozeně zkroucené.

„Ach bože,“ vykřikla Keira. „Co to máš s rukou, Malcolme?“ Sáhla Malcolmovi na znetvořenou ruku, ale ten hned ucukl. Keiře to však stačilo, aby zjistila, že Malcolm zřejmě trpí bolestmi. Zlomené kosti se špatně zhojily.

„To mi udělal Rauf Moubray,“ odpověděl Malcolm a nalil jim pivo.

„Ví, kdo jsi?“

„Ne, to bych neřekl, jinak bych už byl mrtvý. Tohle mi neudělal proto, kdo jsem. Udělal to proto, že jsem se pokoušel mu zabránit, aby mi vzal ženu.“

„To ne. Odvedl Joan?“

„Ano, vzal mi Joan. Je v hradu. Odvedli tam mnoho dívek, dokonce i malou Meggii našeho bednáře. Je jí teprve třináct.“

Keira si zakryla tvář rukama. Její zbabělost stála lidi z Ardgleannu mnohem víc, než si myslela. Cítila, jak ji Liam něžně hladí po zádech, a to ji trochu uklidnilo. Ovládla pláč a podívala se na Malcolma. „Tak moc mě to mrzí! Měla jsem se vrátit dřív.“

„Abys zemřela? Nebo se nechala znásilnit? Když jsem tě naposledy viděl, byla jsi zraněná. Předpokládám, že ses uzdravovala dlouho.“ Malcolm zavrtěl hlavou. „Ne, děvče, tebe nemusí mrzet nic.“

„Ne? Zatímco jsem se skrývala v bezpečí kláštera, ty jsi ztratil ženu a možnost obživy.“ Znovu se krátce dotkla jeho ruky. „Vím, jak jsi miloval svou práci.“

„A stále se jí věnuji.“

„Můžeš tou rukou vyřezávat?“

„Ne, ale to nevadí. Víš, má paní, schovávám ji, protože někteří si myslí, že je to znamení ďábla. A pracuji levačkou. Umím to už dávno.“ Letmo se usmál a pak si vzdychl. „Ale dal bych tomu bastardovi i druhou ruku, jen kdyby mi vrátil moji Joan. Je mi jedno, co si od ní ti muži vzali, pokud ji nezranili na těle nebo na duši. Chci ji zpátky Bez ní nevidím krásu ve dřevě ani v kovu, nedokážu ji objevit.“

„Přivedeme ji i ostatní,“ prohlásil Liam. Poznal, že Malcolm váží každé jeho slovo.

„Máte s sebou bojovníky?“ zeptal se Malcolm.

„Ano. A čekáme další.“

„Rauf a jeho muži jsou zkušení válečníci.“

„My jsme lepší,“ usmál se Liam. „Máme muže, kteří dokáží ukrást mrtvolu dřív, než ji příbuzní položí do hrobu.“

„Nevím, jestli bychom měli být na takové lidi hrdí,“ zamumlala Keira.

„Možná ne,“ souhlasil Liam, „ale jsou užiteční.“

„Ty se pak staneš naším pánem?“

„Keira mi pověděla, že skutečným dědicem bys měl být ty, přestože jsi nemanželský.“

„Já se nechci stát pánem. Nikdy jsem po tom netoužil. Otci mé paní jsem řekl totéž, když se mě na to ptal. Chci jen žít s Joan a hledat krásu ve dřevě a kovu. Jestli nás zbavíš Raufa Moubraye, uvítám tě jako našeho pána. Duncan věděl, že tuhle povinnost jsem na bedrech mít nechtěl. To je jeden z důvodů, proč si našel ženu. My všichni jsme byli ochotni přijmout ji za svou paní, kdyby se s Duncanem něco stalo.“

„Ale pán klanu by byl samozřejmě mnohem lepší,“ zamumlala Keira a oba muži se na ni ostražitě podívali.

„To, ano. Už jen proto, aby odradil další, kteří by si chtěli přivlastnit Ardgleann,“ řekl Malcolm. „A kdo vlastně jsi?“ zeptal se Liama.

„U všech svatých, já jsem vás nepředstavila, že?“ Keira zavrtěla hlavou. „Malcolme, tohle je sir Liam Cameron z Dubheidlandu, můj manžel. Liame, to je Malcolm MacKail, Duncanův nevlastní bratr. Přeje si, aby jejich příbuzenský vztah zůstal před lidmi utajen.“ Oba muži pokývli hlavou a Keira pokračovala: „Je spřízněn s MacFingaly ze Scarglasu.“ Krátce se usmála, když si všimla Malcolmova zmateného pohledu. „Jsou to vlastně Cameroni, ale starý pán se rozkmotřil s příbuznými a přijal nové jméno. Stále se kvůli tomu přou.“

„Až se naše neutěšená situace vyřeší, rád si tu historku vyslechnu. Kdo jsou tví bojovníci?“

„Právě MacFingalové,“ odpověděl Liam. „Jsou to dobří válečníci, možná dokonce lepší než moji příbuzní, ačkoli bych hodně riskoval, kdybych to před nimi vyslovil. Většina z nich bojuje celý život.“

„A přesto jsou naživu.“

„Jistě.“

„Kolik máte bojeschopných mužů?“

„Přibližně čtyřicet. Jsou to Cameroni, MacFingalové, MacEnroyové, pár jejich spojenců a několik mužů z klanu Murrayů.“

„A ještě Kester a sir Archie,“ dodala Keira. „Na ně jsi zapomněl.“

Liam si vyměnil s Malcolmem krátký pohled a ten pochopil, že Liam měl dobrý důvod nepočítat je mezi bojeschopné muže. „Neboj se, Keiro. Musím jen vymyslet způsob, jak je zaměstnat, nezranit přitom jejich pýchu a umožnit jim bitvu přežít.“

Keira přikývla. Kester s Archiem měli odvahu a čest, ale Liam měl pravdu, když je vyloučil z výčtu dobrých bojovníků. Kester už se zlepšuje a odhalil určité zkušenosti, které z něho mohou udělat cenného bojovníka v budoucnu, ale zatím je to jen neochmýřený hoch, který velmi často padá na zem. A ubohý sir Archie, pomyslela si s povzdechem, ten má zkušenosti i zručnost, ale pokud nenajde cestu, jak mu pomoci znovu získat zrak, bude stejně malou hrozbou pro své nepřátele jako malým přínosem pro své spojence.

„Co ode mě potřebuješ?“ zeptal se Malcolm.

„Informace,“ odpověděl Liam a rychle začal Malcolmovi klást otázky o obraně Ardgleannu a síle Raufovy armády.

Keira poslouchala muže a cítila, že se v ní zase probouzí strach. Snažila se znovu ho potlačit. V týdnech, v nichž Rauf Moubray pobýval na Ardgleannu, zesílil jeho obranu. Zřejmě dokázal odhadnout slabá místa, která by mohla být využita nepřítelem. Nepřekvapovalo ji, že ze všeho nejdřív Rauf uzavřel všechny tajné chodby do sídla. Zdálo se, že dovnitř se útočníci mohou dostat jedině přes vysoké hradby nebo přímo branami. Dobývání hradu by je mohlo stát spoustu životů, o zraněných nemluvě. Keira by ráda všechno zastavila, ale věděla, že to není možné.

Pocit viny ji hryzal uvnitř jako něco živého. Kdyby přišla dřív, Ardgleann by nebyl tak dobře opevněný. Ubohý Malcolm by neměl zchromlou ruku a ženy z vesnice by netrpěly ponížením a hanbou. Nezáleží na tom, jak si své váhání zdůvodňovala – ve zdech kláštera ji držel strach.

Pokusila se potlačit hořkou příchuť studu za svou zbabělost. Chvíli zírala na Malcolmovu ruku a pak ji uchopila. Malcolm se lekl, ale stále poslouchal Liama. Keira věděla, že Duncan pověděl Malcolmovi o jejím daru uzdravování, ale měla podezření, že Malcolm vůči jejímu umění chová pochybnosti, možná i strach. Avšak teď se zdálo, že jí dovolí cokoli, a Keira toho rychle využila.

Když pustila Malcolmovu ruku a otevřela oči, uvědomila si, že muži umlkli. Malcolm na ni užasle hleděl, oči měl rozšířené, ale nebyl v nich strach ani hrůza. Liam svíral rukou Malcolmovo předloktí a pevně je tiskl ke stolu. Keira byla myšlenkami ztracená v Malcolmově bolesti a soustředěně se snažila zjistit rozsah jeho zranění. Ani si nevšimla, že v jedné chvíli se jí Malcolm pokusil vytrhnout.

„Máš chléb, med a mošt?“ zeptal se Liam Malcolma, když viděl, jak se Keira mírně zapotácela a zachytila se hrany stolu, aby neupadla.

„Ano.“ Malcolm chtěl vstát, ale Liam vyskočil a položil mu ruku na rameno.

„Ne. Bude lépe, zůstaneš-li sedět. Pověz mi, kde to je.“

Pak rychle podal Keiře chléb s medem a mošt a tiše pobídl Malcolma, aby si vzal také. Snažil se přimět Keiru, aby se oprostila od bolesti. Šeptal jí, aby si představila chladnou vodu, která ji z ní smývá. Pak si sedl a navzdory jejím chabým protestům si Keiru posadil na klín a přitiskl k sobě. Když mu za chvíli zemdlela v náručí a usnula hlubokým spánkem, spokojeně se usmál.

„Duncan měl pravdu,“ pronesl Malcolm tiše s pohledem upřeným na ruku. „Keira má vzácný dar a on tomu byl rád.“

„Ano.“ Liam letmo políbil Keiru na temeno hlavy. „Nevyužívá ho vždycky takhle plně. Stojí ji to hodně sil, jak vidíš.“ Podíval se na Malcolmovu ruku. „Asi tak za den bolesti pominou. Nejde však o uzdravení, abys mě dobře pochopil.“

„Já vím. Osvobodit člověka od bolesti, byť jen na krátko, je dost velký dar.“

„Až se probudí, buď tady, nebo později v táboře, asi ti sdělí, že nějakou naději na uzdravení máš.“

„Viděla poškození pod kůží, že?“

„Ano. Pochybuji, že to někdy pochopím. Proč byl Duncan tak rád, že má Keira svůj dar?“ zeptal se Liam a v duchu se ptal, jestli Malcolm zná ošklivou historii Keiřina zničeného manželství. „Doufal, že ho uzdraví.“

„Byl nemocný? Nikdy se o ničem takovém nezmínila.“ Malcolm si všiml, že mají dopito, a nalil Liamovi i sobě další pivo. „Duncan se chtěl s Keirou oženit, aby získal silné spojence pro náš klan. Věděl, že ona povolá své příbuzné na pomoc, bude-li potřeba. Když mu pověděla o svém umění léčit, byl ještě netrpělivější, aby ji učinil svou ženou, protože doufal, že jednoho dne uzdraví i jeho.“ Malcolm se zamračil, zhluboka se napil piva a pak pokračoval: „Měl slabost v mužských orgánech.“

Liam se na něho zahleděl. „Ty znáš celou pravdu, že?“

„Že jejich manželství nebylo nikdy naplněno? Ano, ale problém nesídlil v jeho těle. Byl v jeho mysli, řekl bych. Možná i v srdci.“

„Nebyl neschopný. Řekla mi, jak se choval, když s ní měl sdílet manželské lože. Byl postižený?“

„Ano i ne. Měl své potřeby, toužil po své ženě, ale nemohl ji mít. Ze všeho viním jeho rodiče. Ano, zejména matku, třebaže ani otec nebyl o nic lepší. Nebudu tě zbytečně unavovat tím, jak ho trápili. Špatnou výchovou v něm probudili odpor k sexu a slavili smutný úspěch – jejich syn nebyl schopen spát s dívkou. Pomáhal jim v tom bláznivý kněz, kterého si mnoho let drželi v Ardgleannu. Touha byla podle něho hříchem a jistou cestou do pekla. Duncan prožil mnoho smutných dnů vyplněných zejména bitím a dalšími tvrdými tresty. Ubohý chlapec pak už nedokázal pocítit zdravou touhu, aniž byl mučen pochybnostmi, co je vlastně správné. Kdyby jejich manželství trvalo déle, možná by se situace spravila. Koneckonců, milování v manželství kvůli dětem hřích není, že? Avšak osud rozhodl, že bude všechno jinak.“

„Váš otec se asi musel chovat normálně, jinak by Duncan vůbec nepřišel na svět a ty bys tu také nebyl.“

„To je pravda, ale vím, že se kolikrát bičoval až do krve a dělal to často. Jeho žena mu stále předhazovala mou existenci jako důkaz zavrženíhodné hříšnosti všech mužů a jejich zvířecích potřeb.“

„Už ani nemusíš pokračovat. Já jsem si to myslel. Nějakou dobu jsem žil v klášteře jako mnich a setkal jsem se s podobnými muži.“ Liam pocítil, jak se jeho žárlivost na Duncana mění v sympatie. „Duncan musel v dětství prožít muka.“

„Bohužel ano. Vím jistě, že mi neřekl ani polovinu toho, co s ním dělali, když předpokládali, že má nečisté myšlenky.“

„Keiře se však nikdy nesvěřil. Domnívá se, že ji považoval za nepřitažlivou a že to byla její chyba, když s ní nespal. Ještě se mi nepodařilo přesvědčit ji o opaku.“

Malcolm zavrtěl hlavou. „Ubohé děvče. Radil jsem Duncanovi, aby k ní byl zcela upřímný, ale on získával odvahu velmi pomalu. A pak už o možnost vysvětlení přišel.“

„Kolik lidí zná pravdu?“

„Jen pár, a ti nikdy nepromluví. Keira je hodná dívka a zdejší lidé jsou víc než ochotni přijmout ji i její klan jako pány. Jestli nás zbavíš démona, který teď okupuje Keiřino sídlo, nepochybně získáš oddanost všech.“

Liam pomalu zavrtěl hlavou. „Možná. Ale po porážce Raufa bude třeba Ardgleann zvelebit, aby se zase stal tím, čím býval kdysi. Známky Raufovy brutality a chamtivosti jsou patrné na každém kroku. Dost mě překvapuje, že ti nechal některé z tvých krásných výrobků.“

Malcolm se podíval k dílně, kde byly jeho výtvory, a pak pohlédl na Liama. „Pár kousků si odnesl, ale co na tom záleží? Oloupil mě o můj největší poklad, o srdce i duši, když mi odvedl mou Joan,“ dokončil tiše přidušeným hlasem. „Nemohu spát, když myslím na to, jak moje žena trpí, a cítím se mizerně, protože jí nemohu pomoci. Dívám se na hrad a myslívám na to, jak rád bych toho bastarda zabil. Mnohokrát jsem se tam vydal, rozhodnutý, že se Raufovi postavím. Ale zastavila mě zbabělost.“

„Byl to zdravý rozum,“ opravil ho ostře Liam a pak tón zmírnil. „Opravdu si myslíš, že by tvé ženě pomohlo, kdyby se musela dívat, jak tě před jejíma očima zabíjejí? Trpěla by mnohem víc, kdyby se musela dívat na tvoji hnijící mrtvolu zavěšenou na hradbách mezi těmi ostatními ubožáky.“

Malcolm zbledl, zachvěl se a zašeptal: „Někteří ještě nebyli mrtví, když je tam pověsili.“

Liam tiše zaklel a pak řekl: „Musí zemřít.“ V Malcolmově pohledu byl stejný vztek a pohrdání, které cítil k Raufu Moubrayovi sám. „O tomhle bych měl určitě říct bratrancům a Keiřiným bratrům.“

„Asi je to rozzlobí, že?“

„To ano. Mají spoustu důvodů, aby toho bastarda z hradu vyhnali. Ukradl ho jejich příbuzné a učinil z ní vdovu. To, co jsi mi teď řekl, jejich odpor k němu ještě posílí. Stačilo, když viděli ta těla na hradbách.“

Malcolm se podíval na své ruce. „Nejsem kovaný válečník, ale umím držet meč, můj pane.“

Liama potěšilo, jak ho Malcolm nazval. Bitva ještě nebyla vybojována, ale Malcolm už přijal Liama za pána Ardgleannu. Spousta lidí se bude nad jeho náhlým vzestupem mračit, ale záleží hlavně na postoji prostých lidí z Ardgleannu. A první krok k jeho přijetí byl učiněn.

„Pak jsi tedy vítán mezi bojovníky. Teď potřebujeme plán,“ dodal a políbil Keiru na temeno.

„Ty ji miluješ, že?“ řekl Malcolm a Liam se začervenal. „Myslím, že ano,“ odpověděl Liam a usmál se. „Vlastně si náš sňatek nevybrala.“ Zkráceně Malcolmovi vysvětlil, jak se vše seběhlo a co svedlo jeho a Keiru dohromady. „Snad se mi podaří přesvědčit ji, že jí budu věrným manželem a že ji nechci jen kvůli bohatství, které získám.“

„Ano, bude to těžká práce. Ubohý Duncan jí svým jednáním ublížil, protože jí svoje trápení rozumně nevysvětlil.“

Liam přikývl a pak obrátil rozhovor k nadcházející bitvě. Bylo jasné, že Malcolm má znalosti, jež mohou být v příštích dnech užitečné. Protože se Malcom rozhodl opustit domov a přidat se k nim, Liam neztrácel čas. Vyrazili z vesnice k táboru, a přestože Liam nesl spící Keiru, kráčel lehce a rychle.

Keira zamrkala, rozhlédla se a pak se zamračila. Kdy a jak se dostala do tábora? Pomalu se posadila a Liam se k ní naklonil a podal jí pohár. Keira poznala Malcolmovu práci. Usmála se a napila se chladného moštu. Liam se posadil vedle ní.

„Je ten muž, co mluví se Sigimorem, Malcolm?“ zeptala se. „Ano.“ Liam ji objal kolem ramen a přitáhl ji k sobě. „Požádal nás, aby se k nám mohl přidat. Má znalosti o tom, kdo kde je, a ty jsou pro nás cenné. Bohužel neví jistě, která úniková cesta zůstala přístupná pro Raufův možný útěk.“

„Kdy začne bitva?“

„Jakmile dojedou ostatní. Nebo brzy potom.“

„Teď už není cesty zpět, že?“

Políbil ji na tvář. „Ne. Opravdu bys chtěla, abychom se vrátili? Po tom, co jsi tu viděla?“

Keira pomalu zavrtěla hlavou. „Jen chci, aby Rauf Moubray a jeho žoldáci byli potrestáni. Taková spravedlnost není v bitvě možná.“

„Možná ne. Ale má-li muž zemřít, raději padne v bitvě, v níž zbaví svět zločince a vraha. Válečníci ze sousedních panství se k nám připojí proto, že vědí, že takový člověk by brzy napadl a obsadil i jejich panství a toužil by po dalších. Jak říká Sigimor, ten člověk je zlo, které musíme vymýtit.“

„Měla bych se omluvit členům rodiny, kteří vyjádřili obavu o mé předchozí manželství,“ zamumlala Keira.

Liam uchopil její tvář do dlaní a přinutil ji, aby se na něho podívala. „Musíš se už zbavit pocitu viny, který tě užírá. Nic z toho se nestalo tvojí vinou. Duncan chtěl ženu. Rauf toužil po Ardgleannu, a to velmi dlouho. Tyto skutečnosti tady byly dřív, než ses setkala s Duncanem. Kdybys to nebyla ty, byla by na tvém místě jiná. Ty jsi měla alespoň tolik rozumu a síly, že jsi přežila a vrátila ses s ozbrojenci.“

„Příliš pozdě. Já…“

Zastavil její slova prudkým polibkem. „Už když ses léčila ze zranění a skrývala se před Raufem, bylo pozdě zastavit jeho kruté řádění. Přestaň si to klást za vinu, Keiro. Jsi jediná, kdo to dělá.“

„Možná.“ Položila mu hlavu na hruď. „Máš nějaký plán? Něco lepšího, než je přímý útok na hradby?“

„Brzy něco vymyslím. Plán už zraje. A slibuji ti, že bude velmi chytrý.“

16. kapitola

„Tak tohle je váš chytrý plán?“ Keira nevěřícně zírala z Liama na Sigimora, Kestera, Malcolma a sira Archieho. Asi opravdu vypadala tak rozzlobeně a zároveň zděšeně, jak se cítila, protože všech pět mužů se tvářilo zaraženě. Jen na Sigimorovi poznala, že se skoro baví. Nápad poslat Kestera a sira Archieho do hradu, aby vypátrali chodbu, jíž by mohli muži proniknout dovnitř, byl riskantní, ale mužům se líbil. Keira nemohla pochopit, jak mohli přijít na to, že neohrabaný hoch a muž, který vidí svět jako skrze hustou mlhu, mohou splnit přenáročný úkol. Bohužel to nemohla říct nahlas, neboť Kester a sir Archie měli svoji hrdost. Byli celí nedočkaví, aby se už už mohli vydat za nebezpečným posláním a stali se tak součástí důležitého boje.

„Liame, mohu si s tebou promluvit o samotě?“ Keira netušila, proč její chladná a rozzlobeně vyřčená žádost vyloudila na Sigimorově tváři úsměv, ale už dávno ho považovala za podivína.

Liam zaváhal. Opravdu nebylo co probírat. Plán byl přijat a všichni souhlasili, že představuje nejlepší řešení, při němž se vyhnou vážným ztrátám. Viděl však v jejích očích strach. Když nic jiného, zbaví ji obav o dva přátele, ale musí to udělat v soukromí. Jeho vysvětlení by mohlo zranit Kesterovu a Archieho pýchu.

„Ano,“ přikývl a uchopil ji za paži. „Ale nemůžeme se o tom bavit příliš dlouho.“

„Řekla jsem, že si s tebou chci promluvit, a ne se hádat,“ zaprotestovala, když ji vedl k velkému stromu na konci tábora.

„Zdá se, že se bude dít obojí.“

Po chvíli se zastavili a podívali se na sebe. Keira vyštěkla: „Jsi blázen? Jak můžeš jen pomyslet na to, že ty dva pošleš do hradu, Raufovi přímo pod nos? Jako bys poslal jehně k řezníkovi. Dokonce i ty jsi mluvil o tom, že Kester neujde pár kroků, aniž by zakopl, a sir Archie klidně zaútočí na kmen stromu v domnění, že je to divoké prase.“

„To máš pravdu.“

Zamračila se. „Co tím chceš říct?“

„Nebudou v nich spatřovat ohrožení.“

„To ale neznamená, že jim nebude hrozit nebezpečí. Vypadá to, že Rauf se moc nezapotí, než je zabije.“

Liam ji objal, přitiskl k sobě a položil si bradu na její temeno. „Ano, půjdou do nebezpečí. Nechci ti lhát. Ale Rauf zabíjí jen silné, ty, kteří ho ohrožují nebo ho rozzlobí. Žádný muž nemůže v Kesterovi a siru Archiem vidět hrozbu, pokud ho nenapadnou.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Nemůžu, ale pevně věřím, že neohrozím jejich život. Kester se sirem Archiem vypadají jako hloupí a neškodní tuláci – dokud s nimi nepromluvíš a nezjistíš, jací jsou. Společně tvoří jednoho velmi chytrého bojovníka. Kester je očima sira Archieho a sir Archie propůjčuje Kesterovi svou sílu. Přijdou tam a řeknou, že je za tebou posílá tvůj bratranec, aby si s tebou promluvili. Rauf si jejich smrt rozmyslí. Bude chtít najít nejlepší způsob, jak zabránit mužům z tvého klanu, aby sem přišli, přinejmenším než si zesílí obranu.“

Keira ustoupila o krok dozadu a zamračila se. „Ale jak vám to pomůže proniknout do hradu? Rauf všechno hlídá a jeho muži jsou stejně krutí a obezřetní jako on sám.“

„Dvě věci poskytnou Kesterovi a siru Archiemu šanci. Budou se Raufovi zdát bezmocní, nebude z nich mít strach, takže se ani nebude namáhat, aby je někam zavíral. A Kester dokáže napodobit Raufův hlas.“

„No ano, ale nemůže vypadat jako on.“

„Sir Archie může. Dnes večer nebude svítit měsíc. Malcolm dokonce říká, že ve stínu by si je snadno zaměnil.“ Liam Keiru lehce políbil, ale ta se stále mračila. „Kester a sir Archie jsou sehraní – když Kester mluví, sir Archie pohybuje ústy. Nabádal jsem je, aby nic nezkoušeli, bude-li riziko příliš velké. Měli by zmapovat prostředí, spočítat muže, zjistit, kolik mají zbraní a kde jsou jejich slabá místa.“

„A oni si to přejí všechno zjistit,“ zamumlala Keira.

„Hodně. Pokud to nevyjde, nezbývá nám nic jiného než zaútočit na hradby.“

„Což by mohlo stát víc než dva životy.“

„Ano. Všichni jsou ochotni bojovat přímo, ale mnohem lepší bude vplížit se do toho zmijího hnízda v noci.“ Liam pohladil Keiru po tváři. „Už není cesty zpátky. Musíš se přestat bát, Keiro. Shromáždili jsme armádu, kterou jsme potřebovali. Teď musíme jednat.“

Keira přikývla a pak se rozhlédla po mužích, kteří se pohybovali mezi stromy. Byli tady její příbuzní a spojenci, stejně jako Liamovi. Stále se k nim přidávali další a další bojovníci. Během poslední noci, kdy byla s Liamem u Malcolma, se armáda viditelně rozrostla. Udivovalo ji, že Rauf neví o bojové síle, jež se shromáždila na hranici. Tábořili jen kousek od MacLeanova panství a nebyli neviditelní. „Jak to, že o nás nevědí?“ zamumlala. „Copak ten chlap nedělá nic jiného, než že se skrývá ve stěnách hradu?“

„Je to zřejmě jeho strategie. Venku jsou nějaké hlídky, ale těm se dá snadno vyhnout.“ Liam se usmál. „Nebo je už zahnali muži, které sir Ian rozmístil podél hranice svého panství s Ardgleannem. Pokud Rauf očekává napadení, pak si myslí, že mu je hlídka včas oznámí. A protože klan sira Iana je malý a nepříliš bojovný, pochybuju, že se ho Rauf bojí.“

Liam objal Keiru kolem ramen a odváděl ji za ostatními. Pozorně vyslechla celý plán. Kester s Archiem měli přijít jako vyslanci z kláštera a tvrdit, že je poslal bratr Matthew, aby ji našli. Měli prohlásit, že Keiru nikdo neviděl už dlouhé měsíce, ale že slyšeli, že se po smrti manžela vrátila k rodině. Rauf uvěří, že Keira je mrtvá a že v kraji se o jeho zločinech neví. Protože Kester se sirem Archiem se přiblíží k hradu těsně před zavřením bran, dá se předpokládat, že je pozvou dál, aby na Ardgleannu přenocovali. Pokud nenajdou chodbu, jíž by ostatní mohli proniknout za tmy do hradu, odejdou ráno s poznatky, které se jim podaří získat.

Znělo to rozumně a promyšleně, ale Keira si nemohla pomoci a o Kestera a sira Archieho se strachovala. Nevyrovnaný muž jako Rauf neudělá vždycky to, co se od něho čeká. Ale mlčela. Bylo dojemné sledovat, jak jsou Kester a Archie pyšní, že byli vybráni pro riskantní výpravu. Kdyby vyjádřila své pochybnosti, asi by se jich dotkla.

Obloha se začala barvit západem slunce a sir Archie s Kesterem vyrazili. Sir Archie seděl na starém koni a Kester se táhl za ním na těžkém poníkovi z Vysočiny. Opravdu vypadali mírumilovně. Keira se trochu podivila, když k ní přistoupil Sigimor a pohladil ji po vlasech.

„Vrátí se, Keiro,“ řekl. „Zdraví a nadmutí pýchou, jak dobře si vedli.“

„Jsi o tom přesvědčen?“

„Jsem. Oba jsou chytří, mají odvahu a touhu.“

„Touhu?“

„Ano. Touží být součástí Ardgleannu, až tam bude pánem Liam. Chtějí být užiteční a prahnou po ocenění.“

Keira se dívala, za odcházejícím Sigimorem, jenž se zastavil jen jednou, aby srazil k zemi smějícího se MacFingala. „To je velmi zvláštní člověk,“ zamumlala, když ji Liam vzal za ruku a vedl ji k jejich místu ve stále se rozrůstajícím tábořišti.

Liam se tiše zasmál a přikývl. Dřepl si u malého ohně, aby v kotlíku zamíchal skopové, které Keira začala vařit, a pokusil se jí přiblížit Sigimorovu povahu. Jakmile skončil, udivilo ho, že se Keira mračí. Posadil se vedle ní, políbil ji na tvář a pak na ruku.

„On se oženil s Angličankou?“ zeptala se. Liam se zasmál a Keira unaveně vzdychla. „Myslím, že mi to někdo říkal, ale asi jsem to zapomněla.“

„Jeho žena je drobná a hezká a stojí při něm. Ale netoleruje všechno a čas od času se umí pěkně rozzlobit. Pocházím z divokého klanu tvrdých mužů, ale podle mě v něm lepšího muže než Sigimor není.“

„Je to dobrý chlap, třebaže trochu podivínský. Nikdy jsem o něm nesmýšlela špatně. A když uvažuji o všem, co jsi mi o něm pověděl, je pro vás skutečně jako otec.“ Koutky se jí mírně zvedly. „Má pravdu v tom, co říkal o Kesterovi a siru Archiem. Touží být součástí klanu. Musejí si mezi námi vydobýt své místo, nechtějí nic zadarmo.“

„Sigimor mívá často pravdu. To na něm lidi rozčiluje nejvíc.“ Keira se zasmála. Liama potěšilo, že ji na chvíli zbavil strachu.

„A jakou roli jsi přisoudil mně?“ zeptala se.

„Ty zůstaneš tady.“

„Ale…“

„Neodporuj, drahá. Jestli to dopadne dobře, pošlu za tebou Kestera a sira Archieho, aby tě hlídali. Zůstaneš tady, dokud se pro tebe nevrátím.“ Uchopil ji za bradu a prudce ji políbil. „Jestli uslyšíš, že se sem někdo blíží, schováš se. Ten chlap se pokusil znásilnit tě a zabít. Nesmí tě dostat znovu.“

Keira otevřela ústa, aby něco namítla, ale pak je zavřela. Opravdu nemohla udělat nic, čím by mužům v bitvě pomohla. Spíš by je ohrozila, protože by se cítili povinni ji chránit. Kdyby hlídali ji, místo aby se soustředili na nepřítele, přišlo by o život zbytečně víc mužů. Její chvíle přijde, až bitva skončí. Pak se postará o raněné. Bude však těžké sedět a v obavách čekat, jak se situace vyvine.

Sotva se Sigimorem, Ewanem, Malcolmem a bratry povečeřeli, uchýlila se Keira do přístřešku. Poskytoval dobrou ochranu proti chladnému větru a mlze, která večer padla. Chtěla sice zůstat s muži, kteří se teď radili, ale bylo jí jasné, že její přítomnost by je poněkud omezovala. Budou bojovat za ni, takže je nechala v klidu doladit plány.

Schoulila se pod přikrývky a doufala, že si Liam nemyslí, že bude vždycky ústupná a poslušná. Navzdory určitým obavám, které se týkaly manželství, si byla jistá jedním. Nerada spí bez manžela po boku.

„Nikdy jsem si nemyslel, že ten den přijde,“ řekl Artan a podíval se na Liama trochu udiveně, „ale zdá se, že jsi našeho černého ptáčka zkrotil.“

„Tomu nevěřím,“ namítl Liam. „Vlastně nechtěla odejít, ale stále ji sžírá pocit viny. Navíc se domnívá, že má dluh vůči všem mužům tady.“

„Nemá proč cítit vinu. A nemyslím si, že kterýkoli z bojovníků ji považuje za dlužnici.“

„To je pravda, ale nějaký čas potrvá, než tomu uvěří.“

„Jestli se má někdo cítit zadlužený, pak jsi to ty,“ zamručel Lucas a sklonil se, protože Sigimor se po něm ohnal. „Je to pravda.“

„Ano,“ souhlasil Liam. „Sáhl jsem vysoko. Vím to. Jistěže vím, že jsem manželstvím hodně získal.“

„Pokud ji uděláš šťastnou, nikomu to vadit nebude.“

Liam si vzdychl. Zřejmě uplyne hodně vody, než ho Keiřini bratři zcela přijmou, třebaže ho k manželství přiměli. Ostatní Murrayové v táboře ho jako Keiřina manžela brali, ale samozřejmě předpokládali, že Keiře bude dobrým mužem. Kdyby se jim nezamlouval, musel by zatraceně rychle prchat, říkal si. Rychlý pohled na usmívajícího se Sigimora mu prozradil, že bratranec myslí na totéž. Liam věděl, že kdyby Keiře ublížil nebo ji zostudil, Murrayové by si to s ním vyřídili ještě dřív než Sigimor.

„Mám v úmyslu být dobrým manželem,“ prohlásil pevně. „Dal jsem ti své slovo. Můžeme si teď ještě jednou probrat náš plán?“

„Není zbytečné plánovat, když ještě nevíme, jak dopadnou sir Archie s Kesterem?“ zeptal se Malcolm.

„Možná,“ procedil Sigimor, „ale vždycky je lepší mít připraveno něco navíc.“

„Ty si však nemyslíš, že to budeme potřebovat,“ řekl Liam. Viděl, jak je Sigimor klidný, a věděl, co to znamená.

„Ne. Cítím, že Kester s Archiem budou mít úspěch. Pokud nás dnes večer nedostanou dovnitř, pak nám určitě přinesou užitečné výsledky pozorování.“ Pohlédl na Keiřiny bratry, kteří se tvářili pochybovačně. „Jak jsem řekl vaší sestře, jsou chytří, nechybí jim odvaha a touha. Jsou nedočkaví, aby si vydobyli místo na Ardgleannu.“

„Ale Keira už je přijala,“ namítl Artan.

„Ano, ale její přijetí má příchuť dobročinnosti a oni by je takto vnímali. Avšak teď, navzdory svým zřejmým slabostem, jdou přímo do jámy lvové a budou těmi, kteří prolomí obranu hradu.“

„Ďábelské. Jsi opravdu chytrý chlapík.“

„Díky. Dělal jsem, co jsem mohl.“ Pak začal Sigimor rozvíjet velmi přesné plány přepadení hradu.

Když Sigimor skončil a rozvinula se debata, Liam vstal. Keiřini bratři se na něho okamžitě podívali. Liama napadlo, že se s nimi cítí stísněně, protože spí s jejich malým černým ptáčkem.

„Kam jdeš?“ zeptal se Artan.

„Do postele. Jsem dobrý manžel,“ procedil skrze zuby Liam a usmál se pro sebe, když uslyšel jejich nespokojené zamručení.

Sigimor se zachechtal a vstal. „Všichni bychom si měli odpočinout. Možná se budeme muset brzy ráno přesunout a jít do boje.“

Když všichni odešli, Liam uhasil oheň. S tolika muži kolem nemuseli udržovat ohně pro zastrašení nočních zvířat. Než vstoupil do skromného přístřešku, který s Keirou sdílel, svlékl si kalhoty a umyl se ve vodě, kterou Keira nechala ve vědru před plachtou kryjící vchod, a pak se vplížil dovnitř. Byla tam tma, takže chvíli tápal kolem sebe, než našel pokrývku. Vklouzl pod ni, otočil se a lehký dotek mu prozradil, že leží za Keirou. Objal ji a přitiskl k sobě. Zamumlala jeho jméno a přitlačila se k němu. Liam byl okamžitě připraven.

Vždycky byl vitální a měl zdravý vztah k sexu, ale Keira ho dokázala vzrušit pouhým úsměvem. Po bitvě se vynasnaží, aby to poznala a pochopila, že on už nikdy nebude potřebovat žádnou jinou ženu. Při pomyšlení na boj, který je čekal, jeho chuť na milování ještě vzrostla. Ačkoli necítil blížící se smrt, věděl, že mu hrozí. Proto se toužil milovat s Keirou a zanechat v ní své dítě. Políbil ji na krk a rukou se jí vloudil pod košili.

Keira se probrala, když ucítila jeho ruku na ňadru. Liam jí dlouhými zkušenými prsty začal dráždit bradavku. Jeho vzrušené tělo se jí tisklo k zádům. Chvíli se poddávala touze, kterou v ní probudil, ale najednou si uvědomila, kde jsou.

„Liame,“ šeptla a položila ruku na jeho, „možná nás není vidět, ale naše sténání by mohli slyšet všichni kolem.“

„Tak se budeš krotit,“ zašeptal a zvedl jí košili až k pasu.

Zajíkla se. Hladil ji prsty na stehně a zároveň ji líbal na krk. Když jí vklouzl rukou mezi stehna, napjala se, ale při hře jeho šikovných prstů okamžitě zapomněla na rozpaky. Nechala ze sebe vystoupit roztouženou Keiru a tíseň rázem zmizela. Po chvíli začala vydávat tiché steny, jež nedokázala zadržet. Rychle si zakryla dlaní ústa.

„Liame,“ zašeptala. Chvěla se touhou po něm. „Musím se obrátit. Potřebuji…“

„Tiše… Dám ti, co chceš.“ Něžně si položil její nohu na svou a vstoupil do ní. Radostně vnímal zachvění, které ji prostoupilo a prohloubil spojení, jak mohl nejvíc.

Jeho pomalé pohyby Keiru rozehřály. Sáhla za sebe a lehce mu přitlačila nehty na stehno. Věděla, že to Liama vzrušuje, a opravdu, pohyby se zrychlily. Liamovi sklouzla ruka z ňader a jediným rychlým pohybem prstu uvedl svou ženu do opojné extáze lásky. Keira si v posledním zákmitu myšlení přitiskla obě dlaně k ústům. Vnímala, že jí Liam tiskne tvář k rameni, aby zdusil sténání, a zároveň cítila, jak ji zaplavuje svým životadárným pramenem.

Za chvíli si uvědomila, že jí Liam přitiskl nohy k sobě a uvěznil se mezi jejími stehny. „Copak, Liame?“

„Nechej mě chvíli odpočívat, lásko. Je to příjemné.“

„Nevěděla jsem, že existují tři způsoby milování,“ přiznala a byla ráda, že je tma, protože se začervenala. Liam se zasmál a dýchl jí přitom na rameno. „Je jich víc?“

„Ano. Až si odpočinu, seznámím tě s dalším.“

„Neměl bys odpočívat, abys měl zítra dost sil?“

„To právě dělám.“ Keira se uchichtla a Liam ji kousl do ucha. „Neznám lepší způsob, jak strávit čas před bitvou, než ležet ve tvé náruči.“

Ráda by věřila jeho hezkým slovům. Vlastně mu chtěla věřit tak silně, že si uvědomovala, jakou slabost pro něho má. Jestliže chce Liam strávit hodiny před bitvou v jejích pažích a milovat se s ní až do úplného vyčerpání, přeje si být jeho nadšenou partnerkou. Při pouhém pomyšlení na to, co by se mu mohlo v nadcházející bitvě stát, ji zamrazilo v zádech. Raději takové myšlenky zahnala. Najednou si vzpomněla na sira Archieho a Kestera. Co asi prožívají?

„Vrátí se k nám v pořádku, že, Liame?“ zeptala se náhle.

Liam se právě soustředil na její ladnou šíji a rozhodoval se, kam ji políbí, takže mu chvíli trvalo, než pochopil smysl otázky. „Ano, moje starostlivá ženo, budou v pořádku. Pamatuj, že mají tři zbraně.“

„Jistě – chytrost, odvahu a touhu. Myslím na ně, aby byli tak silní, jak tvůj bratranec předpokládá.“

„Jsou.“ Liam se osvobodil ze sevření jejích stehen a obrátil ji k sobě. „Teď zaženeme starosti a já tě naučím čtvrtý způsob.“

„Čeho? Ach bože, toho!“

Kester počkal, až se zavřou dveře pokojíku, a pak se zřítil na jednu ze dvou paland. Bylo mu teprve patnáct, a už se díval smrti do tváře. Nebyla to příjemná zkušenost.

„Je ti zle, chlapče?“ zeptal se sir Archie. Přišoural se k posteli a posadil se na její kraj.

„Ne, jen jsem se bál.“

„Není se čemu divit. Ani pro dospělého muže není jednoduché vniknout do srdce nepřátelského tábora.“

Kester se posadil, opřel se zády o stěnu a díval se na starce, jenž se mu rychle stával druhým otcem. Byl mu jím mnohem víc než ten vlastní. „Vypadáš trochu jako Rauf. Když promluvím jeho hlasem a budeme ve tmě, mohli by tě lidé za něho považovat. Ve tmě nejsou vidět oči.“

„A co má Rauf s očima?“

„No, má je žluté, jako kočičí. A dívá se chladným a nehybným pohledem zmije.“

„Kočky mají stejně nehybný pohled.“

„Ano, ale většinou jen při lovu. A koček se nebojím. Nemyslím si, že jsou zlé, jako někteří lidé. Zlá stvoření by přece nepomáhala lidem a nechytala by jim v obydlích myši. Také by nepředla radostí, když je člověk pohladí nebo podrbe za ušima.“ Kester roztáhl ústa v úsměvu a sir Archie přikývl. „Ten chlap je ztělesněné zlo. Kdybychom nevypadali tak bezmocně, a možná bláznivě, určitě by nás zabil. Považuje nás za neškodné, při rozhovoru s námi dokonce neměl ani meč. Stačí jediný pohled do jeho očí a víš, že je chladný jako led. Svědčí o tom zoufalství ve tvářích zdejších žen, které jsou samá modřina. Ne, ti chlapi jsou horší než zvířata a my je musíme potrestat.“

„Zničíme je. Začneme hledat únikovou cestu, aby naši muži nemuseli útočit na opevněné hradby.“

Kester chtěl něco říct, ale rozmyslel si to, protože sir Archie najednou strnul a sevřel jílec meče. „Co je?“ zašeptal po chvíli. „Přísahám, že jsem něco zaslechl za zdí,“ řekl tiše sir Archie. „Krysy?“

„Pst!“

Sir Archie se usmál. „Myslím, že krysy nedělají pst!“

Sir Archie si oddechl, Kester však vytáhl dýku, kterou měl ukrytou v pochvě pod rukávem mnišského šatu. Rozhlédl se po spoře osvětlené místnosti a uprostřed protější zdi spatřil úzký proužek světla. Právě když se k němu blížil, skulina se rozšířila v otvor a v něm se objevil obličejík orámovaný rezavými kudrnatými vlasy.

„Pojďte, ukážu vám cestu ven,“ vyzvala je dívka.

Kester měl obavu, aby nepadli do pasti, a zeptal se: „Proč bychom měli chodit ven?“ Dívka vykulila velké hnědé oči a znechuceně si ho změřila.

„Protože chcete najít chodbu, kterou by sem mohli vniknout ozbrojenci. Já ji znám. Jsem Meggie, bednářova dcera. Schovávám se v těchto zdech od chvíle, kdy mě sem dovlekli z vesnice. Několikrát jsem utekla ven a viděla jsem vojsko, které se houfuje na hranici mezi Ardgleannem a sousedním panstvím. Také jsem zahlédla lady Keiru.“

„Ale nám řekli, že Rauf všechny tajné chodby uzavřel.“

„Jak by mohl, když je všechny nezná?“

„A jak o nich víš ty?“

„Protože se tu skrývám od doby, co jsem tady. Některé z žen se zde občas schovají, ale nechtějí, aby se Rauf o skrýši dozvěděl. Takže stále tady žiji jenom já.“

„Proč ženy nepoužily chodbu k útěku?“

„A kam by šly? Domů se vrátit nemohou, protože vědí, že by to odnesly jejich rodiny. Jedné dívce, která utekla, zabili před očima otce. Já jsem unikla trestu, protože Raufovi i ostatním mužům je jedno, že jsem pryč. Vedou odtud dvě cesty. Jednu Rauf nenašel a druhá je zahrazená jen zevnitř.“ Dívka zvedla ruku. „Pojďte.“

„Běž s ní, chlapče,“ poručil Kesterovi sir Archie. „Uvolni ten východ a pak se vrať.“ Archie pohlédl na dívku. „Mohla bys zajít do tábora, povědět o tom našim mužům a přivést je sem?“

„Ano,“ odpověděla Meggie, „ale proč tu chceš zůstat?“

„Budu tu hlídat, aby někdo náhodou nezabránil mým spolubojovníkům dostat se odtud do hradu. Ty je přivedeš zvenčí a pak je my povedeme odsud dál.“

Než Kester vykročil za Meggii, pohlédl na sira Archieho a věnoval mu pokřivený úsměv. „No, zdá se, že jsme úkol splnili a ani jsme se nemuseli moc snažit. Doufám, že jednoho dne se s tím smířím, že jsem se na vítězství podílel s malou holkou.“ Zavřel za sebou tajné dveře a sir Archie se tiše zasmál.

17. kapitola

„Nastal čas opásat se mečem, chlapče.“

Liam zamrkal, podíval se na ruku, která ho držela za kotník, a pak pokývl na Sigimora, který rychle zmizel. Ale bylo pozdě, Keira se probudila. Opásal se mečem a Keira se začala oblékat. Nepromluvila, dokud nevyšli před přístřešek. Kousek dál stáli Sigimor s Malcolmem a povídali si s rezavou dívkou.

„Kde jsou Kester a sir Archie?“ zeptala se Keira. Oddechla si, že může myslet na něco jiného než na to, že její milovaný jde do bitvy.

Malcolm uslyšel její otázku a odpověděl: „Jsou v hradu. Tohle je Meggie, bednářova dcera. Popsala nám, jak se dostaneme dovnitř. Kester se sirem Archiem zůstali uvnitř, aby se ujistili, že na nás nikdo nenalíčí past.“

„Takže Rauf jim neublížil ani je neuvěznil?“

„Ne, má paní. Považuje je za neškodné blázny a podle toho, co nám Meggie řekla, je zaměstnán vymýšlením nějaké historky o tvém osudu, kterou jim chce napovídat, než se ráno vydají na cestu.“

„A Joan?“ zeptala se Keira, protože věděla, že Malcolm se dívky na svoji ženu zeptal.

„Žije,“ odpověděl suše Malcolm a zamířil ke Keiřiným bratrům.

Liam viděl, že Keira je rozrušená. Objal ji kolem ramen a přitiskl k sobě. „Hlavně že je naživu, děvče. Všechno ostatní zahojí čas. Aspoň že malá Meggie zůstala ušetřena.“

Keira přikývla a dívala se na děvče, které vážně rozmlouvalo se Sigimorem a s ostatními muži. „Co s ní uděláme, až dorazíme do Ardgleannu?“

„My?“ Liam ustoupil a zavrtěl hlavou. „To ne, ženo. Ty zůstaneš tady.“

„Tady? Ale je to moje panství. A protože nehrozí, že dojde k bitvě, jak jsme se obávali, můžu s vámi jít.“

Výraz Liamovy tváře Keiře prozradil, že manžel rozhodnutí asi nezmění, ale přesto se o to pokusila. Vklouznout do sídla a překvapit nepřítele nebylo tak nebezpečné jako přímý útok proti hradbám. To slýchala pořád. Když to nebude příliš nebezpečné pro něj, platí to i pro ni. Sdělila mu to, ale jeho pohled říkající ‚Jen přes mou mrtvolu‘ se nezměnil. Muž, kterého nade vše miluje, jí neustoupí.

„Ale bude se bojovat, ženo,“ řekl. Nejraději by ji odmítl bez dalšího vysvětlování, ale věděl, že pokud si bude hrát na přísného manžela, Keira se postaví proti němu. Měla ve zvyku oponovat, když dostala přímý rozkaz. „Ano, osud se na nás usmál a poskytl nám přístupovou cestu do silných stěn hradu. Máme šanci nepřítele překvapit. Ale on se nevzdá bez boje, víš? Ti muži mají na rukou krev mnoha nevinných. Je jim jasné, že s nimi nikdo nebude mít slitování, i kdyby nakrásně složili zbraně.“

„A proto se rozhodnou zemřít v boji,“ vzdychla si Keira a Liam přikývl.

„Někteří se pokusí uprchnout a možná se jim to i podaří. Ale většina z nich pochopí, že naděje na záchranu je mizivá. Buď mohou zemřít na šibenici, nebo padnout v boji. Určitě jsou odhodláni bojovat tvrdě a já nechci, abys byla uprostřed takového nebezpečí. Bude dost obtížné ochránit nevinné, aby v bitvě nepřišli o život. Mám pocit, že sir Archie sem poslal tu dívku se zprávou právě proto – aby ji dostal ven.“

„Takže budu muset čekat tady a utápět se ve starostech.“

„Ano.“ Liam stáhl Keiru k sobě, objal ji a v duchu si přál, aby se mohl brzy vrátit a znovu ji sevřít v náruči. „Zůstaň tady s Meggií.“

„Copak vás nemusí odvést na místo, kudy se dostanete dovnitř?“

„Ano, ale pak ji hned pošleme zpátky, aby tu počkala s tebou.

V hradu je asi málo bezpečných míst. Možná se tam dostaneme neviděni, ale nevíme, kde všude stojí hlídky. Pečlivě jsme si prohlédli mapu, kterou jsi nám nakreslila, ale jen od té dívky, Kestera a sira Archieho se můžeme dozvědět, kde by všichni mohli být.“ Ustoupil a krátce ji políbil. „Zůstaň tady, Keiro. A měj se na pozoru. Až uslyšíš, že se někdo blíží, rychle se schovej a nevycházej z úkrytu. Kdyby to byl někdo z nás, dá ti vědět.“

Keira sice celou duší toužila zůstat mu po boku, ale přikývla. Je to to nejmoudřejší a nejbezpečnější, co může udělat, třebaže tím nebyla nadšena. Představa, že stráví zbytek bezměsíčné noci čekáním na Liama, bratry a ostatní muže, jež měla ráda, ji děsila. Zdravý rozum jí říkal, že by pro ně byla spíš přítěží než přínosem, i když si moc přála, aby tomu tak nebylo.

Kráčela po Liamově boku za jeho druhy. Objala bratry, přestože nesouhlasně mručeli. Oba ji však láskyplně stiskli a ona věděla, že se s ní neradi loučí. Stejně se rozloučila s Malcolmem, Ewanem i Sigimorem. Ewan i Sigimor ji překvapili tím, jak silně jí objetí vrátili. Když ji Liam odtrhl od rozesmátého Sigimora, uvědomila si, že to udělali proto, aby jejího muže popíchli.

Než je mohla pokárat za to, že ho dráždí před bitvou, otočili se všichni k odchodu. Pomyslela si, že měla obejmout i bratrance, ale to už byla sama. Během chvilky pohltila muže temná noc. Brzy utichly i zvuky jejich kroků, stejně jako cinkání výzbroje. Keira si založila paže na hrudi a zachvěla se. Modlila se, ať všechno dobře dopadne. Vtom se někdo dotkl její paže a vytrhl ji z temných myšlenek. Byla to Meggie. Muži ji tedy nepotřebovali, aby jim ukázala cestu.

„Oni zvítězí, má paní,“ promluvila Meggie. „Máš statečné příbuzné i spojence. Otec tvrdí, že to byl jeden z důvodů, proč si tě náš pán vybral za nevěstu a dědičku. A samozřejmě taky proto, že jsi hezká.“

„Děkuji ti.“ Keiru trochu překvapovalo, že všichni věděli, proč hledal Duncan manželku.

„Ano, otec říkal, že to pro tebe byla dobrá volba, protože se brzy vdáš a přivedeš k nám silného muže, který se postará o panství. A ty jsi to udělala, že?“

„Zajisté. Mám silného muže, který má armádu velmi silných příbuzných.“ Keira se na děvče usmála. „A samozřejmě že je hezký.“ Meggie se zachichotala.

„Nedělej si starosti. Vrátí se zpět stejně hezký.“

„Mě moc nezajímá, jestli bude ještě hezký. Chci jen, aby zůstal naživu.“

„Neboj se, zůstane.“

Důvěřivé mládí, pomyslela si Keira. „Modlím se za něho.“ Meggie se zamračila a podívala se na zem. Stála jednou nohou v blátě. „Má paní, je Kester opravdu mnich?“

Navzdory obavám, které ji sžíraly, se Keira skoro usmála. „Už ne. Do kláštera ho poslali jeho příbuzní, kteří ho nechtěli, ale Kester po životě mnicha netoužil. Když se dozvěděl, k čemu se chystám, následoval mě do Scarglasu, do sídla příbuzného mého manžela. Cestou narazil na sira Archieho. Nevím, co budou dělat, ale nabídla jsem jim domov v Ardgleannu.“ Meggii se rozjasnila tvář a Keira na ni mrkla. „Kester musí ještě trochu vyrůst, ale myslím, že jednoho dne se z něho stane statečný mladík.“

„Ano, jen musí vyrůst.“

„Ty máš bratra, že?“

„Tři.“ Meggiin pohled se stočil k ohništi uprostřed tábora. „Tady asi nezbylo nic k snědku, když se tady krmilo tolik mužů, že?“

„Myslím, že pro tebe něco najdu.“ Sedly si u ohně a Meggie dostala chleba, sýr a dušené králičí maso. Keira se konečně odvážila a zeptala se: „Jak se mají lidé v sídle? Je to pro ně těžké?“

„Bylo to peklo, má paní,“ odpověděla Meggie a zachvěla se. „Rauf a jeho chlapi jsou krutí. Berou si kdykoli kteroukoli dívku a za stížnosti je bijí. Když se Malcolm ptal na Joan, byla jsem velmi ráda, že mu mohu říct, že trpěla jen první týden. Rauf zjistil, že je dobrá kuchařka, a od té doby ji nechal na pokoji. Jídlo miluje víc než znásilňování. Mě zachránilo, že ještě nejsem vyvinutá. Ti holomci se sázeli, kdo z nich získá plnější dívku, takže jsem mohla utéci. Myslím, že na mě stejně zapomněli.“

Keira si zakryla oči rukama a přemáhala pláč.

„Paní, neplač. Už to brzy skončí. A můj otec říká, že každý muž, který bude trápit ženu za to, co se tam s ní dělo, bude mít co dělat s ním.“

Keiře chvíli trvalo, než ze sebe setřásla smutek, a teprve pak si uvědomila, co Meggiina slova znamenají. „Setkala ses s otcem od doby, co tě zajali?“

„Ano, dvakrát. Poprvé, když přivezl do sídla sudy, a podruhé, když jsem utekla. Musel se někam schovat, jinak by musel bojovat. A moji bratři také. Slyšel, jak se dva Raufovi pohůnci ptali po mém nejstarším bratrovi a říkali, že je impere… imperte…“

„Impertinentní?“

„To je ono. No, můj otec věděl, co to znamená. Věděl, že můj bratr by zemřel, proto utekl i s ostatními bratry do hor. Šla bych s nimi, ale zůstala jsem pro případ, že by ses vrátila a potřebovala se dostat do hradu.“ Meggie si vložila do úst poslední kus chleba a zakoulela očima. „Rauf zuřil. Za to, že nepřivedli bratra, zbil ty dva chlapy tak, že z toho měli málem smrt.“

„Měla jsem přijít dřív,“ zašeptala Keira. „Jsem takový zbabělec.“

„Ale kdepak, to si nikdo nemyslí,“ uklidňovala ji Meggie a olizovala si prsty jeden po druhém. „Víš, skoro nikdo nečekal, že se vůbec vrátíš. Někteří lidé si mysleli, že jsi mrtvá. Když jsem Joan pověděla, že se na hranicích shromažďují muži a že jsi s nimi, moc ji to překvapilo. Rozplakala se, asi štěstím.“

„Ty jsi s Joan mluvila?“

„Ano. Neměla jsem? Ona to nikomu nepoví.“

„Ne, samozřejmě že ne. Ví Joan, co děláš dnes v noci?“

„Ví. Musela jsem jí to říct, protože jsem nechtěla, aby mě hledala. Vím, že si o mě dělá starosti, když mě nemůže najít. Poradila jsem jí, aby odvedla co nejvíc lidí na nějaké bezpečné místo. Slíbila, že to udělá.“

„Ty jsi ale chytrá.“ Keira se usmála a dívka se silně začervenala. Bylo jasné, že to není odlesk ohně. Pak se Keira zamračila. „A proč ženy neutekly, když jsi našla únikovou cestu?“

„Protože Rauf by vybil jejich rodiny. Zabil otce dívky, které se podařilo uprchnout branou. Stejně se moc daleko nedostala.“

„Sigimor má pravdu. Musíme Raufa zabít.“

„Ano. Jen je škoda, že ho nemůžeme zabít víckrát.“

„Ano, to máš pravdu. Chtěla bys pracovat na hradě?“

„Jako co?“

„Podle toho, co ti sedí a s čím máš zkušenosti.“

„Až bude ten chlap pryč, ráda tam zůstanu. Říkala jsi, že Kester tam bude s tebou, že?“

Keira přikývla a dívka se zasmála dospělým ženským smíchem. Ubohý Kester nemá šanci.

Kester otevřel dveře, a Liam sebou trhl, protože ho světlo uhodilo do očí. Vpotácel se do místnosti a byl rád, že i jeho muži se chovají podobně. Znamenalo to, že není jediný, koho ovlivnil dlouhý a pomalý postup temnou chodbou. Jakmile si jeho oči přivykly na světlo, uvědomil si, že v místnosti, která připomínala velké skladiště, je kromě Kestera několik žen. Právě, když se chtěl Kestera zeptat, proč jsou zde ženy, protlačil se kolem něho Malcolm. Liam uviděl, jak se mu kolem krku vrhla jedna z žen. Její vzhled ho překvapil, protože po hovoru s Malcolmem získal dojem, že je to krasavice. Joan byla malá, hubená a obyčejná.

„To je dobře, že jsou ženy v bezpečí,“ promluvil Liam. „Hodně jsi však riskoval, když jsi jim o nás řekl.“

„To jsem nebyl já,“ odpověděl Kester. „Prozradila to Meggie. Pověděla to Joan a ta sem přivedla ženy až v poslední chvíli. Meggie utekla a viděla náš tábor. Věděla, kdo jsme, a pochopila, o co se snažíme.“

„Ano, je to chytrá dívka.“

„To je pravda. Rauf a jeho muži nic nevědí, jestli tě trápí tohle.“

„No, chvíli jsem se toho bál.“ Liam viděl, že místnost je teď plná jeho mužů, a proto přistoupil k Malcolmovi a lehce ho poplácal po zádech. „Musíme jít. Nemůžeme tady zůstat, jinak ta trocha štěstí, kterou jsme měli, bude k ničemu.“

„Ano, má lásko,“ vydechla Joan a pustila Malcolma z objetí. „Běž s nimi a vyčisti Ardgleann od toho moru.“

„Kestere, ty zůstaň tady a nedovol žádnému z těch padouchů utéci,“ nařídil Liam. „A hlídej ženy. Brzy jich sem asi přijde víc.“ Podíval se na Joan, která přikývla.

„Nepočítal jsi s tím, že budu bojovat, že ne?“ zamumlal Kester.

„Ještě nikdy jsi nekrvácel v bitvě, hochu. Potřebuješ výcvik. Nemáš se za co stydět, když si to přiznáš. Svěřil jsem ti nejdůležitější úkol. Hlídat ústupovou cestu a chránit ženy je velmi důležité a já nepochybuji, že to zvládneš.“

Kester se napřímil a přikývl a Liam vyvedl muže z místnosti. Stačilo jen zašeptat signál. Bojovníci se pohybovali chodbou ve skupinkách po dvou, nejvýše po třech a Keiřina mapa a Meggiiny informace jim pomáhaly přemístit se tam, kde chtěli překvapit Raufa a jeho muže.

Liam většinou takovou strategií pohrdal a nebyla to jeho bitevní taktika, ale teď výčitky neměl. Cestou do hradu mu Sigimor sdělil všechno, co se dozvěděl od Meggie. Řekla mu, kde by nepřátelé mohli být. Rauf a jeho muži přeměnili kdysi klidný a mírumilovný Ardgleann v doslovné peklo a Liam si přál zbavit sídlo vetřelců, co nejrychleji to bude možné.

Liam s Malcolmem vyšli z místnosti a zanechali za sebou dva mrtvé strážné. Po chvíli se setkali se Sigimorem. Ženy, na něž cestou narazili, poslali za Joan. Liam se otočil k bratranci, jehož dýka byla zkrvavená. Sigimor vypadal vyrovnaně a nikdo nezasvěcený by nevěřil, že se plížil chodbami a zabíjel. Liam věděl, že Sigimor považuje jejich poslání za spravedlivé.

„Nemohu uvěřit, že nikdo nebije na poplach,“ řekl Sigimor.

Sotva domluvil, vypotácel se z vedlejší místnosti polonahý muž, jemuž prýštila z ramene krev, a výkřikem varoval Raufa a ostatní. Liam se podíval na Sigimora a ten pokrčil rameny. Zamumlal něco o nemehlech, která nedokážou umlčet neozbrojeného spícího muže, a vykročil k raněnému. Liam slyšel, jak se muže zeptal, jestli se vzdává. Odpověď byla jasná, protože se pokusil vytasit dýku. Sigimor se rozmáchl a vbodl do něho nůž. Pak roztáhl ruce a vyrazil ze sebe bitevní pokřik. Malcolm se lekl, až nadskočil, a zaklel.

„Ten chlap má teda plíce,“ dodal.

Liam se zasmál. Po Sigimorově výkřiku se už neozvalo ani zašeptání a muži pokračovali dál labyrintem chodeb. Teď už bylo slyšet zvuk chvatných kroků, mužské hlasy a nakonec řinčení mečů. Bitva začala.

„Drž se blízko Malcolma,“ nařídil Sigimor Liamovi. „Rauf možná nechal naživu pár MacKailových mužů a my potřebujeme, aby je Malcolm poznal. Nechci zabít nesprávné lidi. A teď musíme ulovit tu krysu Raufa.“

„Tvůj bratranec je trochu zvláštní, ne?“ zamumlal Malcolm, když s Liamem po boku běžel za Sigimorem.

„Trochu ano. A jestli se někdy setkáš s jeho ženou, nevyjdeš z úžasu.“

„Asi to není urostlá bojovnice.“

„Ne. Je to malá černovlasá Saska.“ Liam se zasmál vykuleným Malcolmovým očím a vzápětí se zapojil do bitvy.

Brzy bylo jasné, že muži Raufa Moubraye mají jediný úkol – chránit Raufa Moubraye. Zatímco ostatní se bili na nádvoří nebo na hradbách, Liam se připojil k Ewanovi, Sigimorovi, Malcolmovi, siru Ianovi a několika dalším a zabíjeli ty, kteří zaštiťovali Raufa. Objevilo se pár Ardgleannských, které ochránili, dokud neutekli do bezpečí. Sigimor je posílal za sirem Archiem a Liam za Kesterem a Joan.

Liam se bil s jedním z Raufových mužů kousek od vstupu do velké síně. Malcolm mu kryl záda a Liam bojoval neúnavně a pomalu postupoval vpřed. Když minuli vstupní dveře, Liam se trochu zapotácel a proklel svoji slabou pravou nohu. Ten nejistý krok ho mohl stát život, ale naštěstí jeho protivník zakopl o schoulené vystrašené dítě. Zaječel sprostou nadávku a rozmáchl se mečem, aby dítě zabil. Liam se vrhl kupředu, když tu se muži zabodl do krku nůž. Dítě vykřiklo, protože z mužova krku vystříkla krev. Pak se zřítil mrtev k Liamovým nohám. Liam se užasle podíval na Malcolma.

„Myslel jsem, že nejsi bojovník,“ řekl, zatímco Malcolm klidně vytahoval svůj nůž z hrdla nepřítele.

Malcolm pokrčil rameny. „Nemohu se bránit mečem. Ale nože vrhám dobře.“

„To jsem viděl.“ Liam náhle spatřil toho, koho chtěli zabít. Rauf stál na konci velké síně krytý osmi po zuby ozbrojenými muži. „Malcolme, odveď dítě do bezpečí.“

„Měl bych ti krýt záda,“ připomněl mu Malcolm.

Liam se ohlédl ke dveřím a uviděl Ewana, Sigimora, sira Iana a Keiřiny bratry. „Teď už si nemusíš dělat starosti. Dohlédni, ať je dítě v bezpečí, a jestli se chceš zapojit do boje, tak se vrať.“

Malcolm přikývl, zvedl dítě a vyběhl z velké síně. Liam vykročil k Raufovi a jeho ochráncům. Slyšel, že jejich spojenci jdou za ním. Věděl, co tahle sestava znamená. Až bude Ardgleann osvobozen, Liam se zde stane pánem a oni mu teď dávají najevo, že s tím souhlasí. Pohled, který na něho Rauf upíral, Liamovi naznačil, že nepřítel to chápe také.

„Vzdáváš se?“ zeptal se Liam a zastavil se před dosahem mečů Raufových mužů.

„A kdo jsi? Kdo ti dal právo sem přijít a brát mi, co je moje?“ zeptal se Rauf.

„Jsem sir Liam Cameron. Oženil jsem se s lady Keirou Murrayovou-MacKailovou.“

„Ta děvka ještě žije?“

„Máš-li v úmyslu se vzdát, měl bys přestat urážet moji ženu.“

„Udělám ještě víc! Jestli se mi ta malá děvka dostane do rukou, zabiju ji – a pomalu. Podívej se, co mi udělala!“

Liam zahlédl na Raufově levé tváři rozvětvenou jizvu. Keira mu řekla, že s Raufem bojovala, ale nezmínila se, že ho řízla do tváře. Bude ji muset poučit, aby příště, až mu bude o něčem vyprávět, byla přesnější, pomyslel si. Chladně se usmál na muže, kterého tak moc chtěl zabít.

„Ptám se tě naposled – vzdáváš se?“

„Ne! Zabijte je!“ nařídil Rauf žoldákům.

Jakmile se pohnuli kupředu, Rauf chytil dva z nich za šosy kabátců, aby je udržel před sebou jako lidské štíty. Liama překvapilo, že Rauf se oloupil o zřejmou výhodu – jeho osm lidí proti šesti. Obrátil veškerou pozornost k mužům, s nimiž teď musel bojovat, aby se dostal k tomu, kterého musel zabít.

První sok měl opravdu málo zkušeností a Liam ho rychle vyřadil z boje. Rozhlédl se, aby zjistil, jestli někdo z jeho spojenců nepotřebuje pomoc, a na krátký okamžik obdivoval jejich zručnost. Keiřini bratři byli překvapivě dobře vycvičeni a šermovali s grácií. Když se Liam otočil zpět k Raufovi, viděl, jak Raufovi lidé jeden po druhém umírají. Zůstali mu jen dva obránci a ti si rychle uvědomili, že teď je řada na nich. Na bledých tvářích jim vyvstal pot.

„Přestaň se za nimi ukrývat a postav se mi sám,“ vykřikl Liam.

„To neudělám,“ řekl Rauf a tiše se zasmál.

„Kryj si záda!“ varoval ho Ewan a otočil se, aby se bránil mužům, kteří se vyrojili za ním.

Liam zaklel, protože se nyní ocitl v divoké bitvě. Museli čelit dvojnásobné přesile. Za několik minut měli dorazit Keiřini bratranci a několik členů klanu MacFingalů, ale Liam věděl, že pomoc může přijít pozdě. Naštěstí se ubránili, a když padl poslední z Moubrayových mužů, podíval se Liam na místo, kde předtím stál Rauf. Nepřekvapilo ho, že zmizel.

Liam vyběhl z velké síně rozhodnutý najít ho. Zastavil se jen s Keiřinými bratry a sirem Ianem, aby je poslal do komnaty, kde byl sir Archie. „Ten zmetek asi moc dobře ví, kudy vede poslední úniková cesta ven. Jak se zmínil sir Archie – ten si cestičku k záchraně zajistí vždycky,“ řekl a pak se se Sigimorem a Ewanem rozběhl k místu, kde se skrýval Kester se ženami. Když se dostali ke schodišti, které vedlo do středu sídla, připojil se k nim Malcolm.

Sotva začali sbíhat ze schodů, uslyšeli křik. Liam bral schody po dvou a nevšímal si bolesti v noze. Když vběhl do skladiště, srdce mu pokleslo. Bylo příliš pozdě. Dva Raufovi muži leželi na zemi, ale Rauf byl pryč. Liam věděl, že je to zbytečné, přesto se vrhl ke dveřím. Rauf je však z druhé strany zajistil závorou.

„Zkusme je vyrazit,“ navrhl Sigimor.

„To by trvalo příliš dlouho.“ Krátkým pohledem na Raufovy muže Liam zjistil, že jsou mrtví. Uvědomil si, že křik, který slyšeli, nebyl křik vzteku, nýbrž strachu. „Ježíši,“ zašeptal Liam, protože náhle věděl, kam Rauf míří. „Keira!“

18. kapitola

„Myslíš, že bitva už skončila?“ zeptala se Meggie, zatímco se balila do pokrývky.

„Bylo by dobře, kdyby byla tak krátká. A ještě lepší by bylo, kdyby nezabili a nezranili žádného z našich. Pro mě je moc těžké sedět tu a čekat.“

„Otec říká, že ženy mají větší trpělivost a jemnější povahu než muži.“

„Protože musíme jen sedět a čekat, až se nám muži vrátí z bitev?“

„Ano, a nejen to. Ženy se hodně načekají.“

„To je pravda. Možná bůh nadělil ženám víc trpělivosti a něžnosti proto, aby muže neuškrtily.“

Keira se zasmála a Meggie se rozchechtala tak, že se málem svalila z pryčny. Dívka byla Keiře dobrou společnicí. Pomáhala jí rozptýlit ochromující strach. Meggie měla bystrý rozum a odvahu. Keira byla rozhodnutá, že jakmile se vrátí do svého sídla jako lady z Ardgleannu, nabídne dívce, aby zůstala s ní.

Keira se rozhlédla po opuštěném táboře a zachvěla se strachem. Překvapilo ji, že tu nezůstal ani jeden muž, aby hlídal zásoby a koně nebo aby ochránil ji a Meggii. Věděla určitě, že Liam, Sigimor i Ewan by to tak chtěli. I její bratři by tu chtěli mít aspoň jednoho ozbrojeného muže. Buď někdo neuposlechl rozkazu, nebo ve zmatku před bitvou nebyl rozkaz ani vydán. Teď už bylo pozdě se tím zabývat. Keira jen doufala, že nikdo nebude trpět kvůli tomu, že se stala chyba.

Meggie zívla a schoulená vedle Keiry se ještě těsněji zabalila do pokrývek. „Je tady ticho, že?“

„Ano, a ty jsi unavená. Jen si odpočiň, Meggie. Máš za sebou těžký den.“

„Ale při čekání bys měla mít společnost.“

„Už ses o mě postarala dost, teď se vyspi. Myslím, že to nebude dlouho trvat a dozvíme se, co se stalo. Věřím v chytrost a zkušenosti našich mužů, přesto se však o ně bojím. Není třeba, abys kvůli mně celou noc nespala. Pokud bych tě vzbudila a řekla ti, ať se jdeš schovat, poslechni mě bez otázek.“

„Ano, poslechnu, má paní. Umím se dobře schovávat.“

Na Meggiině tváři se objevil unavený úsměv a za chvíli už spala. Keira si rázně připomněla, že se nesmí cítit osamělá. Meggie se hodně snažila. Teprve vyrůstá z dětských střevíčků, a už viděla strašné věci. Přesto projevila hodně odvahy, aby pomohla. Poznala, jak se dá Ardgleann zachránit. Keiru udivilo, že ačkoli Meggie mohla kdykoli utéci z hradu, zůstávala tam v naději, že přijdou zachránci, které uvede dovnitř. Až bude Ardgleann osvobozen, Keira všem oznámí, jak důležitou úlohu sehrála v celé záležitosti bednářova dcera.

S úsměvem si pomyslela, že jestli vyhrají boj s Raufem, budou za to vděčit z velké části třem velmi neobvyklým hrdinům. Neohrabanému chlapci, starému, skoro slepému válečníkovi a chudé dívce. Kdyby jí někdo před bitvou řekl, že pro ně budou důležití tihle lidé, myslela by si, že je hlupák. Teď věděla, že člověk musí věřit v dobrý konec, a nesmí se nechat sžírat strachem a obavami.

Obrátila myšlenky k Liamovi a snažila se nemyslet na to, co se děje ve zdech Ardgleannu. Tak hodně ho miluje! Silnému citu se bránila zbytečně. Ale aspoň dokázala odolat, aby mu o něm neřekla. Netušila však, jak dlouho tajemství udrží. Chtěla je prozradit pokaždé, když se na ni usmál.

Byl jí dobrým manželem, jak prorokovala Fiona. Měl obvyklé mužské chyby, ale ty byly bezvýznamné ve srovnání s jeho laskavostí a porozuměním. Když po ní něco chtěl, nečekal, že ihned vyskočí. Všechno jí vysvětlil, a dokonce jí dovolil, aby se s ním přela. A co je ještě lepší, opravdu naslouchá tomu, co mu říká. Keira nepochybovala, že bude dobrým pánem Ardgleannu a bude tvrdě pracovat, aby poskytl ochranu všem, kdo na něm budou závislí.

Byl také úžasný milenec a slíbil jí, že bude jen její. Jeho slib v ní stále ještě probouzel pochybnosti bez ohledu na to, že jí připadalo nespravedlivé považovat ho za provinilého ještě dřív, než by nevěru spáchal. Ale nemohla nemyslet na to, jak dlouho dokáže odolávat pokušení, když se mu budou ženy plést do cesty. Liam je přitahoval jako jetel včely a ona se bála, že je od něho bude muset celý život odhánět. Ještě horší bylo vědomí, že třeba nebude vždy vedle něho, aby je odehnala.

„Kdybych jen věděla, co ke mně cítí,“ zašeptala a přiložila do ohně několik dřívek.

Láska je opravdové prokletí, pomyslela si. Liam po ní touží, o tom už nepochybovala. Vyléčil rány, které jí způsobil svým chováním Duncan. Bohužel si byla příliš dobře vědoma skutečnosti, že mužská touha nevychází ze srdce. Liam spal s mnoha ženami, ale prohlásil, že některé z nich ho nepřitahovaly. Jak může být muž v posteli se ženou, o niž se jinak nezajímá, to nechápala. Ale bylo to tak.

Napila se vína z Liamova měchu a pak se rozhodla, že si velmi pečlivě projde to, čím si je jistá. Poprvé za mnoho týdnů byla sama – nepočítaje spící Meggii –, a nastala tedy vhodná chvíle, kdy si mohla urovnat myšlenky. Uvědomila si, že se k ní Liam chová majetnicky. Rád pobýval v její společnosti, o tom nepochybovala. Často s ní hovořil, probíral s ní mnoho záležitostí a nikdy jí nedával najevo, že by ji považoval za hloupou ženskou, která mu nerozumí. Babička jí kdysi velice zdůrazňovala důležitost vzájemného porozumění. Taky se jí rád dotýkal a často ji líbal. Keira zrudla, protože si vzpomněla na jejich milování. Navzdory jeho minulosti nemohla uvěřit, že umí být tak něžný a pozorný. Vždycky se snažil, aby také dosáhla uspokojení. Těžko by byl takový a nedržel by ji celou noc v objetí, kdyby necítil víc než jen touhu.

Její pozornost upoutal jakýsi zvuk a vytrhl ji z myšlenek. Někdo se rychle blížil k táboru. Protože zvuk se v nočním tichu nese daleko, nemohla posoudit, jak je ten člověk daleko. Probudila Meggii.

„Schovej se. Hned,“ nařídila jí.

Keiru překvapilo, jak rychle Meggie rozkaz splnila. V jednu chvíli dívka zdravě spala a v příští vteřině zmizela ve tmě. Keira vyskočila a vyhlédla si místo, kam se chtěla schovat, aby byla daleko od Meggie. Jakmile se rozběhla ke stromu na druhém konci tábora, na nějž se chtěla vyšplhat, věděla, že je pozdě.

Do tábora se vřítil muž. Keira ho hned nepoznala, ale když se zasmál, přejel jí po zádech mráz. Byl to Rauf Moubray. Keira potlačila chuť znovu se rozběhnout. Věděla, že by se nezachránila a jen by Raufovi poskytla příležitost, aby ji chytil zezadu, což by ho určitě potěšilo.

„Takže konečně se na mě osud usmál,“ vykřikl Rauf. „Našel jsem tebe a mám tu i koně a zásoby.“

„Neběžel bys lesem jako vyděšený zajíc, kdybys neprohrál,“ vyrazila ze sebe Keira. „A protože je zřejmé, že se ze všech sil snažíš zachránit svůj bídný život, radím ti, abys běžel dál.“

Keira viděla, jak se Raufovy chladné oči zúžily a rty se stáhly v nepříjemnou grimasu. Mluvit s Raufem tak urážlivě bylo asi nepředložené, ale Keira pochybovala, že by to mohlo změnit její osud. Možná sem neběžel kvůli ní, ale našel ji a ona věděla, že ji chce zabít. Pokusí se mu to aspoň ztížit a bude se modlit, aby si raději hleděl zachránit svůj život a nezdržoval se tady zbytečně dlouho. Pomyslela na to, jak krutě připravil o život jiné, a ochromil ji strach. Cítila, jak se jí zvedl žaludek, a chvíli měla pocit, že bude zvracet.

„Kdepak, ty malá černovlasá děvko,“ pronesl chladným hlasem. „Máš u mě dluh.“

„Jaký dluh? Já ti snad něco dlužím za to, že jsi mi zabil manžela a spoustu mých lidí? A že jsem ti nedovolila, abys mě veřejně znásilnil? Je-li mezi námi dluh, pak je celý tvůj, protože jsi mě okradl. Je to smutné, protože většina toho, co jsi mi vzal, jsou životy mých drahých. A to nemůže být napraveno ani tvou smrtí.“

„Ty bys měla být mrtvá, děvko!“

„No to se ti tedy omlouvám, že jsem nezemřela na zranění, která jsi mi způsobil.“ Keira se divila, že Rauf je rozčílený stále víc a ona se naopak uklidňuje.

„A jak jsi mi poznamenala tvář!“

Rozeklaná jizva na jeho líci ji polekala, až sebou trhla. Vzpomněla si na jeho výkřik vzteku a bolesti a na pach krve, když ho řízla dýkou. Jak si přála, aby teď měla dýku! Jako léčitelku ji mrzelo, že poranila člověka a prolila jeho krev, ale Raufovi byla víc než ochotná způsobit bolest. Pomyslela na ubohého Duncana, na muže pověšené na hradbách Ardgleannu a na smutný osud žen, které držel v hradě, a cítila se jako chladnokrevná vražedkyně. „Chceš-li znát můj názor, vylepšila jsem ti ji.“

Ukázalo se, že to je poslední urážka. Keira si nevšimla, že nevytáhl ani meč, ani dýku, když se na ni vrhl. Jeho tělo ji srazilo na zem tak prudce, až ztratila dech. Snažila se nadechnout a zkoušela nevnímat, jak ji krutě tiskne. Když konečně popadla dech, uvědomila si, že má volné ruce a začala Raufa bušit do hlavy. Vydržel několik ran bez zaúpění a teprve po chvíli zareagoval.

Velkou zjizvenou rukou ji popadl pod krkem a pomalu ji svíral, až Keira znovu musela bojovat o dech. „Vezmu si, co chci, ať už budeš živá nebo mrtvá. Mně je to jedno.“

Keiru jeho chladná slova vyděsila. Přestala ho škrábat do rukou a němě na něho zírala. Najednou za ním zaznamenala pohyb a v příštím okamžiku uhodilo Raufa do spánku dřevěné poleno. Zaúpěl a sesul se na bok. Keira chytila Meggiinu nabízenou ruku, aby jí pomohla vstát, ale Rauf vedle ní se pohnul.

„Uteč, Meggie,“ pokusila se Keira vykřiknout, ale její slova zazněla jako drsné zakrákání. Varování přišlo stejně příliš pozdě.

Rauf se vzteklým výkřikem vyskočil na nohy. Meggie se rozehnala, aby ho udeřila podruhé, ale on jí vytrhl poleno z rukou a odhodil je stranou. Pak ji popadl, a nevšímaje si jejích míhajících se pěstí a kopajících nohou, pevně ji držel.

„Vím, kdo jsi,“ křikl. „Bednářův spratek. Ten zbabělec se i se syny někam schoval, že? Zachránil syna, ale malou holku tu nechal. Tak je to. Zabiju tě místo tvého tupého bratra.“

Keira nehleděla na bolest a vrávoravě se postavila. Vzápětí skočila Raufovi na záda, nohy mu zaklesla kolem pasu a jednou paží mu pevně objala krk. Druhou rukou do něho znovu a znovu bušila.

„Pusť ji, ty špinavý parchante!“ křičela. Slyšela svůj drsný tichý hlas a napadlo ji, že Rauf jí asi poranil hrdlo. Zachvátil ji ještě větší vztek. „Nechej ji odejít, jinak ti vyškrábu oči!“

Raufovi uniklo hluboké zachrčení. „Přelomím jí kejhák.“

„Jestli to uděláš, bude její smrt to poslední, co uvidíš, protože tě oslepím. To přísahám.“

Keira se chvíli obávala, že Rauf svoji hrozbu uskuteční. Pak vykřikl nadávku a odhodil Meggii kus od sebe jako okousanou kost. Dívka tvrdě dopadla na zem a zůstala bez hnutí ležet. Keira vykřikla. Neměla čas zjistit, zda Meggie žije, protože Raufovy ruce byly najednou volné. Ze všech sil se snažil shodit ji ze zad.

Keira si rychle uvědomila, že na něm nebude viset dlouho. Chránila si hlavu před jeho údery a on se ji snažil pohazováním hlavy udeřit do čela. I těch pár slabších úderů, které se mu podařily, bylo víc, než mohla Keira snést. Ale stejně věděla, že by mu nemohla slézt ze zad, utéci a nechat Meggii bez ochrany. Rauf ji popadl za nohy, pevně je sevřel a trhl, aby se ho pustila.

Keira se začala bát, že jí nohy zlomí, a vtom se jí blýskl před očima meč a mířil přímo na Raufovo hrdlo. Překvapeně zírala na Liama. Za ním byl Sigimor, který pomáhal vstát Meggii. Pak ji dvě velké ruce sevřely kolem pasu a odtrhly ji od Raufa. Podívala se za sebe a uviděla Ewana. Za ním stáli její bratři.

„Jsi velmi hloupý, Raufe Moubrayi,“ řekl Liam a ustoupil o krok dozadu. „Mohl jsi uprchnout, možná žít o několik dnů déle, než bychom tě dostihli. Místo toho ses zdržel tady, abys potrápil dvě ubohé dívky.“

„Myslíš, že nevím, že mě zabiješ?“ zeptal se Rauf. „Možná jsem se právě rozhodl, že by mi mohla zaplatit za to, že mi bere Ardgleann.“

Keira si oddechla, že už je to všechno za ní. Opřela se o Ewana. Celé tělo ji bolelo a nohy měla tak slabé, že už ji málem neudržely. Právě se chtěla zeptat, proč někdo Raufa nezabije, aby měla konečně pokoj, když tu Rauf vytáhl meč. Keira se zhluboka nadechla v naději, že její hlas bude znít hlasitěji a pevněji než předtím. Měla v úmyslu říct všem okolo, že muž jako Rauf Moubray si nezaslouží zemřít v čestném souboji. Měli by ho podříznout jako ovci. Než však mohla říct jediné slovo, velká ruka jí něžně, ale rozhodně zakryla ústa.

„No tak, děvče,“ zašeptal jí Ewan do ucha. „Tak to bude lepší. Liam ti všechno vysvětlí později.“

Když Liam s Raufem začali bojovat, Keira myslela jen na to, aby ji vysvětlení uspokojilo. Ewan chtěl stáhnout dlaň z jejích úst, ale ona si ji k nim znovu přitiskla. Věděla, že její výkřik by mohl Liama polekat. Nevěřila si, že zůstane zticha. Cítila, že Ewan přikývl na znamení, že jí rozumí.

Navzdory faktu, že Liam trpěl bolestmi v noze, souboj skončil brzy. Rauf byl dobrý bojovník, ale Liam byl mnohem, mnohem lepší. Bez ohledu na to si však Keira přísahala, že už ho nikdy nechce vidět bojovat. Její srdce by to nevydrželo.

Liam si otřel meč o Raufův kabátec, zasunul ho do pochvy a přistoupil ke Keiře. Při těch několika krocích táhl bolavou nohu za sebou. Podařilo se mu ještě natolik se ovládnout, aby neupadl, ale posadil se na zem. Jakmile vedle něho Keira poklekla, usmál se. Teď, když strach a zlost ustoupily, si příliš dobře uvědomoval bolest v noze. Během posledních několika dnů končetinu velmi namáhal.

Když si Liam uvědomil, že Rauf utekl, byl úplně bez sebe strachem o Keiru. Bál se, že ji ztratí a že už nikdy neuslyší její smích a tiché sténání, kterému se nemohla ubránit, když ji stravovala vášeň. Taky se už nikdy nedozví, jestli ho milovala. Nedbal na uklidňující slova přátel a vyrazil do tábora. Sigimor zavčas chytil uzdu jeho koně a zastavil ho předtím, než mohl hlasitě vykřiknout válečný pokřik, jenž měl naznačit, že se blíží k nepříteli. Před pocitem ponížení kvůli slepé neopatrnosti ho ochránilo vědomí, že jak Sigimor, tak Ewan jeho pocity chápou.

Těžce získával rozvahu, kterou potřeboval, aby chytil Raufa, když viděl, jak ubližuje Keiře. Stále si opakoval, že Keira je na živu, a to ho vlastně nutilo, aby se pohyboval pomalu a tiše. V jedné chvíli dokonce přemýšlel o tom, jak Keiře vyčiní. Neschovala se a napadla muže, jenž byl o kus vyšší a mnohem těžší než ona. Teď už se konečně uklidnil a mohl nechat odpočinout přetaženou nohu, v níž mu pulzovala bolest. Možná si také užije její vděčnosti a chvály za to, že ji zachránil.

„Ty hlupáku!“ Keira mu rychle rozvazovala boty, plna strachu, že si ublížil. „Sotva ses dal trochu do pořádku, už musíš mávat mečem.“

Starost o jeho zdraví je stejně dobrá jako chvála, řekl si Liam, ale pak se zamračil. Keira chraptěla, ale nebylo to tím, že by přemáhala pláč.

„Co to máš s hlasem?“ zeptal se.

Keira si oddychla, protože Liamova noha byla jen napuchlá, a odpověděla: „Rauf mi chtěl ukázat, jak snadno přemůže slabou dívku jednou rukou.“

Odstrčila Liamovu ruku, když jí chtěl odhrnout vlasy, aby se jí podíval na hrdlo. Pozorně se zahleděla na jeho tvář a viděla, že trpí velkými bolestmi. Odejmout mu bolest je to nejmenší, co pro něho může udělat. Vždyť osvobodil Ardgleann a zachránil jí život. Otřela si dlaně o sebe. To stačilo, aby Liam uhodl, co chce udělat, a chytil ji za ruce.

„Keiro, nejsme sami,“ napomenul ji tiše. „Riskuješ prozrazení svého tajemství.“

„Moji bratři je už znají a ty svým příbuzným snad důvěřuješ, ne?“ Přikývl, ale stále se mračil. „A Meggii myslím mohu věřit, že mé tajemství zachová.“ Usmála se na dívku, která se postavila vedle Liama. „Odpřisáhneš, že nikomu nepovíš o tom, co teď uvidíš, Meggie?“

„Ano,“ souhlasila Meggie, „ačkoli jestli mluvíš o svém daru uzdravování, ten není pro zdejší lidi tajemstvím.“

„Duncan o něm mluvil?“

„No, pověděl o něm několika lidem, ne všem. Považoval ho za veliké dobrodiní. Kladl nám na srdce, abychom tě často nevyužívali, protože léčení dotýkáním tě oslabuje.“ Meggie se podívala na Liamovu nohu. „Nevypadá to, že by byla poraněná.“

Keira překonala údiv z toho, že její tajemství už není tajemstvím, a řekla: „Nedokážu léčit dotykem, Meggie. Mohu jen odejmout bolest a někdy prostřednictvím rukou poznám, co člověka trápí.“

„Stejně máš úžasný dar.“

„Děkuji ti. Přesto bych dala přednost tomu, aby se o mé schopnosti moc nemluvilo. Někteří lidé v ní dar nevidí.“ Keira se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Zavřela oči a položila dlaně na Liamovu nohu.

Liam hned ucítil, že její síla začala působit. Tiše nařídil Keiřiným bratrům, aby přinesli nějaké jídlo a pití, nejlépe med, chléb a mošt. Protože Keira je často mívala při sobě, poradil jim, ať se nejdříve podívají do sedlového vaku jejího koně. Pak se posadil, aby byl připraven podržet ji, až skončí. Pečlivě si připravoval, co jí bude povídat, aby jí pomohl zbavit se bolesti, kterou na sebe vezme.

Zatímco Keira prováděla svou tajuplnou činnost, nikdo nepromluvil. Její bratři se vrátili s jídlem a pitím. Když skončila, Liam ji hbitě zachytil dřív, než se mohla zhroutit. Přitiskl ji k sobě a šeptem jí vyprávěl o svěžím jarním deštíku a zelenajících se polích. Najednou se Keira uvolnila, zamumlala zdvořilé poděkování, opřela se o jeho hruď a zdravě usnula.

„Dělá to vždycky?“ zeptala se Meggie, která konečně prolomila ticho.

„Co? Že se nacpe jako vyhladovělé zvířátko a pak usne?“ Meggie přikývla a Liam se usmál. „Ano. Uzdravování jí odejme veškerou sílu. Vezme na sebe bolest a pak se jí pokouší zbavit. Je to náročný proces.“

Meggie pomalu přikývla. „Nemůže takto pomáhat lidem moc často. Musíme její schopnost uchovat v tajnosti, co nejdéle to půjde.“

„To je pravda.“ Liam se rozhlédl po táboře a uvědomil si, že někdo naložil Raufovo tělo na koně. „Myslím, že tu s Keirou zůstaneme do rána.“

„Ano, to bude nejlepší,“ přitakal Sigimor. „Budeme mít čas pohřbít mrtvé.“

„A odstranit z hradeb mrtvá těla těch ubožáků?“

„O to se postarali lidé uvnitř, když jsme odjížděli.“

„Dobře.“ Liam se zamračil na Artana, který přidřepl vedle Keiry a odhrnul jí husté vlasy, aby se podíval na hrdlo. „Co to děláš?“

„Jen chci vidět, co jí ten zmetek provedl,“ odpověděl Artan. „Možná se to musí ošetřit.“

Všichni, včetně Meggie, znepokojeně vydechli, když v mihotavé záři ohně uviděli na Keiřině útlém krku modřiny. Liam litoval, že Raufa nerozpáral a dovolil, aby zemřel jako rytíř, jímž nikdy nebyl, ale rozhodl se, že zachová rozvahu. Nechtěl vyprovokovat otázky o vlastnictví Ardgleannu. Artan potřel Keiřiny modřiny mastí.

„Nemůže uzdravit samu sebe?“ zeptala se Meggie.

„Ne,“ odpověděl Liam, „ale má s sebou mast a ví, co jí pomůže.“

„Sir Ian a jeho muži nepochybně pojedou tudy, aby si vzali své koně a zásoby,“ řekl Sigimor. „Řeknu mu, aby tě včas upozornil, že se blíží. Ať si Keira odpočine, protože po návratu do Ardgleannu ji budeme potřebovat. Je tam pár zraněných. Máme jen dva mrtvé, byli to muži sira Iana. Vítězství nás nestálo moc obětí.“ Liam něco zamumlal na souhlas a v duchu se ptal, jak Sigimor tohle všechno zjistil. Nikdy ho nepřestane překvapovat, pomyslel si, a díval se za odjíždějícími muži. Jakmile s Keirou osaměl, odnesl ji do přístřešku, svlékl ji a uložil na tvrdou pryčnu. Právě když chtěl ulehnout vedle ní, přijel sir Ian a jeho muži. Probral s Liamem bitvu a k jeho úžasu mu vyjádřil vděčnost. Slunce už vycházelo, když se Liam konečně uložil vedle Keiry.

Když vklouzl pod pokrývky a přitiskl se k ní, ulehčeně si vydechl. Strach o ni pominul. Přitulila se k němu a on vnímal její štíhlá záda na své hrudi. Chtěl se s ní milovat, ale věděl, že potřebuje odpočinek. Rauf za několik měsíců, co přebýval na Ardgleannu, hodně zničil a Liam věděl, že Keira bude chtít všechno napravit, co nejrychleji to půjde.

„Liame, nejsme v Ardgleannu, že?“ zeptala se ho najednou. „Ne, lásko, ještě jsme v táboře.“ Liam pochopil, že je rozespalá, a políbil ji na tvář. „Odpočívej.“

„Ale čeká nás spousta práce.“

„Do té se pustíme později. Práce nám neuteče.“

„Asi mi to zlomí srdce, až tu zkázu uvidím, že?“

„Ano, ale všechno napravíme.“

19. kapitola

Keira se rozhlédla po nádvoří Ardgleannu a pevně se přitiskla k Liamově paži. Liam ji nechal spát dlouhé hodiny a probudil ji až po poledni. Ačkoli většinu času prospal, Keira se kvůli němu cítila provinile. Bála se setkání s lidmi z Ardgleannu, a proto se asi nechala zcela pohltit spánkem. Měla silné nutkání rozběhnout se zpět k lesnímu přístřešku a ukrýt se tam, ale překonala je. Ardgleann byl teď jejím domovem a ona ho musí zbavit následků Raufova řádění.

V podhradí už někdo vykonal velký kus práce, protože zde zůstalo málo známek po bitvě, ale stopy po Raufově panování bohužel přetrvávaly. Neměl Ardgleann rád a na lidech mu nezáleželo. Keira s Liamem měli před sebou týdny tvrdé práce, pokud měli napravit vše, co Rauf zničil svou bezohledností, leností a ničivým přístupem.

„Byl to darebák,“ zamumlal Liam. „Výsledky jeho vlády jsou smutné, ale dají se napravit.“

„Ano.“ Keira se podívala k velkým dubovým dveřím, zdobeným krásnými řezbami. „Dveře neutrpěly.“

„Jsou těžké a pevné. Dobře hrad chrání.“

„Ano.“

„Jednou musíš vejít, drahoušku,“ řekl Liam něžně. „Raději to udělej hned.“

Keira přikývla. Držela Liama za ruku a spolu vstoupili do hradu. Ihned pochopila, proč byly těžké dveře pootevřené. Drsní muži zde dlouhé měsíce žili jako vepři a zanechali po sobě odporný zápach. Keira věděla, že se mísí i s pachem mrtvol hnijících na hradbách. Otřásla se, ale vzápětí se napřímila. Teď už z Ardgleannu vypudí všechno špatné a odporné. Opláče spoustu zničených věcí, o tom není pochyb. Ale nejhorší ztrátou jsou životy nevinných obyvatel. Ardgleann opraví a vyčistí, mrtvé však nikdo nenahradí. „Myslím, že nejdřív chci vidět velkou síň,“ řekla a Liam ji tam doprovodil.

Keira vešla a překvapeně se rozhlédla. Ve velké síni pracovalo asi šest žen. Vydrhly špinavou podlahu a teď čistily a cídily zařízení a ozdobné předměty. Některé kusy nábytku byly zřejmě zničeny, ale elegantní tapiserie na stěnách se zdály nedotčené. Joan předvedla ženy před Keiru a ta ztuhla, protože netušila, jak ji přivítají.

„Má paní, doufaly jsme, že se nám podaří vyčistit velkou síň

i další důležité místnosti dřív, než přijdeš,“ promluvila Joan.

Keira se trochu uvolnila, neboť z tváří žen vyzařovalo přátelství. „Nemusely jste se hned pouštět do práce, Joan.“ Viděla, že mnohé ženy mají na těle modřiny, a srdce se jí svíralo lítostí nad tím, co musely vytrpět. „Potřebujete se vzpamatovat a jistě se chcete shledat s rodinami.“

„Už jsme se vzpamatovaly, má paní,“ prohlásila Joan pevně. „Tím, že se zbavujeme všeho, co nám připomíná ty mizery, se uzdravujeme na těle i na duši.“ Ženy kolem Joan velmi živě přikyvovaly a mumlaly slova souhlasu.

„Pokud tohle místo vydrhneme, dosáhneme velké úlevy,“ řekla pradlena Claire. Náhle si uhladila sukni a rukou si přejela po vlasech. „To je nový pán?“

Keira trochu toporně představila Liama. Dojalo ji, že Liam pozdravil každou ženu, jako by to byla ta nejurozenější dáma. Pozorovala ho, jak si opakuje jméno každé z nich a snaží se zapamatovat si, co na Ardgleannu dělá a jakou má rodinu. Najednou jí někdo lehce zaťukal na paži. Byla to Joan. Poodešla s ní několik kroků od Liama.

„Netvař se tak smutně, má paní,“ zašeptala Joan.

„Ale vždyť jste tak trpěly,“ vzdychla si Keira.

„Ano, trpěly jsme a máme rány, které se budou dlouho zacelovat. Ale copak to nevidíš? Trpěly jsme všechny a teď si navzájem dodáváme klid a sílu, jako jsme to dělaly v době, kdy nás tu věznili. Několika ženám se podařilo utéci, ale těch bylo velmi málo.“

„Je mezi vámi hodně vdov?“

Joan s povzdechem přikývla. „Zde na hradu přežilo jen málo mužů. Ti, kteří zůstali, přijali manželky zpět, a to je dobře. Čas všechno zahojí, nedělej si starosti. Bereme svou neblahou zkušenost jako zkoušku ohněm.“

„Měla jsem…“

„Nic jsi neměla. Utekla jsi a my všechny víme, co hrozného s tebou chtěl provést. Zuřil pak několik dní, že jsi mu překazila plány. A přesto ses vrátila, má paní, to nás překvapilo. Provdali tě velmi mladou za smutného a ztrápeného muže a vaše manželství trvalo jen několik měsíců. My jsme pro tebe nemuseli nic znamenat. Neměli jsme čas víc se poznat. A ty ses přesto vrátila s armádou bojovníků a poslala jsi toho démona do pekla, kam patřil.“

„Opravdu jste nečekali, že se vrátím?“

„A proč bys měla? Navíc jsme si mysleli, že jsi zemřela. Utekla jsi odsud zraněná a sama. Někdy jsme doufali, že žiješ, a říkali jsme si, že možná pomyslíš na návrat a pomůžeš nám. Také jsme čekali, že sir Ian spatří v Moubrayovi hrozbu a bude se ho chtít zbavit. Ale vůbec jsme netušili, že naše peklo skončí za pár měsíců.“

Keira cítila, jak vina, která ji tak dlouho trápila, začíná odplývat. Joan opakovala to, co jí čas od času tvrdili ostatní. Ale Joan byla jednou z těch, které trpěly v Raufově područí, takže její ujišťování mělo větší váhu. Keira si mohla být jistá, že je upřímné a že nejde o pouhá slova útěchy.

„Tvůj manžel je hezký muž,“ pokračovala Joan. „Malcolm mi řekl, že je i dobrý. Vybrala jsi nám dobrého pána.“

„Ach! Malcolm!“ Keira chytila Joan za ruku. „Zapomněla jsem si s ním promluvit o jeho ruce.“

„To je smutné.“ Joan se rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo neslyší, a pokračovala: „Ale ty víš, že tou nepracuje. Sice ho bolívá, ale já doufám, že Moubray bude v pekle prožívat tisíckrát horší muka.“

„Prohlédla jsem mu ji, Joan, a domnívám se, že mu mohu pomoci. Asi už nikdy nebude šikovný jako dřív, ale myslím, že stav ruky se může zlepšit a Malcolma nebude trápit bolest.“ Odmlčela se. „Bohužel mu ji při tom budu muset způsobit.“

„Co mu uděláš?“

„Zlomím mu prsty a pak je srovnám.“ Přikývla, když se Joan zachvěla. „Bolest a zkroucené prsty jsou následkem toho, že správně nesrostly kosti. Nemělo by se to nechávat tak.“

Joan přikývla. „Udělej to dřív, než bude pozdě. Promluvím s ním, má paní. Rychlá bolest, která může ukončit stálé bolesti, je dobrá. Bude-li Malcolm souhlasit, najdu někoho, kdo mu prsty zlomí, a pak ruku napravíš.“

„Pak s ní nebude moci nic dělat šest týdnů.“

„Teď s ní taky skoro nic neudělá. A já mu budu pomáhat.“ Keira se zhluboka nadechla, aby posílila svou slábnoucí odvahu. „Vím, jak jste tu všichni trpěli. A jestli některá z žen bude čekat nechtěné dítě, jež by jí připomínalo prožitá muka, přiveď ji ke mně.“

„Nemyslíš, že takové dítě je navždy poskvrněno hříchem?“

„Ne. Protože vím, že znásilněná žena je nečeká proto, že by si užila akt lásky. To, že je muž brutální a dělá věci tak kruté, že se nad tím člověku svírá srdce, neznamená, že jeho dítě bude stejné. Pokud nebude dítě vychovávat. Nevěřila jsem, že Rauf je šílený, ale přicházím na stále příšernější věci.“

„Vím, co máš na mysli. Víc trpěla má duše než mysl. Ženám tvůj vzkaz vyřídím, ale myslím, že nebylo počato mnoho dětí a mezi ženami se najde málo takových, které by se dítěte chtěly zbavit. Ano, zejména když jim povím, že ačkoli Moubray a jeho muži byli jako smečka divokých psů, z dítěte vychovaného s péčí a láskou v dobré rodině vyroste dobrý člověk. Spíš to bude těžké pro muže, protože ti musí přijmout děti zrozené z této hrůzy.“

„Má paní! To je dobře, že ses vrátila!“

Keira se otočila a viděla, že k ní běží Kester. Usmála se, ale pak zvážněla, protože si všimla, že hoch je celý ustaraný. „Copak se děje, Kestere?“ zeptala se, když k ní doběhl s Meggii v patách.

„Sir Archie!“ zvolal Kester. „Zase má ránu na hlavě.“

„Nikdo mi neřekl, že by byl raněn.“

„Dva muži se ho ptali, jestli nebyl raněn, a on jim řekl, že má jen škrábnutí. Ale já si myslím, že se mu otevřela stará rána. Dva Raufovi chlapi chtěli utéci přes pokoj, který sir Archie hlídal. Jedna z žen mu radila, kam máchnout mečem, aby zasáhl protivníka. Druhého napadly ostatní ženy, které se tam schovávaly. Sir Archie dostal ránu do hlavy předtím, než toho psa zabil.“

„Kde je?“ zeptala se Keira. Liam přistoupil blíž a celý rozhovor vyslechl.

„V malé ložnici, kam nás uvedli, když jsme sem přišli.“

„No, stejně jsem se mu na ránu chtěla podívat. Měla jsem v úmyslu otevřít ji a vyčistit. Aspoň ji nebudu muset otevírat.“ Keira se rozhlédla kolem sebe, aby viděla, jaká práce ji v domě ještě čeká. „Krvácí hodně?“

„Běž se o něho postarat,“ pobídl ji Liam dřív, než mohl Kester odpovědět. „Můžu začít bez tebe. Navíc se zdá, že ženy nepotřebují vedení. Meggie s Kesterem ti pomohou. Prohlédni i další raněné.“ Keira stále váhala a Liam ji krátce políbil. „Jdi a dělej to, co velmi dobře umíš. Já zatím zjistím škody. Jsem jen chlap, ale poznám, co je potřeba umýt a vyčistit.“

Keira se tiše zasmála a odešla s Kesterem a Meggii za raněnými. Liam nenáviděl pomyšlení, že ti, kteří teď pomáhali s obnovou Ardgleannu, trpěli. Byl rád, že Keira se bude aspoň chvíli zabývat raněnými. Chtěl si se ženami promluvit o škodách, které by měly být napraveny nejdříve. Jakmile Keira zmizela, otočil se ke skupince. Zjistil, že ženy se shlukly a němě na něho zírají.

„Bude lépe, když se půjdeš podívat do účetních knih, můj pane,“ řekla Claire. „Neměly jsme možnost poznat tvoji ženu důkladně, ale víme, že má měkké srdce a že ji velmi trápí, k čemu tady došlo.“

Joan přikývla. „Má pocit viny.“ Podívala se na ostatní ženy. „Myslí si, že nás zklamala, protože se nevrátila dřív.“

Liam překvapeně poslouchal. Claire pokračovala. „Nedělej si starosti, můj pane. Brzy jí ten nesmysl vyženeme z hlavy. Ty budeš potřebovat něco na psaní, aby sis mohl všechno zaznamenat.“

„Ano, psací potřeby bych uvítal,“ odpověděl Liam. Byl spokojen, protože s jistotou cítil, že ženy nakonec zbaví Keiru pocitu viny, kterým se tak dlouho trápila.

Claire mu přinesla vše, co potřeboval, a Joan řekla: „V kuchyních nebude tolik práce. Muži tam chodili zřídkakdy. Také jsme se už pustily do úklidu ložnice pro tebe a tvou paní. Tři ženy tam dokončují poslední úpravy.“

„Rauf Moubray asi používal ložnici hradního pána.“

„Ano, to je pravda. Uklidily jsme pro vás ložnici paní domu. Tam nespával žádný z chlapů, protože v ní žila Raufova spolunocležnice.“ Joan kývla k plnoštíhlé brunetě s unavenýma hnědýma očima. „Hattie. Když se zeptal, která holka byla pánova, statečně vystoupila do popředí, protože věděla, že Rauf má v úmyslu hrát si tu na pána. Také nás naučila pár věcí, které nám pomohly přežít. Za svůj život už poznala pěknou řádku mužů.“ Joan se začervenala.

K Liamovu překvapení se Hattie zasmála a ženy se k ní rychle připojily.

„No, Hattie, jestli někdy budeš mít mužů dost, dej mi vědět.“ Podle rozšířených Hattiiných očí poznal, že ho pochopila, a měl pocit, že za ním brzy přijde. „Jsou tady ještě nějací lidé, kteří potřebují pomoc?“

„Myslím, že naše paní se o ně brzy postará,“ odpověděla Joan. „Tvoji dva přátelé šli rovnou do podzemních kobek, aby osvobodili ubožáky, které tam Rauf zavřel. Většina raněných je s těmi několika vašimi bojovníky, kteří utržili šrámy v boji. Ta skutečně smutná práce už je za námi. Ubohé duše mrtvých, které ten mizera pověsil z hradeb, už našly svůj klid. Rauf a jeho muži byli svlečeni ze všeho, co mělo nějakou cenu, a spáleni v jámě, kterou vykopali tvoji muži spolu s ozbrojenci sira Iana. S nimi tady zůstal Adam, syn pána MacKaye, a jeho lidé. Ti všichni udělali špinavou práci a já jsem je před odjezdem dobře nakrmila. Když viděli, co se tu dělo, byli všichni MacLeanové i MacKayové velmi rádi, že jsi zbavil náš kraj té hyeny Moubraye.“

Což znamená, že se nebude muset přít se sousedy, pokud prohlásí Ardgleann za svůj majetek, pomyslel si Liam. Najednou získá panství, krásné sídlo i dobré spojence. Všechno se vyvíjelo moc dobře, ale on věděl, že bude ještě nějakou dobu trvat, než tomu plně uvěří. V duchu se vrátil k seznamu prací, jež je třeba udělat. Právě se usadil v pracovně Duncana MacKaila, kterou Rauf naštěstí moc neužíval, když vešel Sigimor, Ewan a Keiřini bratři.

„Ráno odjíždíme,“ prohlásil Sigimor a opřel se o těžký pracovní stůl, za nímž Liam seděl.

„Že vám všem srdečně děkuji, všichni víte,“ řekl Liam.

„Víme, ale také víme, že bylo potřeba s ním zatočit. To, že jsi získal sídlo a panství, naše vítězství jen oslazuje.“

„My jsme přijeli kvůli Keiře,“ prohlásil Lucas. „Jsme velmi rádi, že jsme za ni nemuseli bojovat sami.“

„Je to zlé?“ zeptal se Ewan a pohlédl na seznam, který měl Liam před sebou.

„Moc radostná moje zjištění nejsou,“ odpověděl Liam. „Měli jsme pravdu. Skutečně stále hodovali a vůbec se nestarali o to, co bude, až spotřebují všechny zásoby. Lidem se podařilo zachránit pár krav, ovcí a drůbež, ale bude dlouho trvat, než dokážeme nahradit všechno, co padlo za oběť jejich žravosti.“

„Můžeme vám pomoci. Pokud každý z nás přispěje svým dílem, nám to neuškodí a vám to pomůže zahnat vlky ode dveří, až přijde zima.“

„Ano,“ souhlasil Sigimor a Keiřini bratři přikývli. „Všichni jsme tím jen získali a zaplatili jsme málo. Ty máš teď víc koní, než budeš kdy potřebovat. Vyměň je se sousedy za to, co opravdu potřebuješ.“

„Vy je nechcete?“ zeptal se Liam.

„No, je tu jeden, dva, které by sis měl nechat, a já bych je využil na plemeno nebo bych si od tebe vzal jedno dvě hříbata, jestli chceš, ale nic víc.“ Když Liam přikývl, Sigimor řekl: „Ukážu ti je, než odjedeme.“

„Jak se daří mé sestře?“ zeptal ze Artan.

„Trápí ji, když vidí, co se stalo s panstvím a sídlem, které ještě nedávno vzkvétalo,“ odpověděl Liam, „a co navíc museli prožít zdejší lidé. Ale její smutek pomine. Jestli se všichni cítí tak jako ženy, které teď uklízejí velkou síň, Keira se nakonec zbaví pocitu viny, který ji tak dlouho sužoval.“

Artan tiše zaklel. „Všichni jsme se ji snažili přesvědčit, že se nemá proč cítit provinile, ale je jasné, že nám nevěřila.“

„Ano, ale my jsme nebyli ti, kdo trpěli. Když jí to řekly zdejší ženy, má to mnohem větší váhu než naše slova. Skoro jsem viděl, jak z ní padá tíha, když s ní promluvila Malcolmova žena.“

„To je dobře,“ pokývl hlavou Sigimor. „A teď nám pověz, co pro vás můžeme udělat. Je tu ještě dost silných mužů, kteří rádi pomohou.“

„Ano,“ souhlasil Ewan. „Těžká práce mi pomůže. Musím se rozhodnout, jak se zachovám, až se vrátím domů ke své těhotné ženě.“

„Fiona čeká další dítě?“ zeptal se Liam. „Překvapuje mě tedy, že ses k nám vůbec přidal.“

„Musel jsem. Věděl jsem, že se velice snaží záležitost utajit.“ Ewan zavrtěl hlavou. „Na Scarglasu to vědí skoro všichni, a protože jí nikdo nevěří, že by uskutečnila strašlivé hrozby, kterými lidi nutila k mlčení, dozvěděl jsem se o tom. Ještě se musím rozhodnout, jestli budu dělat překvapeného, nebo ji vyplísním, že přede mnou těhotenství tajila, když jsem její pán a manžel.“

Muži se zasmáli a pak se vrátili k plánu prací, které je třeba udělat, než odjedou. Liamovi se rozbíhaly myšlenky. Musí vyhledat Keiru. Ewanovo prohlášení, že Fiona čeká dítě, ho přimělo pomyslet, že i Keira by mohla v nejbližší době otěhotnět, a zatoužil ji vidět.

Chvíli trvalo, než ji našel. Seděla v dámském soláriu. Místnost se zdála Moubrayovými muži nedotčena. Keira seděla na vypolštářované lavici pod překvapivě velkým oknem. Přistoupil k ní, pak se posadil a uchopil její ruku do své. Keira si prohlížela tenký plátek kovu.

„Co je to?“ zeptal se. Zvedla dlaň a Liam vzal plíšek a zkoumal ho. „Vypadá to jako kousek plechového plátu, kterým si muži obíjejí palice, aby byly nebezpečnější.“

„Ano,“ řekla Keira. „A našla jsem to v hlavě sira Archieho.“

„Ježíši. To ho musela pořádně bolet.“

„Taky si myslím, ale on trvá na tom, že to nebylo tak hrozné. Proto viděl rozmazaně. Nevím však, jak to bude dál. Ránu jsem vyčistila, ale tahle věcička pro mě byla velkým překvapením. Musela jsem požádat o pomoc bratrance, protože plíšek byl zaseknutý do kosti. Sir Archie teď spí. Až se probudí, dozvím se, jestli jsem mu pomohla zlepšit zrak.“

„A co ostatní ranění?“

„Všechna zranění se jim zahojí. Nejsou tak zlá. Ubožáci, které Rauf držel v podzemí, budou nějakou dobu potřebovat starostlivou péči. Některé bičovali, jiné mučili a všichni trpěli hladem a žízní. Než jsem se jim mohla podívat na rány, museli jsme je umýt.“

„Přežili. Zjevně jsou silní a mají vůli žít.“

Keira přikývla. „Ach Liame, všichni byli tak vděční,“ zašeptala. „A všichni byli rádi, že jsem se vrátila, v jejich očích jsem všechno dělala mnohem rychleji, než jsem si myslela.“

„Tak už věříš mně i všem ostatním, kteří se snažili přinutit tě, abys pochopila, že už se nemusíš cítit vinna?“

Keira se usmála a položila mu hlavu na rameno. „Ano, věřím. Je to zvláštní, ale když Joan mluvila o tom, jak je překvapilo, že jsem se vůbec vrátila, i když za několik měsíců, bylo to, jako by mi neviditelná ruka sňala z ramenou obrovskou váhu. A také ze srdce. Teď mě vlastně jen trápí, že bylo ztraceno tolik životů, a také mě bolí, že ti, co přežili, ještě trpí. A že bylo zničeno sídlo krásné a mírumilovné.“

„Nebuď smutná. Takové zase bude.“ Liam se rozhlédl a znovu ocenil elegantní zařízení celého sídla, od krásných tapiserií na stěnách až po koberce na podlaze. „MacKailovi měli vkus a milovali krásné věci, že?“

„Ano, máš pravdu. Spousta těchto věcí byla vyrobena zde. Kdysi dávno tady pán začal shromažďovat řemeslníky a umělce. Protože se to rychle rozkřiklo mezi lidmi, přicházeli další, vždyť to vždycky býval mírumilovný kraj s překvapivě dobrou půdou. Výrobky z Ardgleannu najdeš na každém tržišti. Oproti jiným usedlostem v této zemi Ardgleann obohacoval všechny zdejší lidi. Myslím, že proto bylo pro mě tak těžké snést pomyšlení, že sem přišel Rauf. Všichni tihle lidé si jen přáli vyrábět hezké věci. Jistě si nepomysleli, že by sem mohl přijít tak odporný člověk.“

„No, dáme to tady do pořádku a Ardgleann znovu bude mírumilovné místo.“ Pověděl jí, že mají silné spojence v sousedních klanech; o koních, kteří mohou být použiti jako prostředek pro směnu, a ještě další věci, které vymyslel a které by mohly být považovány za dobré zprávy, i když malé.

Když Liam hovořil, Keira se usmívala. Tak hodně se snažil jí namalovat hezkou budoucnost a odvrátit ji od truchlení nad ztrátami a bolestí. Téměř se rozesmála, když si těžce vzdychl a zamumlal nadávku, protože věděla, že to znamená, že už všechny dobré zprávy vyčerpal.

Posadila se, vzala jeho ruce do svých a krátce ho políbila. „Tvé plány zní nádherně. Máme také štěstí na příbuzné. A teď mi řekni všechny špatné zprávy.“

Udělal to a bylo to zlé. Ale Keira si uvědomila, že zas ne tak špatné, jak se bála. Rauf Moubray a jeho muži byli sice krutí násilníci, ale ukázalo se, že Rauf z hezčích věcí v Ardgleannu zničil jen minimum. Chtěl si hrát na pána, a proto také považoval ozdobné věci, jako byly tapiserie, sklo v oknech a rohože, za znamení dobrého života bohatého pána. Zřejmě ho nikdy nenapadlo, aby lidi, kteří tyto věci dělali, nechal naživu, byť jen proto, aby jeho truhlice zůstaly plné.

„Kromě ztrát na životech je nejhorší, že zmizela spousta potravinových zásob a pole nikdo neosil,“ řekla Keira, když Liam skončil. „Zdá se však, že naši příbuzní nám tento rok pomohou.“

„Jak řekl Sigimor i Ewan, situace se zlepšila i pro ně. Mají v rodině dalšího vůdce klanu, získali mnoho nových spojenců a obnovili svazky se starými přáteli.“

„Jak praktičtí muži,“ zhodnotila slova přátel Keira a vstala. „Je čas dát se do práce. Když nic jiného, musíme si zde najít místo, kde budeme spávat.“

„Už je máme. Nebude to ložnice pána domu,“ řekl Liam, „ale dámská ložnice. Přebývala tam Hattie. Máš něco proti?“

„Proč? Protože je to lehká holka? Ne.“ Keira se mírně usmála. „Byla vždycky čistotná. Jen bych ráda věděla, jak to, že tam bydlela.“ Když jí Liam pověděl, jaké gesto Hattie udělala, a také, co jí nabídl, užasla. „Doufám, že moji nabídku přijme. Mám pocit, že se stala prostitutkou jen proto, že nic neuměla a nikdy ji nenapadlo, že by mohla dělat něco jiného. Domnívám se, že pokud zanechá svého řemesla, ostatní ženy ji mezi sebe přijmou a mohla by začít nový život.“

„Věřím, že ho začne. Asi je dost chytrá, aby viděla, co bude pro ni lepší.“

„Takže se dáme do práce?“ Keira se do Liama zavěsila.

Liam ji políbil a zašeptal: „Všechno bude v pořádku, lásko.“ Zadívala se mu do modrozelených očí a skoro mu věřila.

20. kapitola

Liam vstoupil do zelinářské zahrady a usmál se pro sebe. Keira s Joan klečely vedle sebe a plely. Každé z nich seděla na zádech kočka. Keiřina koťata přivezli se zásobami ze Scarglasu už před měsícem a velmi rychle se z nich stali rozmazlení miláčci. Rauf zřejmě kočky nenáviděl a poručil je všechny vybít. Většina psů padla za oběť krutým hrám. Přežily pouze dvě kočky a jedna z nich byla už hodně stará. Kocourek bude jednou šťastný.

Od bitvy uplynuly dva měsíce, a Ardgleann už byl skoro v původním stavu. Lidé se ještě nevypořádali se žalem a měli v sobě skryté rány. Ale ozdravný proces započal. Několik mužů ze sousedních klanů projevilo zájem o některé vdovy. Život pokračuje, říkal si Liam. Přistoupil ke Keiře a zvedl kocourka z jejích zad. Rezignovaně vzdychl, když se mu kocour usadil na rameni a začal příst. Kočička seskočila z Joan a začala se mu drápat po noze nahoru. Snažila se příst hlasitěji než bratr. Jsou to skutečně hodně rozmazlené kočky, pomyslel si Liam.

Keira si sedla na paty a tiše se zasmála. „Nedělají si nic z bručení ani mračení.“

„Není to důstojné,“ ušklíbl se Liam, ale přitom škrábal Bleska po zádech, jen aby zjistil, zda bude příst hlasitěji. „Pán by se neměl mazlit s kočkami.“ Obě ženy se rozesmály a Liam potěšeně naslouchal jejich smíchu. Byl to projev uzdravování Ardgleannu.

„Právě jsem objevil Kesterovu další schopnost. Umí dobře chytat králíky. Má jich už spoustu a neví, co s nimi.“

Joan vstala a oprášila si sukni. „Dohlédnu na to, můj pane. Dnes bude dobrá večeře.“ Otočila se a běžela do kuchyně.

Liam vztáhl ke Keiře ruku. Zamračila se nad svojí ušpiněnou dlaní a podala mu ji jen váhavě. Pomohl jí vstát. „Keiro, mám na sobě špinavá koťata. Trocha hlíny navíc mě nerozhází. Když budeš tak hodná a vezmeš si to, co mi visí na noze, můžeme si na chvíli sednout pod jabloň.“

Keira vzala Bouřku a kráčela za Liamem ke kamenné lavičce pod jabloní. Usedla vedle něho a kotě si položila na klín. „Měla bych dokončit pletí záhonu.“

„Hned se oba vrátíme k práci.“ Objal ji kolem ramen a přitiskl k sobě. „Myslíš, že ještě stihneš získat ze zahrady úrodu?“

„Jestli bude zima tak laskavá, že přijde o něco později, pak ano. Jinak bude veškerá úroda menší než obvykle.“

„Ano, totéž říkali muži o polích,“ zamumlal Liam. „Ale za pokus to stojí. Vůdce klanu MacKayů slíbil, že první zimu nám pomůže, pokud to budeme potřebovat. Ještě však máme naději, protože se zdá, že bude stejný podíl slunných i deštivých dnů, což je pro úrodu dobré. To mi aspoň tvrdili lidé pracující na polích.“ Usmál se. „Přikyvuju jim na všechno.“

Keira se zasmála. „Mají pravdu, nedělej si starosti. Navíc máme štěstí na příbuzné a přátele. Ti nás nenechají hladovět a je velmi dobré, že se na ně můžeme spolehnout. Také mě uklidňuje, že naši ozbrojenci jsou skvěle vycvičeni. Sir Archie je s nimi velmi spokojen.“

„Já také. Už se začínají chovat jako vojáci, což je dobře.“

„Jsi velmi rád, že tvůj bratranec Tait požádal o místo velitele, že? Můžeš to přiznat,“ popíchla ho. „Přísahám, že to nikomu nepovím.“

Liam ji něžně zatahal za cop, aby ji potrestal. „Ano, jsem moc rád. Jen jsem trochu váhal, protože jsem se bál, že ho k tomu vede nějaký nešťastný důvod, například nesváry se Sigimorem. Ale je to, jak řekl. Sigimor má víc mužů, než potřebuje. Má hodně bratrů a bratranců. Tait si tedy řekl, že já bych ho mohl potřebovat víc.“

„A není tu jen obyčejný voják,“ přikývla Keira. „Tady může mít vyšší postavení než doma, kde byl jen jedním z mnoha mladších bratrů vůdce klanu.“

„To je pravda. Ambicióznost není žádný hřích. Tait nebyl v Dubheidlandu nikým významným. Tady je mým zástupcem a velitelem. Když jsem se dozvěděl, že sir Archie opět dobře vidí, pomyslel jsem na to, že ho požádám, aby se stal mým zástupcem on. Váhal jsem však, protože se mi zdálo, že netouží po ničem jiném, než dělat z mužů válečníky. Teď jsem rád, že jsem se tak rozhodl, protože sir Archie přijal Taita přátelsky. Sir Archie je rád tím, kým je – dobrým vojákem, jenž vede vojenský výcvik. Víš, že se dvoří Hattii?“

Keira přikývla a užívala si vzácného tepla slunečného dne a chvilky na lavičce s Liamem po boku. „Hattie si neví rady. Řekla mi, že se jí líbí život v malé chaloupce, kde barví látky, a s muži už prý nechce mít nic společného. Na druhou stranu se cítí osamělá.“

„A tu osamělost by mohl vyplnit sir Archie?“

„Hattie říká, že ano. Když se mu svěřila, že byla pět let lehkou ženou a že spala s mnoha muži, on jí na oplátku prozradil, že byl patnáct let žoldákem a pravděpodobně poslal do hrobu víc mužů, než s kolika by se ona mohla vyspat za celý život. Žertoval, že oba skončí v pekle, ale kdyby se vzali, mohli by tam být spolu.“ Keira se usmála, ale pak rychle zvážněla. „Hattie si taky myslí, že čeká dítě.“

„Ano?“ Zatím zjistilo jen šest žen, že jsou těhotné po mukách prožitých s Raufovými muži, ale žádná z nich nepřijala Keiřinu nabídku.

„Ano. Ještě tomu nevěří, i když jsem jí řekla, že ve dvaatřiceti není stará a že nic kromě úplné abstinence jí nemůže zaručit, že neotěhotní. Siru Archiemu by dítě nevadilo, dokonce i kdyby mělo být Raufovo. Já jsem se domnívala, že jsem se zcela oprostila od pověr, týkajících se špatného semene, ale když se mi Hattie svěřila, pocítila jsem na chvíli tíseň. Ubohé dítě si asi užije své.“

Liam přikývl, protože ho přepadl stejně nepříjemný pocit. „Musíš si zachovat nadhled a připomínat si, že na dítě působí během života mnoho vlivů. Záleží na tom, kdo z něho vychovává muže a nebo ženu. Připomene ti to Kester. Vlastní rodina ho vyhnala, jsou to tvrdí a nelaskaví lidé, a z Kestera přesto vyrostl dobrý hoch.“

„Myslím, že z jedné strany je dobře, že odešel do kláštera a že ho jeho příbuzní nevychovávali.“

Ještě chvíli poseděli na slunci a mlčky si užívali společného klidu. Liam brzy zjistil, že Keira ještě není připravená říct mu o dítěti. Není možné, že by si toho ještě nevšimla, když je léčitelkou. Práce ji nemohla pohltit natolik, že by byla slepá ke změnám svého těla. Všiml si však, že v jejich milování nenastala žádná pauza. Jestli Keira netrpí nevolnostmi, které často rané těhotenství doprovázejí, je možné, že si svůj stav ještě neuvědomila. Připadalo mu však stále těžší zeptat se jí.

Rozhodl se, že se raději vrátí k práci. Uchopil Bleska, který mu spal na rameni, a postavil ho na zem. Nevšímal si jeho nespokojeného pohledu. „Vrátím se k práci,“ řekl a políbil Keiru. Ještě týden, řekl si. Dá jí ještě jeden týden.

Keira se dívala za odcházejícím manželem a obdivovala jeho ladné pohyby. Už se neostýchala přiznat si, že se jí líbí tvar jeho nohou. Protože bylo hezky, byl oblečen do pracovního oděvu. Pod ním měl hrubou lněnou košili a na nohou vyšší kožené boty. Černý pléd s tmavozelenými a modrými kostkami mu slušel. Když měl tento oděv na sobě poprvé, popichovala ho, že je příliš stydlivý, aby ukázal holé nohy Liam se bránil, že vysoké boty nosí proto, že na zemi je spousta špíny, která by mu uvízla mezi prsty.

Keira to chápala, ale také si byla vědoma toho, že její manžel je velmi distingovaný muž.

Vzdychla si, položila druhé kotě na zem a vrátila se k pletí. Velmi brzy bude muset Liamovi oznámit, že už za sedm měsíců se stane otcem. Uvádělo ji do rozpaků, jak dlouho jí trvalo, než si to uvědomila. Pořád si vysvětlovala žaludeční nevolnost tím, že příliš mnoho pracuje a trápí ji osud Ardgleannu a jeho lidí. Když si konečně přiznala, že opravdu čeká Liamovo dítě, potěšilo ji to a zároveň uvedlo do rozpaků.

Už několikrát za posledních čtrnáct dní se mu chtěla přiznat, ale pak ztratila odvahu. Bylo to asi hloupé, ale chtěla vědět, co k ní cítí, dřív než se stane matkou jejich dítěte. Stále netušila, jaké city k ní chová, a kdyby se přiznala, že čeká dítě, už by se to asi nedozvěděla. Mohla se ho sice zeptat a dát najevo, co sama cítí, ale ještě k tomu neměla dost kuráže.

„Ještě jsi mu to neřekla, že?“ Keira vzhlédla a uviděla Joan. „Ne.“ Sedla si na paty a pokrčila rameny. „Nemělo by to být těžké, ale je. A taky bláznivé. Jako bych žárlila na vlastní dítě. Vůbec nepochybuji, že Liam bude šťastný a starostlivý otec, možná až příliš.“

„A ty bys byla ráda, kdyby byl šťastný jen kvůli tobě, a nejen kvůli tomu malému.“

„Ano, to jsi vystihla.“

Joan popadla Keiru za ruku, pomohla jí na nohy a odvedla ji k lavičce. „Teď si spolu promluvíme jako žena se ženou.“

„Už jsem seděla moc dlouho,“ protestovala tiše Keira. „Ten plevel…“

„Zůstane tam.“ Joan se posadila a Keira nakonec usedla vedle ní. „Máš dobrého muže, má paní.“

„Já vím. Ale jestli si máme pohovořit jako žena se ženou, mohla bys mě přestat titulovat má paní?“ Keira se musela odvrátit od zamračené Joan, protože se provinile začervenala. Použila úskok, aby oddálila lekci, která měla přijít.

„Nesnaž se vyhýbat našemu rozhovoru. Jsi vdaná už dva měsíce a čekáš dítě. Je načase přestat se ptát a vzdychat a stále o vašem vztahu jen hloubat.“

„Je přece dobré o všem přemýšlet.“

„To je pravda, ale už to přeháníš. Liama přece miluješ, ne?“

„Ano,“ odpověděla Keira tiše. „Miluji ho tak moc, že v noci mě naplňuje štěstím jen to, že vedle něho ležím a poslouchám, jak dýchá.“

„Přiznej si, že takhle je to od začátku.“

„To je možné, asi jsem si úspěšně lhala.“

„Někdy láska přijde prudce a rychle. Mně stačil jediný pohled na Malcolma, a hned jsem si pomyslela: tenhle je můj.“ Joan na Keiru mrkla. „Tehdy mi bylo deset. Malcolmovi bylo šest a deset měsíců. Dokonce i když odešel z vesnice na dlouhých pět let, aby se naučil vyrábět hezké věci z kovu, neztratila jsem víru. Tu potřebuješ.“

„Já věřím tomu, co cítím, Joan. Věřím v Liama – je to dobrý muž, laskavý, který nikdy nezanedbá povinnost. Totéž může cítit on ke mně. Je hezký a vzdělaný…“

„A ty se domníváš, že ho vlastně moc nezajímá holka, jako jsi ty? Snad ještě nemyslíš na své trápení s Duncanem, nebo ano? Myslím, že Malcolm ti pověděl o tvém ubohém muži všechno. Nebyla to tvoje vina. Nikdy. Teď už to snad víš, ne?“

Keira přikývla. „Vím. Chudák Duncan byl nemocný, už než jsem se s ním setkala. Ti, kteří ho měli milovat a pečovat o něho, ho vlastně zničili.“

„Je smutné, že se to stalo,“ zalitovala Joan. „Takže si nedůvěřuješ.“ Překřížila si paže na hrudi a zamračila se. „A proč je to tak, co? Proč si hezká dívka, jako jsi ty, myslí, že není dost dobrá pro svého muže?“

„Tys neviděla ženy, které Liam přitahoval,“ zamumlala Keira. Nejednou chtěla odmítnout Joanino pátrání ve své duši, ale nemohla. Spíš se ptala, kdy začala ztrácet sebedůvěru a proč.

„Jsem si jistá, že některé z nich byly krasavice, ale ty nejsi nehezká, děvče. Máš krásné jasné oči, nádherné dlouhé a husté vlasy. No, moc vyvinutá nejsi, ale na správných místech máš masa dost.“ Podívala se na své velmi štíhlé tělo a mírně se usmála. „Víc než já. A můj muž si nikdy nestěžoval. Není to tělo, co drží muže po tvém boku, ale srdce a duch – a ty máš obojí.“

Keiru trochu překvapilo, že jí Joan podává složené plátěnko, ale vzápětí si uvědomila, že pláče. „Je to tak složité,“ zašeptala a otřela si slzy.

„To je tím dítětem. Aspoň zčásti. A teď mě poslouchej, než si půjdeš odpočinout…“

„Odpočinout?“ zopakovala Keira.

Ale Joan pokračovala: „Máš velmi hodného muže. Je to vůdce klanu a tvůj manžel, ale naslouchá ti. To je dobře. Všem nám dal jasně najevo, že jste tady pány oba a že ty můžeš mluvit za něho a on za tebe.“

„To jsem nevěděla.“

Joan přikývla. „Je vzácné, je-li muž ochoten sdílet svoji vůdčí roli s manželkou. A my víme, že je s tebou každou noc.“ Joan se tiše zasmála, protože Keira se začervenala. „Ten z tebe ruce nesundá. Když jsi vedle něho, stále se tě dotýká a dává ti polibky. Všichni víme, že mu na tobě záleží. Nechápu, že to nevidíš. Vždyť dívce dobrého rodu, jako jsi ty, se muselo dvořit hodně mužů.“

„Nedvořilo. To byl jeden z důvodů, proč jsem tak rychle přijala Duncanovu nabídku k sňatku, třebaže jsem ho neznala tak dobře, jak bych si přála. Bylo mi už přes dvacet, a nikdy se mi nikdo nedvořil.“ Keira si vzdychla. „A já jsem moc chtěla děti, víš?“

„Podívej, nenapadlo tě, že jsi nevnímala dvoření, protože ses

o ty muže prostě nezajímala? Možná ses rozhodla, že vyslyšíš prvního muže, který o tebe projeví zájem, a zrovna se objevil Duncan. Muž se rozhodne, že se ožení, a zpočátku vždycky, ehm, zkouší vodu. Není-li vítán, jde jinam. Myslím, že ty jsi žádnému muži nedala najevo, že by tě jeho dvoření těšilo, takže jsi ani nezaznamenala, že to dělá. Proto se ti muži uchýlili jinam.“

Keira se napřímila a zamyslela se. Náhle si vzpomněla, že něco podobného jí už říkali členové rodiny. Tohle si promyslí později. Joan toho má na srdci určitě mnohem víc.

„A pomysli, má paní, jsi úžasná léčitelka s darem od Boha, který spočívá ve tvých rukou. Zůstala jsi raněná a sama, a přesto ses dokázala ukrýt na bezpečné místo. Uzdravila ses a nabyla jsi nových sil a pak jsi nám přinesla svobodu – zbavila jsi nás krutého Raufa. Byla jsi těžce zkoušena v manželství s mužem, jehož mysl byla tak pokřivená a poznamenaná, že se nikdy neměl ženit. Ale ty jsi s ním vydržela a my, kteří jsme o Duncanově trápení věděli, jsme skutečně věřili, že mu dokážeš pomoci. Jen jsi neměla dost času. Vyléčila jsi sira Archieho. Můj Malcolm už netrpí úpornými bolestmi ruky a má ji skoro tak zručnou jako dřív. A to jen díky tobě. Vyléčila jsi svého manžela a díky tobě se stal pánem, získal pozemky, panství a moc, místo aby byl jen jedním z bratranců vůdce klanu. Za to, čím je, vděčí tobě.“

„Ale co to má společného s tím, jestli ke mně něco cítí?“

„Nic. Má to něco společného s tebou a s tím, že si myslíš, že pro něho nejsi dost dobrá. I když většina z nás si myslí, že byl zrozen pro svou nynější roli, mohl zůstat chudým příbuzným vůdce. Díky tobě má všechno. Ty ho miluješ; je to jasně vidět. Zahříváš mu postel k jeho spokojenosti, on s tebou zachází jako se sobě rovnou a ty čekáš dítě.“ Joan pokrčila rameny. „Nevím, co bych měla víc dodat. Musíš se na sebe podívat pravdivě a pochopit, že v sobě máš dobro. Domnívám se, že jsi to zatím neudělala a nevnímáš samu sebe, jaká jsi.“ Joan vstala a podala Keiře ruku, aby jí pomohla na nohy. „Měla bys mu to říct.“

„Mám v úmyslu mu sdělit, že čekám dítě.“

„To je dobře, ale taky by ses měla vyznat ze své lásky k němu. Uvidíš, kam tě to dovede. Teď si jdi odpočinout.“

Když si Keira myla v ložnici špinavé ruce, uvědomila si, že byla poslána do svého pokoje jako zlobivé dítě, navíc kuchařkou.

Zasmála se a zavrtěla hlavou. Kuchařka jí vyčinila, dala jí za úkol, co si má promyslet, a poslala ji do soukromí ložnice.

Keira si vzdychla. Musela si přiznat, že Joan má v mnoha věcech pravdu. Ztratila sebedůvěru. Opravdu je možné, že si nevšimla mužů, kteří se jí dvořili, protože se o žádného z nich nezajímala. Její nedostatek zájmu určitě odradil mnoho nápadníků. Ženy z jejího příbuzenstva jí říkaly totéž. Všimla si Duncana, ale mohlo to být proto, že se rozhodla vdát a on byl první muž, který se po jejím rozhodnutí objevil. Jak smutné. Vzpomněla si, jaké to bylo, když poprvé uviděla Liama. I když byl plný modřin a otoků, náhle věděla, že před ním neměla zájem o žádného muže. Teď snadno pochopila, jak její city – nebo spíš jejich nedostatek – od ní odvrátil všechny, kteří byť jen pomysleli na to, aby se jí dvořili.

Keira se podívala do zrcadla a znovu viděla, jak hodně se podobá babičce, některým tetám a sestřenicím. Copak jsem vždycky neříkala, že jsou to hezké ženy? pomyslela si. Nějak zanedbala to, že by ohodnotila i svoji tvář. Když byla obklopena tolika ženami, jež jí byly podobné, asi snadno propadla dojmu, že sama je úplně obyčejná. Nebyla sice taková krasavice jako lady Maude, ale nemusela se za nic stydět.

Nebo moje tělo, pomyslela si a pohlédla níž. Je útlá a malá, ale nemá chyby, jež by musela skrývat. Je také silná a zdravá. A mám dobré zuby, zasmála se.

Svlékla se do košile, umyla se a lehla si do postele. Měla ještě pár hodin, než se všichni shromáždí ve velké síni k večeři, takže se rozhodla, že si před jídlem trochu odpočine. Položila si ruku na ploché břicho a usmála se. Vždycky radila těhotným ženám, aby hodně odpočívaly. Bylo načase, aby se léčitelka začala řídit vlastními radami.

Bude dobře, když se prospí, protože dnes měla v úmyslu promluvit si s Liamem. I kdyby nenašla odvahu přiznat, že ho miluje, o dítěti mu poví. Bylo by špatné čekat, až na to přijde sám, nebo mu to, nedej bože, řekne někdo jiný.

Liam bojoval s nutkáním ulehnout do postele vedle své ženy, ale vtom Keira zareagovala na jeho tiché volání a pomalu otevřela oči. Měla v nich něžný a vábivý pohled. Liam téměř uvěřil, že je to pohled plný lásky, ale rychle dojem potlačil. Dokud mu Keira neřekne, co k němu cítí, nebude se trápit tím, že by v každém pohledu, úsměvu či polibku hledal něco jiného.

„Rád bych se k tobě připojil, lásko,“ řekl a políbil ji, „ale Joan chystá jídlo a Kester je celý nedočkavý a sleduje, jak připravuje jeho králíky.“

Keira zamrkala a náhle si uvědomila, že se nad ní Liam sklání. Zprvu si myslela, že se jí to zdá. Dotkla se rukou jeho tváře a na jazyku měla slova miluji tě.

„Ano,“ zamumlala a pomalu se posadila. „Kester na sebe musí být pyšný.“

„To je.“ Liam se zamračil, protože kdyby nečekala dítě, byla by její slabost příznakem nemoci. „Je ti dobře?“ zeptal se a píchlo ho u srdce při pouhém pomyšlení, že by onemocněla.

„Ano, je mi dobře. Asi jsem byla dlouho na slunci, když jsem plela.“ Usmála se. „Zatím jsme zažili málo slunečných dnů, takže není divu, že nejsem zvyklá na horko.“

Liam ji znovu políbil. „Setkáme se ve velké síni.“

Keira přikývla a dívala se za ním, jak odchází, a pak s tichým zaúpěním padla na záda. Málem mu všechno řekla. Ačkoli to plánovala, chtěla k tomu mít víc času a vhodnější místo. Musím si urychleně vybrat čas a místo, nabádala se přísně. Vstala z postele a začala se oblékat. Mlčet je zbabělé, už nesmí trvat ani o den déle. Keira věděla, že i když Liam nebude její city opětovat v plné míře, nikdy nebude brát její vyznání lásky jako něco nedůležitého nebo zatěžujícího.

Pozorně se prohlédla v zrcadle a usoudila, že je připravena.

Oblékla si své nejlepší šaty, vlasy vykartáčovala do vysokého lesku a spletla si je ve volný cop, jenž se Liamovi líbil. Pak se lehce ovoněla levandulovým olejem. Po večeři přiměje Liama, aby s ní zašel do zahrady, a tam mu sdělí svá tajemství. Nebo aspoň polovinu. Zbabělosti se těžko zbaví, takže si raději moc neslibovala.

Při vstupu do velké síně se jí na rtech objevil úsměv. Velká síň byla plná mužů, kteří se smáli, bavili, a dokonce i hádali. Někteří patřili k jejím příbuzným, jiní k Liamovým, pár lidí bylo z klanu MacKailů a ostatní pocházeli z MacLeanů a MacKayů. Ale Liam měl pravdu, všichni se začínali chovat stejně. Bylo dobré slyšet v Ardgleannu smích. Ženy už neměly vyděšené a smutné pohledy, když byly v jejich společnosti. Keira věděla, že smích vymýtí Raufovo zlo rychleji a dokonaleji než nejpečlivější úklid.

Keira se usmála na Taita Camerona, který seděl po Liamově pravici, a usedla po manželově levici. Tait s břečťanově zelenýma očima a vlasy barvy mědi byl docela hezký. Keiru napadlo, že se málo baví se ženami, které pracovaly v Ardgleannu. Pomyslela si, že možná dodržuje stejné pravidlo jako Liam. Páže jí naložilo jídlo na prkénko. Byla by ráda, kdyby byl Tait zdrženlivý ve vztahu k ženám, ale teď se hlavně radovala, že Tait není stejně zvláštní jako jeho starší bratr Sigimor.

Jakmile pážata a sloužící dívky odnesly zbytky po posledním chodu a začaly servírovat ovoce a sladkosti, chytila Keira Liama za ruku a sevřela mu ji. Právě ho chtěla požádat, aby ji doprovodil do zahrady nebo do solária, když tu upoutal její pozornost hlasitý hluk, který vycházel od vstupních dveří do velké síně. Bylo to tak nečekané, že se jí zatočila hlava. Vzápětí poznala hlas ženy, která se hádala s Liamovými strážemi. Keira vytrhla ruku z Liamovy. Tentokrát to nebyla zbabělost, co zamezilo jejímu vyznání, ale vztek.

Pohlédla na Liama a síní se rozlehl úlisný ženský hlas: „Liame, můj sladký princi, kdepak jsi?“ Keira neměla daleko k tomu, aby zopakovala ošklivou nadávku, jež vyšla z Liamových úst.

21. kapitola

Tím pohledem by mohla zabíjet, pomyslel si Liam s očima upřenýma na tvář své ženy. Trhl sebou, a nevěděl, je-li to úlekem z Keiřina pohledu, nebo z divokého hlasu lady Maude, který se jasně nesl chodbami Ardgleannu. Tait tiše zopakoval slova sladký princi a Liam se na něho přísně podíval. V té chvíli vkráčela do velké síně lady Maude.

„Ach Liame,“ vzdychla a zastavila se pár kroků od dveří. Sepjala ruce jako v modlitbě a přitiskla si je na dmoucí se ňadra. „Konečně jsem tě našla, má nejdražší lásko!“

Keira jen pozorovala, jak všichni muži i chlapci ve velké síni zírají na vyvinutá ňadra lady Maude, a zalykala se vzteky. Chladně uvažující část její bytosti ji upozornila, aby věnovala pozornost faktu, že Liam k nim nepatří. Naopak, hleděl na lady Maude jako na krysu ve spíži. Keira si však rozumného hlásku nevšímala, protože byla příliš rozzlobená. Nejenže jí vpád lady Maude nepříjemně připomněl Liamovu minulost, ale zničil její pečlivě připravovanou zpověď, jíž chtěla zakončit dnešní večer. V duchu se ptala, jestli příchod lady Maude není zlé znamení.

Tady byla její budoucnost manželky muže, jako byl Liam – budoucnost plná žen, které jí ho budou chtít vzít nebo ho budou svádět k nevěře. Byla si téměř jistá, že Liam mluvil pravdu, když jí přísahal, že nikdy nebyl milencem té ženštiny – ale na tom nezáleží. V tomto případě by mu možná mohla věřit, ale co příště?

Obávala se, že se pomalu změní v žárlivou manželku, a naděje na dlouhé a šťastné manželství se rychle rozplývala. Asi se nikdy nedozví, jestli ji Liam miluje.

Lady Maude přiběhla k Liamovi a téměř se mu vrhla do klína. Keira stiskla zuby, až ji zabolela čelist. Liam popadl lady Maude za obě paže a odstrčil ji od sebe, ale jeho rychlé odmítnutí Keiru nijak neobměkčilo. Cítila nutkání rozběhnout se do ložnice a zamknout se tam, aby se nepoddala bolestnému nutkání vytrhat lady Maude její zlaté vlasy. Napřímila se a zůstala sedět na místě. Nedovolí si udělat před lidmi z Ardgleannu něco tak slabošského a nedůstojného.

„Sakra, Maude, co tady děláš?“ obořil se na příchozí Liam a vtlačil ji na židli, kterou pro ni rychle přinesl jeden z mužů.

„Hledám tě,“ odpověděla. Uchopila jemný vyšívaný krajkový kapesníček a přitiskla si ho k očím, v nichž se zaleskly velké slzy. „Můj manžel mě odvlekl z kláštera, kam jsem za tebou přišla, má lásko, a zamkl mě v pokoji. Trvalo mi týdny, než jsem se osvobodila a vypravila se za tebou. Ach, můj hezký chlapče, manžel se ke mně choval tak brutálně.“

„Možná ho trochu zlobí, že jeho žena jezdí po celé zemi a pronásleduje jiného muže,“ zamumlala Keira. Zdálo se jí téměř směšné, že na ni lady Maude vrhla kradmý pohled a dál se tvářila, že je zmítaná láskou a že se souží.

„To mě jen tak napadlo.“

„Kdo je to, má lásko?“ zeptala se lady Maude Liama.

„To je moje žena, lady Keira,“ odpověděl Liam. „Jsem ženatý.“

Keira si uvědomila, že pro tuhle ženu je všechno jen hra. Ačkoli začínala věřit, že Liam s ní nikdy nespal, mučila ji otázka, jak dalece je zodpovědný za zjevný obdiv a lásku ze strany lady Maude. Teď pochybovala, že Maude Liama miluje. Možná po něm touží, protože která žena by si nepřála s Liamem spát, kdyby ji chtěl a ona byla dost odvážná, aby si pořídila milence? Ale milovat ho? Ne. Keira jen nechápala, proč lady Maude svou hru hraje.

„Navrhuji ti, aby ses vrátila k manželovi, má paní,“ řekl Liam a modlil se, aby se situace vyřešila tak jednoduše. Pochyboval však, že bude mít takové štěstí.

„K Robbiemu? Ale, můj sladký princi, je ke mně tak krutý. Úplně mě děsí.“ Lady Maude se zachvěla a všichni muži obrátili pohled k jejím ňadrům. „Netušíš, jak zle se mnou zacházel.“

Rozhlédla se po shromážděných mužích a začala všem vyprávět, jak barbarsky se k ní manžel choval. Keira poznala, že lady Maude je svou hrou tak pohlcena, že ani nevnímá, když zajde příliš daleko. Kromě Taita a Liama většina mužů zpočátku s pohnutím naslouchala jejímu příběhu a málem s ní sympatizovali. Brzy se tvářili skepticky i Kester, Malcolm a sir Archie a pak ztrácela lady Maude posluchače jednoho po druhém. Dokonce i ten nejokouzlenější muž už začínal o jejích historkách pochybovat, vždyť před nimi seděla krásná, zdravá, silná a nádherně oblečená. Ti, kdo přežili Raufovo brutální řádění, stejně jako osvoboditelé, kteří viděli ženy předtím, než se vyléčily z ran a následků strádání, se začali na lady Maude dívat znechuceně. Věděli velmi dobře, jak vypadá žena, která je často bita a několik dnů jí odmítají podat vodu a jídlo.

„Obviňuješ svého manžela z těžkých zločinů,“ řekl Liam. „Možná bys měla svůj příběh vyprávět raději příbuzným.“ Podíval se na tři muže, kteří ji doprovázeli. „Budeš-li potřebovat víc ochránců, věřím, že najdu pár mužů, kteří by mohli posílit tvůj doprovod.“

„Jak mě můžeš tak nemilosrdně odhánět?“ zeptala se lady Maude. „Víš, že kdybych se vrátila k příbuzným, odvezou mě zpět k Robbiemu. Nebudou mě před ním chránit.“ Rozplakala se. „Nechápou lásku. Budou mě přesvědčovat, že Robbie je pro mě správný muž, nenechají mě u sebe, ale vrátí do jeho krutých a nemilujících rukou. Starají se jen o své bohatství a moc, chtějí nejlepší půdu.“

Lady Maude popotahovala a stěžovala si a Liam si třel pravý spánek, kde mu pulzovala bolest. Koutkem oka pozoroval Keiru, která zase sledovala lady Maude. Pomalu jedla a skoro z ní nespouštěla pohled. Liam vnímal Keiřinu zlost, vyčetl ji z rysů její tváře a vzpřímeného držení těla. Zároveň si všiml, že lady Maude vypadala, jako by si toho vůbec nebyla vědoma.

„Prosím, má lásko,“ žadonila lady Maude, „dovol mi tady zůstat.“

„Nemohu tě skrývat před tvým vlastním manželem, má paní,“ bránil se Liam.

„Ale po všem, co jsem ti řekla…“

„Tvým slovům nemohu věřit.“ Slzy lady Maude najednou vyschly a Liam věděl, že ji právě hodně rozzlobil. „Jak jsem řekl, mohu ti poskytnout pár mužů, kteří tě ochrání na cestě…“

„Ale Liame, můj nejdražší, slunce už zapadlo a počasí se zhoršilo.“

Rychlým pohledem na muže se přesvědčil, že lady Maude tentokrát nelže. Byli zmoklí, zablácení a unavení. Protože lady Maude mokrá nebyla, Liam vytušil, že přijela v krytém kočáře nebo že ji muži chránili svými naolejovanými plášti.

„Budiž, zůstaň tedy přes noc,“ pokývl hlavou Liam.

Sotva slova vypustil z úst, uvědomil si, že udělal velkou chybu. Měl lady Maude nechat odvézt z Ardgleannu, nabídnout jí nějakou chatu na vzdáleném konci panství nebo jí zaplatit nocleh ve vesnické pivnici. Ustoupil ze sympatie k mužům, které s sebou lady Maude vláčela, a všiml si, že k němu vyslali pohledy plné vděčnosti. Všichni ostatní však na něho ohromeně zírali, takže mu bylo jasné, že by jeho vysvětlení nepřijali bez výhrad. Raději se na Keiru ani nepodíval. Mohl by přísahat, že její pohled byl vražedný. Oddechl si, když se lady Maude nepodařilo obejmout ho, protože je oddělovalo opěradlo židle.

„Jakmile se počasí zlepší, odjedeš,“ prohlásil pevně a vtlačil ji zpět do židle. „Odmítám hrát roli v té tvé podivné hře s manželem.“ „Ach, jak jsi krutý,“ zamumlala lady Maude.

Liam si všiml, že jeho krutost jí vůbec nekazí apetit, protože si naložila plno jídla na prkénko, které měla nejblíž. Liam tiše poručil jedné ze služebných, aby obsloužila lady Maude a muže k jejich spokojenosti. Pak se otočil k manželce.

„Ochránci lady Maude si potřebují odpočinout,“ řekl.

„Samozřejmě,“ odpověděla Keira. „Vypadají velice zbědovaně. Jsou unavení, hladoví a znechucení.“ Významně pohlédla na lady Maude a dala jí jasně najevo, kdo je zodpovědný za zubožený stav jejích průvodců.

„Pohostinnost vyžaduje, abychom je nevyhnali do tmy a bouře.“

„Ano, máš pravdu.“ V Keiřině hlase byl spodní tón, který Liama varoval, aby si nedělal velké naděje. Nešlo o poslušné přijetí situace.

„Pohostinnost však nevyžaduje, aby se mi to líbilo.“

Liam si vzdychl a díval se, jak Keira vychází z velké síně. Překvapilo ho, že odešly i ostatní ardgleannské ženy. Dokonce i Meggie opustila Kestera.

„Zdá se, že byla vyznačena bitevní linie,“ zamumlal Tait.

Liam obrátil pohled k ženě, která byla plně zodpovědná za jeho trápení, a vyštěkl: „Myslím, že tvoje hra už trvá dost dlouho, lady Maude. Už mě unavuje. Nevím, co si od ní slibuješ, ale mě stojí příliš mnoho. Teď jsem ženatý muž…,“ začal.

„Ano, slyšela jsem. A také vidím,“ odpověděla lady Maude a rozhlédla se po velké síni. „Dokázal ses o sebe dobře postarat. Oplýváš sice značným šarmem, ale nikdy jsem si nepomyslela, že se dostaneš tak vysoko.“ Usmála se, pohladila ho po ruce a ani jí nevadilo, že ucukl. „Teď už to budeme mít jednodušší, má lásko. Stal ses pánem a máš svoji armádu. Jménem naší lásky dokážeme porazit kohokoli. Není to krásné?“

Nevěřil, že je šílená, ale neuměl odhadnout, co je hra a čemu opravdu věří. „Ne, není to nádherné. Nevím, v jakém podivném snu žiješ, paní, ale nebudeš mě odtahovat od manželky. Jak jsem řekl – nebudu jí s tebou nevěrný. Dodržím slib, jejž jsem dal své ženě. Mám určitá pravidla, kterými se řídím. Proč bych je měl kvůli tobě porušovat?“ K jeho překvapení na něho vrhla zuřivý pohled.

„Pročpak se tomu bráníš? Určitě jsi nedodržoval svá ctnostná pravidla, když jsi spával s mojí sestrou lady Grace.“

„Lady Grace MacDonnellovou?“

„Ano. Vidím, že si na ni pamatuješ velice dobře.“

„Samozřejmě. Mnohokrát jsem jednal s jejím manželem Edmundem, dokonce jsem s ním příležitostně večeřel – i s jeho ženou. Nikdy jsem s ní však nespal.“ Sestra lady Maude se Liamovi nabídla, ale on dodržoval pravidla, která si stanovil. Edmunda považoval za přítele a nikdy by ho nezradil.

„Řekla mi…“

„Nezajímá mě, co ti řekla. Já jsem s vdanou ženou nikdy nespal. Uvěřila jsi lži a obelhala jsi svého manžela. Kdy můžeme zemana Kinnairda očekávat?“

Lady Maude na Liama hleděla dlouhou chvíli a pak pokrčila rameny. „To nevím. Když jsem utekla z domu, byl tam.“ Popotáhla. „Přišla jsem za tebou, a ty jsi mi zase zlomil srdce, jako už mnohokrát. Nevím, co si počnu. Nemám nikoho, ke komu bych se ve své svízelné situaci uchýlila. Opravdu, můj život je v troskách – je v něm tolik bolesti a zklamání. Často se ptám, jestli chci přežít další den.“

„No, jestli se nakonec rozhodneš a odpovíš si ne,“ řekl Liam, vstal a ukázal k východu, „řeka je tamhle.“

Uslyšel, jak se zajíkla, ale vzápětí se ozval Taitův smích, jímž se rychle nakazili ostatní muži. Liam měl chuť odjet někam daleko a vrátit se, až lady Maude Kinnairdová hrad opustí. Zamířil ke schodišti. Těžce si povzdychl a začal stoupat nahoru. Cítil, že by nemusel Keiru odprošovat, protože nemá právo se na něho zlobit. Neudělal nic špatného. Nikdy nespal s lady Maude, jejíž duševní stav je vážně ohrožen, a nikdy se o ni ani nepokusil.

Pak si vzpomněl, jak to dnes Keiře slušelo. Zřejmě si dala výjimečně záležet na svém vzhledu. Poté, co se dotkla jeho tváře a usmála se na něho, když ji probudil, uvěřil, že se rozhodla povědět mu o dítěti. Jeho přesvědčení zesílilo, když mu u tabule stiskla ruku. Zase měla v očích něžný a vroucí pohled. Keiřiny úmysly byly bohužel zmařeny ve chvíli, kdy se do jejich života opět vetřela lady Maude.

„Ta ženská je moje prokletí,“ zamumlal a zastavil se přede dveřmi ložnice.

Chvíli přemýšlel, co Keiře poví, ale bylo to zbytečné. Nebyl si přesně jist, na co nebo na koho se zlobí. Pokrčil rameny a sáhl po klice. Stiskl ji několikrát, než pochopil, že Keira se před ním zamkla.

„Keiro!“ vykřikl a zabušil.

„Co je?“ ozvala se Keira.

„Pusť mě dovnitř!“

„Ne. Musím přemýšlet, což bych nemohla, kdybys byl vedle mě.“

Znělo to logicky, ale bylo to špatné. Liam si náhle vzpomněl, co říkali Keiřini bratři o jejím přemýšlení. Tehdy považoval jejich upozornění za směšné, ale teď mu do smíchu nebylo. Nedalo se odhadnout, kterým směrem se její úvahy budou ubírat. Napadlo ho pár nepříjemných závěrů, k nimž by mohla dojít. Pak by trpěl.

„Myslím, že by bylo rozumější, kdybychom si promluvili.“

„Můžeme si o tom promluvit, až si všechno promyslím.“

Liam zíral na zavřené dveře. Zvažoval, jestli nemá zavolat pár silných mužů s ostrými sekyrami a nechat dveře rozštípat. Byl to zajímavý nápad, ale raději ho odmítl ze dvou důvodů. Bylo by to nedůstojné a lady Maude by se dobře bavila.

„Dobře tedy,“ křikl. „Přemýšlej si. Já se pobavím s jinou.“ Bylo to hloupé, uvědomil si, když rychle kráčel do pracovny. Chtěl, aby mu Keira věřila, a teď se projevil jako proutník, jímž ho kdysi nazvala. V pracovně na něho čekal Tait. Málem ho vyhnal, ale zrak mu padl na velký džbán vína a dva poháry, jež stály na pracovním stole.

„Tušil jsem, že se tu schováš,“ utrousil Tait a nalil víno do pohárů. „A že oceníš, budeš-li mít v čem utopit starosti.“

Liam ztěžka dosedl na židli a rázem do sebe obrátil polovinu poháru. Pak houkl: „Zamkla se přede mnou v ložnici.“

„A řekla ti, proč to udělala?“

„Prý musí přemýšlet.“

„To zní nebezpečně.“

„Ano. Když jsem odcházel, rozzlobil jsem ji ještě víc.“ Svěřil Taitovi, co na Keiru vychrlil.

Tait se ušklíbl. „To nebylo moc chytré.“

„Bylo to velice hloupé. Nebetyčně hloupé.“

„O čem chce přemýšlet, co myslíš? O tobě? O lady Maude? Nebo o tobě a lady Maude v posteli?“

„Myslím, že o všem.“ Liam se zamračil a napil se vína. „Jen bych rád věděl, jakou hru s námi hraje lady Maude.“

„A víš jistě, že hraje hru?“

„Přesvědčuje mě o tom víc a víc s každým nesmyslem, který vypustí z úst. Jen nevím, kdo je v její hře za blázna – já, nebo její manžel?“

„Možná oba,“ řekl Tait a pak se zamračil. „Myslíš, že skutečně ráno Ardgleann opustí? Zdá se mi velice svéhlavá a zřejmě slyší jen to, co si slyšet přeje.“

„Pokud neodjede ráno, opustí nás do západu slunce. Pak půjdu a ty prokleté dveře třeba rozbiji. Nebudu sám déle než jednu noc.“

Když se Liamova poslední věta rozlehla chodbou, Keira málem odemkla dveře, ale pak se přinutila nepoddat se slabosti. Slíbil jí, že dodrží sliby, které jí dá, a ona mu věřila. Jestli patří mezi lidi, kteří poruší slib jen proto, že se spolu hádají, bude lépe, dozví-li se to ona co nejdřív.

„Zdá se ti, že to myslel vážně?“ zeptala se Meggie. Seděla na kraji postele a hladila po bříšku kotě.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla Joan. „Byla to jen prázdná hrozba, kterou vykřikl ve zlosti. Řekl to proto, že v tobě chtěl probudit vztek, aby tě potrestal za to, že ses před ním zamkla. Myslíš, že jsi udělala dobře?“ zeptala se Keiry.

„Ano,“ odpověděla Keira. „Musím přemýšlet, a kdyby tu byl se mnou, bylo by to těžké.“

„A o čem chceš přemýšlet? O něm a o té ženské? Já bych mu věřila, že s ní nikdy nespal. A kdyby ano, došlo by k tomu před vaším sňatkem, a proto by neměl důvod to popírat.“

„Také mu věřím,“ pokývla hlavou Keira. „Ale musí existovat příčina, proč se ta žena tak divně chová. Když jsem sem přišla, zlobila jsem se na něho, na ni, a na celou situaci. Chtěla jsem přemýšlet o tom, zda to není špatné znamení pro naši společnou budoucnost. Ale teď jsem se trochu uklidnila a zjistila jsem, že to mě netrápí.“

„Co tedy?“

„Ještě nevím, proč si to myslím, ale něco mi říká, že lady Maude není hloupá. Jen chce, abychom si to o ní mysleli. Mám spíš podezření, že s námi hraje nějakou hru.“ Keira se zamračila a zahleděla se do plamenů.

„Jakou hru?“

„To nevím. Nad tím se právě musím zamyslet. Věřím, že Liama nemiluje, jak prohlašuje. Ale proč to dělá? Nedává to smysl. Zdá se, že Liamovy zásady týkající se provdaných žen jsou velmi dobře známy. Lady Maude nemůže být tak marnivá a myslet si, že právě kvůli ní zásady poruší.“

„No, zdá se mi pěkně marnivá,“ řekla Meggie. „Jen se podívej, jak stále vystavuje svá velká ňadra mužským pohledům.“

„To neznamená, že je marnivá,“ opravila ji Keira. „Dobře ví, že většina mužů vyvinuté ženy oceňuje. Používá tedy své ženské zbraně, aby k sobě přitáhla jejich pozornost. Některé ženy se domnívají, že to je flirtování.“ Keira si dala ruce v bok a pomalu otočila hlavu. „Ne, jsem si čím dál jistější, že lady Maude hraje hru, v níž je Liam pouhou figurkou. To ona ho nechala zbít.“

„Přepadení mohlo být činem žárlivé ženy,“ souhlasila Joan. „Ale copak to neznamená, že se o něho skutečně zajímá?“

„Ne nezbytně, ačkoli mi to dává další látku k přemýšlení. Žárlivost může vzniknout z mnoha příčin. Kdo ví? Možná chtěla, aby Liam uvěřil, že přepadení má na svědomí její manžel, a doufala, že pak poruší svá pravidla a vyspí se s ní z pomsty k manželovi. Také mohla přepadení zosnovat v záchvatu zlosti, protože Liam se nechoval, jak si přála.“

Joan zavrtěla hlavou. „Nevím, jestli tohle rozpleteš. Může být opravdu tak hloupá, jak se jeví.“

„Ale je dost chytrá na to, aby Liama vždycky našla. V tom, co dělá, je určitá důslednost. Její mocný manžel se svými muži se tu objeví co nevidět a budou bažit po Liamově krvi.“

Meggie se zamračila. „Dělá to často?“

„Pokud vím, tak ano,“ odpověděla Keira. „Žena, která je tak chytrá, že unikne manželovi a najde muže, jenž si nepřeje být nalezen, za sebou přece nezanechá stopy, po nichž ji manžel snadno a rychle dostihne, ne?“

„Ano, to je pravda. Takže otázka, na niž bych ráda znala odpověď, zní: Kterého muže si lady Maude přeje vidět mrtvého?“

Keira hleděla na Meggii oněmělá úžasem. Všimla si, že Joan je na tom stejně. Ať se Keira snažila sebevíc, nemohla Meggiin závěr zpochybnit.

„Meggie, jsi ďábelsky chytrá,“ řekla.

„A je to dobře?“

„Určitě ano. Jen se modlím, abys taková byla i zítra.“

„Proč?“

„Protože odpověď na tu otázku musíme najít dřív, než se zeman Kinnaird objeví před našimi branami.“

22. kapitola

„Jak dlouho necháš Keiru přemýšlet?“

Liam vrhl na usmívajícího se bratrance zamračený pohled. Rozzlobilo ho, že ho Tait přistihl, jak stojí na nádvoří a zírá do oken ložnice, v níž se Keira zamkla. Teď už nemůže předstírat nezájem o to, že s ním žena stále ještě nemluví. Ještě horší bylo, co Taitův úsměv Liamovi prozrazoval. Bratranec věděl, že Liam netuší, jak situaci vyřešit.

„Za dvě hodiny to bude už šestnáct hodin, co začala dumat.“ „Přemýšlet,“ opravil ho Tait.

Liam přešel poznámku bez povšimnutí a pokračoval: „A jestli co nevidět nevyjde ven, vyrazím dveře.“ Stihl Taita varovným pohledem. „Zasměj se, a dám ti ránu mezi oči.“

„Zasměji se později, až mě neuslyšíš.“ Tait zavrtěl hlavou. „Promiň, Liame, ale po letech tvých milostných úspěchů, kdy dívky v tvé přítomnosti téměř omdlévaly a kdy jsi dokázal okouzlit

i nejctnostnější paničky, shledávám situaci velice zábavnou.“

„Tobě se zdá zábavné, že mě moje žena považuje za nenapravitelného svůdce a proutníka? A že je tím znechucená?“

„Ale ne.“ Tait si překřížil paže na hrudi, pohlédl k oknu, jež pozoroval Liam, a pak otočil hlavu k bratranci. „Já si nemyslím, že Keira lady Maude věří.“

„Proč by se přede mnou zamykala, kdyby jí nevěřila?“

„Řekla ti to. Chce přemýšlet.“ Tait se zasmál, protože Liam nespokojeně zamručel. „Možná zkoumá, jestli bude mít dost síly, aby vydržela podobné zkoušky po celý život.“

„Ujistil jsem ji, že sliby dodržuji.“

„Ano, ale řekl jsi jí, že ji miluješ?“ zeptal se tiše Tait.

Liam mu už už chtěl říct, že do toho mu nic není, ale pak si vzdychl a projel si prsty vlasy. Keiru miloval, to věděl jistě od chvíle, kdy ji napadl Rauf – ale nikdy jí to neřekl. Protože byl zbabělý, přál si, aby se mu nejdřív vyznala sama. Je možné, že teď za své váhání draze zaplatí.

„Proč si to myslíš?“ zeptal se. Tait převrátil oči v sloup.

„Pro všechno. Nezapomeň, že jsem tě roky vídal se ženami. Byl jsi k nim laskavý a říkal jsi jim hezká slůvka, ale víc nic. A jsem si jistý, že jsi každou uspokojil. Ale nic víc. Měl jsi je rád pomíjivým způsobem. Když mi Sigimor řekl, že jsi našel svou spřízněnou duši, tu pravou…“

„Tu jedinou, která se ke mně hodí,“ dodal Liam tiše.

„Ano, tu která se k tobě hodí. Nebyl jsem si jistý, jestli tomu mám věřit. Ale stačil mi jeden den s vámi a uvěřil jsem.“

„Ty ses domníval, že jsem se s ní oženil kvůli panství a možnosti stát se vůdcem klanu?“

„Na tom není nic špatného, Liame. Přinejmenším jí budeš dobrým manželem. O tom vůbec nepochybuji.“ Mírně se usmál. „Také věřím, že se k ní hodíš, ale mám podezření, že lásku jsi jí ještě nevyznal.“

„A proč bych před ní měl obnažovat svou duši?“

„Protože ona to potřebuje vědět a věřit tomu víc než ty. Ano, je to těžké, když nevíš, co k tobě tvá žena cítí, ale máš dost zkušeností se ženami, abys věděl, jak se cítí ona, když tě musí nechat čekat na vyznání. Keira možná ví, jak se chovají muži v běžném životě, ale ne když jsou zamilovaní nebo je ovládá touha. Domnívám se, že ty musíš být tím, kdo odhalí své city jako první.“

Liam vrhl dlouhý pohled k oknu ložnice. „Můžu jí předtím aspoň vyčinit?“

Tait se zasmál a zavrtěl hlavou. „Bude ti muset stačit, že jí jen pohrozíš.“

„Můj pane!“

Liam se otočil a uviděl, že k němu běží Kester s Meggií v patách. Chlapec byl rozrušený a Meggie měla ve tváři zlost. Liam hned věděl, že se děje něco zlého.

„Je tam ten muž…,“ začal Kester.

„Camerone, ty zmetku!“

Liam si vzdychl a zavrtěl hlavou, protože poznal Kinnairdův hlas. „Opravdu se bojím, že ho budu muset zabít.“ Meggie otevřela ústa, aby něco řekla, ale rychle je zavřela a stiskla rty. „On mě k tomu nutí, děvče. Ale udělám to jen v sebeobraně.“

„Nemyslím si, že on drží otěže, můj pane,“ zamumlala Maggie a odběhla.

„Co tím myslela?“ zeptal se Kester a zamračil se.

„Chtěl jsem se tě zeptat na totéž,“ zamumlal Liam.

„Camerone, ty mizero, vylez ven!“

„Myslíš, že má smysl s tím šílencem mluvit?“ zeptal se Tait, když kráčel s Liamem a Kesterem do předhradí, odkud se rozléhaly urážky a výzvy sira Kinnairda.

„Zatím to smysl nemělo,“ odpověděl Liam.

„Bál jsem se, že to řekneš.“

Keira stála ve dveřích ložnice, kterou poskytli lady Maude Kinnairdové, a Joan stála vedle ní. Nakonec se vzdaly dumání nad tím, jakou pokroucenou hru to s nimi lady Maude hraje, a šly spát. Když se před několika hodinami Keira probudila, byla unavená, bolela ji hlava a žaludeční nevolnost se otevřeně projevila. Keira přemáhala pocit na zvracení a přitom se oblékala. Rozhodla se, že se lady Maude podívá na zoubek, protože začala pochybovat o svých závěrech k jejímu chování. Teď tu stála, dívala se, jak se lady Maude při pohledu na rozzuřeného manžela běsnícího v předhradí usmívá, a veškeré pochybnosti byly pryč.

Přistoupila k lady Maude, chytila ji za paži a zkroutila jí ji za záda. „Užíváš si komedie, kterou jsi sama napsala, paní?“

„Okamžitě mě pusť!“ zaječela lady Maude. „Kdo si myslíš, že jsi, že se mnou takto zacházíš?“

„Jsem paní sídla, do něhož ses vetřela. Jsem manželka muže, jehož chce tvůj manžel zabít. A jsem žena, která ti zlomí paži, jestli okamžitě a pravdivě neodpovíš na mé otázky.“

„Nevím, o čem mluvíš.“

Keira zkroutila lady Maude ruku ještě víc a sama se lekla, co udělala, protože lady Maude vypískla bolestí. Čekala, že léčitelka v ní bude znepokojena, ale zatím necítila žádnou lítost nebo nutkání přestat. Patrně proto, že si byla zcela jistá: lady Maude všechno zosnovala záměrně a velice si přála, aby Liam zkřížil meč se sirem Kinnairdem. Pokud se Keiře tím, že ji urazí, podaří zachránit životy a zdraví obou mužů, bude mít klid v duši.

„Neopírej se o mě, paní,“ varovala Keira lady Maude. „Nejsem v dobré náladě. Bolí mě hlava a žaludek se mi houpá z růžového parfému, který jsi na sebe vylila. Teď odpověz – kterého z těch dvou chceš vidět mrtvého a proč?“

„Plácáš nesmysly.“

„Mohu ti zlomit paži, o tom nepochybuj.“

„Ano,“ potvrdila Keiřina slova Joan a vyhlédla z okna. „Mému manželovi zlomila najednou všechny prsty jedné ruky.“

Keira se usmála, když lady Maude zbledla. Joan si vybrala brilantní způsob, jak její hrozbu podložit faktem. Mluvila pravdu, takže její slova zněla přesvědčivě. Lady Maude nemohla vědět, že to udělala proto, aby Malcolmovi srostly prsty správně.

„Ne, ty mi nerozumíš. Liam a já…“

„Pro sebe nejste ničím,“ vyštěkla Keira. „Liam si stanovil pravidlo, že nespáchá cizoložství, a nikdy je neporušil. Myslíš, že strávil pět let v klášteře proto, že se mu líbil mnišský hábit? Věří v Boží zákon a dokáže dodržovat pravidla – hlavně ta, která si určí sám. Ano, několik let byl znám jako vyhlášený proutník, ale nikdy nesváděl vdané ženy. Takže se znovu pokusíme najít pravdu, ano?“

„Spal s mojí provdanou sestrou! Svěřila se mi!“

„Lhala.“

„Lhaní je zřejmě nemoc vaší rodiny,“ zamumlala Joan.

„Ach, co ty o tom víš? Moji sestru Grace neznáš,“ řekla lady Maude. Hrdlo měla stažené bolestí a Keira se domnívala, že i vztekem. „Dostane každého muže, kterého si zamane. Měla i mého manžela!“

„Ach tak, chápu,“ přikývla Keira. „Proto ses ho pokusila podvést s Liamem.“

„A proč ne? Když může on, můžu i já! Ale narazila jsem. Sir Liam Cameron se chová jako svatoušek a já, blázen, jsem mu věřila.“

„Takže ses postarala, aby se tvůj nevěrný manžel dozvěděl o tvé touze po mém muži. Liam málem přišel o život jen kvůli lži tvé sestry.“

„Neměli ho zabít!“

„Samozřejmě že ne. Jen potrestat.“ Keira se podívala na Joan. „To mi stačí. Nepustili se už do souboje?“

„Ne, ale asi to nebude dlouho trvat,“ odpověděla Joan. „Tvůj manžel se zřejmě pokouší se sirem Kinnairdem rozumně promluvit, ale ten pošetilec ho neposlouchá a jen ho uráží. Nemyslím si, že náš pán má na něco takového žaludek.“

Keira poučila Joan, jak má sevřít paži lady Maude, aby ji to bolelo a zároveň znemožňovalo vytrhnout se. Když Joan lady Maude pevně přitiskla ruku k zádům, zamířily všechny tři ven. Keira si vzala meč, který předtím opřela o zeď přede dveřmi. Teď je tak rozzuřená, že by ho klidně i použila, pomyslela si, když kráčela za oběma ženami k východu ze sídla.

Liam zavrtěl hlavou. Slovo zbabělec se ještě rozléhalo ztichlým nádvořím. Kdyby nestáli na jeho území a nebyli obklopeni členy rodiny, možná by nechal urážku bez odezvy, jako ty předešlé. Věděl, že to není pravda, stejně jako to věděla většina přihlížejících. Nemohl tady však jen stát a nechat se dál urážet mužem, který ho veřejně a hrubě pohaněl. Na takovou pohanu musí muž odpovědět mečem. Liam věděl, že pro vůdce klanu a vládce panství to platí dvojnásob. Ale stále ještě čekal, jestli sir Kinnaird nevytáhne meč jako první.

„Nejsem zbabělec, pane, a ty to moc dobře víš,“ pronesl tiše. „Jen nechci zbytečně prolévat krev kvůli lži.“

„Tohle pravděpodobně říkáš všem mužům, kterým jsi svedl ženy,“ vykřikl Kinnaird.

„Je hodně věcí, které bych rád pověděl některým manželům. Například, že by měli věnovat trochu víc času tomu, aby lépe poznali své ženy. Kdybys ji znal, věděl bys, že lže, a také by ti bylo jasné proč.“

„Moje Maude byla anděl, než jsi ji chytil do své sítě, ty zvrhlý sukničkáři,“ vyštěkl Kinnaird a hrubě odstrčil jednoho ze svých mužů, který mu chtěl něco říct.

Liam viděl, že někteří Kinnairdovi muži povídačce jeho ženy nevěří, ale lady Maude manžela zřejmě přesvědčila o své poctivosti. Byl zaslepen žárlivostí a Liam chápal, že se cítí velmi zahanbený. Spravedlivější by bylo, aby lady Maude vysvětlila sama své jednání a nenechala za sebe bojovat svého podváděného manžela. Dovedla je až sem a Liam si přál vědět proč.

Sir Kinnaird se rozmáchl mečem a Liam se postavil do střehu, aby jeho úder odrazil. Vtom se Kinnaird zarazil a oči se mu rozšířily překvapením. Liam si všiml, že nejenom jeho protivník, ale i ostatní lidé na nádvoří strnuli údivem a někteří otevřeli i ústa. Pak se ženy začaly usmívat. Liam na okamžik spustil zrak ze sira Kinnairda a uviděl Joan, která před sebou strkala bledou a rozzuřenou lady Maude. Uvědomil si, že teď ho Kinnaird nenapadne, a v duchu se ptal, kde je Keira. Naklonil se trochu ke straně a pohlédl za Kinnairda. V té chvíli vypadal stejně překvapeně jako ostatní. Keira stála za Kinnairdem a hrotem meče se dotýkala jeho zátylku.

„Ženo, vměšuješ se do čestného souboje,“ řekl klidně.

„Čest s tím nemá nic společného,“ vykřikla Keira rozčilená urážkami, jež vyšly z úst sira Kinnairda na Liamovu adresu. Toužila Kinnairda bolestivě píchnout. „Pověz pravdu, lady Maude,“ nařídila.

„Můj sladký princi,“ začala lady Maude a upřela pohled na Liama, „tvoje žena mne napadla.“

„Joan!“ zvolala Keira. Joan sevřela paži lady Maude a trhla jí nahoru. Maude vykřikla a Keira spokojeně přikývla.

„Počkat,“ protestoval Kinnaird, „nemáte právo jí ubližovat.“ Jeho poslední slovo skončilo zavytím, protože Keira přitlačila na meč.

„Mlč. Nenuť mě k nejhoršímu, pane,“ varovala zemana Keira. „Bolí mě hlava.“

Keiřina slova Liama málem rozesmála, ale rychle se ovládl. Kinnaird vypadal zmateně, ale zmlkl. Bylo jasné, že Keira odhalila něco, co hloupou komedii ukončí.

„Paní, zkusíme to ještě jednou?“ zeptala se Keira a doufala, že lady Maude přestane lhát, protože meč byl v jejích rukou stále těžší a zase se jí houpal žaludek. Moc si přála ulehnout do postele.

„Sir Liam nikdy nebyl mým milencem,“ začala se zpovědí lady Maude.

„Chceš říct, že jsi nebyla milenkou mého muže.“

„Au! Vždyť mi zlomí ruku!“

„Ano, to by se mohlo stát. Joan je silnější než já.“

„Dobře! Sir Liam mě odmítl. Řekl, že s vdanými ženami se nezaplétá. Ha! Měla jsem vědět, že lhal, což dělají všichni muži, protože se vyspal s Grace, a ta vdaná je.“ Pohlédla na manžela. „Jaké to je, vědět, že je ti milenka nevěrná, jako jsi byl ty mně?“

„Co to blábolíš?“ ptal se Kinnaird. „Já jsem ti nikdy nevěrný nebyl.“

„Grace mi o vás dvou pověděla! Nelži! Řekla mi o vašich opakovaných nevěrách.“

Krátce se otočila k Liamovi. „I o tvých.“

Kinnaird se díval na svoji ženu, pak sklouzl očima na Liama a pak zase na manželku. „Lhala a já myslím, že ty lžeš také.“ Zasunul meč do pochvy a podíval se na Liama. „Předpokládám, že to tvoje žena mě ohrožuje mečem nebo dýkou.“

„Ano,“ odpověděl Liam a také schoval meč. „Keiro, můžeš přestat na sira Kinnairda mířit.“

„Přikaž té ženě, ať mě pustí,“ žadonila lady Maude, když Keira odstoupila od Kinnairda.

„Ještě ne,“ ozval se Kinnaird, sotva Liam otevřel ústa.

„Velmi chytré,“ řekl zeman, když viděl, jak Joan drží jeho ženu v šachu. „Myslím, že tě to bolí, Maude.“

„Robbie, jak můžeš dovolit té ženě, aby mi tak ubližovala?“ ptala se lady Maude v slzách.

„Zdá se, že tě přinutila mluvit pravdu, což se ti určitou dobu nedařilo.“

Liam nechtěl Joan zatahovat do trapné záležitosti, a proto pohlédl na Keiru. „Možná bys mohla…“ Zmlkl, protože Keira zvedla ruku a gestem ho zarazila.

„Ne. Už jsem s tím skončila. Asi do půlnoci jsem se snažila vžít se do choré mysli lady Maude. Jsem z toho unavená a bolí mě hlava. Teď si už jen přeji lehnout do postele, dát si koláč z ovesných vloček a zapít ho kozím mlékem. Jsem si jistá, že Joan nebude vadit, když ti pomůže rozmotat, co tahle ženská zamotala.“ Joan zamumlala slova souhlasu a Keira přikývla. „Dobře. Postarej se o ni.“ Otočila se a s každým krokem se modlila, aby se jí podařilo dojít do ložnice, než se jí zvedne žaludek.

Liam se všemi ostatními na nádvoří pozoroval, jak Keira míří ke dveřím do domu s mečem obráceným špičkou k zemi. Bylo by hezké, kdyby zápletka byla jen dílem lady Maude, ale Liam o tom pochyboval. Podíval se na Kinnairda a ten ve stejném okamžiku pohlédl na něho.

„Murrayová až do morku kostí,“ poznamenal Kinnaird. „Budeš s ní mít spoustu práce.“ Zamračil se na svou ženu. „Ale s touhle už těžkosti mít nebudeš. Maude, tvoje sestra je prolhaná a ty jsi blázen, že jsi jí věřila. A blázna jsi udělala i ze mě. Chtěl jsem zabít muže, který mi nijak neublížil,“ pohlédl na Liama. „Mohl jsem přijít o život. To byla součást tvého plánu?“

„Ne, můj milovaný, já…“

„Zmlkni.“ Znovu se zadíval na Liama. „Lituji, pane, že jsem tě do toho zatáhl. Omlouvám se ti.“

„Za to, že ses chtěl pustit do čestného souboje, nebo že jsi mě málem ubil k smrti?“ zeptal se Liam. Nepřekvapilo ho, že se sir Kinnaird zatvářil zmateně. Teď věděl Liam jistě, že jeho přepadení také zosnovala lady Maude. Tohle jí před manželem zatajit nedovolí. „Takže ty jsi na mě nepoštval ozbrojence?“

„Uražen jsem byl já a moje čest vyžadovala, abych se pomstil osobně. Tedy domníval jsem se, že jsi mě urazil.“ Kinnaird se na manželku zamračil. „Ty jsi ho nechala zbít? Za co? Že mě odmítl s tebou podvést?“

„Podvedl Edmunda,“ ohradila se lady Maude.

„Ne, to si nemyslím.“ Kinnaird se podíval na muže, kteří přišli do Ardgleannu s jeho ženou. „Vy jste mi měli podávat zprávy o tom, co dělá. Vidím, že jsem nebyl dost přesný, když jsem příkazy formuloval. Budete ji dál doprovázet, kamkoli půjde, ale budete mě spravovat o všem – co dělala, s kým se setkala, co řekla. Teď ji odveďte do vozu.“

„Ale drahý,“ zanaříkala lady Maude, když ji muži odváděli. „Raději buď zticha, ženo. Promluvíme si později.“ Pak se Kinnaird otočil k Liamovi. „Musíš mi dovolit, pane, abych napravil, co ti provedla. Nechala na tobě spáchat násilí a způsobila ti mnohé další újmy.“

„Nemusíš nic napravovat. Vlastně mi to pomohlo.“ Liam se šťastně usmál. „Díky ní jsem se setkal se svojí ženou.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Získal jsem mnohem víc, než ztratil.“

„Slyšel jsem, že jsi musel bojovat, abys Ardgleann získal. Zbavil jsi Skotsko pěkného neřáda.“

„Štěstí stálo na naší straně.“

„Cestou sem jsem viděl, jakou zkázu po sobě ten darebák zanechal. Pošlu ti pár naložených vozů, abyste si na zimu naplnili spíže.“

Liam věděl, že Kinnaird cítí potřebu udělat něco, čím by si napravil reputaci, takže se rozhodl nabídku přijmout. „Děkuji ti. Tvůj dar uvítáme.“

Kinnaird se uklonil a odešel a za pár minut opustila jeho družina Ardgleann. Liam vzdychl a zavrtěl hlavou. Kinnaird měl před sebou těžkou cestu. Za vztekem a zklamáním se určitě skrývala bolest. Vlastní manželka možná usilovala o to, aby zemřel, a on to věděl.

„Tvoje žena přemýšlela skutečně důkladně,“ přitočil se k Liamovi Tait. „Lady Maude není psychicky zdravá a hodně žárlí na sestru. Rád bych věděl, jak na to Keira přišla.“

„Myslím, že měla stejné podezření jako my. A zkroucená paže taky udělala své.“

Tait se usmál. „Dobrá věc, naučit dívku něco takového.“

„To jsem nebyl já. Myslím, že prošla výcvikem svých bratrů nebo bratranců.“

„Povolený čas k přemýšlení je u konce. Asi bude nejlepší, když půjdeš za ní dřív, než začne přemýšlet o tobě.“

Liam se zamračil. „Možná, ale zdála se mi hodně rozzlobená.“

„To může být užitečné. Sigimor si to také myslí.“

Liam pomalu přikývl a vydal se k domu. Než dosáhl podesty schodiště vedoucího do patra, kde byla ložnice, napadlo ho, že mu Keira křivdí. Kvůli ženské žárlivosti a lžím byl veřejně uražen a málem se musel utkat v souboji. Jeho žena měla stát po jeho boku, podporovat ho a uklidňovat, a ne trucovat zamčená v ložnici.

A než došel ke dveřím, připomněl si, jak snadno Keira uvěřila lžím o něm. Od chvíle, co ji znal, neudělal nic, čím by zradil její důvěru, a ona mu přesto odmítá věřit. Čeká dítě, a nezdá se, že by mu o tom hodlala povědět. Její občasné pohledy naznačují možné hlubší a silnější city, po nichž prahl, ale přesto se nemínila vyslovit.

Špatná nálada nabývala na intenzitě a Liam si připomínal nepříjemnosti, ke kterým by mohlo dojít, kdyby ztratil trpělivost. Pokusil se otevřít dveře ložnice. Byly zamčené. V tom okamžení se uvolnily všechny zábrany, jimiž chtěl opevnit špatnou náladu, a on na dveře hlasitě zabušil.

23. kapitola

„Otevři!“

Keira otevřela jedno oko a podívala se na dveře. Trhla sebou, protože Liam znovu zabušil. Zamkla se, aby ji nikdo nerušil v odpočinku, který tak zoufale potřebovala. Klid netrval dlouho, pomyslela si nazlobeně.

„Okamžitě otevři, Keiro, nebo tě uškrtím!“

Překvapeně vykulila oči a pomalu vstala z postele. Liamův hlas zněl rozzuřeně. Odsunula závoru a rychle ustoupila dozadu pro případ, že by rozrazil dveře moc prudce, jak to muži často dělají. Dveře se však otevřely pomalu a Liam vešel do pokoje se svou obvyklou elegancí. Na Keiru padla tíseň. Když za sebou tiše zavřel a zajistil závoru, uviděla jeho tvář a v tu ránu měla chuť schovat se pod postel. Liam byl vzteky bez sebe. Její vyrovnaný a milý manžel svým klidem zřejmě maskoval typický temperament zrzků.

„Pořád trucuješ?“ zeptal se.

„Já jsem netrucovala,“ bránila se. „Jen jsem přemýšlela.“

„Ano? Přemýšlela jsi o svém zhýralém manželovi?“

Keira otevřela ústa, aby odpověděla, ale Liam ji přerušil.

„Ano, několik let jsem opravdu vedl prostopášný život,“ řekl a blížil se k ní. „To jsem ti přiznal. Taky jsem připustil, že to ode mě nebylo hezké. Ale poslouchala jsi mě, když jsem ti přísahal, že jsem s tou šílenou ženskou nikdy nespal? Ne! Poslouchala jsi, když jsem ti říkal, že jsem nikdy nespal s vdanou ani zasnoubenou ženou nebo s nevinnou dívkou a že jsem nikdy žádnou ženu nesvedl, žádné jsem nelhal a nikdy nic neslíbil? Ne!“

„Liame, já…,“ začala Keira, ale pak nervózně ztichla, protože se před ní zastavil s rukama v bok a mračil se na ni.

„Já už si s tebou nevím rady, Keiro,“ pokračoval. „Dal jsem ti manželský slib, ale ty nevěříš, že jsem ho myslel vážně, že? Slíbil jsem ti věrnost, ale ty o mém slově pochybuješ, že? Říkal jsem ti hezká slůvka, ta však pro tebe nic neznamenala. Dělal jsem s tebou věci, které jsem nedělal s žádnou jinou. A po tom všem mě snad stále podezíráš, že jsem schopen popadnout kteroukoli dívku a pomilovat ji na stole.“

„Ach ne, to určitě ne!“ zaprotestovala Keira, ale Liamův zamračený pohled ji umlčel.

„Nabádal jsem se k trpělivosti, protože jsem díky našemu manželství hodně získal. Byl jsem trpělivý, ale s tím je konec. Musíš si přestat myslet, že jsem schopen zradit tě za každým rohem. Dokonce i kdybych chtěl, tak bych to nemohl udělat, protože jsem přísahal před Bohem a knězem. Je to vážný slib. Ale nechci tě zradit, jen nedokážu přijít na to, jak tě mám přimět, abys mi uvěřila.“

Do hlasu se mu vloudil téměř prosebný tón a Liam začal přecházet sem a tam. Keira otevřela ústa, aby ho ujistila, že s lady Maude mu už věří, ale vnitřní hlas ji přinutil ústa zase zavřít. Liam byl rozrušený a Keira velmi dobře věděla, že rozčilený člověk spíš vyjádří své pocity a myšlenky. Možná bude moudřejší, když bude zticha a nechá ho, ať se projeví.

„Pokouším se dát ti najevo, že tě nezradím, vždycky když se milujeme, ale ty to nevnímáš. Je to v každém mém doteku a polibku. Ale ty jsi ke mně slepá. Zamykáš přede mnou svou duši a hlídáš si ji, jako by byla poklad, který bych ti mohl vzít. Nikdy jsem se nestaral, co probíhá ženám v duši nebo v srdci, a proto nemám žádné zkušenosti a neumím v nich číst. Pokud tě nemohu přesvědčit, že moje touha se obrací jen a jen k tobě, jak tě mám přesvědčit, že ti patří i moje srdce?“ Potřásl hlavou. „Nikdy jsem si nemyslel, že se zamiluji. Když jsem měl tolik povrchních vztahů se ženami, říkal jsem si, že jsem asi vůči lásce imunní. Čas od času jsem si s tím dělal starosti. Ale teď si někdy přeji, abych opravdu neuměl milovat. Já…“

Keira se k němu vrhla a pevně ho objala. Liam překvapeně zamrkal a hleděl jí na temeno. A přemýšlel, co to právě vyřkl. Bylo zřejmé, že když ze sebe v rozrušení chrlil slova, řekl něco správného, co mu dobře poslouží, pokud si na to rychle vzpomene.

Sevřel v objetí její štíhlé tělo a oči se mu rozšířily údivem. V určité chvíli během jeho výlevu začal vztek vyprchávat a on cítil, že prohrává. Uvědomoval si, že už neví, jak přinutit ženu, aby mu věřila, a vůbec už ne přimět ji, aby ho milovala stejně, jako on miluje ji. Liam měl zvláštní pocit, že během své litanie složené ze stížností Keiře přiznal, že ji miluje. Zdálo se, že Tait měl pravdu. Měl být první.

Keira si říkala, že Liama nedrží dost pevně. Chvěla se a srdce jí bušilo, ale v žilách jí proudila čistá radost. Liam ji miluje. To vědomí se v ní šířilo a zahřívalo každou část jejího těla od hlavy až po špičky prstů na nohou. Cítila se, jako by vypila plný džbán vína.

Vyznání nepřišlo během sladkých chvil vášně nebo v romantické chvilce, jak si vždycky představovala. Nehleděl jí do očí a nenechal promluvit své srdce jasným a přesným jazykem. Ale věděla, že to řekl. Zaznělo to mezi stížnostmi na to, jak je slepá a jak ho nikdy neposlouchá. Bylo to dost zvláštní, ale právě to ji přinutilo mu uvěřit.

„Ach Liame, já tě také miluji,“ vydechla a pokusila se ho obejmout ještě pevněji.

Liam sklonil tvář k její a políbil ji. Byl to prudký, hladový polibek, a Keira ho přijala se stejnou náruživostí. Nebyla si jistá, kdo začal strhávat šaty z koho, ale brzy byli oba nazí. Padli na postel v propletenci nohou a rukou. Keira se zcela vzdala divoké vášni, kterou v sobě navzájem probudili slovy o lásce. Liam líbal a laskal každý kousek jejího těla a ona mu zamilovaně vracela dar lásky, dávala mu, co mohla, a nezůstávala nic dlužna. Dovedl ji na samý práh ráje a dělal to znovu a znovu, až mu začala mít za zlé, že ji odmítá, místo aby se k ní připojil. Pak se k němu přimkla pevněji a najednou se oba prudce vznesli do výšin slasti.

Keira se snažila moc nehýbat, protože se jí zdálo, že Liam na ní usnul. Rozhlédla se po pokoji a usmála se. Všude se válely rozházené šaty. Snažila se vzpomenout si, kdy převrhli stolek, ale její vzpomínky byly ještě příjemně zamžené myšlenkami na potěšení a radost, kterou opět našli ve svých pažích.

Pak se zamračila. Liam se ještě nevyslovil jasně, ačkoli jeho reakce na její vyznání byla určitě taková, jakou by si přála každá žena. Přiměl ji, aby svá slova opakovala, jako by se jich nemohl nabažit. Keira už nepochybovala, že Liam po její lásce touží a nadšeně ji přijímá.

Měla pocit, jako by se její srdce vymanilo z řetězů. Liamova minulost už ji netrápila, byla si jistá, že na ni brzy zapomene. Navzdory pěkným slůvkům, která ženám říkal, a navzdory tomu, jak laskavě s nimi zacházel, využíval je tak, jako ony využívaly jeho. Nespojovaly ho s nimi hluboké city, šlo jen o touhu. Ty ženy nepředstavovaly duchy z jeho minulosti, s nimiž by musela soutěžit nebo mu je vyhánět z paměti.

Na některé ze stížností měl právo, přiznala si. Slyšela jeho slova, ale vlastně je nevnímala nebo jim nevěřila. Avšak ráda by věděla, co nedělal s žádnou jinou než s ní. V naději, že ho vzruší natolik, aby jí na otázku odpověděl, ho začala šimrat po zádech.

Liam otevřel jedno oko, spatřil půlměsíc ňadra své ženy a políbil ho. Keira ho miluje. Přinutil ji, aby své vyznání během divokého milování několikrát zopakovala. Liam si nemyslel, že se jejích láskyplných slov někdy nasytí. Nerozuměl tomu, ale konečně se cítil celistvý, silný a připravený čelit budoucnosti, ať bude jakákoli.

„Liame.“

Usmál se. Líbil se mu Keiřin milováním zastřený hlas. „Hm?“

„Když jsi láteřil…“

„Já jsem neláteřil, já jsem s tebou jen probíral situaci.“

„Samozřejmě. No, tak když jsi se mnou probíral situaci, řekl jsi, že jsi se mnou dělal určité věci, které jsi nedělal s žádnou jinou. Protože nejsem tak světaznalá jako ty, nemohu přijít na to, co to může být.“

Liam neslyšel v jejím hlase doutnající zlobu, když mluvila o jeho minulosti, a proto zvedl hlavu a podíval se na ni. „Jsi zvědavá, že?“

„Ano, jsem. Ty víš o všem, co jsem nedělala s nikým jiným, protože jsem byla panna. Všechno jsem se naučila od tebe, tak jak můžu poznat, co je pro tebe nové?“

„Máš pravdu.“ Začal ji líbat na zrůžovělou tvář. „Nikdy jsem nespal celou noc se ženou. Nikdy jsem se s žádnou ženou nekoupal.“ Usmál se, když jí při vzpomínce na koupel zbarvila líce sytá červeň. „A nikdy jsem neposéval ženské tělo polibky tak jako tvoje.“ Tváře se jí rozhořely ještě víc, a Liam věděl, že přesně chápe, co má na mysli. Tiše se zasmál.

„Takže s nimi to bylo opravdu jen nasycení touhy těla,“ zamumlala.

Liam si uvědomil, že se pokouší ukončit zkoumání v jeho minulosti, a přitakal. „Držel jsem se svých pravidel. Říkal jsem jim hezká slůvka, aby se na mě usmívaly, a pak jsem se s nimi uvolnil.“ Lehce ji políbil na rty. „Opravdu bych si přál, abych byl pro tebe tak čistý, jako jsi byla ty pro mě.“

„No, to by bylo hezké, ale je dobře, že aspoň jeden z nás má nějaké zkušenosti.“

Liam si vzpomněl na rozpaky a nešikovnost, které provázely jeho první milování, a musel jen tiše souhlasit. „Stále se učím,“ řekl.

Keira se rozesmála. „Nesmysl. Muž s takovými zkušenostmi se už nemusí učit.“

„Ale ano, musí.“ Liam se díval na její tvář a odhrnul jí pramen vlasů. „Od chvíle, kdy jsem se s tebou oženil, jsem se naučil hodně. Naučil jsem se vnímat přání ženy.“ Mrkl na ni, protože se znovu začervenala. „Pochopil jsem to z některých pozic, jež jsem zahlédl v trochu méně svatých knihách, které měli mniši. Předtím jsem znal jenom dvě.“ Musel potlačit úsměv, protože když na ni pohlédl, viděl, jak rychle počítá všechny pozice, které už zkusili. „Také jsem poznal, že když jsem se ženou, kterou miluji, cítím se celistvý,“ dodal tiše. „Milování s takovou ženou činí všechno kolem bezvýznamné a prázdné, protože nic se nemůže vyrovnat potěšení, které mi dá ona.“

Keira ho objala oběma rukama kolem krku a přitiskla mu tvář k hrdlu. „Řekl jsi to jasně. Byla jsem zvědavá, jestli to dokážeš.“

„Ty jsi to řekla jasně. A velice hlasitě, jednou nebo dvakrát,“ zamumlal a zasmál se, když ho lehce plácla. „Přeji si, abys o tom nikdy nepochybovala, lásko, i když ti to někdy zapomenu říct.“

„Vím, že bys něco takového nikdy nevyslovil, kdybys to nemyslel vážně, Liame.“

„A teď mi věříš?“

Zvedla hlavu a usmála se na něho. „Myslím, že ano. Lady Maude mě rozčílila a já jsem si nebyla jistá, jestli je moje zlost namířena proti tobě. Byla bych ráda, aby sis to zapamatoval, Liame. Věřím, že svůj slib dodržíš. Věřím ve tvou lásku ke mně a v naše manželství. Nemám však ráda ženy tam venku, které se na tebe dívají, chtějí tě a myslí si, že přijdou až ke mně a odvedou si tě. To se pak rozzlobím. Nemohu ti slíbit, že ne. Ale i kdybych na tebe křičela, nebude to proto, že bych si myslela, že skočíš do postele s kteroukoli ženou, která se na tebe usměje.“

„Myslím, že chápu, co se mi snažíš říct. Jde o situaci, ne o mě.“

„Ano. Nemůžu ženu uhodit do tváře, ale ten vztek mi bude vždycky sedět v žaludku a…“

„U mě je to stejné. Pokud nebudeme žít zde, budeš se z mé strany potýkat se stejnými obavami.“ Políbil ji, protože se zamračila. „Věř mi, že jestli se někdy dostaneš ke královskému dvoru, muži tě budou svádět.“

Keira se jen usmála. Nevěřila mu ani slovo, ale lichotilo jí, že ji manžel považuje za krásnou a obává se, že ji budou svádět jiní muži. „Chtěla jsem ti něco říct, Liame,“ zamumlala s pohledem upřeným na jeho hruď. Mimovolně mu bříšky prstů přejížděla po svalech.

Bylo obtížné neodhalit, že ví, co se mu chystá říct. „Ach, máš temné tajemství?“

„Já nemám žádná temná tajemství, Liame. Kde bych k nim přišla? Celý život jsem strávila na podobném sídle, jako je tohle. Můj čas strávený v klášteře byl velkým dobrodružstvím.“ Usmála se, když se zasmál, a pak velmi tiše dodala: „Ale myslím, že brzy prožiji další. Asi tak za sedm měsíců.“

Ačkoli Liam věděl, co se mu chystá sdělit, najednou byl hluboce dojat. Keira vypadala nejistě, a tak ji políbil. „Budeme mít malou holčičku s černými kudrnatými vlásky a sytě zelenýma očima,“ řekl a pohladil ji po břichu.

„Ne, chlapce s tmavě měděnými vlasy a očima, které mění barvu z modré do zelené.“ Zasmála se a pak ho pohladila po tváři. „Jsi rád? Nikdy jsi neřekl, že bys chtěl dítě.“

„Bože, lásko, jak se tak můžeš ptát? Myslel jsem na tebe jako na matku svých dětí už dávno předtím, než jsme se vzali. Viděl jsem to jasně už od začátku. Malé černovlasé holčičky, které budu rozmazlovat a spolu je budeme vychovávat.“

„Děkuji.“

„To spíš já děkuji tobě.“

„Drahý. Teď mě něco napadlo.“

„Tvoji bratři mě varovali, že tě nemám nechat moc přemýšlet,“ popíchl ji.

„Darebové. Právě jsem si uvědomila, že budeme muset požádat Sigimora, ať jde za kmotra.“

„A tobě se to nelíbí?“ Věděl, že si Sigimorem ještě není jistá, ale když se teď zmínila, že by měl být kmotrem jejich prvního dítěte, věděl, že on si to přeje hodně.

„Ale ne, bude to nádherné. Jen jsem pomyslela na to, jak bude ta holčička rozmazlená, když budeš jejím otcem ty, strýčky moji bratři a kmotrem Sigimor.“

Liam se zasmál a objal ji. „Budeme mít krásný život, lásko. Opravdu velice krásný život.“